Hofmanis Ernests Teodors Amadejs

Baisais viesis

Ernests Teodors Amadejs Hofmanis

Baisais viesis

.

BAISAIS VIESIS

Gaisā, vēstot ziemas tuvošanos, brāzmoja vētra, triekdama sev pa priekšu melnos padebešus, no kuriem rībēdamas lejup gāzās lietus un krusas straumes.

—  Šovakar, — sienas pulkstenim sitot septiņi, pulkvediene fon G. sacīja savai meitai Angelikai, — šovakar mēs paliksim divas vien — sliktais laiks aizbiedēs draugus. Vēlētos vienīgi, kaut atgrieztos mans. vīrs!

Šajā acumirklī ienāca ritmeistars [1] fon r. viņam sekoja jaunais tiesībnieks, kura asprātīgie, neizsīkstošie joki izklaidēja viesu bariņu, kas ik ceturtdienu mēdza pulcēties pulkveža mājā, un tādā kārtā, kā izteicās Angelika, bija ieradušies tuvākie draugi, kas neraizējās, ja pietrūka plašākas sabiedrības.

Zālē bija auksti, tāpēc pulkvediene lika sabikstīt kamīnā uguni un piebīdīt tuvāk tējas galdiņu.

—  Nemaz negaidu, — sacīja pulkvediene, pēc tam kad viņas pavēle bija izpildīta, — nemaz negaidu, ka jūs, abi vīrieši, kas īsti bruņnieciskā varonībā esat nākuši pie mums caur vētru un lietu, ņemsiet par labu mūsu vājo un pliekano tēju, tādēļ maderiioiselle Margarita sagatavos jums īsto ziemeļniecisko dzērienu, kas dod spēku spītēt jebkuram negaisam.

Margarita, francūziete, kas valodu zināšanas, ka arī citu sievietēm noderīgu māku dēļ bija izraudzīta par pavadoni Angelikas jaunkundzei, ar kuru bija gandrīz vienos gados, parādījās un darīja kā vēlēts.

Punšs garoja, uguns kamīnā sprēgāja un nelielā sabiedrība cieši saspiedās ap mazo galdiņu. Te nu viņi sēdēja trīsēdami, pēkšņi apklusuši, kaut gan vēl pirms brīža, pa zāli šurpu turpu staigādami, bija dzīvi un skaļi sarunājušies, toties jo dzirdamāk svilpoja un kauca brīnumainās balsis, ko no dūmeņiem bija izvilinājusi vētra.

—    Tā nu, — beidzot klusumu pārtrauca Dagoberts, jaunais tiesībnieks, — tā nu reiz ir nolikts, ka rudens, vētras auri, kamīna uguns un punšs gaužām labi sader kopā, lai mūsu dvēselēs modinātu slepenas baismas.

— Kuras tomēr ir gluži tīkamas, — viņu pārtrauca Angelika. — Kas attiecas uz mani, nepazīstu jaukāku sajūtu par vieglajiem drebuļiem, kas, izskriedami caur visiem locekļiem, ļauj, Dievs vien zina kā,'vaļā acīm iemest pēkšņu skatienu visdīvainākajā sapņu pasaulē.

—   Gluži pareizi, — Dagoberts turpināja, — gluži pareizi. Šie tīkamie drebuļi nupat pārņēma mūs visus, un, kad neviļus bijām spiesti ielūkoties sapņu pasaulē, mēs uz brīdi apklusām. Cik labi, ka šis brīdis pagājis un mēs tik ātri esam atgriezušies no sapņu pasaules skaistajā īstenībā, kas mums dāvā šo brīnišķo dzērienu. — Šādi runādams, viņš piecēlās un, iznesīgi paklanījies pulkvedienei, iztukšoja savu glāzi.

—   Klau, — tagad vārdu ņēma Morics, — klau, ja tu, tāpat kā jaunkundze, tāpat kā es, pilnībā izjūti šo baismu, šā sapņainā stāvokļa saldmi, kas mums liedz prieku tajā pakavēties?

— Atļauj, — Dagoberts viņu pārtrauca, — atļauj, draugs, piebilst, ka šeit nepavisam nav runas par to sapņošanu, kurā dvēsele ielīksmojas, skatīdama dīvaini juceklīgas ainas. īstās baiļu trīsas, ko rada vētras auri, kamīna liesmas un punšs, nav nekas cits kā vienīgi tā neizprotami noslēpumainā stāvokļa pirmās izpausmes, kas sakņojas dziļi cilvēka dabā un kam dvēsele veltīgi pretojas — no tām gan der piesargāties. Es runāju par bailēm no spokiem. Mēs visi zinām, ka baismā rēgu tauta tikai naktīs, vislabprātāk tomēr stipra negaisa laikā, atstāj savu drūmo mājvietu un izklīst uz visām debespusēm, tāpēc lēti var gadīties, ka šādā laikā arī pie mums iemaldās kāds baiss viesis.

— Jūs jokojat, — iesaucās pulkvcdiene. — Jūs jokojat, Dagobert, un arī tam es nevaru piekrist, ka bērnišķīgajām šausmām, kas mūs dažkārt pārņem, aizsākums visā nopietnībā būtu jāmeklē mūsu dabā, drīzāk es uzskatu, ka vainojamas pasakas un murgainie spoku stāsti, ar kuriem jau no visagrīnākās bērnības mūs bērtin apbēra aukles.

— Nē, — moži atsaucās Dagoberts, — nē, cienītā kundze! Nekad šie stāsti, kas mums bērnībā tomēr bija vismīļākie, nespētu tik dziļi un uz laiku laikiem ieskanēties dvēselē, ja mūsos nebūtu stīgu, kas tos atbalso. Nav noliedzama noslēpumainā garu pasaule, kas ir ap mums un kas bieži vien izpaužas dīvainās skaņās, pat brīnumainās vīzijās. Baiļu un šausmu trīsas var rasties vienīgi iznīcīgā ķermeņa iespaidā. Tās ir ieprostotā gara žēlabas, kas izpaužas šādā veida.

— Jūs, — sacīja pulkvcdiene, — tāpat kā visi ar dzīvu iztēli apveltīti cilvēki, esat garu regis. Ja es arī pievienotos jūsu domām un patiešām noticētu, ka nezināmai garu pasaulei atļauts izpausties skaidri saklausāmās skaņās vai pat parādībās, tad tomēr nesaprotu, kādēļ dabai vajadzēja šīs noslēpumainās valstības iemītniekus pretstatīt mums tik ļaunprātīgi, lai tie iedvestu mums vienīgi bailes un postīgas šausmas?

— Varbūt, — turpināja Dagoberts, — varbūt šādā veidā mūs soda māte-daba, kuras gādībai un audzināšanai mēs, samaitātie bērni, nepakļāvāmies. Pēc manām domām, tajā zelta laikmetā, kad mūsu dzimums dzīvoja vēl visciešākajā saskaņā ar dabu, nekādas šausmas, nekādas izbailes mūs nemulsināja tieši tādēļ, ka visdziļākajā mierā, visas esības svētlaimīgajā saskaņā nebija ienaidnieka, kas tādas spētu iedvest. Es runāju par dīvainajām garu balsīm, bet kādēļ tad notiek tā, ka dabiskās skaņas, kuru rašanos protam pareizi izskaidrot, mūsu ausīs skan kā neciešami griezīgas vaimanas un pilda mūsu krūtis ar visdziļākajām baismām? — Visdīvainākās no šīm dabas skaņām ir vēja mūzika jeb tā saucamā velna stabule Ceilonā un tās kaimiņzemēs, kuras pieminējis Šūberts savā «Ieskatā dabaszinību noslēpumos»*. Šīs balsis, kas izklausās pēc sirdi plosošām vaimanām, rāmās, skaidrās naktīs var saklausīt te atlidojam it kā no liela, liela tāluma, te atskanam gluži tuvu. Tās atstāj tik dziļu ietekmi uz cilvēka dvēseli, ka pat vismierīgākie un visnosvērtākie klausītāji nespēj atbrīvoties no visdziļākajām šausmām.

— Tā ir, — Morics pārtrauca savu draugu, — tā patiešām ir. Nekad neesmu bijis nedz Ceilonā, nedz tās kaimiņzemēs, un tomēr esmu dzirdējis šīs baisās dabas balsis, turklāt ne tikai es — ikvienu, kas tās saklausīja, pārņēma izjūtas, par kādam runāja Dagoberts.

—  Tādēļ, — atsaucās Dagoberts, — tu mani ļoti iepriecināsi un vislabāk pārliecināsi pulkveža kundzi, ja izstāstīsi, kā tas notika.

— Jūs zināt, — iesāka Morics, ka es Velingtona* vadībā Spānijā cīnījos pret francūžiem. Pirms kaujas pie Viktorijas kopā ar kādu spāņu un angļu jātnieku vienību pārnakšņoju klajā laukā. No iepriekšējās dienas pārgājiena līdz nāvei noguris, biju cieši iemidzis, kad mani uzmodināja griezīgas vaimanas. Piclēcu kājās — manas vienīgās domas bija, ka tepat līdzās guļ kāds ievainotais, kura pirmsnāves vaidus es dzirdu, taču visapkārt krāca biedri, un tās bija vienīgās skaņas, ko saklausīju. Cauri biezajai tumsai lauzās rītausmas pirmie stari; piecēlos un gāju, kāpdams pāri gulētajiem, tālāk uz priekšu, lai mēģinātu atrast ievainoto vai mirstošo. Nakts bija klusa, tikai lēni sāka mosties rīta vējš, sašūpodams koku lapotni. Pēkšņi pa otram lāgam atskanēja gari stiepts vaids, kas dobji atbalsojās lielā tālumā. Šķita, it kā no kaujas lauka augšup celtos nokauto gari un izkliegtu savu baismo žēlabu saucienu debesu plašumā. Jutu sirdi krūtīs nodrebam, — mani sagrāba dziļas, neaprakstāmas šausmas. — Kas gan bija visas vaimanas, ko jebkad biju dzirdējis atskanam no cilvēka mutes, salīdzinājumā ar šo sirdi plosošoskaņu! Tagad no miega uztrūkās arī mani biedri. Trešo reizi vēl stiprāk un baismīgāk gaisu satricināja žēlie vaidi. Mūs stindzināja visdziļākās šausmas, pat zirgi kļuva nemierīgi sprauslāja un mīdījās. Vairāki spānieši noslīga uz ceļiem un skaļā balsī skaitīja lūgsnas. Kāds angļu virsnieks apgalvoja, ka šīs skaņas, ko atmosfērā rada elektriskā strāva, viņš ne reizi vien jau dzirdējis dienvidu zemēs un ka tās brīdinot par iespējamu laika maiņu. Spānieši, noskaņoti ticēt brīnumiem, šajās skaņās saklausīja pārdabisku būtņu varenās balsis, kas vēsta gaidāmo nelaimi. Kad nākamajā dienā tikām ierauti šausmīgas kaujas dārdošajā mutulī, spānieši uztvēra to kā savas pārliecības apliecinājumu.

—  Vai mums, — ierunājās Dagoberts, — vai mums, lai dzirdētu neizprotamās, žēlabainās skaņas dabā, būtu jādodas uz Ceilonu vai Spāniju? Vai vētras dobjā gaudošana, vējrāža čīkstēšana un krakšķēšana nevar modināt tikpat dzi|as baismas, kā nupat aprakstītā skaņa? Ak, pietiek, ja mēs kaut vienu ausi vēlīgi pievēršam juceklīgajai mūzikai, ko tūkstoš atbaidošu balsu ērģelē kamīnā, vai arī tikai mazliet ieklausāmies spokainajā dziesmiņā, ko tieši šobrīd dīc patvāris!

— Jauki gan, — iesaucās pulkvediene, — nudien, pārlieku jauki! Pat patvārī Dagoberts ievilina spokus, lai tic mūs baida ar žēlabainu sīkšanu!

— Gluži aplam, — sarunā iesaistījās Angelika, — gluži aplam, mīļo māmiņ, mūsu draugs tomēr nespriež. Dzirdot neizprotamo svelpšanu, sprakstēšanu un šņākuļošanu kamīnā, mani no tiesas sagrābj šausmu drebuļi, bet patvāra žēlabainā dziesmiņa man liekas tik baisa, ka tā vien gribas bez kavēšanās izdzēst gaismu, lai baisās skaņas reiz mitētos.

Angelikai pieceļoties izkrita mutautiņš, bet Morics ātri noliecās, un pacēlis to, sniedza meitenei. Kamēr Angelika ar savām brīnišķīgajām acīm sirsnīgi raudzījās viņā, Morics satvēra meitenes roku un uzspieda tai dedzīgu skūpstu.

Tajā pašā brīdī, it kā elektriskās strāvas skarta, strauji sarāvās Margarita un nometa uz grīdas punša glāzi, ko tikko bija pielējusi un grasījās piedāvāt Dagobertam, tā ka glāze džinkstēdama saplīsa tūkstoš lauskās. Skaļi elsodama viņa metās pulkvedienei pie kājām un, saukdama sevi par dumju, neveiklu radību, lūdza atļauju doties uz savu istabu. Kaut gan viņa nebūt neesot visu stāstīto sapratusi, viņu tomēr sagrābušas trīsas: bailes, kas viņai šeit, pie kamīna, uzmācas, nav aprakstāmas, viņa jūtas slima un grib doties pie miera, "^ā runādama Margarita skūpstīja pulkvcdicnes rokas, slacīdama tās karstām asarām, kas plūstin plūda viņai no acīm.

Dagoberts juta gan to, cik nomācošu iespaidu šī scēna atstājusi uz visu sabiedrību, gan ari nepieciešamību mainīt sarunas tematu. Arī viņš pēkšņi metās pulkvedienei pie kājām un, runādams (ik raudulīgi, cik vien spēja, izlūdzās žēlastību grēciniecei, kas uzdrīkstējusies izšļakstīt visburvīgāko dzērienu, kāds jebkad rasinājis nabaga tiesībnieka mēli un sildījis viņa salstošo sirdi. Kas attiecas uz ievaskotajā grīdā redzamo punša traipu, viņš apzvēr nākamajā dienā pie kājām piestiprināt sukas un veselu stundu slidināties pa zāli visdievišķākajās tūrēs, kādas jebkad radušās tā vai cita galma deju skolotāja galvā un kājās.

Kad Dagoberts izgudrēm sāka savu runu, pulkvcJiene, kas sākumā bija uzlūkojusi Margaritu visai drūmiem skatieniem, atplauka. Smejot viņa sniedza tam abas rokas, sacīdama:

—   Piecelieties un nožāvējiet savas asaras, jo jūs esat iemantojis žēlastību mana augstā soģa krēsla priclīšā! — Bet tev, Margarita, par to, ka nesaņem bargu sodu par šo nedzirdēto noziegumu, jāpateicas vienīgi savam izveicīgajam aizstāvim un viņa spējai uzupurēties,

izdeldējot punša traipu. Taču pavisam atbrīvot tevi no soda es nevaru. Tādēļ es pavēlu, lai tu, par vārgumu nedomājot, rātni paliktu zālē, # čaklāk nekā līdz šim pildīdama mūsu viesu glāzēs punšu, bet vispirms kā sirsnīgas pateicības zīmi sniegtu skūpstu savam glābējam!

— Tātad tikums tomēr top atalgots! — Pārspīlēti jūsmīgi iesaucās Dagoberts, satverdams Margaritas roku. — Tikai padomājiet, — pēc tam viņš turpināja, — tikai padomājiet, daiļā, ka uz zemes vēl atrodami varonīgi aizstāvji, kas, nebēdājot ne par ko, uzupurējas nevainības un taisnības labā! — Tomēr — padosimies mūsu bargajai soģei — pakļausimies viņas spriedumam, ko pārsūdzēt nav iespējams!

To teicis, viņš uzspieda Margaritas lūpām vieglu skūpstu un ļoti svinīgi aizveda uz vietu, kur viņa bija sēdējusi iepriekš.

Margarita, nosarkusi līdz ausu galiņiem, skaļi smējās, kamēr viņas acīs vēl aizvien vīdēja spožas asaras.

—  Vai man, — viņa iesaucās franču mēlē, — vai man, muļķīgajai aušai, kāda, nudien, esmu, neklājas darīt visu, ko pavēl pulkveža kundze? Būšu mierīga, liešu glāzēs punšu un bez bailēm klausīšos spoku stāstus.

—   Bravo! — sarunas pavedienu pārņēma Dagoberts, — bravo, burvīgais bērns! — Tevi iedvesmojusi mana varonība, bet mani — tavu daiļo lūpu saldme! Mana iztēle no jauna ieguvusi spārnus un es jūtu pienākumu laika kavēklim pastāstīt visbaismīgāko no visiem regno di pionto* stāstiem.

—  Es cerēju, — ierunājās pulkvediene, — es cerēju, ka nerunāsim vairs par liktenīgajām, baisajām blēņām.

—   Lūdzu, — pusvārdā viņu pārtrauca Angelika, — lūdzu, mīļo māmiņ, ļaujiet vaļu mūsu draugam Dagobertam! Varu vienīgi atzīties, ka esmu patiešām bērnišķīga, jo neko citu tik labprāt neklausos kā jaukus spoku stāstus, kas' tā pa īstam liek izskriet šermuļiem caur visiem kauliem.

— Ak, kā tas mani iepriecina, — iesaucās Dagoberts, — ak, kā tas mani iepriecina! Nekas tā nevairo jaunas meitenes pievilcību kā īsta bailība, un es ne par kādu naudu neņemtu sievu, kas no visas tiesas nebītos no spokiem.

— Nesen, — ierunājās Morics, nesen tu, mīļais draugs Dagobert, apgalvoji, ka jāsargājas izjust bailes no spokiem, taču esi mums vēl parādā tuvākus paskaidrojumus, kāpēc no tām jāvairās.

—  Ja vien ir atbilstoši apstākļi, — atbildēja Dagoberts, — nekad jau nepietiek ar tīkamajām, sapņainajām trīsām, ko izraisa pirmais satraukums. Tām drīz vien seko nāves bailes, šausmas, kas liek matiem slieties stāvus, un tā pirmējā tīkamā sajūta šķiet vienīgi vilinājums, ar kura palīdzību mūs apbur baismā garu pasaule. Tikko mēs runājām par dabas skaņām, ko protam izskaidrot, un to postīgo ietekmi uz mūsu jutekļiem. Tomēr dažkārt mēs sadzirdam dīvainākas skaņas, kuru cēlonis mums visnotaļ neizdibināms un kuras modina mūsos dziļas šausmas. Visas nomierinošās domas, ka šo skaņu gluži dabiskā veidā var radīt kaut kur paslēpies dzīvnieks, caurvējš vai vienalga kas, nenieka nepalīdz. Ikkatrs droši vien ir piedzīvojis, ka naktī vismazākais troksnītis, kas atkārtojas pēc noteiktiem starpbrīžiem, aizdzen miegu, bet bailes aug augumā līdz pilnīgam prāta mulsumam. Pirms neilga laika ceļojot apmetos kādā viesnīcā, kuras saimnieks man ierādīja jauku istabu ar augstiem griestiem. Nakts vidū pēkšņi pamodos no miega. Pa neaizklātajiem logiem savus spožos starus meta mēness, tā ka varēja skaidri saskatīt ikvienu istablictu, pat vissīkāko priekšmetu, kas atradās telpā. Pēkšņi atskanēja troksnis, it kā lietus lāsei iekrītot metāla bļodā. Ieklausījos. — Pēc noteiktiem starplaikiem skaņa atkārtojās. Mans suns, kas bija apgūlies zem gultas, izlīda ārā un, smilkstēdams un šņākuļodams, ņēmās apošņāt istabu, skrāpēdams te sienas, te — grīdu. Jutu, ka manās dzīslās strāvo ledainas straumes un uz pieres izspiežas aukstas sviedru lāses. Taču, ar pūlēm saņēmies, vispirms skaļā balsī iesaucos, tad izlēcu no gultas un aizgāju līdz istabas vidum. Pēkšņi manu acu priekšā nokrita lāse un, it kā ritēdama cauri manai dvēselei, ieripoja metāla bļodā, kas spalgi nodārdēja. Visdziļāko šausmu pārņemts, aizstreipuļoju līdz gultai un, būdams pusnemaņā, paslēpos zem segas. Tagad šķita, ka skaņa, kas vēl joprojām pēc noteiktiem starplaikiem atkārtojās, kļūdama aizvien vājāka un vājāka, paceltos augšup un izgaistu. Iegrimu dziļā miegā, no kura pamodos jau gaišā rīta stundā, bet suns, kas bija gulējis cieši man piespiedies, tikai tad, kad paslējos sēdus, izlēca no gultas, jautri riedams, it kā arī viņš nupat būtu atbrīvojies no visām bailēm. Pēkšņi iedomājos, ka varbūt vienīgi man palicis apslēpts šās neizprotamās skaņas dabiskais cēlonis, tāpēc izstāstīju saimniekam savu dīvaino piedzīvojumu, kura izraisīto šausmu sekas jutu visos locekļos. Viņš, es nospriedu, droši vien varēs notikušo izskaidrot un ir rīkojies nepareizi, mani iepriekš nebrīdinādams. Saimnieks nobālēja un lūdza, lai, Dieva dēļ, nevienam nestāstu, kas šajā istabā noticis, citādi viņam draudot briesmas zaudēt dienišķās maizes kumosu. Vairāki ceļotāji, viņš atzinās, jau agrāk žēlojušies par skaņu, ko dzirdējuši gaišās mēnesnīcas naktīs. Viņš sīki jo sīki visu pārbaudījis un licis pat uzlauzt grīdas šajā un blakusistabās, kā arī čakli izpētījis apkaimi, ne mazākajā mērā nenākdams uz pēdām šās skaņas izraisītājam. Gandrīz vai veselu gada ceturksni telpā valdījis klusums, un viņš jau nodomājis, ka atsvabināts no ļaunā rēga, kas tagad, kā viņam, pagalam iztrūcinātam, nākas dzirdēt, no jauna atsācis savu baiso darbošanos. Ne par kādu naudu viņš šajā apsēstajā istabā vairs neiemitinās nevienu viesi.

— Ak, — sacīja Angelika, nodrebēdama kā drudža saltumā, — tas ir drausmīgi, tas ir pārāk drausmīgi — nudien, es būtu beigta, ja sastaptos ar tamlīdzīgu parādību. Tomēr itin bieži jau gadījies, ka, pēkšņi uztrūkstoties no miega, sajūtu neaprakstāmas bailes, it kā būtu piedzīvojusi kaut ko baismīgu. Un tomēr man nebija ne mazākās jausmas, pat ne atmiņu par kādu briesmīgu sapni, drīzāk man šķita, ka pamostos no pilnīgas, nāvei līdzīgas neatmaņas.

— Šādas izjūtas man labi pazīstamas, — turpināja Dagobcrts.

—   Varbūt tieši tās norāda uz svešu, psihisku spēku ietekmi, kurai mums gribot negribot jāpakļaujas. Tāpat kā mēnessērdzīgie nepavisam neatceras savu mēnessērdzību un to, kas šajā stāvoklī ar viņiem noticis, tā, iespējams, arī šīs stindzinošās bailes, kuru cēlonis mums paliek apslēpts, var būt kādas spēcīgas burvestības atbalss, kas mums liek pagaist pašiem no savas atmiņas.

— Atceros, — sacīja Angelika, — visnotaļ dzīvi, kaut gan no tā laika varētu būt pagājuši četri gadi, kā es savas četrpadsmitās dzimšanas dienas naktī pamodos ar šādu šausmu sajūtu, kas laupīja man spēku dienām ilgi. Taču veltīgi centos atsaukt atmiņā sapni, kas mani bija tā izbiedējis. Skaidri apzinājos, ka pat miegā es šo baismīgo sapni bieži tiku stāstījusi šim un tam, bet pirmkārt jau savai mīļajai mātei, taču pamozdamies atcerējos vienīgi to, ka biju stāstījusi šo sapni, bet nevis tā saturu.

— Šai brīnumainajai psihiskajai parādībai, — sacīja Dagobcrts,

— ir visciešākais sakars ar hipnozes stāvokli.

— Aizvien trakāk, — iesaucās pulkvedienc, — aizvien trakāk mūsu saruna novirzās no ceļa — mēs iedziļināmies lietās, par kurām man pat domāt nepanesami. Uzaicinu jūs, Moric, bez kavēšanās pastāstīt kaut ko īsti jautru un ēvergēllgu, lai darītu reiz galu baismajiem spoku stāstiem!

— Ar prieku, — sacīja Morics, — ar prieku paklausīšu jūsu pavēlei, pulkveža kundze, taču vispirms, ja man tiktu atļauts, gribētu atcerēties vienu vienīgu baisu notikumu, kura izklāsts man jau sen mēles galā. Šobrīd mana dvēsele tik pārpilna šīm atmiņām, ka runāt par citām, priecīgākām lietām, būtu veltas pūles.

—   Nu tad klājiet vaļā, — mudināja pulkvediene, — visu, kas attiecas uz baiso piedzīvojumu, kurš jūs tā samulsinājis. Drīz jāatgriežas manam vīram, un tad, vienīgi lai atbrīvotos no sasprindzinājuma, ko — nevaru noliegt — mani izraisījuši spokainie blēņu stāsti, es patiešām ļoti labprāt vēlreiz pacīnīšos ar jums kādā vārdu divkaujā vai ari paklausīšos, kā jūs ar mīlētāja jūsmu runājat par skaistiem zirgiem.

— Pēdējā karagājiena laikā, — iesāka Morics, — iepazinos ar kādu krievu armijas pulkvežleitnantu, dzimušu Vidzemē, tikko trīsdesmit gadus vecu, ar kurti visai drīz kļuvām labi draugi, jo liktenim labpatika, lai mēs ilgāku laika sprīdi plecu pie pleca stāvētu pretī ienaidniekam. Bogislavam, tā sauca pulkvežleitnantu, piemita nepieciešamās īpašības, lai it visur iemantotu visaugstāko cieņu un vissirsnīgāko mīlestību. Viņš bija liela auguma, stalts, apgarotu, vīrišķīgi daiļu seju, ļoti izglītots, ārkārtīgi labsirdīgs, turklāt drosmīgs kā lauva. Bogislavs spēja būt ļoti jautrs, it īpaši sēžot pie glāzītes, taču nereti šo jautrību pēkšņi uzveica atmiņas par kādu baisu notikumu, ko viņš laikam bija piedzīvojis un kas viņa sejā bija atstājis visdziļāko ciešanu pēdas. Tad viņš kļuva kluss, atstāja sabiedrību un vientulībā klejoja pa visu apkārtni. Kaujas laukā viņš mēdza naktīs jādelēt no viena priekšposteņa pie cita, tikai pēc visnogurdinošākās piepūles ļaujoties miegam. Kad nu vēl nāca zināms, ka viņš bieži bez spiedīgas vajadzības pakļauj sevi vislielākajām briesmām un kaujā tīšuprāt meklē nāvi, kas bēg no viņa, jo bargākajā tuvcīņā viņu neķēra neviena lode, nevieas zobena cirtiens, tad kļuva skaidrs, ka viņš cietis neaizstājamu zaudējumu vai arī viņa dzīvi izpostījusi pārsteidzīga rīcība.

Kādā franču apgabalā mēs triecienā ieņēmām nostiprinātu pili un uzkavējāmies tur dažas dienas, lai pārgurušajām vienībām ļautu atpūsties. Istaba, kurā bija apmeties Bogislavs, atradās tikai dažus soļus atstatu no manējās. Naktī mani pamodināja viegli klauvējieni pie istabas durvīm. Dzirdēju, ka sauc manu vārdu, pazinu Bogislava balsi, piecēlos un atvēru durvis. Manā priekšā stāvēja Bogislavs, ģērbies naktstērpā, svečturi ar degošu sveci rokā, pārvērstu seju — bāls kā nāve — trīsēdams no galvas līdz kājām — nespēdams izteikt ne vārda. — «Dieva dēļ, kas nolicis? Kas tev kait, dārgo Bogislav?» Tā saukdams, aizvadīju spēkus zaudējušo līdz atzveltnes krēslam, ielēju un pasniedzu viņam divas trīs glāzītes stipra vīna, kas tieši tobrīd atradās uz galda, cieši turēju viņa roku, runādams mierinošus vārdus, kādus vien varēju atrast, nezinot viņa šausmīgā izblļa cēloni.

Bogislavs mazpamazām atguvās, dziļi nopūtās un sāka runāt klusā, dobjā balsī: «Nē! Nē! Es zaudēšu prātu, ja mani nepieņems nāve, pēc kuras es ilgot ilgojos! — Tev, dārgo Moric, uzticēšu savu baismāko noslēpumu. Esmu jau stāstījis tev, ka pirms vairākiem gadiem atrados Neapolē. Tur es ieraudzīju meiteni, kas piederēja pie vienas no ievērojamākajām ģimenēm, un manās krūtīs modās kvēla mīlestība. Dievišķā būtne ar visu sirdi un dvēseli atbildēja uz manām jūtām, un, vecāku atbalstīta, tika noslēgta derība, kas solīja man pašu debesu svētlaimi. Jau bija nolikta kāzu diena, kad pēkšņi parādījās kāds sicīliešu grāfs un, dedzīgi tiekdamies iegūt manas līgavas roku, izšķīra mūs. Pieprasīju grāfam paskaidrojumus, bet viņš mani izsmēja. Mēs cīnījāmies divkaujā un es izdūru viņam cauri zobenu.Tad es steidzos pie savas līgavas. Atradu viņu mirkstam asarās; nosaukusi mani par sava mīļotā neģēlīgo slepkavu, viņa atgrūda mani ar neslēptu riebumu un iekliedzās nevaldāmās bēdās, bet, kad satvēru viņas roku, noslīga zemē bez samaņas, kā indīga skorpiona sadzelta.

Kas attēlos manas izbailes? Vecāki nepavisam neizprata, kādēļ meitenes prāts tik pēkšņi mainījies. Nekad viņi nebija atbalstījuši grāfa precību tīkojumus. Tēvs paslēpa mani savā pilī un nepiekusdams augstsirdīgi rūpējās, lai es nepamanīts varētu atstāt Neapoli. Visu fūriju vajāts, bez apstāšanās bēgu līdz pat Pēterburgai!

Ne jau mīļotās neuzticība, nē, manu dzīvi sagandē kāds baismīgs noslēpums! — Kopš tās nelaimīgās dienas Neapolē mani vajā šausmu ur. velnišķīgu baiļu sajūta! Nereti dienas, bet visbiežāk nakts stundās dzirdu atskanam drīz no tālienes, drīz tepat blakus dobju mirēja vaidu. Tā ir noslepkavotā grāfa balss, kas liek manai dvēselei nodrebēt visdziļākajās šausmās. Cauri visskaļākajiem lielgabalu dārdiem, cauri batal jona muskešu sprakstēšanai cieši pie auss dzirdu riebīgās gaudas, un manās krūtis pamostas viss ārprāta niknums un izmisums! — Tieši šonakt.„»

Bogislavs aprāva savu vēstījumu pusvārdā, un mani, tāpat kā viņu, pārņēma izbailes, jo, it kā no gaiteņa nākdams, atskanēja gari stiepts, sirdi plosošs žēlabu sauciens. Pēkšņi šķita, it kā, stenēdams un vaidēdams, ar pūlēm kāds uzraustos kājās un tuvotos smagiem, nedrošiem soļiem. Acumirklī, atguvis spēkus, Bogislavs pietrūkās no atzveltnes krēsla un, acīm mežonīgi zvērojot, sauca pērkondimdošā balsī: «Parādies man, neģēli! Ja tavos spēkos ir stāties man pretī — uzņemos cīņu ar tevi un visiem pekles gariem, kas tev padoti! — Pēkšņi atskanēja spēcīgs klauvējiens…»

Šajā mirklī dārdēdamas atsprāga vaļā zāles durvis.

Ienāca kāds vīrs, no galvas līdz kājām tērpies melnā, bālu seju, nopietnu, caururbjošu skatienu. Ar augstākās sabiedrības cilvēka visizsmalcinātāko laipnību viņš tuvojās pulkvedicnci un izmeklētiem vārdiem lūdza piedošanu, ka, uzaicināts ierasties daudz agrāk, nāk tik vēlu — viņu aizkavējis kāds apmeklētājs, no kura, sev par sarūgtinājumu, viņš nav varējis atbrīvoties.

Pulkvediene, nespēdama atgūties no pēkšņā izbīļa, nomurmināja dažus tikko sadzirdamus vārdus, kam aptuveni vajadzēja nozīmēt — svešinieks, ja vēlas, drīkst apsēsties. Atnācējs piebīdīja kādu krēslu cieši līdzās pulkvedicnes krēslam, iepretī Angelikai, un pārlaida skatienu lokā sēdošajiem. Neviens, gluži kā pamiris, nespēja izteikt ne vārda. Tad ierunājās svešinieks — viņam esot jāatvainojas divkārt: vispirms, ka ieradies tik vēlā stundā, un bez tam, ka ienācis pārāk strauji. Taču arī tas nav noticis viņa vainas dēļ, jo nevis viņš, bet gan kalpotājs, ko viņš priekštelpā sastapis, atrāvis durvis tik sparīgi. Pulkvediene, ar pūlēm nomākusi baiso sajūtu, vaicāja, kas viņu iepriecinājis ar savu apciemojumu. Svešinieks, šķiet, šo jautājumu nedzirdēja, veltīdams visu uzmanību Margaritai, kas, pēkšņi gluži pārvērtusies, skaļi iesmējās, dejojošā solī pienāca pie svešinieka un, joprojām ķiķinādama, franču mēlē pastāstīja, ka nupat sabiedrība uzjautrinājusies ar visskaistākajiem spoku stāstiem un ka, pēc ritmeistara kunga prāta, kuru katru brīdi vajadzējis parādīties ļaunam rēgam, kad viņš, svešinieks, ienācis. Pulkvediene, uzskatīdama par nepieklājību taujāt pēc sabiedriskā stāvokļa un vārda cilvēkam, kas pieteicies kā aicināts viesis, bet vēl jo vairāk viņa klātbūtnes izbiedēta, savu jautājumu vairs neatkārtoja, nedz arī norāja Margaritu par izturēšanos, kas gandrīz vairs neatbilda labai uzvedībai. Svešinieks pārtrauca Margaritas pļāpāšanu tādējādi, ka, vērsdamics pie pulkvedienes, bet pēc tam arī pie pārējiem viesiem, sāka runāt par kādu nesvarīgu notikumu, par kuru tieši šajā apkaimē tenkoja. Pulkvediene atbildēja, arī Dagoberts mēģināja iesaistīties sarunā, kas, tās dalībniekiem izmetot pa kādai atsevišķai, aprautai frāzei, beidzot ar pūlēm virzījās uz priekšu. Tostarp Margarita trallināja pa pantam no franču dziesmiņām, sperdama dejas soļus, it kā mēģinātu atcerēties jaunākās gavotes pirmās tūres, kamēr pārējie nespēja ne pakustēties. Ikviens juta krūtis sažņaudzamies, ikvienu kā negaisa padebesis nomāca sveSinieka klātbūtne, ikvienam vārds pamira uz lūpām, kad viņš ieskatījās baisā viesa miroņbālajā sejā. Un tomēr šās sejas krāsā un vaibstos nebija gluži nekā neparasta, drīzāk visa svešinieka uzvedība liecināja, ka viņš ir daudz pieredzējis, izglītots sabiedrības cilvēks, īpatnējais, skarbais uzsvars vācu un franču vārdu izrunā nešaubīgi ļāva secināt, ka viņš nevar būt nedz vācietis, nedz francūzis.

Pulkvediene uzelpoja, kad beidzot mājas priekšā zirgus apturēja jātnieki un kļuva dzirdama pulkveža balss.

Drīz pec tam zāle ienāca pulkvedis. Tiklīdz viņš ieraudzīja svešo, tā steidzās tam klāt, saukdams:

— Esiet sirsnīgi sveicināts manā mājā, mīļais grāf! Esiet jo sirsnīgi sveicināts!

Tad, pagriezies pret laulāto draudzeni, viņš piebilda:

—  Grāfs S-i — mans dārgais, uzticamais draugs, ko iemantoju tālajos ziemeļos un no jauna sastapu dienvidos!

Pulkvediene, kas tikai tagad jutās atsvabināta no visām bailēm, ar piemīlīgu smaidu apliecināja grāfam, ka vienīgi viņas vira vainas dēļ, kas iepriekš nav brīdinājis viņu par šo apciemojumu, viesis ticis saņemts mazliet dīvaini un nepavisam ne tā, kā pieklājas uzņemt tuvus draugus. — Pēc tam viņa pastāstīja pulkvedim, ka visu vakaru viņi nav runājuši ne par ko citu, kā par spokošanos un baisām būtnēm, ka Morics stāstījis par kādu šaušalīgu piedzīvojumu, l&s atgadījies viņam un viņa draugam, bet tieši tajā acumirklī, kad Morics sacījis: «Pēkšņi atskanēja spēcīgs klauvējiens…» — zāles durvis atsprāgušas vaļā un ienācis grāfs.

—  Nudien, jauki! — skaļi smiedamies iesaucās pulkvedis, — nudien, jauki — jūs, mīļo grāf, noturējuši par rēgu! Patiešām, man šķiet, ka Angelikas sejā joprojām redzamas izbaiļu pēdas, ka ritmeistars vēl aizvien nespēj atgūties no sava stāsta šausmām, jā, ka pat Dagoberts vairs neliekas tik mundrs kā parasti. Sakiet, grāf, vai tas nav par traku, noturēt jūs par rēgu, par nicināmu spoku?

—    Varbūt es, — atsaucās grāfs, uzlūkodams klātesošos ar neizprotamu skatienu, — varbūt es kaut kādā ziņā izskatos spokains? Tagad daudz runā pārcilvēkiem, kas citus spēj pakļaut īpašai, psihiskai burvestībai, tā ka tiem ap sirdi kļūst gluži baisi. Ļoti iespējams, ka arī man piemīt šīs spējas.

— Jūs jokojat, mīļo grāf, — sarunā iejaucās pulkvediene, — tomēr ir tiesa, ka šajos laikos cilvēki atkal tiecas izzināt visneaptveramākos noslēpumus.

— Gluži tāpat, — atbildēja grāfs, — gluži tāpat, kā ļaudis no jauna sākuši pievērsties blēņu stāstiem un ērmīgai izdomai vispār. Lai sargās ikviens no šīs ligas! — Taču es pārtraucu ritmeistera stāstu vissaistošākajā vietā un, tā kā neviens no viņa klausītājiem labprāt nevēlēsies atteikties no beigu daļas — atrisinājuma — noklausīšanās, es lūdzu viņu stāstu turpināt.

Ritmeistaram svešais grāfs iedvesa ne vien baismās, bet dvēseles dziļumos bija visnotaļ pretīgs. Viņš saklausīja grāfa vārdos zināmu izsmieklu, it īpaši tādēļ, ka runājot tas visai zīmīgi smīnēja, tādēļ, acīm zibot, atbildēja asā tonī, ka viņam esot jāpiesargājas, lai ar savām blēņu pasaciņām neaizbiedētu jautrību, ko grāfs ienesis drūmi noskaņotajā pulciņā, tāpēc viņš labāk klusēšot.

Šķita, ka grāfs ne sevišķi ņem vērā ritmeistara vārdus. Rotaļādamies ar zelta tabakdozi, ko bija paņēmis rokā, viņš vaicāja pulkvedim, vai možā dāma pēc izcelsmes nav francūziete.

Šādu apzīmējumu viņš veltīja Margaritai, kas, joprojām trallinādama, lēkāja pa zāli. Pulkvedis piegāja pie viņas un pusbalsī jautāja, vai viņa ir pie pilnas saprašanas. Margarita iztrūkusies aizlavījās līdz tējas galdiņam un klusiņām apsēdās.

Tagad sarunas pavedienu pārņēma grāfs un visnotaļ saistoši runāja par šo un to, kas nesen noticis pasaulē. Dagoberts tikko spēja piebilst pa vārdam. Turpat stāvēja Morics, piesarcis līdz ausu galiņiem, zibošām acīm, it kā gaidīdams zīmi uzbrukumam. Angelika šķita pievērsusi visu uzmanību nupat iesāktajam rokdarbam — viņa nepacēla ne acu. Pagalam īgnā omā viņi cits no cita šķīrās.

—   Tu gan esi laimīgs cilvēks, — iesaucās Dagoberts, kad viņi ar Moricu bija palikuši divatā, — nešaubies vairs ne mirkli, ka Angelika tevi mīl no visas sirds. Ka viņas mīlestība pieder tev vienīgajam, par to es pārliecinājos šodien, ieskatoties dziļi viņas acīs. Taču ļaunais nesnauž, bet gan izsēj savu indīgo nezāļu sēklas starp kupli sazēlušiem kviešiem. Margarita ir iedegusies neprātīgā kaislībā. Viņa mīl tevi, ciezdama visskaudrākās mokas, kādas jebkad plosījušas karstu sirdi. Viņas šāvakara aplamās izdarības bija vienīgi vistrakākās greizsirdības neapvaldāms uzliesmojums. Kad Angelika ļāva nokrist mutautiņam, kad tu viņai to sniedzi, kad skūpstīji viņas roku, nabaga Margaritai uzklupa elles fūrijas. Un tā ir tava vaina. Agrāk tu nopūlējies, izrādīdams daiļajai francūzietei vislielāko uzmanību. Zinu, ka tev prātā bija tikai Angelika, ka visi cildinājumi, kādus tu šķiedi Margaritai, bija domāti tikai Angelikai, taču nepareizi novadīts zibens trāpa un aizdedzina. Tagad nelaime ir klāt un es patiešām nezinu, kā šo pārpratumu varētu novērst, ncshceļot briesmīgu nemieru un pretīgas jukas. jJ '

—  Liecies taču mierā, — atbildēja rit meistars, — liecies taču mierā ar savu Margaritu! Ja Angelika mani patiešām mīl — ak, par to gan es vēl šaubos! — tad esmu laimīgs un apmierināts, un es nebēdāju ne par vienu Margaritu pasaulē ar visām viņu aušībām! Taču manā sirdī ir iezagušās citas bailes. Vai tev nešķiet, ka starp mani un Angeliku naidīgi nostājies svešais, baisais grāfs, kas ienāca noslēpumaini drūms un draudīgs, izbiedējot mūs visus? Man ap sirdi ir tā, it kā no apziņas dzīlēm iznirtu kādas atmiņas, gandrīz gribētos sacīt — kāds sapnis, kurā ar šo grāfu esmu ticies drausmīgos apstākļos. Man ap sirdi ir tā, it kā no turienes, kur atrodas viņš, kā spožam zibsnim caur tumšu nakti būtu jānāk iznīcinošai, viņa piesauktai, nenovēršamai nelaimei. — Tu droši vien pamanīji, cik bieži grāfa skatiens kavējās pie Angelikas un kā tajās reizēs tikko manāms sārtums ielija viņa bālajos vaigos, drīz vien atkal izgaisdams? Manai mīlestībai tas pareģoja sūras dienas, tāpēc arī vārdi, ko grāfs man sacīja, skanēja tik izsmējīgi, taču es stāšos viņam pretī uz dzīvību vai nāvi!

Dagoberts nosauca grāfu par spokainu zelli, kam tomēr drosmīgi jāskatās acīs, kaut arī, viņaprāt, tam piemita mazāk noslēpumainības, nekā sākumā šķita, un visas baisās izjūtas varēja izraisīt vienīgi dīvainais spriegums, kāds valdīja sabiedrībā, kad ienāca grāfs.

—   Stāsimies pretī, — sarunu pārtrauca Dagoberts, — visām mulsinošajām parādībām ar drošu un negrozāmu paļāvību dzīvei. Nekāds tumsības spēks nespēs noliekt stingri un lepni paceltu galvu!

Bija pagājis labs laika sprīdis. Grāfs, aizvien biežāk un biežāk apmeklēdams pulkveža māju, bija kļuvis gandrīz neaizstājams. Valdīja vienprātīgs uzskats, ka pārmetumus par grāfa baiso būtību izteikuši tic, kas paši šādus pārmetumus pelnījuši.

—    Vai gan, — sacīja pulkvediene, — vai gan grāfs ar pilnām tiesībām nevarēja mūs pašus ar mūsu bālajām sejām, ar mūsu mulso izturēšanos nosaukt par baisiem cilvēkiem?

Katrā sarunā grāfe atklāja savu bagātīgo zināšanu jaunu šķautni un, lai gan dzimis itālietis, runāja ar svešādu akcentu, tomēr spēja izteikt savu viedokli par visdažādākajiem jautājumiem. Viņa stāstu valdzinājumam nebija iespējams pretoties, jo, kad viņš ar aizrautīgu dedzību runāja un pāri viņa bālajai, taču skaisti veidotajai izteiksmīgajai sejai pārslīdēja tīkams smaids, pat Morics un Dagoberts, lai cik naidīgi noskaņoti pret svešinieku, aizmirsa dusmas un, tāpat kā Angelika, kā visi pārējie, nolasīja katru vārdu no viņa lūpām.

Draudzība starp pulkvedi un grāfu bija radusies tādos apstākļos, kas raksturoja grāfu kā viscēlāko cilvēku. Tālu ziemeļos viņus kopā bija savedusi nejaušība, un tur grāfs nesavtīgi lika palīdzējis pulkvedim izkļūt no nepatikšanām, kas būtu varējušas atstāt visnelāgāko iespaidu uz viņa naudu un mantu, jā, — pat uz labo vārdu un godu. Pulkvedis, dvēseles dzīlēs apzinādamies, kādu pateicību grāfam parādā, bija pieķēries viņam no visas sirds.

—  Pienācis laiks, — kādu dienu pulkvedis sacīja pulkvcdienei, kad viņi reiz bija palikuši divatā, — tagad pienācis laiks atklāt tev grāfa ierašanās palieso iemeslu. Tu jau zini, ka mēs — es un grāfs — kad pirms četriem gadiem atrados P., aizvien ciešāk un ciešāk sadraudzējāmies, tā ka beidzot dzīvojām blakus istabās. Reiz gadījās, ka grāfs mani apmeklēja agrā rīta stundā un pamanīja uz mana rakstāmgalda Angelikas mazo miniatūrģīmetni, ko biju paņēmis līdzi. Dīvainā kārtā, ieskatījies tajā ciešāk, viņš zaudēja jebkādu savaldību. Nespēdams man atbildēt ne vārda, viņš stingi raudzījās ģīmetnē, nevarēdams vairs novērst skatienu no tās, tad sajūsmināts iesaucās, ka nekad nav redzējis daiļāku un burvīgāku sievišķīgu būtni, nekad nav jutis, ko nozīmē mīlestība, kas tikai tagad viņa sirdī iedegusies gaišām liesmām. Es pajokoju par ģīmetnes brīnumaino ietekmi, nosaukdams grāfu par jaunu Kalafu*, un apsveicu viņu, ka vismaz mana labā Angelika nav nekāda Turandota*. Beidzot diezgan skaidri liku viņam noprast, ka mani mazliet pārsteidz romantiskā aizrautība, ar kādu viņš, kaut arī vēl nesasniedzis sirmgalvja vecumu, tomēr nebūdams vairs jauneklis, no pirmā acu uzmetiena iemīlējies ģīmetnē. Bet grāfs, dedzīgi izrādīdams pat kaisla neprāta pazīmes, kādas raksturīgas viņa tautai, apzvērēja, ka neizsakāmi mīl Angeliku un ka man, lai neiegrūstu viņu izmisuma visdziļākajā bezdibenī, jāatļauj viņam tiekties pēc Angelikas mīlestības, pēc viņas rokas. Tādēļ arī grāfs atbraucis uz šejieni un ieradies mūsu mājā. Viņš jutās pārliecināts par Angelikas simpātijām pret sevi un vakar oficiāli izlūdzās man viņas roku. Kādas ir tavas domas par šo bildinājumu?

Pulkvcdiene pati nesaprata, kādēļ vīra pēdējie vārdi lika viņai notrīsēt pēkšņās izbailēs.

— Dieva dēļ, — viņa iesaucās, — svešais grāfs — mūsu Angeliku?

— Svešs, — atsaucās pulkvedis, pierei apmācoties, — grāfs, kuram esmu parādā par godu, brīvību, varbūt pat pašu dzīvību, svešs? — Es piekrītu, ka grāfs, būdams nobrieduša vīra vecumā, gadu dēļ varbūt ne gluži der mūsu jauniņajai dūjiņai, taču viņš ir dižciltīgs vīrs, turklāt bagāts — ļoti bagāts.

—  Dot piekrišanu, nepajautājot Angelikai? — pulkvcdiene viņu pārtrauca pusvārdā, — dot piekrišanu, nepajautājot Angelikai, kas pret viņu varbūt nepavisam nelolo tādas jūtas, kā viņš savā mīlestības apmātībā iedomājas?

—   Vai es, — acīm zibot, iesaucās pulkvedis, pietrūkdamics no krēsla un nostādamies laulātās draudzenes priekšā, — vai es jebkad esmu tev devis iemeslu domāt, ka, būdams neprātīgs, varmācīgs tēvs, varētu zemiskā kārtā saprecināt savu mīļoto bērnu? — Taču man līdz kaklam apnikusi jūsu no romāniem aizgūtā jūtelība un nedabiskais smalkums. Ja, kādam pārim precoties, tiek izteikti tūkstoš visnepamatotāko iebildumu, tur nav nekā neparasta. — Kad grāfs runā, Angelika ir pati uzmanība, — viņa uzlūko to visdraudzīgākajā labvēlībā un nosarkst, kad tas skūpsta roku, ko viņa labprāt atstāj grāfa rokās. Tā, lūk, izpaužas nepiedzīvojušas meitenes pieķeršanās, kas vīrieti patiešām aplaimo. Nav nepieciešama nekāda romānos aprakstīta mīlestība, kas dažreiz sieviešu galvās spokojas īsti juceklīgi.

—   Es domāju, — ierunājās pulkvedicnc, — es domāju, ka Angelikas sirds vairs nav tik brīva, kā viņai pašai šķiet.

—   Kas? — sadusmots iesaucās pulkvedis un patlaban grasījās sparīgi mesties strīdā, taču šajā acumirklī atvērās durvis un ienāca Angelika ar visjaukāko un nevainīgāko smaidu lūpās.

Pulkvedis, pēkšņi aizmirsis visu īgnumu un dusmas, piesteidzās pie viņas, noskūpstīja uz pieres, aizveda un iesēdināja atzveltnes krēslā, pats novietodamies cieši līdzās mīļajam, jaukajam bērnam. Tad viņš ierunājās par grāfu, slavēja viņa dižciltīgo izskatu, viņa prātu, viņa raksturu un beidzot jautāja, vai Angelikai viņš no tiesas patīk.

Angelika atbildēja, ka sākumā grāfs viņai šķitis gaužām dīvains un iedvesis bailes, bet ka šīs jūtas viņa pilnībā pārvarējusi un tagad ierauga viņu itin labi.

—   Tad jau, — bezgala priecīgs iesaucās pulkvedis, — tad jau, paldies Dievam, tam jānotiek man par iepriecinājumu un svētību! Grāfs S-i, šis cildenais vīrs, mīl tevi, mans labais bērns, no visas sirds un tīko pēc tavas rokas, ko tu viņam neliegsi.

Bet, tikko pulkvedis izteica šos vārdus, Angelika, izdvesdama dziļu nopūtu, neatmaņā saļima. Pulkvedienc, uztverdama viņu savās rokās, uzmeta izteiksmīgu skatienu pulkvedim, kas apklusis stingi nolūkojās uz nabaga mironīgi bālo meiteni. — Angelika atguvās un, no acīm plūstot asaru straumei, sauca sirdi plosošā balsī:

— Grāfs briesmīgais grāfs? — Nē, nē — nemūžam!

Vairākas reizes pēc kārtas, cik vien iespējams lēnīgi, pulkvedis

meitai vaicāja, kādēļ grāfs viņai iedveš tādas šausmas. Tad Angelika atzinās, ka tajā mirklī, kad pulkvedis viņai pavēstījis par grāfa mīlestību, viņas dvēselē spilgti atdzīvojies briesmīgais sapnis, kuru viņa redzējusi pirms četriem gadiem savas četrpadsmitās dzimšanas dienas naktī un no kura pamodusies līdz nāvei iztrūcināta, kaut arī nepavisam nespējusi atsaukt atmiņā šā sapņa tēlus.

—  Man šķita, — stāstīja Angelika, — ka es pastaigājos pa brīnum daiļu dārzu, kurā auga svešādi krūmi un ziedi. Pēkšņi atrados pie kāda neredzēta koka ar tumšām lapām un brīnumaini smaržīgiem ziediem, kas gandrīz atgādināja plūškoku. Šā koka zari šalkoja tik piemīlīgi un māja man, it ka aicinādami savā pavēnī. Kāda neredzama spēka vilināta, nespēdama pretoties, noslīgu zālājā zem šā koka. Pēkšņi likās, it kā gaisā atskanētu dīvainas vaimanas, kā vēja pūsma pieskardamās kokam, kas ievaidējās baiļpilnā nopūtā. Nesapratu, kāpēc manās krūtīs modās neaprakstāms žēlums un dziļa līdzjūtība. Pēkšņi man caur sirdi, it kā sašķeļot to, izskrēja žilbinošs stars! Kliedziens, ko taisījos izgrūst, nespēja raisīties no neizsakāmu baiļu māktajām krūtīm — tas pārtapa dobjā vaidā. Bet staru, kas izurbās cauri manai sirdij, raidīja cilvēka acu pāris, kas no tumšā krūmāja stingi vērās manī. Šajā acumirklī acis atradās man pavisam tuvu, un kļuva redzama kāda sniegbalta roka, kas vilka ap mani lokus. Tic kļuva aizvien ciešāki un ciešāki, apvīdami mani ugunīgiem pavedieniem, tā ka pēdīgi biezajā tīklā nespēju nedz pakustēties, nedz pagrozīties. Turklāt man likās, ka briesmīgo acu baismais skatiens raugās tieši dvēselē, pakļaudams visu manu būtību; vienīgās domas, pie kurām tā vēl tvērās kā pie tieva pavediena, bija mokošas nāves bailes. Koks dziļi nolieca man pāri savus ziedus, no kuriem mani uzrunāja mīlīga jaunekļa balss: «Angelika, es izglābšu tevi — es izglābšu tevi!» — Bet…

Angelika tapa pārtraukta pusvārdā — pieteica ritmeistaru fon R., kas vēlējās runāt ar pulkvedi. Tiklīdz Angelika dzirdēja nosaucam ritmeistara vārdu, viņa, no jauna plūstot asarām, iesaucās balsi, kāda var izlauzties tikai no skaudrāko mīlas sāpju ievainotas krūts:

— Moric — ak, Moric!

Ritmcistars ienākot bija dzirdējis šos vārdus. Viņš ieraudzīja Angeliku, asarās mirkstošu, izstiepjam rokas pēc viņa. Pagalam satraukts, viņš nogrūda no galvas kasku, tā ka žvadzēdama tā noripoja uz grīdas, metās Angelikai pie kājām, satvēra viņu savās rokās un, kad tā, svētlaimes un sāpju uzveikta, noslīga zemē, dedzīgi spieda piešāvām krūtīm. — Pulkvedis, mēms aiz izbrīna, vēroja tos.

—   Es nojautu, — tikko dzirdami čukstēja pulkvedicne, — es nojautu, ka jūs viens otru mīlat, kaut nebiju dzirdējusi par to ne vārda.

—  Ritmeistar fon R., — pulkvedis nikni devās uzbrukumā, — kas jums kopējs ar manu meitu?

Morics,ātri atguvies, maigi noguldīja pusdzīvo Angeliku atzveltnes krēslā, tad pacēla no grīdas kasku, piegāja pie pulkveža un, stipri piesarcis, lejup nolaistām acīm, ar goda vārdu apliecināja, ka neizsakāmi mīl Angeliku, mīl no sirds visdziļākajām dzīlēm, bet līdz pat šim brīdim pāri viņa lūpām nav nācis pat niecīgākais vārdiņš, kas līdzinātos mīlestības atklāšana). Pārāk stipri viņš šaubījies, vai Angelika spēs atbildēt uz viņa jūtām. Tikai šajā acumirklī, kaut arī cēloni viņš nespējot atminēt, viņam atklājusies visa debesu svētlaime un viņš cerot, ka viņu neatstums viscēlsirdīgākais cilvēks, vismaigākais tēvs, kad viņš to lūgtin izlūgsies svētīt vissirsnīgākajā mīlestībā slēgtu derību.

Pulkvedis uzlūkoja ritmeistaru, uzlūkoja Angeliku drūmiem skatieniem, tad, rokas sakrustojis, klusēdams soļoja pa istabu šurpu turpu, kā cilvēks, kas svārstās, pirms pieņem noteiktu lēmumu. Nonācies līdz pulkvedienei, kas bija apskāvusi Angeliku un čukstot viņu mierināja, viņš palika stāvam.

—  Kāds sakars, — viņš vaicāja no aizturēta niknuma apslāpētā balsī, — kāds sakars grāfam ar tavu aušīgo sapni?

Tad Angelika metās viņam pie kājām, skūpstīja rokas, slacīdama tās asarām, un runāja raudu smacētā balsī:

— Ak, tēvs, mīļais tēvs, briesmīgās acis, kas pakļāva manu dvēseli, bija grāfa acis, viņa spokainā roka apauda ap mani ugunīgo zirnekļa tīklu! Bet jaunekļa baiss, kas mierinādama mani uzrunāja no neredzētā koka smaržīgajiem ziediem, bija Morica — mana Morica balss!

— Tava Morica? — iesaucās pulkvedis, — apgriezdamies tik spēji, ka gandrīz nogrūda Angeliku uz grīdas. Tad viņš, nevērsdamies ne pie viena, dobjā balsī turpināja:

— Tātad tēva gudrais lēmums, dižciltīga vīra precību piedāvājums jāupurē bērnišķīgu iedomu un slepenas mīlestības dēļ?

Tāpat kā iepriekš pulkvedis staigāja pa istabu šurp un turp.

Beidzot viņš uzrunāja Moricu:

— Ritmeistar fon R., jūs zināt, cik augstu es jūs cienu, mīļāku znotu par jums nebūtu pat vēlējies, taēu esmu devis vārdu grāfam S-i, kam esmu parādā tik lielu pateicību, cik lielu viens cilvēks var būt parādā otram. Taču nedomājiet, ka es tēlošu stūrgalvīgu un varmācīgu tēvu. Steigšos pie grāfa un atklāšu viņam visu. Jūsu mīlestība ievilks mani asiņainā ķildā, varbūt pat maksās man dzīvību, taču lai notiek — es padodos! — Gaidiet šeit, kamēr atgriezīšos.

Ritmeistars dedzīgi apgalvoja, ka viņš simtreiz labprātāk dotos nāvē, nekā paciestu, ka pulkvedis pakļauj sevi kaut vismazākajām briesmām. Ne vārda neatbildējis, pulkvedis aizsteidzās.

Tikko pulkvedis bija atstājis istabu, mīlētāji jūtu pārpilnībā metās viens otra apkampienos, zvērēdami mūžīgu uzticību. Tad Angelika apliecināja, ka tikai tajā acumirklī, kad no pulkveža uzzinājusi par grāfa bildinājumu, viņa jutusi dvēseles visdziļākajās dzīlēs, cik ļoti mīl Moricu un ka labāk mirtu, nekā kļūtu par kāda cita laulāto draudzeni. Viņai bijusi tāda sajūta, it kā viņa jau sen zinātu, ka arī Morics viņu mīl tikpat karsti. Pēc tam viņi atcerējās ik mirkli, kad neviļus izpauduši savu mīlestību, un, aizmirsuši gan pulkveža iebildumus, gan viņa dusmas, sajūsmā gavilēja kā līksmi un svētlaimīgi bērni. Pulkvedienc, kas jau sen bija pamanījusi plaukstošo mīlestību un ar visu sirdi atbalstīja Angelikas jūtas, dziļi saviļņota apsolīja darīt visu, kas viņas spēkos, lai pulkvedis atteiktos atbalstīt tādu savienību, kas viņai, pašai nezinot kādēļ, iedveš pretīgumu.

Varēja būt pagājusi aptuveni stunda, kad atvērās durvis un visiem par pārsteigumu ienāca grāfs S-i. Viņam, acīm starojot, sekoja pulkvedis. Grāfs tuvojās Angelikai, satvēra viņas roku un raudzījās viņā, rūgti un sāpīgi smaidīdams. Angelika nodrebēja un, tuvu nesamaņai, murmināja tikko dzirdami:

— Ak — šīs acis!

— Jūs nobālat, — tagad ierunājās grāfs, — jūs nobālat, jaunkundz, tāpat kā tovakar, kad pirmo reizi ierados šajā mājā. Vai patiešām es jums liekos atbaidošs rēgs? Nē, neiztrūksļietics, Angelika, nebīstieties no nekaitīga cilvēka, kas jūs iemīlēja ar īsti jauneklīgu kvēli un dedzību, kas nezināja, ka jūs jau esat atdāvinājusi savu sirdi, kas bija neprātīgs diezgan, lai tiektos pēc jūsu rokas! Nē! — Pat tēva atbalsts man nedod ne mazāko tiesību uz svētlaimi, ko dāvāt varat vienīgi jūs! Jūs esat brīva, jaunkundz! Pat mans izskats nedrīkst jums atgādināt drūmos mirkļus, ko esmu jums sagādājis. Drīz, varbūt jau rīt, atgriezīšos savā tēvzemē!

— Moric, manu Moric! — visaugstākās svētlaimes gavilēs izsaucās Angelika un metās pie iemīļotā krūtīm. Grāfa augumam pārskrēja trīsas, viņa acīs iezvērojās dīvainas ugunis, viņa lūpas noraustījās, un viņš izgrūda klusu, aprautu skaņu. Griežoties pie pulkvcdicnes ar kādu nenozīmīgu jautājumu, viņam izdevās nomākt uzbangojušās jūtas.

Bet pulkvedis brīdi pa brīdim iesaucās:

—  Kāda cēlsirdība! Cik cildens raksturs! Kurš gan spēj līdzināties šim brīnišķīgajam cilvēkam, manam sirdsdraugam uz laiku laikiem?

Tad viņš spieda pie sirds ritmeistaru, Angeliku, kā arī pulkvedieni un smiedamies apgalvoja, ka vairs neko negribot zināt par zemisko sazvērestību, kas nesen pret viņu kaldināta, izteikdams cerību, ka turpmāk Angelikai vairs nesagādās ciešanas spokainās acis.

Bija pienācis pats pēdējais laiks pusdienot, un pulkvedis ielūdza ritmeistaru, kā arī grāfu uz maltīti. Aizsūtīja pēc Dagoberta, kas drīz vien, priekā un līksmē starodams, ieradās.

Grasīdamies sēsties pie galda, pusdienotāji pamanīja, ka trūkst Margaritas. Proti, viņa bija ieslēgusies savā istabā, paskaidrodama, ka nejūtas vesela un nespēj parādīties sabiedrībā.

—  Nesaprotu, — sacīja pulkvediene, — kas ar Margaritu notiek pēdējā laikā — viņa ir tik untumaina, bez iemesla smejas un raud, jā, bieži vien kļūst pat gluži neciešama savu dīvaino iedomu dēļ.

— Tava laime, — Dagoberts klusi čukstēja ritmeistaram ausī, — tava laime ir Margaritas nāve!

—  Garu regi, — tikpat klusi atbildēja ritmeistars, — garu regi, netraucē manu mieru!

Nekad pulkvedis nebija redzēts priecīgāks, arī viņa laulātā draudzene, ko dažu labu reizi bija mākušas rūpes par mīļoto meitu un kas tagad no šīm raizēm bija atbrīvota, nekad nebija jutusies tik ļoti — līdz pašām dvēseles dzīlēm — laimīga. Ja vēl ņem vērā, ka Dagoberts bija iededzies nevaldāmā jautrībā, ka grāfs, aizmirsdams sāpes, ko viņam sagādāja Angelikas cirstā brūce, ļāva atmirdzēt visā spožumā savai dzirkstošajai asprātībai, kļūst pats par sevi saprotams, ka visi sakļāvās ap svētlaimīgo pāri kā līksms, brīnišķi ziedošs vainags.

Bija sabiezējusi krēsla, glāzēs dzirkstīja vislieliskākais vīns, līksmojot un gavilējot dzēra uz līgavas un līgavaiņa veselību. Pēkšņi priekštelpas durvis klusi atvērās, un nedrošā gaitā ienāca Margarita — baltā nakts apģērbā, uz pleciem izrisušiem matiem, bāla, pārvērstu, nāvei līdzīgu seju.

—   Margarita, kas tie par jokiem? — iesaucās pulkvedis, bet Margarita, neveltot viņam ne mazāko vērību, lēnā gaitā devās tieši pie ritmeistara, uzlika savu ledusauksto roku viņam uz sirds, uzspieda vieglu skūpstu uz pieres un, nomurminājusi dobji un neskaidri: «Lai mirstošās skūpsts nes laimi līksmajam līgavainim!» — sabruka uz grīdas.

—   Ir gan posts, — Dagoberts klusi sacīja grāfam, — šī auša ir iemīlējusies ritmeistarā.

—Zinu, — atbildēja grāfs, — laikam šis neprāts novedis viņu tiktāl, ka viņa iedzērusi indi.

— Dieva dēļ! — šausmās iesaucās Dagoberts, pietrūkdamies kājās un dodamies pie atzveltnes krēsla, kurā nabadzīte bija noguldīta. Ap viņu, aprasinot seju un ieberzējot pieri ar odekolonu, rosījās Angelika un pulkvediene. Tieši tajā brīdī, kad pienāca Dagoberts, Margarita atvēra acis. Pulkvediene sacīja:

— Mierīgi, mīļais bērr.s, tu esi slima, bet tas pāries!

Bet Margarita atbildēja dobjā, piesmakušā balsī:

— Jā, drīz viss būs garām — esmu iedzērusi indi!

Angelika un pulkvediene skaļi iekliedzās, bet pulkvedis niknā balsī sauca:

— Pie tūkstoš velniem, neprātīgā! Prom pēc ārsta! Pirmo labāko, ko var sadzīt rokā, atvest šurp!

Kalpotāji un arī Dagoberts grasījās steigties prom.

—  Stāt! — iesaucās grāfs, kas līdz pat šim brīdim bija izturējies mierīgi, labpatikā tukšodams ar ugunīgo sirakūzieti — savu iecienītāko vīnu — pildītu kausu, — stāt! Ja Margarita iedzērusi indi, nav vajadzības skriet pēc ārsta, jo tādā gadījumā varu palīdzēt labāk nekā jebkurš cits. Jāparaugās! —

Viņš piegāja pie Margaritas, kas gulēja dziļā neatmaņā un tikai brīdi pa brīdim krampjaini sarāvās. Grāfs pārliecās viņai pāri, un klātesošie redzēja, ka viņš izvelk no kabatas mazu futrāiīti, kaut ko izņem no tā un, satvēris pirkstos, lēnām pārvelk Margaritas ski-ustam un kakla bedrītei. Tad, atkāpdamies no gulētājas, grāfs uzrunāja klātesošos:

— Viņa ir iedzērusi opiju, taču manā rīcībā ir kāds līdzeklis, ar kuru iespējams viņu izglābt.

Pēc grāfa pavēles Margarita tapa uznesta savā istabā, un viņš palika ar slimo divatā.

Pa to laiku pulkvcdicnes istabene Margaritas telpās bija atradusi pudelīti, kurā bija glabājušies pirms kāda laika pulkvedicnci izrakstītie opija pilieni, ko nelaimīgā bija izdzērusi.

—  Grāfs, — mazliet zobgalīgi sacīja Dagoberts, — grāfs tiešām ir brīnumdaris. — Viņš atminēja visu. Tikko paskatījies uz Margaritu, viņš tūliņ saprata, ka viņa iedzērusi indi, bet pēc tam pat noteica, kā šo indi sauc un kāda tai krāsa.

Pēc pusstundas grāfs ienāca zālē un apliecināja, ka Margaritas dzīvībai briesmas vairs nedraud. Iesānis paskatījies uz Moricu, viņš piebilda, ka cerot no viņas dvēseles izraut arī visa ļaunuma sakni. Grāfs pieprasīja, lai istabene paliek nomodā pie Margaritas, kamēr viņš pats nakti pārlaidīs blakusistabā, lai katrā gadījumā būtu pie rokas, ja vēl rastos kādi sarežģījumi. Taču pirms šīs ārstnieciskās palīdzības sniegšanas, viņš vēlējās spirdzināties ar pāris glāzēm laba vīna.

Izteicis šo vēlmi, grāfs apsēdās pie galda blakus vīriešiem, kamēr Angelika un pulkvediene, notikušā dziļi satrauktas, devās uz savām istabām.

Pulkvedis skaitās par sasodīti muļķīgajiem jokiem, kā viņš dēvēja Margaritas sākotnējās izdarības, bet Morics un Dagoberts dīvainā kārtā jutās samulsuši. Taču, jo vairāk viņi sadrūma, jo nevaldāmāk grāfs izpauda savu līksmi, kas agrāk nepavisam nebija viņam raksturīga un kam patiešām piemita kaut kas atbaidošs.

— Šis grāfs, Dagoberts sacīja draugam, kad abi devās mājup, — dīvainā kārtā joprojām iedveš man šausmas. Šķiet, ka ar viņu saistās kāds noslēpums.

— Ak! — atbildēja Morics, — man uz krūtīm gulstas pudu smags slogs, — manudvčseli māc drūma nojausma par nezināmu nelaimi, kas apdraud manu mīlestību!

Vēl tajā pašā naktī pulkvedi pamodināja ziņnesis, kas bija ieradies no galvaspilsētas. Mazliet pabāls no vaiga pulkvedis nākamajā rītā iegāja sievas istabā.

— Mums, — viņš sacīja, — mums atkal nāksies šķirties, mana mīļā! Pēc īsa pamiera no jauna sācies karš. Naktī saņēmu pavēli. Cik drīz vien iespējams — varbūt jau nākamajā naktī kopā ar savu pulku došos prom.

Pulkvedicne, satrūkusies ne pa jokam, izplūda asarās. Pulkvedis mierinādams sacīja, ka, pēc viņa pārliecības, arī šis karagājiens beigsies ar tikpat spožu uzvaru, kā iepriekšējais, ka priecīgais noskaņojums, kas vaktyviņa sirdī, nepieļauj domu, ka viņam draudētu kāda nelaime.

— Tu varētu, — viņš vēl piebilda, — tu varētu pa to laiku, kamēr mēs uzveicam ienaidnieku un noslēdzam mieru, kopā ar Angeliku uzturēties kādā no mūsu muižām. Došu jums līdzi pavadoni, kas darīs visu, lai jūs aizmirstu vientulību un atšķirtību. Jums līdzi dosies grāfs S-i!

—  Kā? — iesaucās pulkvedicne, — Dieva dēļ! Mums līdzi dosies grāfs? Noniecinātais līgavainis, blēdīgais itālis, kas pratis savas dusmas noslēpt dziļi dvēselē, lai pirmajā izdevīgajā gadījumā ļautu tām neapvaldīti izlauzties uz āru? Grāfs, kas kopš vakardienas visā savā būtībā — pati nezinu kādēļ — no jauna kļuvis man pretīgāks kā jebkad?

—   Nē! — pulkvedis viņu pārtrauca, — nē, nav izturama šī aizspriedumainība, šīs trakās sieviešu iedomas! Visu nakti, kā apņēmies, grāfs pavadīja līdzās Margaritai — blakusistabā. Viņš bija pirmais, kam paziņoju par jauno karagājienu. Diezin vai tagad viņam izdotos atgriezties tēvzemē. Tāpēc viņš rādījās apjucis. Piedāvāju viņam uzturēties kādā no maniem īpašumiem. Pēc vairākkārtējas atteikšanās viņš izšķīrās pieņemt manu ielūgumu un ar godavārdu apsolīja darīt visu, kaš vien viņa spēkos, lai jūs šajā atšķirtības laikā apsargātu un izklaidētu. Tu zini, par ko man grāfam jāpateicas — vai tagad, kad mani īpašumi viņam kļuvuši par sava veida brīvpilsētu, es drīkstu liegt viņam tos izmantot?

Pret to pulkvedicne vairs nevarēja vai, labāk sakot, nedrīkstēja neko iebilst.

Pulkvedis turēja vārdu. Jau nākamajā naktī atskanēja signāls, kas aicināja doties ceļā, un mīlētājus pārņēma sāpes un sirdi plosošas skumjas.

Pēc dažam dienām, kad Margarita bija pilnībā atlabusi, pulkvediene kopā ar viņu un Angeliku aizbrauca uz kādu no muižām. Grāfs, kuru pavadīja vairāki kalpotāji, viņām sekoja.

Pirmajā laikā, izrādīdams smalkjūtīgu saudzību, grāfs parādījās pie dāmām tikai tad, kad viņas skaidri izpauda šādu vēlmi. Parasti viņš uzturējās savās istabās vai devās vientuļās pastaigās.

Sākumā kara laime šķita labvēlīga ienaidniekam, bet drīz vien tapa izcīnītas slavenas uzvaras. Tad nu grāfs allaž bija pirmais, kas saņēma vēstis, jā, kam bija visprecīzākās ziņas par tā pulka likteni, ko vadīja pulkvedis. Visasiņainākajās kaujās ne pulkvedi, ne ritmeistaru nebija trāpījusi nedz lode, nedz zobena cirtiens; to apstiprināja visdrošākās ziņas no galvenās mītnes.

Tādā kārtā grāfs allaž parādījās pie sievietēm kā debesu sūtnis, kas atnesis laimes un uzvaras vēstis. Turklāt visa viņa izturēšanās liecināja par vissirsnīgāko, vistīrāko pieķērību Angelikai, pret kuru viņš izturējās kā vismaigākais tēvs, kas norūpējies par sava bērna laimi. Abām — gan pulkvedienei, gan Angelikai — nācās atzīt, ka pulkvedis savu uzticīgo draugu novērtējis patiešām pareizi un kādreizējos iebildumus izraisījušas tikai smieklīgas iedomas. Arī Margarita šķita izārstēta no savas aplamās kaislības, — viņa atkal bija visnotaļ možā, runātnīgā francūziete.

Viena no pulkveža vēstulēm, kas bija rakstīta pulkvedienei un kam bija pievienota ritmeistara vēstule Angelikai, aizgainīja pēdējās rūpju paliekas. Ienaidnieka galvaspilsēta bija ieņemta, pamiers — noslēgts.

Angelika jutās sajūsmināta un svētlaimīga, un allaž tas bija grāfs, kas ar aizrautīgu dedzību runāja par Morica drosmīgajiem varoņdarbiem, par laimi, kas sagaida daiļo līgavu. Pēc tam viņš mēdza satvert Angelikas roku un, spiezdams lo pie savām krūtīm, vaicāja, vai vēl joprojām tā nīst viņu tikpat stipri, kā agrāk. Sarkstot no kauna, asarām acīs, Angelika apgalvoja, ka viņa, nabaga meitene, nekad nav nīduši, bet pārāk dedzīgi, no visas sirds mīlējusi savu Moricu, lai viņu neizbiedētu jebkura cita cilvēka jūtu izpausme. Uz to grāfs ļoti nopietni un svinīgi atbildēja:

— Uzskati mani, Angelika, par savu uzticamo, tēvišķīgo draugu! — un pieskārās viņas pierei liegā skūpstā, ko viņa, nevainīgais bērns, labprāt atļāva, jo viņai šķita, it kā tas būtu viņas tēvs, kas šādi mēdza viņu skūpstīt.

Gandrīz jau varēja sagaidīt, ka pulkvedis kaut uz īsu laiku atgriezīsies tēvzemē, kad no viņa pienāca vēstule ar satriecošu ziņu. Ritmeistaram, kad viņš ar savu zirgu puisi devies cauri kādam ciematam, bija uzbrukuši apbruņoti zemnieki, kas viņu nošāvuši un aizvilkuši prom, kaut gan blakus stāvējis brašais kalps, kuram izdevies no aplenkuma izlauzties.

Tā prieks, kas bija spārnojis ikvienu muižas iemītnieku, pēkšņi pārvērtās šausmās, dziļās bēdās un bezcerīgā postā.

Visā pulkveža mājā valdīja trokšņaina rosība. Pa kāpnēm augšup lejup skraidīja greznās, dārgās livrejās sapostie kalpotāji, pils pagalmā rībēdamas ieripoja karietes ar lūgtajiem viesiem, ko svinīgi sagaidīja pulkvedis, kam pie krūts lepojās pēdējā karagājienā iegūtās godazīmes.

Vientuļā augšstāva istabā, mirdzēdama krāšņā jaunības plaukuma vispilnīgākajā daiļumā, sēdēja Angelika līgavas tērpā, bet viņai blakus — pulkvediene.

— Tu pati, — ierunājās pulkvediene, — tu pati, mīļais bērns, no laba prāta esi izvēlējusies par vīru grāfu S-i. Cik loti tavs tēvs agrāk tiecās pēc šīs savienības, tikpat maz tagad, pēc Morica nāves, viņš pastāvēja uz tās noslēgšanu. Man pat šķiet, ka tagad viņu pārņēmušas tās pašas smeldzīgās skumjas, kas māc mani un ko' nedrīkstu tev noslēpt. Es joprojām nespēju saprast, kā tu tik drīz vari aizmirst savu Moricu. Tuvojas izšķifošā stunda — tu sniegsi roku grāfam — pārbaudi labi savu sirdi — vēl ir laiks! Kaut atmiņas par aizmirsto kā drūma ēna nekad neaptumšotu tavu līksmo dzīvi!

—  Nekad, iesaucās Angelika, asarām kā rasas lāsēm sariešoties acīs, — nekad es neaizmirsīšu savu Moricu, ak, nekad vairs nemīlēšu tā, kā mīlēju viņu! Jūtas, ko loloju pret grāfu, droši vien ir gluži citādas! — Nesaprotu, kā* viņam izdevies tik pilnīgi iekarot manas visdziļākās simpātijas! Nē, es nemīlu viņu — es nespēju mīlēt viņu tā, kā mīlēju Moricu, bet mani pārņēmusi'sajūta, it kā es dzīvotu, jā, pat domātu un justu vienīgi pateicoties viņam! Kāda noslēpumaina balss nemitīgi atgādina, ka man jākļūst viņa sievai, jo citādi man šajā pasaulē dzīves vairs nebūs… Es paklausu šim brīdinājumam, ko uzskatu par aizredzes balsi.

Ienāca istabene un pavēstīja, ka Margarita, kuras prombūtne tika pamanīta jau kopš agra rīta, vēl arvien nav atradusies, taču nupat dārznieks atnesis pulkvedienei vēstulīti, ko saņēmis no Margaritas līdz ar norādījumu nodot to, kad, paveicis savus pienākumus, viņš nesīs uz pili pēdējos ziedus.

Zīmītē, ko pulkvediene atvēra, bija rakstīts:

«Nekad Jūs mani vairs neredzēsiet. Drūms liktenis padzen mani no Jūsu mājas. Es lūdzu Jūs — Jūs, kas agrāk man bijāt mīla māte, nelieciet man sekot un atvest atpakaļ ar varu! Otrs mēģinājums nonāvēties var sekmēties labāk nekā pirmais. Lai Angelika pilniem malkiem bauda laimi, kas saplosījusi manu sirdi Palieciet sveika uz mūžu! Aizmirstiet nelaimīgo

Margaritu.»

—   Ko tas nozīmē? dusmīgi iesaucās pulkvediene ko tas nozīmē? Vai šī neprātīgā nolēmusi izpostīt mūsu mieru? Vai viņa allaž ļaunprātīgi stāsies ceļā, kad tu gribēsi sniegt roku mīļotam laulātam draugam? — Lai viņa vācas prom, nepateicīgā nelga, ko esmu saudzējusi un lolojusi kā pašas meitu, lai viņa vācas prom — nemūžam par viņu nebēdāšu!

Angelika sāka skaļi vaimanāt par zaudēto māsu, bet pulkvedicne lūdza viņu, Dieva dCļ, šajā svarīgajā, izšķirošajā stundā nenodoties atmiņām par kādu vājprātīgo.

Tā ka patlaban sita noliktā stunda, viesi bija sapulcējušies zāle, lai dotos uz mazo kapelu, kur kādam katoļu garīdzniekam pāris bija jāsalaulā. Pulkvedis ieveda Angeliku, un visus pārsteidza līgavas daiļums, ko vel pavairoja tērpa atturīgā greznība. Gaidīja ierodamies grāfu. Cits pčc cita pagāja stundas ceturkšņi, taču grāfs nerādījās. Pulkvedis devās uz viņa istabu. Tur viņš sastapa sulaini, kas pastāstīja, ka grāfs pCc sapošanās pēkšņi juties nevesels un devies pastaigā pa parku, lai svaigajā gaisā atgūtos, bet viņam, sulainim, aizliedzis sev sekot.

Pulkvedis nesaprata, kādēļ grāfa rīcība tik smagi nospiež vina sirdi, kādēļ mieru nedod doma, ka grāfam varētu uzbrukt kāda nelaime.

Pulkvedis lika pateikt viesiem, ka grāfs pēc īsa brīža ieradīsies, un slepus paaicināt ārā slaveno ārstu, kas atradās starp kāziniekiem. Tad ārsta un sulaiņa pavadībā viņš devās uz parku, lai uzmeklētu grāfu. Nogriezušies no galvenās alejas, viņi pa sānceliņu gāja uz biezi saaugušu krūmāju ieskautu laukumu, kas, kā pulkvedis atcerējās, bija grāfa iemīļotākā uzturēšanās vieta. Tur jau viņš sēdēja uz velēnu sola, tērpies viscaur melnā, mirdzošo ordeņa zvaigzni pie krūts, saliktām rokām, atspiedis muguru pret ziedoša plūškoka stumbru, un nekustīgi vērās atnācējos. Baisais skats lika viņiem nodrebēt, jo šķita, ka grāfa iedubušās, drūmi zibošās acis skatās, neko neredzēdamas.

—   Grāf S-i, kas noticis? — iesaucās pulkvedis, taču jautājumam nesekoja nedz atbilde, nedz sakustēšanās, nedz kluss elpas vilciens!

Tad pie sēdošā piesteidzās ārsts un, atrāvis vaļā vesti, norāvis kaklasaiti un svārkus, sāka berzēt viņa pieri. Drīz vien, pievērsies pulkvedim, ārsts sacīja dobjā balsī:

—  Cilvēka palīdzība šeit lieka grāfs ir miris: viņu tikko kā ķērusi trieka.

Sulainis sāka skaļi vaimanāt. Pulkvedis, vīrišķīgi pūlēdamies pārvarēt dziļās izbailes, pavēlēja viņam apklust.

—  Mēs nonāvēsim Angeliku uz vietas, ja nerīkosimies piesardzīgi. — Tā runādams, pulkvedis satvēra līķi, aiznesa pa vientuļu sānceliņu uz nomaļu paviljonu, kura atslēgas viņam bija klāt, atstāja pie mirušā sulaini, bet pats ārsta pavadībā devās atpakaļ uz pili. Svārstīdamies starp vienu un otru apņemšanos, viņš nesaprata, vai par redzētajām šausmām nāktos klusēt vai arī viņš drīkstētu mierīgā garā visu izstāstīt nabaga Angelikai.

Kad viņš ienāca zālē, tur valdīja vislielākās izbailes un apmulsums. Jautras sarunas vidū Angelika pēkšņi bija noslīgusi zemē dziļā neatmaņā. Viņa gulēja kādā no blakusistabām uz dīvāna. Angelika nebija nedz bāla, nedz pārvērtusies, nē, košāk un svaigāk kā jebkad viņas vaigos ziedēja rozes, neizsakāma piemīlība, pat dievišķa apskaidrība vīdēja viņas sejā. Šķita, ka viņa izbauda visaugstāko svētlaimi.

Pēc tam, kad ar saspringtu uzmanību labu brīdi bija viņu vērojis, ārsts apgalvoja, ka nedraudot ne vismazākās briesmas — jaunkundze atrodoties, protams, neizskaidrojamā kārtā, hipnozes stāvoklī. Tīšuprāt modināt gulētāju viņš neuzdrīkstoties — drīz viņa pamodīšoties pati.

Pa to laiku viesu starpā bija dzirdama noslēpumaina sačukstēšanās. Iespējams, ka viņi kaut kādā veidā bija uzzinājuši par grāfa pēkšņo nāvi. Klusi un nomākti viesi pamazām izklīda, dzirdēja aizripojam karietes.

Pulkvcdicne, noliekusies pāri Angelikai, ieklausījās katrā viņas elpas vilcienā. Šķita, ka gulētāja klusiņām murmina nesaprotamus vārdus. Ārsts nepieļāva, ka Angeliku izģērbj, kaut vai tikai atbrīvo no cimdiem — katra pieskaršanās varēja viņai kaitēt.

Pēkšņi Angelika atvēra acis, paslējās sēdus un, spalgi iesaukusies: «Viņš ir'šeil! Viņš ir šeit!» — pielēca no dīvāna, kā fūriju trenkta izskrēja pa durvīm — cauri priekštelpai — pa kāpnēm lejup.

—  Viņa ir sajukusi prātā! — izbailēs iekliedzās pulkvediene, — ak, debesu Tēvs, viņa ir sajukusi prātā!

—  Nē, nē! — ārsts viņu mierināja, — tas nav vājprāts, taču kaut kas nedzirdēts gan var notiki! — To izteicis, viņš aizmetās pakaļ meitenei.

Ārsts redzēja, kā Angelika, izbrāzusies cauri pils vārtiem, augstu paceltām, izstieptām rokām skrēja pa plato lielceļu žigli kā bulta, tā ka greznais mežģīņu tērps ap viņu plīvoja un mati atrisa vējā.

Angelikai pretī auļoja kāds jātnieks, kas, abiem sastopoties, nolēca no zirga un slēdza viņu savās rokās. Pirmajam sekoja vēl divi jātnieki, kas arī apstājās un nokāpa no zirgiem.

Pulkvedis, kas lielā steigā bija sekojis ārstam, mēms no izbrīna, apstājās pie šā ļaužu bariņa, berzēdams pieri, it kā pūlēdamies sakopot domas.

Tas bija Morics, kas, cieši apskautu, spieda sev pie krūtīm Angeliku; viņam blakus stāvēja Dagoberts un kāds jauns, daiļš cilvēks krievu ģenerāļa uniformā.

—  Nē, — lāgu lāgiem iesaucās Angelika, kamēr viņas rokas skāva mīļoto, — nē, nekad es nekļuvu tev neuzticīga, manu mīļo, dārgo Moric!

Bet Morics atbildēja: Ak, es zinu to, es zinu to, manu jauko eņģeli! Viņš tevi pavedināja ar sātaniskām burvestībām!

Tā runādams, Morics drīzāk nesa nekā veda Angeliku uz pili, kamēr pārējie klusēdami sekoja. Tikai pils vārtos pulkvedis dziļi nopūtās, it kā tikai nupat atgūdams samaņu, un, jautājoši skatīdamies visapkārt, iesaucās:

— Kas par dīvainībām, kas par brīnumiem?

— Viss noskaidrosies, atbildēja Dagoberts un stādīja pulkvedim priekšā svešinieku, kas izrādījās krievu ģenerālis Bogislavs fon S., ritmeistara uzticamākais un sirsnīgākais draugs.

Kad viņi iegāja pilī, Morics, neņemot vērā pulkvedienes baiļpilno izbrīnu, nikni iesaucās:

— Kur atrodas S-i?

—   Pie mirušajiem! — dobjā balsi atbildēja pulkvedis, — pirms stundas viņu ķēra trieka!

Angelika nodrebēja. — Jā! — viņa sacīja, — es to nojautu — tajā acumirklī, kad viņš mira, man šķita, it kā džinkstēdams manā dvēselē saplīstu kāds kristāla veidojums — ieslīgu dīvainā ncatmaņā — iespējams, ka vēl joprojām turpinājās briesmīgais sapnis, jo, kad atkal attapos, šausmīgajām acīm pār mani vairs nebija nekādas varas, satrūka zirnekļa tīkla ugunīgie pavedieni — jutos brīva — mani apņēma debesu svētlaime — redzēju Moricu — savu Moricu viņš tuvojās — es traucos viņam pretī! — To sacīdama, viņa apskāva mīļoto, it kā baidītos to no jauna pazaudēt.

—   Slavēts Dievs! — iesaucās pulkvcdienc, pievērsusi skatienu debesīm, — tagad no manas sirds novēlies slogs, kas mani gandrīz nospieda, esmu atbrīvota no neizsakāmajām bailēm, kas man uzbruka brīdī, kad Angelikai vajadzēja sniegt roku pretīgajam grāfam. Nepārtraukti mani vajāja sajūta, ka, uzvelkot pirkstā gredzenu, mans mīļotais bērns taps ziedots baisiem spēkiem.

čenerālis fon S. vēlējās redzēt līķi, un viņu pie tā aizveda.

Kad pārklāju, ar kuru mironis bija apsegts, atvilka un ģenerālis ieskatījās nāvē sastingušajā sejā, viņš nodrebēja un atkāpās, skaļi iesaukdamies:

— Tas ir viņš! Dievs debesīs, tas ir viņš!

Ritmeistara rokās Angelika bija iegrimusi saldā snaudā. Viņu apguldīja. Pēc ārsta domām, nekas nespētu viņai darīt vairāk laba kā šis miegs, kas no jauna nomierināja pārāk satrauktos dzīvības spēkus. Tikai tā viņa varēja izbēgt no slimības, kas viņai neapšaubāmi draudēja.

Pilī vairs nebija neviena viesa.

—  Tagad, — iesaucās pulkvedis, — tagad beidzot pienācis laiks izdibināt brīnumainos noslēpumus. Saki,.Moric, kāds debesu eņģelis tevi atsauca dzīvē?

—  Jūs zināt, — iesāka Morics, — kādā slepkavīgā kārtā, pēc tam kad bija jau noslēgts pamiers, man S. apkārtnē negaidīti uzbruka. Šāviena trāpīts, kā bez dzīvības nokritu no zirga. Cik ilgi varēju būt nogulējis dziļā nāves ncatmaņā, nezinu. Bija tumša nakts. Man līdzās klusi skanēja vairākbalsīgi čuksti. Braucēji sarunājās franču valodā. Tātad — smagi ievainots un ienaidnieka varā! — Sī doma modināja manī neizsakāmas bailes, un cs no jauna zaudēju samaņu. No turpmākā man prātā palikuši vienīgi atsevišķi visstiprāko galvassāpju brīži. Kādu ritu pamodos, būdams pie pilnas'apziņas. Atrados tīrā, gandrīz vai krāšņā gultā ar zīda aizkariem, ko rotāja lieli pušķi un bārkstis. Arī istaba ar augstajiem griestiem un zīda tapetēm, ar bagātīgi apzeltītajiem galdiem un krēsliem bija grezni iekārtota vecfranču stilā. Svešs cilvēks, dziļi pārliecies, vēroja manu seju, tad pielēca pie zvana auklas, ko spēcīgi parāva. Bija pagājušas tikai dažas minūtes, kad durvis atvērās un ienāca divi vīri, no kuriem gados vecākais bija tērpies senlaicīgā, izšūtā svārkā ar Ludviķa krustu pie krūtīm. Jaunākais pienāca man klāt un, pārbaudījis puišu, sacīja vecākajam franču valodā: «Visas briesmas garām — viņš ir glābts!»

Tad vecākais stādījās man priekšā kā ševaljē fon T., pils īpašnieks. Sagatavojies ceļojumam, ševaljē stāstīja, viņš devies cauri ciematam tieši tajā brīdī, kad noziedzīgie zemnieki, notriekuši mani zemē, dzīrās aplaupīt. Viņam izdevies mani atsvabināt. Pēc tam viņš licis iecelt mani ratos un aizvest uz savu pili, kas atrodas tālu no visiem kara ceļiem. Šeit viņa prasmīgais ķirurgs uzņēmies mana smagi ievainotā galvaskausa ārstēšanu, ko arī ar panākumiem veicis. Viņš mīlot, ševaljē nobeidza, manu tautu, kas viņam reiz juceklīgajos, draudīgajos revolūcijas laikos izdarījusi pakalpojumu, un priecājoties, ka viņa spēkos ir man palīdzēt. Viss, kas varētu noderēt manām ērtībām un iepriecinājumam, pilī esot manā rīcībā, un nekādā gadījumā viņš nepieļaušot, ka aizbraucu agrāk, kā vien tad, kad mans ievainojums, tāpat kā ieilgusi nedrošība uz lielceļiem, vairs neapdraudēs manu dzīvību. Bez tam viņš izteica nožēlu, ka patlaban nav iespējams paziņot maniem draugiem, kur atrodos.

Ševaljē bija atraitnis, bet viņa dēli dzivoja tālu no šejienes, tā ka pilī bez viņa vēl mita vienīgi ķirurgs un neskaitāmi kalpotāji. Tas jūs tikai nogurdinātu, ja es censtos gari un plaši izstāstīt, kā nenoliedzami prasmīgā ķirurga rokās es aizvien vairāk un vairāk atlabu, kā ševaljē pielika visas pūles, lai darītu tīkamāku manu vienmuļo dzīvi. Viņš risināja sarunas atjautīgāk un skatījās uz dzīvi vērīgāk, nekā viņa tautas brāļiem parasts. Ševaljē runāja par mākslu un zinātni, taču, cik vien iespējams, izvairījās apspriest jaunākos notikumus. Vai man vēl jāapgalvo, ka domās kavējos vienīgi pie Angelikas, ka sirdssāpes man sagādāja apziņa, ka viņa skumst par manu nāvi? — Nemitīgi uzplijos ševaljē, lūgdams parūpēties, lai manas vēstules nosūtītu uz gaiveno mītni. Nevarēdams galvot, ka uzdevums tiks veiksmīgi izpildīts, jo vairāk tādēļ, ka gandrīz droši bija paredzams jauns karagājiens, viņš šo lūgumu noraidīja. Ševaljē mierināja mani, ka, tiklīdz es pilnīgi izveseļošos, viņš gādās — pārvarot vienalga kādus šķēršļus — lai sveiks un vesels nonāku savā tēvzemē. No viņa izteicieniem gandrīz varēja secināt, ka cīņas no jauna atsākušās visā nopietnībā, un, proti, sabiedroto armijas neveiksmju dēļ, ko viņš aiz smalkjūtības man noklusējis.

Taču vajadzēja atcerēties tikai dažus apstākļus, lai pievienotos dīvainajām aizdomām, ko sevī izlolojis Dagoberts!

Mana temperatūra bija gandrīz normāla, kad pēkšņi kādu nakti iegrimu neizprotamā, sapnim līdzīgā stāvoklī, kuru atceroties man jānodreb, kaut gan man par to saglabājušās tikai miglainas vīzijas. Redzēju Angeliku, taču šķita, it kā viņas tēls pārvērstos trīsuļojošā mirgā, un es veltīgi centos to satvert. Kāda cita būtne izšķīra mūs un, piekļāvusies man pie krūtīm, satvēra tur dziļi dusošo sirdi, bet es, ciezdams visskaidrākās mokas, sajutu, ka mani caurstrāvo svešāda brīnumaina svētlaime.

Nākamajā rītā, tikko atvēris acis, pretī gultai pie sienas ieraudzīju ģīmetni, ko nekad tur nebiju manījis. Satrūkos līdz dvēseles dzīlēm, jo tā bija Margarita, kas mani uzlūkoja ar savām možajām, melni mirdzošajām acīm. Pajautāju kalpotājam, no kurienes ģīmetne uzradusics un kas tajā attēlota. Viņš apgalvoja, ka tajā redzama ševaljē brāļameita marķīze fon T. un ka glezna tur karājusies vienmēr, vienīgi līdz šim es to neesot pamanījis, jo tikai vakar no tās noslaucīti putekļi. Ševaljē viņa teikto apstiprināja. Tādā kārtā, tikko vēlējos nomodā vai sapnī skatīt Angeliku, acu priekšā man stāvēja Margarita. Jutos pats sev svešs, pār manu esību valdīja nepazīstams spēks un, dziļa izmisuma pārņemts, neredzēju iespēju no Margaritas atbrīvoties. Nekad neaizmirsīšu mokas, ko izraisīja šī briesmīgā apziņa.

Kādu rītu, atspiedies pret palodzi, spirdzinos saldajā smaržā, ko uzvēdī rīta vējš; pēkšņi tālumā atskan tauru skaņas. Pazīstu krievu kavalērijas līksmo maršu, aiz prieka sirds man tīri vai salecas, it kā līdz aršīm skaņām pie manis atlidotu laipnie gari un mierinādami uzrunātu mīlīgās balsīs, it kā no jauna atgūtā dzīve sniegtu man rokas, lai pieceltu no zārka, kurā mani ieslēgusi naidīga vara! — Ātri kā zibens šurpu auļo daži jātnieki — iebrāžas pils pagalmā! — Paveros lejup… «Bogislav, dārgo Bogislav!» iekliedzos visdziļākajā aizgrābtībā. — Ienāk ševaljē — bāls — svešo jātnieku negaidītās parādīšanās dēļ pagalam samulsis — aiz nepārvarama satraukuma stostīdamies! Neveltot viņam ne mazāko vērību, traucos lejup un iekrītu Bogislava apkampienos!

Sev par izbrīnu tagad uzzinu, ka sen jau noslēgts miers un lielākā daļa karaspēka pilnīgi sagatavojusies atceļam uz dzimteni. To visu ševaljē man bija noklusējis un turējis savā pilī kā gūstekni. Neviens — nedz Bogislavs, nedz es — nesapratām, kas viņu uz to mudinājis, taču neskaidri nojautām, ka šeit droši vien notikusi kāda nekrietnība. Ševaljē vairs nebija tāds, kā agrāk, bet pārvērtās pa stundai, kļūdams līdz nepieklājībai īdzīgs; viņš garlaikoja mūs ar stūrgalvību un sīkumainību, pat tad, kad es, vistīrāko pateicības jūtu skubināts, aizrautīgi stāstīju, kā viņš izglābis man dzīvību, ševaljē viltīgi smīnēja un izturējās kā untumains tiepša.

Divas dienas atpūties, Bogislavs devās ceļā, un es viņam piebiedrojos. Bijām priecīgi, kad aiz muguras palika senatnīgā pils, kas tagad man atgādināja drūmu, baismīgu cietumu.

Bet nu jāturpina tev, Dagobert, jo tagad patiešām pienākusi tava kārta risināt tālāk stāsta pavedienu par dīvainajiem notikumiem, kas mums atgadījās.

— Kā gan, — iesāka Dagoberts, — kā gan var apšaubīt brīnumainās nojautas spējas, kas sakņojas dziļi eilvCka dabā? Nekad nebiju noticējis sava drauga nāvei. Gars, kas sapņos skaidri mūs uzrunā no dvēseles dzīlēm, sacīja man, ka Morics ir dzīvs, bet viņu, ar viltu apmānītu, saista noslēpumainas važas. Angelikas derības ar grāfu plosīja manu sirdi. — Kad, pirms kāda laika ierodoties šeit, atradu Angeliku tādā noskaņojumā, kas manā dvēselē, atzīstos, modināja šausmas, jo man šķita, it kā es burvju spogulī būtu ieraudzījis drausmīgu noslēpumu, — jā, tajā brīdī manī nobrieda apņemšanās doties svētceļojumā un klīst pa svešo zemi tik ilgi, kamCr atrodu Moricu. — Neteikšu ne vārda par svētlaimi un aizgrābtību, kas mani pārņCma, kad jau A. no jauna atradu Moricu, kam līdzās bija ģenerālis S.

Kad mans draugs uzzināja par Angelikas derībām ar grāfu, viņa krūtīs pamodās visas elles fūrijas. Taču gan lāsti, gan sirdi plosošās vaimanas par Angelikas neuzticību apklusa, kad atklāju viņam savas aizdomas, kad apgalvoju, ka viņa speķos ir beidzot iznīcināt visus mošķus, čenerālis nodrebēja, kad minēju grāfa vārdu, bet, kad es, paklausīdams viņa lūgumam, aprakstīju grāfa seju un augumu, viņš izsaucās: «Jā, nav vairs šaubu — tas ir viņš — tas pats cilvēks!»

— Droši vien, — pClcšņi runātāju pārtrauca ģenerālis, — droši vien jūs būsiet pārsteigti, uzzinot, ka pirms vairākiem gadiem Neapole grāfs ar sātaniskām mākām, kādas pieprata, nolaupīja man meiteni, kuru mīlēju no visas sirds. Jā, tajā acumirklī, kad ietriecu viņā savu zobenu, mīļoto un mani sagrāba savā varā pekles burvestība, kas mūs izšķīra uz mūžu! Sen jau zināju, ka brūce, ko viņam cirtu, nav bijusi pat bīstama, ka viņš centies iegūt manas mīļotās roku, ka tajā pašā dienā, kad vajadzēja notikt laulībām, ak, tajā pašā dienā viņa sabrukusi, triekas kerta!

—   Augstais Dievs! — iesaucās pulkvediene, — vai gan līdzīgs liktenis nedraudēja manam mīļajam bērnam? — Bet kā tas nācās, ka es to paredzēju?

— Tā, — sacīja Dagoberts, — tā, pulkveža kundze, ir nojauta, kas jums savā gara balsī vēsta patiesību.

—  Bet briesmīgā parādība, — pulkvediene turpināja, — par kuru Morics stāstīja tajā vakarā, kad pie mums tik noslēpumaini ieradās grāfs?

— Atskanēja, — sarunas pavedienu pārņēma Morics, — atskanēja, kā toreiz sacīju, šausmīgs klauvējiens, man uzvēdīja lcdusauksta nāves di'aša un šķita, ka pāri istabai aizšalc bāla tēla tikko samanāms, trīsošs apveids. Visiem dvēseles spēkiem pārvarēju savas izbailes. Nezaudēju samaņu, taču Bogislavs bija sastindzis kā bez dzīvības. Kad, pateicoties atsauktā ārsta neatlaidīgajām pūlēm, Bogislavs atguva apziņu, viņš skumīgi sniedza man roku, sacīdams: «Drīz — jau rīt beigsies manas ciešanas!»

Viņa paredzējums piepildījās, taču, pēc mūžīgās debesu varas lēmuma, gluži citādā veidā, nekā viņš bija domājis. Nākamajā rītā, kad kūsāt kūsāja niknās kaujas mutulis, kāda nomaldījusies kartečas lode trāpīja Bogislavu krūtis, nomezdama viņu no zirga. Laimīgā lode bija sašķaidījusi tūkstoš lauskās neuzticīgās' attēlu, ko viņš vel joprojām nesāja uz krūtīm. Kontūziju izdziedēja ātri, un kopš tā laika Bogislavam vairs nekad nav uzmākušās noslēpumainas baismas, kas varētu apdraudēt viņa dzīvību.

— Tā ir taisnība, — apstiprināja ģenerālis, — un pat atmiņas par zaudēto līgavu pilda manas krūtis tikai ar liegām sērām, kas dvēselei dara labu. — Taču mūsu draugs Dagobcrts tagad varētu pastāstīt, kas notika tālāk.

— Mēs steidzāmies, — sarunas pavedienu pārņēma Dagoberts, — mēs steidzāmies prom no A ciemata. Šorīt pašā dienas svīdumā ieradāmies P. pilsētiņā, kas atrodas sešas jūdzes no šejienes. Bijām nolēmuši dažas stundas atpūsties, bet pēc tam turpināt ceļu tieši uz pili. Neaprakstāmas jūtas pārņēma mūs — Moricu un mani — kad no vienas šās viesnīcas istabas mums pretī izskrēja Margarita, kuras bālajā sejā atspoguļojās vājprāts. Viņa nokrita ritmeistaram pie kājām, vaimanādama apskāva tā ceļgalus un, saukdama sevi par nekrietnāko noziedznieci, kas simtkārt pelnījusi nāvi, lūgtin lūdzās, lai viņu uz vietas nonāvē. Morics viņu atgrūda visdziļākajā riebumā un aizskrēja.

—   Jā! — ritmeistars pārtrauca drauga stāstījumu, — jā, kad ieraudzīju Margaritu pie savām kājām, mani atkal sagrāba drausmīgās mokas, kādas izcietu ševaljē pilī, iedegdamas manī nekad agrāk nepazītu naidu. Jau grasījos iegrūst zobenu Margaritai krūtīs, bet, ar pūlēm savaldījies, aizskrēju.

—  PucClu, — turpināja Dagoberts, — pacēlu Margaritu no zemes un ienesu istabā; man izdevās viņu nomierināt un no viņas aprautajiem vārdiem uzzināt to, kas apstiprināja manas nojautas. Viņa man iedeva vēstuli, ko vakar bija saņēmusi no grāfa. Šeit tā ir!

Dagobcrts izvilka vēstuli, atlocīja to un lasīja:

«Bēdziet, Margarita! — Viss zaudēts! Viņš, ienīstais, tuvojas. Visu manu zināšanu nepietiek, lai pretotos ļaunajam liktenim, kas man uzbrūk tieši pirms mCrķa sasniegšanas*. — Margarita, esmu Jums uzticējis noslēpumus, kuri parastu sievieti, kas pēc tiem tiektos, būtu iznīcinājuši. Bet, apbruņota ar īpašu garīgo spēku, ar nesatricināmi stipru gribu, Jūs bijāt daudz pieredzējušā meistara cienīga skolniece. Jūs man palīdzējāt. Ar Jūsu atbalstu valdīju pār Angelikas dvēseli, pār visu viņas būtību. Pateicībā par to, gribēju Jums sagādāt dzīves laimi, pēc kādas alka Jūsu sirds, un, pārkāpdams visnoslēpumainākās un bīstamākās sfēras robežas, uzsāku darbošanos, no kuras bieži pats izbijos. Veltīgi! Bēdziet, citādi Jūsu bojāeja nav novēršama! Līdz pat šim brīdim drosmīgi dodos pretī naidīgajiem spCkiem. Taču jūtu, ka šis brīdis atnesīs man pēkšņu nāvi! Miršu vientuļš. Tiklīdz šis brīdis tuvosies, došos pie brīnišķīgā koka, kura paēnā bieži stāstīju Jums par tiem apbrīnas vērtajiem noslēpumainajiem spēkiem, kas bija man pakļauti. Margarita, atsakaties uz visiem laikiem no šiem noslēpumainajiem spēkiem! Daba, cietsirdīgā māte, kas pret saviem samaitātajiem bērniem noskaņota nelabvēlīgi, pasviež vīzdegunīgajiem glūņām, kas pārdroši rausta viņu aiz plīvura, pa kādai spīdošai rotaļlietiņai, kas viņus vilina un vērš savu postīgo spēku pret viņiem pašiem. — Reiz es nonāvēju sievieti brīdī, kad man šķita, ka apskauju viņu viskvēlākās mīlas dedzībā. Tas laupīja man paļāvību saviem spēkiem un tomēr es, neprātīgais nelga, vēl cerēju uz pasaulīgo laimi! Dzīvojiet sveika, Margarita! Atgriezieties S.! Ševaljē fon T. gādās par Jūsu laimi. Dzīvojiet sveika!»

Kad Dagoberts bija vēstuli izlasījis, ikviens no klātesošajiem juta pār kauliem pārskrienam šermuļus.

—  Tātad, — beidzot ierunājās pulkvediene, — tātad man jānotic tam, kani ticēt pretojas mana dvēsele. Tomēr tā ir taisnība, ka man šķita gluži neaptverami, cik drīz Angelika spēja aizmirst savu Moricu uh pilnīgi pievērsties grāfam. Tajā pašā laikā man ncpaslīdēja garām, ka viņa gandrīz allaž jūtas satraukta, un tieši tas modināja manī vismokošākās bažas. Atceros, ka Angelikas simpātijas pret grāfu vispirms izpaudās dīvainā veidā. Proti, viņa man uzticēja, ka gandrīz ik nakti redz grāfu visnotaļ tīkamos sapņos.

—   Gluži pareizi, — sarunā iejaucās Dagoberts, — Margarita man atzinās, ka pēc grāfa pavēles augas naktis pavadījusi pie Angelikas un klusi, klusi mīlīgā balsī Čukstējusi viņai ausī grāfa vārdu. Jā, dažreiz ap pusnakti pie durvīm pienācis pats grāfs un, stingo skatienu pievērsis Angelikai, nostāvējis tā vairākas minūtes, bet pēc tam atkal devies prom. Bet vai tagad, kad esmu nolasījis grāfa vēstuli, vēl nepieciešams kāds paskaidrojums? Nav šaubu, ka viņš tiecies ar dažnedažādu noslēpumainu māku palīdzību psihiski ietekmēt Angelikas dvēseli, kas viņam, pateicoties īpašiem dabas spēkiem, arī izdevās. Viņš bija saistīts ar ševaljē fon T. un piederēja pie tās neredzamās skolas, kam ir atsevišķi sekotāji Francijā un Itālijā un kas droši vien izveidojusies uz senās P. skolas pamatiem. Viņa pamudināts, ševaljē aizkavēja ritmeistaru savā pilī un izmēģināja pie viņa visdažādākās, pašas ļaunākās mīlas burvestības. Es varētu vēl vairāk iedziļināties noslēpumainajās mākās, ko izmantoja grāfs, lai valdītu pār cilvēku dvēselēm, kā man to atklāja Margarita, es varētu šo to pastāstīt par kādu zinātnes nozari, kura man nav sveša, bet kuras vārdu bīstos izrunāt, tāpēc ka mani varētu pārprast, taču atbrīvojiet mani no tā vismaz šodien.

— Ak, uz laiku laikiem! — dedzīgi iesaucās pulkvediene, ne vārda vairs par drūmo nezināmo pasauli, kurā mīt šausmas un izbailes! — Paldies mūžīgajam debesu Valdniekam, kas izglāba manu mīļo bērnu un atbrivoja mūs no baisā viesa, kas mūsu mājā ienesa tādu sajukumu.

Tika nolemts nākamajā dienā atgriezties pilsētā. Pili palika vienīgi pulkvedis un Dagoberts, lai parūpētos par grāfa apbedīšanu.

Sen jau Angelika bija ritmeistara laimīgā laulātā draudzene. Reiz kādā vētrainā novembra vakarā ģimene kopā ar Dagobertu sēdēja lajā pašā zālē pie kamīna, kurā, tāpat kā toreiz, kad tik spokaini pa durvīm ienāca grāfs S-i, plaiksnījās liesmas. Tāpat kā toreiz dūmvadā, jaukdamās cita ar citu, kauca un svilpoja dīvainas balsis, ko no miega bija pamodinājusi vētra.

—  Vai atceries vēl, — acīm starojot, vaicāja pulkvediene, — vai jums vēl prātā?

— Tikai nekādu spoku stāstu! — iesaucās pulkvedis, bet Angelika un Morics stāstīja, ko tajā vakarā izjutuši, atzīdamies, ka jau toreiz bijuši iemīlējušies līdz ausīm, un nevarēja vien beigt atcerēties vismazāko sīkumu, kas tajā vakarā atgadījies, kā arī to, ka it visā viņi saskatījuši vienīgi savas mīlestības tīro gaismas staru un pat saldās šausmu trīsas, kas viņus pārņēmušas, modušās ilgu pilnās krūtīs, bet visas bēdas viņiem atnesis tikai baisais viesis, kura ierašanos pieteikušas spokainās, nelaimi vēstošās balsis.

— Vai tev, — ierunājās Angelika, — vai arī tev mīļo Moric, nešķiet, ka vētras dīvainās balsis, kas dzirdamas patlaban, gluži draudzīgi atkārto mūsu mīlestības stāstu?

— Gluži pareizi, — sarunā iejaucās Dagoberts, — gluži pareizi, un pat patvāra svelpšana, šņālcšana un sīkšana vairs ne mazākajā mērā neskan baisi, bet gan, manuprāt, apmēram tā, it kā tajā ieslēgtais rātnais mājas gariņš pūlētos atcerēties kādu jauku šūpuļdziesmu.

To dzirdot, Angelika paslēpa spilgtā rožu sārtumā pietvīkušo vaigu pie laimes pārpilnā Morica krūtīm. Bet Morics, apskāvis daiļo laulāto draudzeni, klusi čukstēja:

— Vai gan šeit — virs zemes — rodama vēl lielāka svētlaime?

ARTURA ZĀLE

Droši vien tu, laipnais lasītāj, būsi diezgan daudzdzirdējis par seno, ievērojamo tirdzniecības pilsētu Dancigu. Varbūt no daža laba apraksta esi iepazinis visu redzēšanas vērto, kas tajā atrodas, taču man vislabāk patiktu, ja agrākos laikos tu pats kaut reizi būtu tur bijis un savām acīm skatījis brīnumaino zāli, kurā grasos tevi ievest. Tā ir Artūra zāle*.

Dienas vidū šajā pārpilnajā zālē, drūzmēdamies un tirgodamies, viļņoja visdažādāko tautību cilvēku pūlis, un ausis apdullināja juceklīgs troksnis. Bet droši vien tikai tad, kad biržas stundas bija beigušās, kad tirgotāju kungi bija apsēdušies pie pusdienu galdiem un vienīgi rets gājējs steidzīgi šķērsoja zāli, kas savieno divas ielas, tu, laipnais lasītāj, kas esi bijis Dancigā, vislabprātāk apmeklēji Artūra zāli.

Šajā stundā caur apsūbējušajiem logu stikliem telpā iezagās noslēpumaina puskrēsla, bet dīvainie gleznojumi un kokgriezumi, ar kuriem tik pārbagāti izrotātas zāles sienas, sakustējās un atdzīvojās. Brieži ar varenajiem ragiem* un citi brīnumaini dzīvnieki* nolūkojās lejup uz tevi dzalkstīgām acīm — tu tikko uzdrīkstējies tos uzlūkot; tāpat, jo dziļāka sabiezēja krēsla, jo vairāk baismu tevī modināja karaļa marmorā izcirstais tēls*, kas atrodas zāles vidū.

Lielā glezna, kurā sapulcināti visi tikumi un netikumi*, katram klāt pierakstot vārdu, kā pamācītāja ievērojami daudz zaudēja no savas vērtības, jo tikumi, tikko saskatāmi, jau peldēja augstu pelēkajā miglā, bet netikumi, visnotaļ brīnumdaiļu, krāsainās, zaigojošās drānās tērptu sievu veidolā, īsti pavedinoši iznāca gleznas priekšplānā un, saldi čukstēdami, centās tevi vilināt.

Daudz labprātāk tu pievērsi skatienu šaurajai joslai, kura sniedzas gandrīz visapkārt zālei un kurā ļoti jauki attēlots garš grezni tērptu zemessargu gājiens senajos laikos, kad Danciga vēl bija galvaspilsēta. Gājiena priekšgalā uz skaistiem, izgreznotiem zirgiem jāja cienīgi birģermeistari viedām, pašapzinīgām sejām, bet bundzinieki, stabulētāji un āvneši soļoja tik mundri un pārgalvīgi, ka drīz vien tu sadzirdēji jautru karavīru maršu un tev šķita, ka tūliņ visi gājiena dalībnieki izies, lūk, pa to lielo logu, lai dotos uz gareno tirgus laukumu.

Tā kā viņi teju teju grasījās aizsoļot, tu. laipnais lasītāj, ja vien tev piemīt spējas zīmēšanā, nespēji atturēties, neuzmetis ar tinti un spalvu šā greznā birģermeistara un viņa brīnumdai|ā pāža apveidus. Senāk uz galdiem visapkārt atradās papīrs, tinte un spalvas bez maksas, tātad materiāls bija uz vietas un tevi neatturāmi vilināja.

Šādam vilinājumam sekot bija atļauts tev, laipno lasītāj, taču ne jaunajam tirgonim Traugota kungam, kas līdzīga nodarījuma dēļ iekļuva tūkstoš kļūmēs un nedienās.

—   Paziņojiet taču, mīļais Traugota kungs, mūsu draugam Hamburgā par notikušo tirdzniecības darījumu bez kavēšanās.

Šos vārdus sacīja pirkšanas un pārdošanas nama īpašnieks Eliass Roosa kungs, kura līdzdalībniekam Traugotam bija jātop vistuvākajā laikā un kura vienīgo meitu viņam vajadzēja precēt.

Ar pūlēm atradis brīvu vietiņu pie aizņemtajiem galdiem, Traugots satvēra papīra lapu, iemērca spalvu tintē un jau grasījās sākt vēstuli ar glītu, kaligrāfiski izlocītu ķeksīti, kad, vēlreiz ātrumā pārdomādams darījumu, par kuru viņam nācās rakstīt, pameta skatienu augšup.

Tagad atklājās, ka liktenim labpaticies, lai viņa priekšā atrastos tieši tās gājienā attēlotās personas, kuras uzskatot, viņu allaž pārņēma dīvainas un neizprotamas skumjas.

Kāds nopietna, gandrīz vai drūma izskata vīrs ar melnu, cirtainu bārdu, tērpies greznās drānās, jāja uz melna zirga, ko aiz pavadas veda brīnumdaiļš jauneklis, kuru kuplo sprogu un košā daudzkrāsainā tērpa dēļ varēja noturēt gandrīz vai par meiteni; vīrieša augums un seja izraisīja Traugota dvēselē trīsas, bet no daiļā jaunekļa vaiga viņam pretī staroja vesela, saldu nojausmu pilna pasaule. Nekad viņš nespēja novērst acis no abiem šiem cilvēkiem, un tā notika arī šoreiz, kad, tā vietā, lai Eliasa Roosa kunga vārdā rakstītu vēstuli uz Hamburgu, viņš vienīgi skatījās uz dīvaino gleznu un, nekā nedomādams, ar spalvu švīkāja papīra loksni.

Varēja būt pagājis jau*krietns laika sprīdis, kad viņam kāds no aizmugures uzsita uz pleca un paklusām iesaucās:

—  Labi — patiešām labi! — Tas man patīk — tur, nudien, kaut kas iznāks!

Traugots, no sapņa mozdamies, ātri apgriezās, bet viņu ķēra it kā zibens spēriens — pārsteigums un bailes laupīja viņam valodu: stingi viņš vērās sejā drūmajam vīram, ko pats bija uzzīmējis.

Nebija šaubu — nupat dzirdētos vārdus bija sacījis viņš, bet viņam līdzās stāvēja brīnumdaiļais jauneklis un uzsmaidīja apmulsušajam tirgonim, it kā visdziļāko mīlestības jūtu skubināts.

— Tie tiešām esat jūs! — iešāvās prātā Traugotam.

—  Tie tiešām esat jūs! — Tagad jūs bez kavēšanās atbrīvosieties no šiem nejaukajiem apmetņiem un parādīsieties mirdzošos, senlaicīgos tērpos!

Ļaužu pūlis virmoja juku jukām, drūzmā drīz vien bija pagaisuši abi svešinieki, bet Traugots, it kā pārvērties nekustīgā tēlā, ar savu

tlarīj umu vēstuli rokā, stāvēja tajā pašā vietā vēl ilgi pēc tam, kad biržas darba diena bija beigusies un vienīgi reti gājēji steidzīgi šķērsoja zāli. Beidzot Traugots pamanīja Eliasu Roosa kungu, kas viņam tuvojās divu svešu kungu pavadībā.

— Par ko tad jūs, dārgais Traugota kungs, vēl prātojat šeit tik vēlā pēcpusdienā? iesaucās Eliass Rooss, vai vēstuli aizsūtījāt, kā pienākas?

It kā pa sapņiem Traugots sniedza viņam papīra lapu, taču Eliass Roosa kungs, pēkšņi sasizdams virs galvas paceltās rokas, bet pēc tam spēcīgi piecirzdams pie zemes labo kāju, kliedza tā, ka nodimdēja visa

zāle:

—   Kungs Dievs! Kungs Dievs! — Bērnišķīga blēņošanās! — godātais Traugot — nekam nederīgais kompanjon — negudrais znot! — Varbūt jūs, cienītais, esat velna apsēsts? — Ziņojums — ziņojums, ak, Dievs — pasts!

Eliasu Roosu sašutums smacēja vai nost, bet svešie kungi smaidīja par dīvaino paziņojumu, kas bez šaubām savam uzdevumam īsti nederēja. Proti, tūliņ pēc vārdiem: «Atbildot uz Jūsu godājamo, šā mēneša 20. datumā mums adresēto…» — Traugots bija smalkām un drošām līnijām uzzīmējis abus jau minētos dīvainos tēlus — veco vīru un jaunekli. Svešie kungi mēģināja Eliasu Roosa kungu nomierināt, runādami visnotaļ mīlīgās balsīs, bet viņš tikai raustīja uz visām pusēm savu apaļo parūku un, sizdams ar niedres spieķīti pa grīdu, klaigāja:

— Velna bērns! — rakstīt paziņojumu viņam vajadzēja, bet viņš uz papīra velk figūras! — Dcsmittūkstoš marku — pagalam!

Ievilcis elpu, Eliass Rooss to izpūta caur izplestajiem pirkstiem, tad atkal no jauna ievaimanājās:

— Desmittūkstoš marku!

—   Apmierinieties, mīļais Roosa kungs, — beidzot ierunājās vecākais no svešajiem kungiem, — pasts, protams, ir jau prom, tomēr pēc stundas ceļā dosies ziņnesis, kuru es sūtu uz Hamburgu; viņam līdzi es iedošu jūsu dokumentu un tā šī vēsts nonāks galā vēl ātrāk, nekā tas būtu noticis, ja to sūtītu pa pastu.

—   Lieliskais cilvēk! — iesaucās Eliasa kungs, acīm gaiši iemirdzoties.

Traugots no sava mulsuma bija jau attapies un žigli manījās pie galda, lai uzrakstītu paziņojumu, taču Eliasa kungs ar neslēptu izsmieklu skatienā pabīdīja viņu sānis, caur sakostiem zobiem nomurminādams:

— Nekādas vajadzības, manu dēliņ!

Kamēr Eliasa kungs visnotaļ cītīgi rakstīja, Traugotam, kas stāvēja turpat līdzās, aiz apkaunojuma nespēdams izteikt ne vārda, tuvojās vecākais no abiem kungiem un sacīja:

— Šķiet, ka jūs, mīļais kungs, neatrodaties savā īstajā vietā! īstam tirgonim ne prātā nebūtu nācis zīmēt figūras tā vietā, lai, atbilstoši visiem likumiem, uzrakstītu paziņojumu.

Traugots to uzņēma kā godam pelnītu pārmetumu. Pagalam iztrūcies, viņš atbildēja:

—    Ak Dievs, cik daudzus teicamus paziņojumus šī roka jau uzrakstījusi, bet tikai retumis man rodas šādas aplamas iedomas!

—  Ak, mans mīļais, — svešais smaidīdams turpināja, — tās nu reiz neklātos saukt par aplamām iedomām. Man nudien liekas, ka visi jūsu ziņojumi nav tik vērti, cik šīs ar stingru roku droši un izteiksmīgi uzmestās figūras. Tajās patiešām izpaužas īpatnējs talants.

Šādi runādams, svešinieks bija izņēmis Traugotam no rokām par zīmējumu pārtapušo paziņojuma lapu, rūpīgi to salocījis un ielicis kabatā. Pēkšņi Traugota dvēselē modās droša pārliecība, ka viņš radījis kaut ko daudz lieliskāku, nekā darījumu vēstule: viņā kā zibens uzplaiksnīja jauna atziņa un, kad Eliass Roosa kungs, ticis galā ar rakstīšanu, vēl joprojām sarūgtināts, viņam dusmīgi uzsauca: «Ap desmittūkstoš marku man varēja izmaksāt jūsu bērnišķīgā niekošanās! — viņš atbildēja skaļāk un noteiktāk kā jebkad:

—  Tikai neizturieties tik ērmīgi, cienītais, citādi es vairs savu mūžu nerakstīšu jūsu uzdevumā nevienu paziņojumu un mēs būsim šķirti ļaudis!

Eliasa kungs abām rokām sakārtoja parūku un, stīvi blenzdams, izstomīja:

— Mīļais kompanjon! Dārgais dēls! Kas tās par lepnām runām?

Vēlreiz iejaucās vecais kungs — pietika ar dažiem vārdiem, lai tiktu

atjaunots pilnīgs miers, un tā nu viņi kopā devās uz Eliasa kunga māju, kur abi svešie bija ielūgti pusdienās.

Rūpīgi saposusies svētku drānās, viesus sagaidīja Kristīnes jaunkundze, kas drīz vien ar veiklu roku sāka cilāt milzum smago sudraba viras karoti.

Es gan varētu tev, laipnais lasītāj, tēlaini aprakstīt šos piecus cilvēkus, kas sēdēja pie galda, taču tādējādi man izdotos uzmest tikai paviršus apveidus, un, proti, daudz sliktākus par tiem, kurus Traugots ar drošu roku uzkricelēja uz liktenīgās darījuma vēstules, jo pusdienas drīz vien beigsies, bet brīnumainais stāsts par krietno Traugotu, ko tev par prieku esmu apņēmies uzrakstīt, rauj mani uz priekšu ar neapturamu spēku.

Jau no iepriekš sacītā tev, laipnais lasītāj, zināms, ka Eliass Roosa kungs valkā apaļu parūku, un pie tā es neuzdrīkstos vairs neko piebilst, jo, spriežot pēc viņa izteicieniem, mazais, apaļīgais vīrelis zilgani sarkanajos svārkos ar apzeltītajām pogām un tādas pašas krāsas vestē un biksēs tev tagad acu priekšā kā dzīvs.

Par Traugotu man būtu ļoti daudz kas sakāms, jo stāsts, kuru rakstu, ir tieši par viņu, un tāpēc viņš bieži tajā arī parādās. Bet, tā kā ir zināms, ka cilvēka uzskati un rīcība, ko nosaka viņa dvēseles stāvoklis, tā attīsta un pārveido viņa ārieni, ka to rezultātā rodas brīnumainā, vārdos neizsakāmā, vienīgi izjūtamā harmonija, ko mēs saucam par raksturu, tad tev, laipnais lasītāj, no maniem vārdiem radīsies visnotaļ skaidrs priekšstats par Traugota izskatu. Ja tā nenotiks, tad visa mana pļāpāšana nekur neder un tu vienkārši vari uzskatīt, ka manu stāstu neesi lasījis.

Abi svešie kungi — tēvocis un brāļadēls —, kas agrāk bija darbojušies tirdzniecībā, bet tagad ar sapelnīto naudu uzsākuši plašākus veikalus, ir Eliasa Roosa kunga draugi, tas nozīmē, ka viņu ar šiem kungiem saista apjomīgi naudas darījumi. Viņi dzīvo Kēnigsbergā, ģērbjas kā īsti angļi, vadā sev līdzi Londonā pirktu mahagonija zābaku kalpiņu, izrāda lielu izpratni par mākslas jautājumiem un vispār ir smalki, visnotaļ izglītoti ļaudis. Tēvocim pieder mākslas salons, un viņš krāj zīmējumus (skatīt rindas par nolaupīto paziņojuma vēstuli). Patiesībā man galvenokārt vajadzēja rūpēties, lai tev, laipnais lasītāj, īsti dzīvi attēlotu Kristīni, jo viņas gaišais tēls, kā es jūtu, drīz nozudīs no grāmatas lappusēm un tādēļ ir labi, ka bez kavēšanās attēloju dažas no viņai raksturīgajām iezīmēm. Pēc tam lai bēg vesela!

Iztēlojies, laipno lasītāj, vidēja auguma, miesās pilnīgu gadus divdesmit divus divdesmit trīs vecu sieviešu kārtas būtni ar apaļu seju, strupu, mazliet uzrautu degunu, laipnām, gaiši zilām acīm, kas visnotaļ jauki ikvienam uzsmaida, it kā sacīdamas:

— Nu es drīz vien precēšos!

Viņai ir žilbinoši balta āda, mati ne jau pārāk sarkani, lūpiņas tieši kā skūpstiem radītas, mazliet paplata mute, ko viņa turklāt mēdz dīvaini savilkt, taču tad kļūst redzamas divas rindas pērļainu zobu. Ja gadītos, ka liesmas no kaimiņa degošās mājas ielauztos viņas istabiņā, Kristīne vēl tikai žigli pabarotu kanārijputniņu un ieslēgtu skapī jauno veļu, bet pēc tam bez šaubām steigtos uz kantori, lai darītu zināmu Eliasa kungam, ka tagad deg arī viņa māja. Nekad viņai mandeļu torte cepoties nesakrītas, bet sviesta mērce ikreiz pienācīgi sabiezē, jo nekad viņa ar karoti nemaisa uz kreiso, bet allaž — tikai uz labo pusi!

Tā ka Eliass Roosa kungs jau pēdējo reizi lej romiešu kausos «veco Franci»*, vēl tikai ātrumā piebildīšu, ka Kristīnītei Traugots bija (ik pārlieku mīļš tāpēc, ka grasījās viņu precēt, jo ko gan lai viņa iesāktu, ja nekad nedabūtu vīra?

Pēc maltītes Eliass Roosa kungs uzaicināja draugus doties pastaigā uz pilsētas vaļņiem. Cik labprāt Traugots, kura dvēseli šodien bija saviļņojušas tik daudzas brīnumainas izjūtas, kā vēl nekad, no sabiedrības būtu izvairījies, taču tas viņam neizdevās, jo, tikko viņš grasījās izslīdēt pa durvīm, pat nenoskūpstījis roku līgavai, Eliasa kungs saķēra viņu aiz svārku stūra, iesaukdamies:

— Dārgais znot, mīļais kompanjon, jūs taču nedomājat mūs atstāt?

Un tā nu viņam vajadzēja palikt.

Kā izteicies zināmais fizikas profesors, pasaules Radītājs, gluži kā drosmīgs eksperimentētājs kaut kur uzbūvējis varenu elektrizējamo ierīci, no kuras cauri mūsu dzīvei stiepjas visnotaļ noslēpumaini pavedieni, kam mēs, cik labi vien iespējams, raugām aizzagties garām vai ari tos apiet, taču kādā brīdī mums nākas tiem uzkāpt un tad mūsu dvčseli ķer zibens spēriens, pēkšņi it visu ap mums izmainot. Uz šāda pavediena bez šaubām bija uzkāpis Traugots tajā brīdī, kad gluži neapzinīgi zīmēja tos, kas dzīvi stāvēja viņam aiz muguras, jo kā zibens spēriens viņu bija satricinājusi svešinieku dīvainā parādīšanās, radot priekšstatu, ka tagad viņš skaidri izprot visu, kas agrāk šķita vienīgi nojausma un sapnis.

Tikko saruna novirzījās uz to, kas gluži kā svēts noslēpums, dziļi paslēpts, mita viņa dvēselē, zuda kautrība, kas agrāk bija saistījusi viņa mēli, un, tikko tCvocis dīvainos, pa pusei gleznotos, pa pusei kokā grieztos attēlus, kas rotāja Artūra zāli, noniecināja kā bezgaumīgus, galvenokārt nopeldams apjomā nelielos gleznojumus, kuros bija redzami zemessargi, viņš pa trim lāgiem apgalvoja, ka, iespējams, tic neatbilstot labas gaumes prasībām, tomēr tajā pašā laikā viņam klājies tāpat, kā jau daudziem pirms viņa: Artūra zālē viņam pavērusies brīnumaina, neredzēta pasaule, un daži no šiem tēliem pat pūlējušies ar izteiksmīgiem skatieniem tikpat skaidri kā ar vārdiem, pārliecināt viņu, ka arī viņš ir īsts meistars un spēj radīt un gleznot ne sliktāk kā tas, no kura nezināmās darbnīcas nākuši viņi.

Eliasa kungs, dzirdot jaunekli runājam tik cēlus vārdus, patiešām izskatījās muļķīgāks nekā parasti, bet tēvocis, savilcis īsti viltīgu seju, sacīja:

— Atkārtoju vēlreiz, ka nespēju aptvert, kādēļ jūs labprātāk gribat kļūt par tirgotāju, nekā pavisam pievērsties mākslai.

Traugotam šis cilvēks šķita visaugstākajā mērā pretīgs un tādēļ viņš pastaigas laikā pievienojās brāļadēlam, kas izturējās visnotaļ laipni un vaļsirdīgi.

—  Ak Dievs! — šis kungs iesaucās, — kā es jūs apskaužu jūsu brīnišķīgā talanta dēļ! Ak, kaut es spētu zīmēt tā, kā jūs! Talanta man, nudien, netrūkst — esmu jau gluži jauki uzzīmējis acis, degunus un ausis, jā, pat veselas trīs vai četras galvas, bet — mīļais Dievs! — veikali — veikali!

—  Manuprāt, — sacīja Traugots, — tiklīdz cilvCks apzinās savas patiesās spējas un izjūt īstu noslieci uz mākslu, viņam jāaizmirst visi veikali.

— Jūs domājat — jākļūst par mākslinieku, — atsaucās brāļadēls. — Ai, kā nu tā var runāt! Redziet, cienītais, es par šo jautājumu esmu domājis varbūt vairāk, nekā jebkurš cits; jā, pats būdams tik pārliecināts mākslas cienītājs, esmu nopietnāk iedziļinājies šā jautājuma īstajā būtībā, nekā spēju izsacīt, tāpēc varu dot tikai mājienus.

Sos vārdus sakot, brāladēls izskatījās tik mācīts un dziļdomīgs, ka Traugots no tiesas juta pret viņu zināmu cieņu.

— Jūs piekritīsiet man, — turpināja brāļadēls pēc tam, kad bija paņēmis šķipsniņu tabakas un divreiz ievilcis nāsīs, — jūs piekritīsiet man, ka māksla mūsu dzīvi apvij ziediem — iepriecē un atspirdzina pēc nopietnas nodarbošanās ar veikaliem: tas ir visu mākslas dziņu skaistais mērķis, kas taps sasniegts jo pilnīgāk, jo lieliskāk veidots būs mākslas darbs. Arī dzīvē šis mērķis izpaužas skaidri, jo vienīgi tas, kas, sekojot šim uzskatam, izmēģina roku mākslā, gūst apmierinājumu, kurš mūždien bēg no tā, kas, pretēji mākslas īstajai būtībai, uzlūko to par savu galveno nodarbošanos, savas dzīves augstāko jēgu. Tādēļ, mans mīļais, pārāk neuzticieties tam, ko jums ieteica mans tēvocis, lai no dzīves nopietnajiem uzdevumiem novirzītu jūs uz darbošanos, kas, atbalstam trūkstot, tikpat bezpalīdzīgi kā bērns svārstās šurpu turpu.

Ticis līdz šai vietai, brāļadēls apklusa, it kā gaidīdams Traugota atbildi, taču tas nepavisam nezināja, ko lai atbild. Viss, ko brāļadēls bija sacījis, viņam likās neizsakāmi muļķīgs. Viņš apmierinājās ar jautājumu:

— Bet ko īsti jūs saucat par nopietnu dzīves uzdevumu?

Brāļadēls uzlūkoja viņu mazliet apmulsis.

—  Ak, manu dieniņ, — beidzot viņš izgrūda, — jūs taču būsiet ar mani vienisprātis, ka dzīve ir jādzīvo, kas gandrīz nekad nav pa spēkam grūtību māktajam profesionālajam māksliniekam.

Pēc tam brāļadēls skaistiem vārdiem un izmeklētiem izteicieniem pļāpāja par visu, kas ienāca prātā. No tiem aptuveni izrietēja, ka ar dzīves dzīvošanu viņš nav domājis neko citu, kā vienīgi dzīvošanu bez parādiem, bet ar biezu naudas maku kabatā, labiem ēdieniem uz galda, kopā ar daiļu sievu un rātniem bērniem, kas nekad neuzmet tauku traipu uz svētdienas drēbītēm, utt. No šādām runām Traugotam sažņaudzās sirds, un viņš nopriecājās, kad prātīgais brāļadēls atkāpās un

viņš atkal atradās viens savā istabā. »

—   Ak, — viņš nodomāja, — cik gan nožēlojamu dzīvi es dzīvoju! — Burvīgi zeltainā pavasara skaistajā rītā, kad pat pilsētas drūmajās ielās vējo rēnais rietenis un šalkodams, šķiet, čukstoši stāsta par brīnumainajiem ziediem, kas uzplaukst mežā un pļavās, es, gauss un sapīcis, ievelkos Eliasa Roosa kunga piepīpētajā kantorī. Tur pie lielām, bezveidīgām pultīm vīd bālas sejas, bet drūmo klusumu, kurā šo seju īpašnieki iegrimuši, pārtraucvienīgi milzīgo kantorgrāmatu lapu čaukstēšana, naudas gabalu žvadzēšana un daži nesaprātīgi ļautiņi. — Un kas tas par darbu? Kāda nozīme visai galvas lauzīšanai, visai rakstīšanai? Viss notiek vienīgi tādēļ, lai lādē vairotos zelta monētu skaits, lai Fafnera nelaimi nesošie dārgumi* mirdzētu un spīguļotu aizvien spožāk!

Toties, cik līksmi no pilsētas ārā var doties mākslinieks un tēlnieks, lai, galvu augstu pacēlis, ieelpotu spirdzinošās pavasara vēsmas, kas modina viņa dvēselē snaudošos brīnišķīgos tēlus, tā ka tic atraisās jautrai un 'rosīgai dzīvībai! Tad no tumšajiem biezokņiem iznāk brīnumainas būtnes, ko radījis viņa gars un kas pieder viņam, jo viņā mīt gaismas, krāsu un formas noslēpumainais brīnums un tāpēc viņš visu, ko saskata viņa dvēseles acs, spēj saistīt, domās to attēlojot. — Kas mani kavē atbrīvoties no ienīstā dzīvesveida? — To, ka esmu aicināts kļūt par mākslinieku, taču apgalvoja vecais dīvainais vīrs, bet vēl jo vairāk — daiļais un cēlais jauneklis. Par spīti tam, ka viņš nesacīja ne vārda, man tomēr radās tāda sajūta, it kā viņa skatiens skaidri paustu to, kas tik ilgi dzīvojusi mani vienīgi kā klusa nojausma un, tūkstoš šaubu mākta, nespējusi pacelties augšup. Vai tad es nevaru pamest savu bezjēdzīgo rosīšanos un kļūt par īstu mākslinieku?

Traugots atnesa un nolika uz galda visu, ko jebkad zīmējis, pārskatot savus darbus ar vērtējošu aci. Viņam šķita, ka šodien viņš daudz ko zīmētu pavisam savādāk un, proti, labāk. Sevišķi spilgti viņš to izjuta tad, kad viņa rokās nonāca kāda lapa ar agrīno zēna gadu bērnišķīgo zīmējumu, kurā, protams, ar nedrošu roku, taču ļoti pazīstamām līnijām bija attēlots vecais birģermeistars un daiļais pāžs, turklāt viņš itin labi atcerējās, ka jau toreiz šie tēli atstāja uz viņu dīvainu iespaidu un ka reiz vakara krēslā, kāda nepārvarama spēka vilināts, viņš pameta zēnu rotaļas un steidzās uz Artūra zāli, lai, pūļu netaupīdams, nozīmētu šo gleznu. Uzlūkojot seno zīmējumu, Traugota dvēselē iezagās dziļas, ilgu pilnas skumjas.

Pēc ierastās kārtības viņam vajadzēja vēl dažas stundas pastrādāt kantori, taču to viņš nespēja, tāpēc viņš nevis strādāja, bet gan devās steigšus ārā no pilsētas un uzkāpa Karlsbergā*. No šā pakalna viņš noraudzījās uz nemierīgo jūru; viļņu vālos un pelēcīgi miglainajos padebešos, kas dīvainos veidolos pacēlās virs Hclas pussalas*, kā burvju spoguli viņš centās saskatīt savu turpmāko likteni.

Vai tev, mīļo lasītāj, neliekas, ka tam, kas no mīlestības valstības augstākajām sfērām nolaižas mūsu krūtīs, vispirms jāizpaužas kā bezcerīgām sāpēm? — Tās ir šaubas, kas ielaužas mākslinieka dvēselē. — Viņš saskata pilnību, bet jūt savu bezspēcību to sasniegt — tā pazūd, kā viņam liekas, uz laiku šikiem. — Bet tad no jauna viņu pārņem dievišķa drosme, viņš mokās un cīnās, un izmisums pārtop saldās ilgās, kas viņu stiprina un skubina allaž tiekties pēc mīļotās, ko viņš redz nākam aizvien tuvāk un tuvāk, nekad nespēdams to sasniegt.

Tieši tagad Traugotu ar varenu spēku sagrāba šis bezcerīgās sāpes.

Kad viņš agrā rīta stundā no jauna ieraudzīja savus zīmējumus, kas vēl aizvien gulēja uz galda, tic viņam šķita nenozīmīgi un muļķīgi, un tad viņš atcerējās kāda apdāvināta drauga vārdus, kas bieži izteicās: lielā nejēdzība, ka mākslai pievēršas cilvēki ar viduvējām spējām, notiek tāpēc, ka daudzi dzīvu ārējo pamudinājumu uzskata par īstu dvēseles aicinājumu. Patlaban Traugots juta diezgan lielu slieksmi Artūra zāli ar abām dīvainajām figūrām veco vīru un jaunekli — uzskatīt par šādu ārēju ierosmi un nosodīja pats sevi tādējādi, ka atgriezās kantorī un darbojās kopā ar Eliasu Roosa kungu, par spīti riebumam, kas uzmācās tik bieži, ka viņam ātri vien nācās darbu pārtraukt un skriešus doties ārā brīvā dabā. Eliass Roosa kungs ar rūpju pilnu līdzjūtību to piedēvēja neveselībai, kas, pēc viņa domām, sagrābusi mironīgi bālo jaunekli.

Bija pagājis labs laika sprīdis, jau tuvojās Dominika tirgus*, kuram beidzoties, Traugotam bija jāprec Kristīne un jātop stādītam priekšā

tirgoņu sabiedrībai kā Eliasa Roosa kunga kompanjonam. Šis brīdis viņam nozīmēja skumīgas atvadas no visām skaistajām cerībām un sapņiem, tāpēc viņam kļuva smagi ap sirdi, vērojot, cik rosīgi Kristīnīte darbojas, likdama otrajā stāvā visu berzt un spodrināt, pašrocīgi sakrokodama aizkarus, misiņa traukiem piešķirdama galējo mirdzumu utt.

Reiz Artūra zālē visbiezākajā ļaužu drūzmā Traugots tieši sev aiz muguras izdzirdēja pazīstamu balsi, kuras skaņa satrauca viņa sirdi.

— Vai no tiesas šie papīri kritušies tik zemu?

Traugots žigli apigriezās un, kā jau paredzējis, ieraudzīja dīvaino veco vīra, kas bija uzrunājis kādu mākleri, lai pārdotu vērtspapīru, kura kurss šajā brīdī bija ļoti krities. Daiļais jauneklis, stāvēdams aiz vecā vīra, uzmeta Traugotam sērīgi laipnu skatienu. Pēdējais ātri piesteidzās sirmgalvim un sacīja:

—   Piedodiet, kungs, papīrs, kuru jūs vēlatics,fārdot, patiešām nemaksā vairāk, kā jums tika teikts, tomēr tā vērtība, kā droši paredzams, dažu dienu laikā visai ievērojami pieaugs. Tādēļ, ja gribat uzklausīt manu padomu, atlieciet tā pārdošanu vēl uz nedaudz dienām.

—   Ak, mans kungs, — vecais vīrs atbildēja diezgan dzedri un nelaipni, — kāda jums tur daļa? Kā jūs varat zināt, vai man šobrīd šāds nenozīmīgs papīrs nav gluži lieks, bet skaidrā nauda — ļoti vajadzīga?

Traugots, ne pa jokam apmulsis, ka vecais vīrs tik ļoti noskaities par viņa labi domāto ieteikumu, jau grasījās pazust, kad pamanīja, ka jauneklis viņu uzlūko it kā lūgdamies, ar asarām acīs.

—   Šis padoms bija labi domāts, mans kungs, — viņš steigšus atbildēja vecajam vīram, — un joprojām es nekādā ziņā nevaru pieļaut, ka jums nāktos cicst ievērojamus zaudējumus. Pārdodiet vērtspapīru man, ar noteikumu, ka vēlāk jums par to piemaksāju pēc augstākā kursa, kāds tam būs pēc dažām dienām.

— Jūs esat savāds cilvēks, — sacīja vecais vīrs, — tāpēc, lai notiek pēc jūsu prāta, kaut gan es nesaprotu, kādēļ par vari gribat padarīt mani bagātu?

To sakot, viņš uzmeta zibsnīgu skatienu jauneklim, kas apkaunots nolaida savas skaistās zilās acis. Abi svešinieki sekoja Traugotam kantorī, kur vecajam vīram tika izmaksāta nauda, ko viņš, savilcis drūmu vaigu, noglabāja zutnī. Pa to laiku jauneklis paklusām sacīja Traugotam:

—  Vai tas nebijāt jūs, kas pirms vairākām nedēļām Artūra zālē zīmēja tik skaistas figūras?

—  Jā gan, — atbildēja Traugots, juzdams, ka atgādinājums par smieklīgo darījumu vēstuli sadzen sejā asinis.

—Ak, — turpināja jauneklis, — tādā gadījumā nejūtos pārsteigts…

Vecais vīrs nikni paskatījās uz jaunekli, kas tūliņ apklusa.

Traugots svešinieku klātbūtnē nespēja pārvarēt zināmu

neveiklības sajūtu un tāpēc ļāva viņiem aiziet, tā arī nesaņēmis drosmi apjautāties tuvāk par viņu dzīves apstākļiem. Abu šo cilvēku

parādīšanās ari bija tik neparasta, ka pārsteidza pat kantora personālu, īgnais grāmatvedis, aizbāzis spalvu aiz auss un abām rokām atbalstījis galvu, acīm stīvi vērās vecajā virā.

— Lai Dievs žēlīgs, — viņš sacīja, kat? svešie bija aizgājuši, — tas ar savu cirtaino bārdu un melno apmetni nudien rādījās kā izkāpis no kādas senas, ar 1400. gadu datētas gleznas Svētā Jāņa baznīcā.

Bet Gliasa kungs, par spīti vecā dižciltīgajām manierēm un dziļi nopietnajai senvācu sejai, uzskatīdams viņu vienīgi par poļu žīdu, smīnēdams iesaucās:

— Stulbā radība! Pārdot vērtspapīru tagad, kad pēc dienām astoņām par to varētu dabūt vismaz desmit procentu vairāk!

Bez šaubām, Eliasa kungs neko nezināja par norunāto piemaksu, ko Traugots bija apņēmies segt no savas kabatas, kā viņš, pēc dažām dienām atkal sastopot Artūra zālē veco vīru un jaunekli, patiešām arī izdarīja.

—  Dēls man atgādināja, — sacīja vecais vīrs, — ka jūs arī esat mākslinieks, tādēļ es pieņemu to, no kā citkārt būtu atteicies.

Viņi stāvēja pie vienas no granīta kolonnām, kas balstīja zāles griestu velves, tieši pretī abām uzgleznotajām figūrām, kuras Traugots toreiz bija attēlojis uz darījuma vēstules. Vaļsirdīgi viņš ierunājās par šo figūru lielo līdzību ar veco vīru un jaunekli. Vecais gaužām dīvaini pasmaidīja un, uzlicis roku Traugotam uz pleca, klusi un zīmīgi sacīja:

—  Tātad jūs nezināt, ka esmu vācu gleznotājs Godfreds Berklingers* un šīs figūras, kas, šķiet, jums tā iepatikušās, pats esmu gleznojis pirms ļoti ilga laika, kad vēl biju glezniecībā iesācējs? Piemiņas dēļ birģermeistara tēlā esmu atveidojis pats sevi, bet par to, ka p5žs, kas ved zirgu, ir mans dēls, jūs pārliecināsieties pavisam viegli, kad salīdzināsiet abu sejas un augumus!

Traugots aiz pārsteiguma apklusa, taču drīz vien noprata, ka vecais vīrs, kas uzskatīja sevi par vairāk nekā pirms divsimt gadiem gleznoto attēlu radītāju, droši vien ir kāda īpaša neprāta apsēsts.

— Vispār tas bija, — vecais vīrs turpināja, izsliedams galvu un lepni raudzīdamies visapkārt, — brīnišķīgs, auglīgs mākslas uzplaukuma laiks, kad par godu viedajam karalim Artūram un viņa apaļā galda bruņiniekiem izrotāju šo zāli ar krāsainajiem gleznojumiem. Man gandrīz liekas, ka tas bija pats karalis Artūrs, kas reiz, kad šeit strādāju, pienāca man klāt visnotaļ dižciltīga, liela auguma vīra izskatā un mudināja gleznot ar tādu meistarību, kāda man tolaik nebija pa spēkam.

— Mans tēvs, — sarunā iejaucās jauneklis, — ir mākslinieks, kādu nav daudz, un, ja jums, mans kungs, izdotos skatīt viņa darbus, jūs to nenožēlotu.

Vecais vīrs, pa šo laiku paguvis apstaigāt zāli, ko ļaudis bija jau pametuši, vedināja jaunekli doties prom, kad pēkšņi ierunājās Traugots, lūgdams, lai taču viņš neatsakās parādīt savas gleznas.

Vecais, labu bridi noskatījies uz viņu vērīgi un caururbjoši, beidzot ļoti nopietnā balsī sacīja:

—  Jūs, nudien, esat mazliet pārdrošs, ka jau tagad, pirms jūsu mācekļa gadi sākušies, tiecaties iekļūt pašā vissvētākajā vietā. Taču — lai notiek! — Ja arī jūsu skatiens vCl pārāk truls, lai ieraudzītu, vismaz jūs nojautīsiet! Ierodieties pie manis rīt pašā agrumā!

Viņš nosauca dzīvokļa atrašanās vietu, un Traugots nākamajā rītā nekavējās atbrīvoties no veikala darījumiem, lai steigtos uz nomaļo ielu pie dīvainā vecā vīra. Jauneklis, nogalvas līdz kājām tCrptssenvācu drānās, atvēra viņam durvis un ieveda plašā telpā, kur Traugots sastapa veco, kas sedeja istabas vidū uz zema soliņa milzīga, uz rāmja uzvilkta, pelēki paoteta audekla priekšā.

— Jūs, mans kungs, — icsaucāsvccaisvīrs,līdzkoatnācejs parādījās durvīs, — nākat laimīgā stundā, jo tikko kā izdarīju pēdējos otas triepienus, lūk, šajā milzīgajā gleznā, ap kuru darbojos jau ilgāk nekā gadu un kura sagādājusi man ne mazums pūļu. Tā ir pretmets apjoma ziņā tikpat lielajai gleznai, kas attēlo zaudēto paradīzi un ko es pabeidzu pagājušajā gadā — arī to jūs varēsiet šeit apskatīt. Taču šī, kā redzat, ir atkal atgūtā paradīze un man būtu žēl, ja jūs šajos darbos izgudrēm meklētu kādu alegoriju. Alegoriskas gleznas rada vienīgi nemākuļi un stulbeņi — manai gleznai nevis kaut kas jānozīmē, bet gan kaut kam jābūt. Jums jātzīst, ka visas šeit attēlotās krāšņās cilvēku, dzīvnieku, augļu, ziedu un akmeņu kopas saistās harmoniskā veselumā, no kura skaļi un brīnumaini skan mūzika, kas ir mūžīgās apskaidrības dievišķi tīrais akords.

Pēc tam vecais vīrs sāka slavēt atsevišķas kopas, pievēršot Traugota uzmanību gaismas un Cnu mijai, ziedu un metāla zvīļošanai, brīnumainajiem augumiem, kas, izkāpdami no liliju ziedkausiem, ievijās dievišķīgi skaistu jaunekļu un meiteņu skanīgajā rotaļā, bārdainajiem vīriem, kas, spriežot pēc acu skatieniem un locekļu kustībām, būdami zaļoksnējā jaunības plaukumā, šķiet, sarunājās ar dažnedažādiem dīvainiem zvēriem.

Aizvien skaļāka, taču nesaprotamāka un juceklīgāka kļuva vecā vīra runa.

—  Lai allaž mirdz tavs dimantkronis, tu — diženais sirmgalvi! — viņš beidzot iesaucās, zibošām acīm stingi vērdamies audeklā, — nomet savu Izīdas plīvuru*, ar ko tu apklāj savu galvu, kad tev tuvojas necienīgie! — Kādēļ tu saturi virs krūtīm savu tumšo tērpu tik rūpīgi? — Es gribu ieraudzīt tavu sirdi — tā ir gudrības akmens, kam atklājas noslēpums! — Vai tad tu — tas neesmu es pats? — Kādēļ tu tik pārgalvīgi, tik draudoši man tuvojies? Vai gribi cīnīties ar savu radītāju? Vai tu domā, ka zibšņi, kas nāk no rubīna — tavas sirds — var satriekt manas krūtis? — Tātad — šurp! — nāc ārā! — nāc tuvāk! — es esmu tevi radījis, jo esmu…

Pēkšņi runātājs sabruka kā zibens ķerts. Traugots satvCra viņu, bet jauneklis steigšus piebīdīja nelielu atzveltnes krēslu, kurā viņi iesēdināja veco vīru, kas šķita iegrimis saldā miegā.

— Tagad jūs, mīļais kungs, zināt, — jauneklis sacīja maigā un klusā balsī, — kādā stāvoklī atrodas mans vecais, labais tevs. Skarbs liktenis notraucis viņa dzīvei visus ziedus, un jau kopš vairākiem gadiem viņš ir miris mākslai, kuras labad agrāk dzīvoja. Augām dienām viņš sCž uzvilkta, paoteta audekla priekšā, pievērsis tam savu sastingušo skatienu — to viņš sauc par gleznošanu, bet kādā eksaltētā stāvoklī pCc tam viņu noved šādas gleznas aprakstīšana, tam jūs nupat bijāt liecinieks. Bez tam viņu vajā vCl kāda nelaimīga iedoma, kas manu dzīvi vērš drūmu un nemiera pilnu, taču es to panesu kā likteni, kas ar to pašu sparu, ar kādu satvēris viņu, aizrauj prom arī mani. Ja gribat no redzētā atgūties, sekojiet man blakusistabā, kur redzēsiet vairākas gleznas, kas tapušas tēva agrākajās, ražīgākajās dienās.

Kā izbrīnījās Traugots, kad viņa skatienam atklājās virkne gleznu, ko, šķiet, bija gleznojuši slavenākie Nīderlandes mākslinieki. Kaut gan gleznas attēloja galvenokārt sadzīviskas ainas, piemēram, ļaužu pulciņu, kas, atgriežoties no medībām, uzjautrinās ar dziesmām un rotaļām, un tamlīdzīgus sižetus, tajās slēpās kāda dziļāka jēga, bet visvairāk pārsteidza šo cilvēku galvas izteiksmība, kas pauda gluži neparastu dzīvības spēku. Traugots jau grasījās atgriezties priekšējā istabā, kad cieši blakus durvīm pamanīja kādu gleznu, kuras priekšā palika stāvam kā burvības savalgots. Tajā bija attēlota brīnumdaiļa jaunava senvācu tērpā, pārsteidzoši līdzīga viņa pavadonim, tikai jaunava šķita mazliet pilnīgāka un sārtāka, kā arī augumā nedaudz garāka. Vārdā neizsakāmas sajūsmas trīsas lika Traugotam nodrebēt, kad viņš uzlūkoja burvīgo sievišķīgo būtni. Izteiksmes spēkā un dzīvīgumā glezna ne mazākajā mērā neatpalika no van Dcika* darbiem. Tumšās acis nolūkojās lejup uzTraugotu ilgu pilnas, maigās lūpas, pa pusei pavērtas, šķiet, čukstēja mīļus vārdus.

— Mans Dievs — mans Dievs! — Traugotam no dvēseles dzīlēm izlauzās nopūta, — kur — kur viņa ir atrodama?

— Iesim, — vedināja jauneklis.

Pēkšņi, it kā neprātīgas līksmes pārņemts, Traugots iesaucās:

— Ak, tā taču esat jūs, manas dvēseles iemīļotā, kuras teļu tik ilgi esmu glabājis sirdī, parkuru man bija vienīgi nojausma! Kur — kurjūs meklēt?

Jaunajam Berklingcram no acīm plūda asaras, viņš, it kā no pēkšņām sāpēm krampjaini nodrebēdams, visiem spēkiem pūlējās saņemties.

—   Nāciet, — beidzot viņš stingrā balsī sacīja, — šajā portretā attēlota mana nelaimīgā māsa Felicita. Viņa ir aizgājusi uz visiem laikiem! — Nekad jūs viņu neredzēsiet!

Būdams gandrīz vai ncatmaņā, Traugots ļāva, lai viņu ieved atpakaļ priekšējā istabā. Vecais vīrs vēl joprojām gulēja, taču pēkšņi uztrūkās no miega, uzlūkoja Traugotu niknumā zibošām acīm un iesaucās:

— Ko jūs vēlaties? — Ko jūs, mans kungs, vēlaties?

Tad jauneklis metās Traugotu aizstāvēt, atgādinādams tēvam, ka nupat tas rādījis Traugotam savu jauno gleznu. Šķita, ka tagad Berklingers sāk atcerēties neseno apmeklētāju, jo, redzami atmaidzis, apslāpētā balsī sacīja:

— Atvainojiet, mīļais kungs, vecu vīru par šādu aizmāršību!

—    Jūsu jaunā glezna, meistar Bcrklingcr, — tagad ierunājās Traugots, — patiešām ir tik brīnišķīga, ka savu mūžu neesmu redzējis tai līdzīgu! Droši vien nepieciešamas daudzu gadu studijas un ne mazums pūļu, lai gleznošanā sasniegtu tādu pilnību. Jūtu sevī nepārvaramu dziņu nodoties mākslai un visnotaļ dedzīgi lūdzu jūs, mīļo meistar, pieņemt mani par savu čaklo skolnieku.

Vecais, šo vārdu iepriecināts, gluži draudzīgi apskāva Traugotu un apsolījās kļūt par viņa uzticamo skolotāju.

Tad nu arī notika tā, ka Traugots diendienā ieradās pie vecā gleznotāja, gūdams mākslā diezgan ievērojamas sekmes. Tagad viņam veikala lietas pagalam derdzās: viņš kļuva tik nevērīgs, ka Eliass Roosa kungs skaļā balsī žēlojās un beidzot pat labprāt piekrita, ka Traugots pavisam atbrīvojas no darba kantorī, aizbildinādamies ar slepus piezagušos slimību, kuras dCļ, par jo lielām bēdām Kristīnītci, kāzas tika atliktas uz nenoteiktu laiku.

—   Jūsu Traugota kungu, — sacīja viens no Eliasa Roosa kunga veikala draugiem, — šķiet, nomāc kādas dvCsclcs ciešanas, varbūt kāds sens mīlestības sakars, kuru viņš labprāt gribētu izbeigt pirms paredzētajām laulībām. Viņš izskatās gaužām bāls un apjucis.

—   Ak, var jau gadīties, — atbildēja Eliasa kungs, — bet varbūt, — pCc kāda brīža viņš turpināja, — viņu izjokojusi draiskulīgā Kristīne? Grāmatvedis, īsts iemīlējies ēzelis, skūpsta un spiež viņai rociņas. Bet Traugots, es zinu, ir gluži kā traks iemīlējies manā meitenē. — Varbūt viņš ir mazliet greizsirdīgs? Nu, gan jau es izpētīšu, kas ir aiz ādas šim jaunajam kungam!

Taču, lai cik rūpīgi Eliasa kungs pētīja, neko viņš nevarēja izpētīt un tāpCc sacīja savam veikala draugam:

—   Dīvains cilvēks ir šis Traugots, taču jāļauj viņam iet savu ceļu. Nebūtu viņš manā veikalā ieguldījis piecdesmit tūkstoš dālderu, tad gan es zinātu, ko darīt, tā kā viņš vairs nedara neko!

Tagad Traugots būtu varējis dzīvot īstu, saulaini gaišu dzīvi, nododamies mākslai, ja kvēlā mīlestība uz daiļo Felicitu, ko viņš bieži skatīja brīnumainos sapņos, nebūtu plosījusi viņa dvēseli. Glezna no sienas bija nozudusi. Vecais to bija aiznesis prom, bet Traugots, bīdamies viņu stipri sadusmot, neuzdrīkstējās apjautāties, kur glezna palikusi. Starp citu, vecais Bcrklingers aizvien vairāk viņam uzticējās un pat pieļāva, ka Traugots mācību naudas vietā apmaksā dažu labu rēķinu, lai uzlabotu sava skolotāja trūcīgo mājsaimniecību. No jaunā Bcrklingcra viņš uzzināja, ka, pārdodot kādu nelielu, bet vērtīgu mākslas priekšmetu, vecais vīrs ticis diezgan stipri apkrāpts un ka vērtspapīrs, kuru Traugots apmainīja, bijis ne vien pēdējais, kas palicis pāri no saņemtās samaksas, bet arī viņu vienīgā mantība skaidrā naudā. Jāpiebilst, ka tikai retumis Traugots drīkstēja draudzīgi patCrzCt ar jaunekli, kuru vecais uzmanīja gluži neizprotamā kārtā un norāja gaužām bargi, tikko viņš brīvi un priecīgi gribēja ar draugu parunāties. Traugots izjuta to jo sāpīgāk tāpēc, ka uzkrītošās līdzības dēļ ar Fclicitu, mīlēja jaunekli no visas sirds. Jā, bieži viņam jaunekļa tuvumā šķita, it kā blakus visā spožumā stāvētu iemīļotā glezna, uzvēdīdama saldu un vāru mīlestības dvesmu, un tad viņam bija tā, ka viņš varētu jaunekli glaust pie savas karstās sirds, it kā tas būtu pati Fclicita.

Ziema bija pagājusi, skaistais pavasaris jau atmirdzēja meža un pļavu ziedos. Eliass Roosa kungs ieteica Traugotam ārstēties ar

dziedniecisko avotu ūdeņiem vai sūkalām. Kristīnītc atkal sāka

>

priecāties par tuvajām kāzām, kaut arī Traugots maz rādījās un vēl jo mazāk domāja par attiecībām ar viņu.

Reiz kāds visnotaļ svarīgs aprēķins bija aizkavējis Traugotu kantorī augu dienu, tā ka viņam nācās palaist garām gleznošanas stundas un tikai dziļā krēslā viņš varēja aizzagties uz patālo Bcrklingeru dzīvokli. Priekšējā istabā viņš nevienu nesastapa, bet no blakustelpas atskanēja lautas skaņas. Nekad vēl viņš nebija dzirdējis šeit spēlējam lautu.

Traugots ieklausījās — kā liega nopūta starp akordiem ievijās pa aprautai dziesmas frāzei. Viņš nospieda durvju rokturi — debess! — tur, pagriezusi viņam muguru, sēdēja sievišķīga būtne, ģērbusies senvācu tērpā ar augstu mežģīņu apkakli, mats matā līdzīga gleznā attēlotajai jaunavai. Atskanot troksnim, ko Traugots ienākot gluži nevilšus sacēla, sievišķīgā būtne piecēlās, nolika lautu uz galda un pagriezās. Tā bija viņa — pati Fclicita!

—  Fclicita! jūsmīgā aizgrābtībā iesaucās Traugots, grasīdamies mesties ceļos savas iemīļotās dievišķīgās parādības priekšā, kad pēkšņi juta, ka no mugurpuses kāds varmācīgi sagrābj viņu aizapkaklcs un ar milzīgu spēku izvelk no istabas.

—  Nolādētais! — Neģēļu neģēli! — kliedza vecais Bcrklingers, viņu atgrūzdams, — vai tāda bija tava mīlestība pret mākslu? Nonāvēt tu gribi mani!

Šādi klaigādams, Bcrklingers izvilka Traugotu ārā pa durvīm. Rokā vecajam pazibēja nazis; Traugots bēga lejup pa kāpnēm; apstulbis, pa pusei prātā sajucis aiz prieka un izbailēm, viņš skriešus atgriezās savā dzīvoklī.

Bez miega Traugots valstījās savā guļvietā. — Fclicita! — Felicita! — brīdi pa brīdim viņš iesaucās, sāpju un mīlas ciešanu plosīts. — Tu esi tur — tu esi tur! — un es nedrīkstu tevi uzlūkot, slēgt tevi savās rokas? — Tu mīli mani, ak, es taču zinu to! Par to, ka tu mani mīli, liecina sāpes, kas gluži kā nāvējošas bultas urbjas manās krūtis.

Spoži Traugota istabā iespīdēja pavasara saule, kad viņš ar pūlēm piecēlās kājās un nolēma, lai maksā ko maksādams, izdibināt Berklingeru dzīvokļa noslēpumu. Žigli viņš traucās pie vecā, bet, kā viņš jutās, ieraudzīdams, ka Berklingeru dzīvoklī visi logi atvērti un kalpones rosās, istabas uzkopdamas? Viņš nojauta, kas noticis. Jau iepriekšējā vakara vēlā stundā Berklingers kopā ar dēlu bija dzīvokli atstājuši un aizgājuši, Dievs vien zina, uz kurieni. Pēc lādēm, kurās bija ievietotas gleznas, un abām mazajām ceļasomām ar Berklingeru trūcīgo mantību atbraucis pajūgs ar diviem zirgiem. Pats Berklingers dēla pavadībā devies prom pusstundu vēlāk. Visas pūles uzzināt, kur viņi nozuduši, bija veltas — nevicns'no zirgu īpašniekiem nebija izīrējis savu pajūgu cilvēkiem, kas līdzinātos Traugota aprakstītajiem, pat pie pilsētas Martiem neko noteiktu uzzināt neizdevās; īsi sakot, Berklingers bija nozudis, it kā būtu aizlidojis uz Mcfistofeļa apmetņa*. Pagalam izmisis Traugots steidzās mājup.

—  Viņa ir prom — viņa ir prom, mana sirdsmīļotā! — viss, viss pagalam! — Tā pa ceļam uz savu istabu klaigāja Traugots, traukdamies garām Eliasam Roosa kungam, kas tieši tobrīd atradās priekšnamā.

— Debesu un zemes valdniek! — iesaucās Eliasa kungs, raustīdams un pluinīdams savu parūku, bet pēc tam sākdams kliegt tā, ka skanēja visā mājā:

—  Kristīne! — Kristīne! — Kristīne, tu nejaukais skuķi, nepaklausīgā meita!

Izbiedētām sejām atsteidzās kantoristi, bet grāmatvedis, pagalam apjucis, iesaucās:

— Kas noticis, Roosa kungs?

Bet tas joprojām turpināja klaigāt: — Kristīne! Kristīne!

Kristīnes jaunkundze ienāca pa parādes durvīm un, mazliet pavicinājusi savu platmalaino salmu cepuri, smaidīdama apvaicājās, kādēļ tēva kungs tik briesmīgi skaļi auro.

— Šādas bezjēdzīgas promskriešanas es aizliedzu, — Eliasa kungs viņai uzbruka, znots ir melanholisks cilvēks, turklāt — greizsirdīgs kā turks. Paliec vien rātni mājas, citādi vēl notiks kāda nelaime. Tur nu kompanjons sēž savā istabā, raudādams un činkstēdams pēc apkārt klaiņojošās līgavas.

Kristīne izbrīnījusies uzlūkoja grāmatvedi, bet tas pameta zīmīgu skatienu uz kantorī novietoto stikla skapi, kurā Roosa kungs mēdza glabāt savu kanēļa degvīnu.

—Ej iekšā un nomierini līgavaini, — aiziedams sacīja Roosa kungs.

Kristīne devās uz savu istabu, vienīgi lai mazliet pārģērbtos,

izsniegtu veļu, pārrunātu ar virēju pašu svarīgāko attiecībā uz svētdienas cepeti, pie reizes paklausoties jaunākās tenkas, bet tūliņ pēc tam viņa nolēma apskatīties, kas īsti līgavainim lēcies.

Tu jau zini, mīļo lasītāj, ka, atrodoties tādā pašā stāvoklī, kādā atradās Traugots, ikvienam no mums nākas pārciest noteiktus bēdu posmus. — Izmisumam seko trula, iemidzinoša dirnēšana, kamCr iestājas krīze, kas pēc tam pāriet liegās sāpes, ko daba prasmīgi izmanto kā iedarbīgu ārstniecības līdzekli.

Dažas dienas vClāk, atrazdamies šajā sērīgajā, sāpes remdējošajā noskaņā, Traugots sēdēja Karlsbergas pakalnā, atkal nolūkodamies jūras viļņos un pelēcīgajos miglas vālos, kas slīga pāri Helas pussalai. Taču viņš nevēlējās, tāpat kā toreiz, izzināt savu turpmāko likteni; bija zudis viss, uz ko viņš bija cerējis, ko paredzējis.

—  Ak, — viņš sacīja, — rūgti, rūgti maldi izrādījās mans mākslas aicinājums! Felicita bija tas māņu tēls, kas pavedināja mani noticēt, ka nav citas dzīves, kā vien tā, ko radījusi drudža slimnieka bezprātīgā iztēle. Tas ir beidzies! — Es padodos! — Došos atpakaļ savā cietumā! — Tas ir nolemts!

Traugots atkal strādāja kantorī, un no jauna bija noteikta viņa kāzudiena ar Kristīni. Dienu pirms šā notikuma Traugots stāvēja Artūra zālē un ne bez sirdi plosošām skumjām skatījās uz vecā birģermeistara un viņa pāža liktenīgajiem attēliem, kad viņa uzmanību saistīja mākleris, kuram Berklingers toreiz gribēja pārdot vērtspapīru. Bez apdomāšanās, gandrīz neapzinīgi viņš devās pie tā un vaicāja:

— Droši vien jūs pazināt dīvaino veco vīru ar cirtaino bārdu, kas pirms kāda laika mēdza šeit iegriezties daiļa jaunekļa pavadībā?

—   Kā nu nepazīšu, — atbildēja mākleris,' — tas bija trakais gleznotājs Gotfrīds Berklingers.

— Varbūt jūs arī zināt, — Traugots turpināja taujāšanu, — kur viņš palicis, kur uzturas patlaban?

—  Kā nu nezināšu, — atbildēja mākleris, — kopš laba laika viņš kopā ar savu meitu mierīgi dzīvo Sorcnto.

— Ar savu meitu Felicitu? — Traugots iesaucās tik skaļi, ka visi tuvumā stāvošie uz viņu atskatījās.

—  Nu protams, — mākleris mierīgi turpināja, — Felicita jau arī bija daiļais jauneklis, kas allaž sekoja vecajam. Puse dancigicšu zināja, ka šis jauneklis ir meitene, lai gan, pēc vecā, jukušā kunga domām, tas nevarēja ienākt prātā nevienam cilvēkam. Vecajam bija pareģots, ka, tikko viņa meita saistīsies mīlas saitēm, viņam nāksies mirt kaunpilnā nāvē, tāpēc viņš negribēja pieļaut, ka par meitu kāds uzzinātu un vedināja domāt, ka viņu pavada dēls.

Brīdi Traugots palika stāvam kā sastindzis, tad skriešus metās pa ielām, cauri pilsētas vārtiem — ārā, brīvā dabā, — krūmu biezoknī, skaļi vaimanādams:

—  Ak, es nelaimīgais! — Tā bija viņa, tā bija viņa pati — esmu sēdējis viņai blakus tūkstošiem reižu — jutis viņas elpu — spiedis viņas maigās rokas — lūkojies viņas daiļajās acīs — klausījies viņas mīlīgajos vārdos — taču tagad viņa ir zudusi! — Nē! — nav zudusi! Viņai pa pēdām ļuz mākslas dzimteni! Šeit jūtams likteņa mājiens! — Prom — prom uz Sorento!

Viņš skrēja atpakaļ uz mājām. Gliass Roosa kungs patrāpījās viņam ceļā — to viņš saķēra un ierāva istabā.

—  Nemūžam es neprecēšu Kristīni, — Traugots kliedza — viņa izskatās līdzīga Voluptai un Luksurijai*, viņas mati atgādina Iras* matus gleznā, kas atrodas Artūra zāle! Ak,Felicita,Fclicita! — daiļā mīļotā, kādās ilgās tu izstiep savas rokas pCc manis! — es nāku! — es nāku! — Un iegaumējiet, Elias, viņš turpināja, no jauna satverdams nobālušo tirgoņa kungu, — nemūžam jūs vairs neredzēsiet mani savā sasodītajā kantorī. Kāda man daļa gar jūsu nolādētajām virsgrāmatām un kontu grāmatām? Es esmu gleznotājs, turklāt labs gleznotājs, un Bcrklingers ir mans skolotājs, mans tēvs un itin viss, bet jūs man neesat nekas, gluži nekas!

Šādi runādams, viņš ņēmās Eliasu purināt, taču tas kliedza, cik skaļi vien jaudāja:

—  Palīgā! Palīgā! šurp, ļaudis, — palīgā! Mans znots ir kļuvis traks — kompanjons ārdās — palīgā — palīgā!

Atskrēja visi kantoristi; Traugots bija palaidis vaļā Eliasu un pārgurumā noslīdzis uz krēsla. Kantoristi drūzmējās ap viņu, taču, kad viņš pēkšņi pietrūkās kājās un, acīm niknumā zibsnījot, iesaucās:

— Kas jums vajadzīgs? — vienā virtenē viņi, ar Eliasa kungu vidū, metās ārā pa durvīm.

Drīz,pēc tam aiz durvīm bija dzirdama tāda kā zīda drānu čaukstoņa, un kāda balss vaicāja:

—  Vai jūs, mīļais Traugota kungs, no tiesas esat sajucis vai tikai jokojat? ' ' ,

Tā bija Kristīne.

—     Nekādā ziņā neesmu sajucis, manu eņgcl, — atbildēja Traugots, * — bet tikpat maz man prātā joki. Dodieties pie miera, mana dārgā, jo no

rītdienas kāzām nekas neiznāks — precēt es jūs nemūžam neprecēšu!

—  Nav jau arī nekādas vajadzības, Kristīne atbildēja gaužām mierīgi, — kopš kāda laika jūs man ne sevišķi patīkat, turklāt atradīsies ļaudis, kas pratīs pavisam citādi novērtēt laimi — mani, skaisto un bagāto Kristīni Roosas jaunkundzi — pārvest mājās kā līgavu! — Ardievu! — Pēc šiem vārdiem zīda tērps aizšalca.

—  Viņa runāja par grāmatvedi, — nodomāja Traugots. Mazliet nomierinājies, viņš devās pie Eliasa Roosa kunga un īsi paskaidroja, ka viņš nu reiz neder nedz par līgavaini, nedz kompanjonu. Eliasa kungs piekrita visam, bet, kad Traugots jau atradās tālu tālu no Dancigas, būdams priecīgs no visas sirds, kantorī lāgu lāgiem apgalvoja, ka pateicas Dievam par atbrīvošanu no aušīgā kompanjona.

Kad Traugots beidzot nokļuva ilgotajā zemē, viņa dzīve ieguva jaunu, brīnišķīgu mirdzumu. Romā viņu savās studijās uzņēma vācu mākslinieki, tāpēc gadījās, ka viņš tur uzkavējās ilgāk, nekā, šķiet, pieļāva alkas, kas līdz šim bija mudinājušas viņu bez mitas doties tālāk, lai no jauna atrastu Felicitu. Taču šis alkas bija kļuvušas rinitākas — tās modās viņa dvēselē kā svētlaimīgs sapnis, kura gaisīgais mirdzums apstaroja visu viņa dzīvi, tā ka viņam radās pārliecība, ka nemitīgā darbošanās un pūlēšanās mākslas laukā tuvina viņu kādai augstākai, pārdabiskai, neikdienišķai nojausmu pasaulei. Ikvienam sievišķīgajam tēlam, ko viņš ar drošu un ievingrinātu roku atveidoja uz audekla, bija daiļās Fclicltas vaibsti. Jaunos gleznotājus ne mazumu pārsteidza brīnum piemīlīgā seja, kuras oriģinālu viņi velti meklēja Romā: viņi uzmācās Traugotam ar tūkstoš jautājumiem, kur viņš šo daiļo būtni redzējis. Tomēr kautrība Traugotam liedza izstāstīt draugiem savu Dancigas laika piedzīvojumu, līdz beidzot pēc vairākiem mēnešiem kāds sens draugs no Kēnigsbergas, vārdā Matuševskis*, kas arī bija ieradies Romā, lai pilnīgi nodotos glezniecībai, līksmi apgalvoja, ka meiteni, ko Traugots attēlo visās savās gleznās, sastapis Romā.

Nav grūti iedomāties, cik saj ūsmināts bija Traugots. Ilgāk viņš vairs neklusēja par to, kas tik spēcīgi mudinājis viņu pievērsties mākslai, tik neatvairāmi mudinājis doties uz Itāliju, bet draugi Traugota piedzīvojumu Dancigā uzskatīja par tik dīvainu un valdzinošu, ka visi kā viens apsolīja centīgi meklēt viņa pazudušo mīļoto. Matušcvskim laimējās visvairāk — drīz vien viņš bija uzzinājis meitenes atrašanās vietu, turklāt vēl noskaidrojis, ka Viņas tēvs patiešām ir kāds nabadzīgs gleznotājs, kas t ieši patlaban apk'rāso Trinitā del Montē baznīcas sienas.

Bez kavēšanās Traugots Matušcvska pavadībā steidzās uz minēto baznīcu, un, ieraugot uz augstajām sastatnēm gleznotāja, viņam patiešām šķita, ka tas ir vecais Bcrklingcrs. No baznīcas abi draugi, vecā nepamanīti, steidzās uz viņa dzīvokli.

—  Tā ir viņa! — iesaucās Traugots, uzmetis skatienu gleznotāja meitai, kas, veicot mājas soli, stāvēja uz balkona.

—   Felicita! — Mana Fclicita! — skaļi iegavilēdamies, Traugots metās istabā.

Meitene uzlūkoja viņu gluži izbijusies.

Viņai gan bija Felicitas sejas vaibsti, taču Felicita viņa nebija. Rūgtā'vilšanās kā ar tūkstoš dunčiem ieurbās nabaga Traugota ievainotajā sirdī.

Dažos vārdos Matuševskis meitenei visu paskaidroja. Ar tumši pietvīkušajiem vaigiem un lejup nolaistajām acīm, savā piemīlīgajā kautrībā meitene izskatījās tik brīnumdaiļa, ka Traugots, kas bija grasījies doties prom bez kavēšanās, uzmetis vēl pēdējo sāpīgo skatienu jaukajam bērnam, palika stāvam, it kā maigas saites viņu turētu ciet.

Draugs, izteikdams Dorinai visdažādākos cildinājumus, prata mazināt satraukumu, ko meitenē bija izraisījusi viņu negaidītā ierašanās. Dorina pacēla savu acu «tumšbārkstainos plīvurus» un, ar mīlīgu smaidu uzlūkodama abus svešiniekus, sacīja, ka drīz no darba jāatgriežas tēvam, kas, augstu vērtēdams vācu māksliniekus, priecāsies, sastopot tos savā mājā.

Traugotam nācās atzīt, ka tūliņ pēc Fclicitas Dorina ir vienīgā meitene, kas tik ļoti satraukusi viņa dvēseli. Viņa patiešām bija ārkārtīgi līdzīga Felicitai, tikai viņas sejas vaibsti Šķita nedaudz skarbāki un noteiktāki, arī mati — tumSāki. Dorina atgādināja sen pazīstamo tēlu, kāds sastopams Rafaēla vai Rūbensa audeklos.

Nepagāja necik ilgs laiks, kad istabā ienāca gleznotājs, un Traugots pārliecinājās, ka augstās sastatnes, uz kurām vecais vīrs baznīcā bija stāvējis, viņu ļoti maldinājušas. Pretstatā spēcīgajam Bcrklingeram, šis vecīgais gleznotājs bija pamaza auguma, kalsnējs, bikls, nabadzības sloga nomākts vīrs. Mānīga gaismas un ēnu mija baznīcā bija viņa gludajam zodam piešķīrusi Bcrklingera melno, cirtaino bārdu. Sarunās par mākslu vecais vīrs izrādīja visai dziļas praktiskas zināšanas, un Traugots nolēma turpināt pazīšanos, kas pirmajā ļprldī viņu tā sāpināja, bet tagad aizvien vairāk spirdzināja.

Dorina — pati piemīlība un bērnišķīga vientiesība — neslēpa savu pieķeršanos vācu gleznotājam. Traugots uz šīm jūtām atbildēja no visas sirds. Viņš tā pierada pie jaunās piecpadsmit gadus vecās meitenes, ka, drīz vien augas dienas pavadīdams mazajā ģimenītē, savu darbnīcu pārvietoja uz plašo telpu, kas stāvēja tukša blakus vecā gleznotāja dzīvoklim un beidzot pat pusdienoja pie viņu galda. Tā rīkodamies, viņš smalkjūtīgā veidā uzlaboja savu saimnieku trūcīgos apstākļus, tāpēc vecajam gleznotājam radās pārliecība, ko viņš nebūt neslēpa, proti, ka Traugots Dorinu precēs. Traugots izbijās ne pa jokam, jo tikai tagad skaidri aptvēra, ka nav sasniedzis sava ceļojuma mērķi. Atkal Fclicitas tēls dzīvi nostājās viņa acu priekšā un tomēr viņu nepameta sajūta, ka viņš nevar Dorinu atstāt.

Dīvainā kārtā viņš nespēja pat iedomāties, ka pazudusī mīļotā, atkal atrasta, varētu kļūt viņa sieva. Felicita viņam šķita kā bezmiesīga būtne, ko nekad nevar nedz pazaudēt, nedz iegūt. Viņa iztēli saistīja mīļotās mūžīgā garīgā klātbūtne — taču nekad tās fiziskā iegūšana un paturēšana.

Toties Dorinu viņš bieži iztēlojās par savu mīļoto sievu un tādos brīžos, nodrebēdams saldās trīsās, juta, ka pa dzīslām izplūst maiga kvēle, un tomēr viņam šķita, ka, ļaudams sevi saistīt jaunām, nesaraujamām saitēm, viņš nodos savu pirmo mīlestību.

Tā Traugota dvēselē cīnījās vispretrunīgākās jūtas: viņš nespēja izšķirties un izvairījās no Dorinas tēva. Bet vecais vīrs nosprieda, ka Traugots grasās pievilt viņa ar meitas nākotni saistītās cerības. Pie tam atklājās, ka vecais par Traugota precībām ar Dorinu jau izteicies kā par kaut ko izlemtu un tikai tāpēc pacietis Traugota un Dorinas draudzīgās attiecības, kas citādi varētu kaitēt viņas labajai slavai. Vecajā virā uzbangoja itāliešu asinis un kādu dienu viņš Traugotam ļoti noteikti paziņoja, ka tam vai nu Dorina jāprec vai arī jāatstāj viņa māja, jo viņš pat stundu ilgāk vairs necietīs abu tuvās attiecības. Traugotu pārņēma visspīvākās dusmas un sarūgtinājums. Vecais viņam atgādināja parastu savedēju, paša izturēšanās šķita nicināma, bet tas, ka viņš jebkad no Felicitas atteicies — nekrietni un grēcīgi.

Šķiršanās no Dorinas Traugotam plosīja sirdi, bet viņš ar varu atbrīvojās no maigajām saitēm. Viņš steidzās no Neapoles uz Sorento.

Neatlaidīgi meklējot Berklingeru un Felicilu, pagāja gads, taču visas pūles bija veltas: neviens par viņiem neko nezināja. Viss, ko viņam izdevās uztvert, bija bikls apgalvojums, ka pirms vairākiem gadiem Sorento redzēts kāds vācu gleznotājs.

Pēc tam kad dzīve, gluži kā sabangotas jūras viļņi, bija mētājusi viņu šurpu turpu, Traugots apmetās Neapolē un, sākdams no jauna čaklāk pievērsties mākslai, juta, ka ilgas pēc Felicitas viņa krūtīs kļūst rāmākas un liegākas. Taču viņš nespēja uzlūkot nevienu daiļu meiteni, kas augumā, gaitā vai izturēšanās veidā kaut vai mazliet atgādināja Dorinu, sāpīgi neizjuzdams jaukā un mīļā bērna zaudējumu. Gleznojot viņš nekad nedomāja par Dorinu, bet gan par Felicitu, kas palika viņa nemainīgais ideāls uz mūžīgiem laikiem.

Beidzot viņš saņēma dažas vēstules no tēvu pilsētas. Kā ziņoja tirdzniecības nama pārstāvis, Eliass Roosa kungs bija atstājis šo pasauli, un Traugota ierašanās bija nepieciešama, lai grāmatvedis, kas bija apprecējis Kristīni un pārņēmis veikalu lietas savā ziņā, varētu ar viņu norēķināties. Pa tuvāko ceļu Traugots steidzās atgriezties Dancigā.

Te nu viņš atkal stāvēja Artūra zālē pie granīta kolonnas iepretī birģermeistaram un pāžam, atcerēdamies brīnumaino piedzīvojumu, kas tik sāpīgi bija ietekmējis viņa dzīvi, un dziļu, bezcerīgu skumju mākts, nenovērsa acis no jaunekļa, kas, šķiet, apsveica viņu dzīvības pilniem skatieniem, maigā, piemīlīgā balsī čukstēdams: «Tātad tu tomēr nespēj mani atstāt!»

— Ko es redzu? — Vai patiešām jūsu cienība ir atkal šeit, sveika un vesela, pilnīgi izdziedēta no neciešamās grūtsirdības?

Tā iečērkstējās kāda balss līdzās Traugotam tas izrādījās pazīstamais mākleris.

— Es viņus neatradu, — Traugots neviļus ieminējās.

— Kurus tad? Kurus tad jūsu cienība neatrada? — jautāja mākleris.

—  Gleznotāju Godfrcdu Berklingeru un viņa meitu Felicilu, — atbildēja Traugots, — izmeklējos viņus pa visu Itāliju — Sorento neviens cilvēks par viņiem neko nezināja.

Pēkšņi mākleris, stingi viņu uzlūkodams, jzstomīja:

— Kur jūsu cienība meklēja gleznotāju un viņa meitu? — Itālijā? Neapolē? Sorento?

— Nu, jā taču! Protams! — Traugots dusmīgi iesaucās.

Bet tad mākleris vairākas reizes pēc kārtas sasita plaukstas, pa starpām iesaukdamies:

— Ak manu dieniņ! Ak manu dieniņ, Traugota kungs! Traugota kungs!

—   Nu kas gan tur tik daudz ko brīnīties, — uzrunātais atbildēja, — neizturieties taču tik muļķīgi! Mīļotās dčļ cilvēks ceļo pat uz Sorento. Jā, jā, es mīlēju Felicitu un sekoju viņai!

Mākleris, lēkādams uz vienas kājas, joprojām klaigāja:

— Ak manu dieniņ! Ak manu dieniņ! — lldzTraugots viņu saķēra un, turēdams ciet, nopietnu vaigu vaicāja:

— Nu sakiet taču, Dieva dēļ, kas jums tur liekas tik savāds?

—  Bet, Traugota kungs, — beidzot mākleris ierunājās, — vai tad jūs nezināt, ka mūsu godātajam rātes kungam un ģildes vecākajam Aloizam Brandštctcram pie Karlsbergas upes, egļu mežiņā aiz Konrāda smēdes pieder maza muižiņa, saukta par Sorento? Šis kungs nopirka no Berklingera visas viņas gleznas, bet pašu līdz ar meitu uzņēma savā mājā, proti, Sorento. Tur viņi dzīvoja gadiem ilgi, un jūs, cienītais Traugota kungs, ja vien būtu nostājies ar abām kājām Karlsberga virsotnē, būtu varējis ielūkoties dārzā un ieraudzīt Fclicitas jaunkundzi klīstam pa to, tērpušos brīnumskaistajā scnvācu tērpā, kādā tā redzama gleznā, un jums nepavisam nebūtu vajadzējis doties uz Itāliju. Pēc tam vecais… Taču tas ir skumīgs stāsts!

— Izstāstiet, lūdzu, — Traugots dobjā balsī mudināja.

—   Jā, — mākleris turpināja, — no Anglijas atgriezās jaunais Brandšteters, ieraudzīja Fclicitas jaunkundzi un iemīlējās viņā. Pārsteidzis jaunkundzi dārzā, viņš, gluži kā romānu varonis, nokrita tās priekšā uz abiem ceļgaliem, apzvērēdams, ka grasās viņu precēt un tādējādi atsvabināt no tirāniskā tēva verdzības. Vecais, abu jauniešu nepamanīts, stāvēja viņiem cieši aiz muguras un brīdī, kad Felicita sacīja: «Gribu kļūt jūsējā!» — apspiesti iekliegdamies saļima un pagalam bija. Droši vien viņš izskatījās ārkārtīgi pretīgs — gluži zils un asinīm noplūdis, jo viņam, Dievs vien zina kā, bija plīsusi artērija. Pēc šā nolikuma jaunais Brandštetera kungs ne acu galā nav varējis ciest Fclicitas jaunkundzi, kura beidzot izgāja par sievu pie galma un kriminālpadomnieka Matēziusa Maricnverdcrā. Jūsu cienība varētu apciemot kriminālpadomnieccs kundzi senas draudzības vārdā. Marienverdera taču neatrodas tik tālu kā īstā itāliešu pilsēta — Sorento. Jaunā kundze droši vien jūtas labi un jau laidusi pasaulē pāris bērniņu.

No pārsteiguma apstulbis un zaudējis valodu, Traugots steidzās atstāt Artūra zāli. Šāds viņa dēkas iznākums viesa Traugotā šausmas un izbailes.

— Nē, tā nav viņa! Traugots iesaucās, — tā nav viņa — Felicita, dievišķais tēls, kas manās krūtīs iededza nebeidzamu ilgošanos, kam es sekoju uz tālām zemēm, allaž redzēdams to savā priekšā kā saldās cerībās mirdzošu un liesmojošu laimes zvaigzni! Felicita — kriminālpadomniece Matēziusa! Ha! Ha! Ha! kriminālpadomniccc Matēziusa!

Traugots, mežonīgu sāpju plosīts, skaļi iesmējās un skriešus devās cauri Olivera vārtiem un tālāk — pa Langfūras ielu* līdz pat Karlsberga pakalnam. Asarām plūstot, viņš nolūkojās uz Sorento.

—   Ak! — viņš iesaucās, — cik dziļi, cik nedziedināmi dziļi tavs rūgtais izsmiekls ievaino nabaga cilvēka neaizsargātās krūtis tu, mūžam valdošais spēks! Taču — nē! nē! Vai bērnam, kas tā vietā, lai spirdzinātos gaismā un siltumā, tiecies satvert liesmu, klājas gausties par briesmīgajām sāpēm?

Liktenis man uzbruka atklāti, taču manas aptumšotās acis nesaskatīja tajā augstākas būtnes gribas izpausmi un savā pārgalvībā es uzdrīkstējos domāt, ka tēls, ko iemūžinājuši senie meistari un kas tuvojās man, dīvainā kārtā atmodināts dzīvei, ir līdzīgs man un es varu to novilkt lejup iznīcīgā acumirkļa nožēlojamajā eksistencē. Nē, nē, Felicita, nekad es neesmu tevi pazaudējis — tu esi mana uz mūžiem, jo radošā dziņa, kas mīt manī — tā taču esi tu pati! Tikai tagad — tagad esmu tevi iepazinis! Kāda daļa tev, kāda daļa man gar kriminālpadomnieci Matēziusu? — Manuprāt, nekāda!

—  Arī es, cienītais Traugota kungs, nezinu, kāda jums varētu būt daļa gar šo dāmu, — viņa runu pārtrauca kāda balss.

Traugots pamodās kā no sapņa. Atkal viņš, pats nezinādams, kā tur nonācis, atradās Artūra zālē, atslējies pret granīta kolonnu. Cilvēks, kas bija izteicis šos vārdus, izrādījās Kristīnes laulātais draugs. Viņš sniedza Traugotam tikko no Romas saņemtu vēstuli. Matuševskis rakstīja:

«Dorina ir daiļāka un piemīlīgāka kā jebkad, vienīgi kļuvusi bāla aiz ilgām pēc Tevis, dārgais draugs! Viņa gaida Tevi ierodamies kuru katru brīdi, jo savā dvēselē ir stingri pārliecināta, ka Tu viņu nemūžam nespēsi atstāt. Viņa Tevi mīl no visas sirds. Kad mēs atkal Tevi redzēsim?»

—    Cik patīkami, — vēstuli izlasījis, Traugots sacīja Kristīnes laulātajam draugam, — ka savus norēķinus esam pabeiguši šodien, jo jau rīt es dodos uz Romu, kur mani ar ilgošanos gaida mīļotā līgava.

PADOMNIEKS KRESPELIS

—   Cilvēks, — iesāka Teodors, — par kuru gribu pastāstīt, nav neviens cits, kā padomnieks Krespelis H. pilsCtā.

Šis padomnieks Krespelis bija pats Crmīgākais cilvēks, kādu jebkad mūžā man gadījies sastapt. Kad ierados H. pilsCtā, lai kādu laiku tur uzturCtos, par viņu runāja visi pilsētas iedzīvotāji, jo patlaban viņš izspēlēja vienu no' saviem muļķīgākajiem jokiem.

Krespelis bija izslavēts ne vien kā augsti mācīts, prasmīgs jurists, bet arī kā diplomāts. Viens no Vācijas valdošajiem firstiem, tiesa, ne jau pats ievērojamākais, bija lūdzis padomniekam izstrādāt memorandu*, kurā tiktu izklāstītas viņa likumīgās tiesības uz kādu zināmu teritoriju — šo memorandu viņš grasījās iesniegt ķeizaram.

Memorands bija sacerēts tik veiksmīgi, ka panākumi neizpalika, un, tā kā Krespelis reiz tika žēlojies, ka nekādi nespējot atrast dzīvokli, kas viņam nodrošinātu kaut nedaudz ērtību, firsts, lai atlīdzinātu par memoranda sastādīšanu, uzņCmās segt izdevumus par māju, ko Krespelis liktu uzbūvēt pilnīgi pčc sava prāta. Firsts gribēja nopirkt arī zemes gabalu, ko izvelētos Krespelis; šo piedāvājumu Krespelis tomCr nepieņēma, turpretim uzskatīja, ka māja jāceļ viņa dārzā, kas atradās skaistā vietā pie pilsētas vārtiem. Tād viņš iegādājās visus nepieciešamos būvmateriālus un pavCICja aizgādāt tos uz savu dārzu; pCc tam varēja vērot, kā viņš augām dienām, tērpies dīvainajā apģērbā (kuru pie tam, atbilstoši savai īpatnējai gaumei, bija izgatavojis pats) dzēsa kaļķus, sijāja smiltis, lika būvakmeņus pareizos četrstūros utt. Nedz viņš bija runājis ar kādu namdari, nedz domājis par mājas metu.

Tomēr vienā jaukā dienā Krespelis devās pie kāda prasmīga H. pilsētiņas namdara un lūdza meistaru kopā ar visiem palīgiem, mācekļiem un algādžiem rīt, gaismai austot, ierasties viņa dārzā un uzsākt mājas būvēšanu. Namdaris, protams, jautāja pēc ēkas meta un bija ne mazumu pārsteigts, kad Krespelis atbildēja, ka tāds nepavisam neesot nepieciešams un viss būšot tā, kā tam jābūt.

Kad nākamajā rītā meistars ar saviem palīgiem ieradās noliktajā vietā, viņš atrada pareizos četrstūros izraktus grāvjus, bet Krespelis sacīja: •

—  Šajā vietā jābūt mājas pamatiem, bet pēc tam, lūdzu, mūrējiet uz augšu visas četras ārsienas, kamčr es sacīšu, ka pietiek.

—  Bez logiem un durvīm, bez Šķērssienām? — meistars, it kā iztrūcies par Krespeļa neprātu, pārtrauca viņu pusvārdā.

—   Dariet, kā jums liku, labo cilvēk, — Krespclis ļoti mierīgi atbildēja, — par visu pārējo runāsim pēc tam.

Vienīgi apsolītā bagātīgā samaksa varēja pamudināt meistaru uzņemties aplamās ēkas celšanu; taču nekad vēl darbs nebija veikts līksmāk, jo, strādniekiem savā starpā jokojot un, tā kā ēdamā un dzeramā bija atliku likām, nepametot darba vietu nedz dienu, nedz nakti, četras ārsienas slējās uz augšu neticami ātri, līdz kādu dienu Krespelis iesaucās:

— Stāt!

Tad apklusa ķelles un āmuri, strādnieki nokāpa no sastatnēm un, kamēr viņi sastājās lokā ap Krcspcli, viņu smejošajās sejās bija lasāms jautājums:

— Bet kā tad tālāk?

—  Ceļu! — iesaucās Krespclis, aizskrēja līdz dārza malai un tad lēnām soļoja atpakaļ uz savu četrstūri, bet, pienācis cieši pie sienas, sapīcis pakratīja galvu, skrēja uz citu malu, atkal soļoja atpakaļ uz četrstūri un rīkojās tāpat kā iepriekš. Vēl dažas reizes viņš tādā pašā veidā mēroja šo attālumu, līdz beidzot, ar smailo degunu atdūries sienā, skaļi iesaucās:

—  Šurp, ļaudis, šurp! — Izcērtiet šeit durvis, šeit izcērtict vienas durvis! —

Garumu un platumu viņš norādīja uz mata — pēdās un collās un vīri darīja, kā viņš bija vēlējis. Tad, iegājis mājā, Krespclis iepriecināts pasmaidīja, kad meistars ieminējās, ka ārsienas uzceltas tieši pamatīgas divstāvu mājas augstumā. Krespclis domīgi staigāja šurp un turp pa iekštelpu, bet viņam sekoja mūrnieki ar āmuriem un cērtēm un, tiklīdz viņš iesaucās:'

— Šeit vienu logu — sešas pēdas augstu, četras pēdas platu! — Tur vienu lodziņu — trīs pēdas augstu, divas pēdas platu! — acumirklī tas tapa izcirsts.

Tieši šo logu izciršanas laikā es ierados H. pilsētiņā un, visaugstākajā mērā uzjautrināts vēroju, kā simtiem cilvēku stāv visapkārt dārzam un ikreiz skaļi uzgavilē, kad ārā lido akmeņi un rodas jauns logs tādā vietā, kur to nepavisam nevarēja gaidīt. Arī tālākā mājas izbūve un visi ar to saistītie darbi lika veikti līdzīgā kārtā: ikvienu Krespeļa acumirklīgo norādījumu vīriem nācās izpildīt uz karstām pēdām. Taču visas šīs jocīgās izdarības, aizvien pieaugošā pārliecība, ka beigu beigās iznākums būs labāks, nekā gaidīts, bet it īpaši Krespeļa devība, kas viņam, kā zināms, nekā nemaksāja, uzturēja strādniekos labu noskaņojumu. Tādējādi visas grūtības, ko izraisīja neparastie būvniecības paņēmieni, lika pārvarētas, un īsā laikā kā no zemes izauga pilnīgi pabeigta māja, kas no ārpuses izskatījās gaužām dīvaina, jo tajā nebija divu līdzīgu logu utt., bet kuras iekštelpas radīja gluži savdabīgu labsajūtu. To apliecināja visi, kas tajā ienāca, un arī es pats to sajutu, kad, pēc tuvākas iepazīšanās, Krespelis mani tajā ieveda.

Proti, līdz pat šim brīdim nebiju vēl runājis ar dīvaino vīru, jo tik ļoti viņš bija aizņemts ar būvčšanos, ka neieradās pat, kā paradis, profesora M. rīkotajās otrdienas pusdienās, bet, kad tas viņu ielūdza īpaši, lika pateikt profesoram, ka pirms savas mājas iesvētīšanas svinībām nespers ne soli ārpus tās. Visi draugi un paziņas ausījās un gatavojās uz lielām dzīrēm, bet Krespelis nelūdza nevienu citu, kā tikai meistaru, zeļļus, mācekļus un algādžus, kas māju bija cēluši.

Krespelis cienāja savus viesus ar visizmeklētākajiem ēdieniem: mūrnieku mācekļi bez žēlastības locīja iekšā irbju pastētes, galdniekpuikas aplaimoti šņāpa pa šķēlei no ceptajiem fazāniem un izsalkuši algādži šoreiz paši izvēlējās labākos trifeļu frikasē kumosiņus.

Vakarā ieradās viņu sievas, kā arī meitas, un sākās liela balle. Krespelis pavalsēja dažus lokus ar meistaru sievām, bet tad apsēdās pie muzikantiem, satvēra vijoli un vadīja dejas mūziku līdz rīta gaismai.

Otrdienā pēc šiem svētkiem, kuros padomnieks Krespelis bija apliecinājis, ka ir vienkāršo ļaužu draugs, sev par lielu prieku, beidzot sastapu viņu pie profesora M. Kaut ko pārsteidzošāki par Krespcļa uzvedību grūti iedomāties. Ik brīdi varēja sagaidīt, ka viņš, kustēdamies stīvi un neveikli, kaut kur uzgrūdlsies, nodarīdams kādu postu, taču tas, kā bija zināms jau iepriekš, nenotika, jo, kad viņš sparīgā solī slāja apkārt galdam, uz kura greznojās visskaistākās tases, kad viņš laipoja ap spoguli, kas sniedzās līdz grīdai, pat tad, kad viņš sagrāba brīnišķīgi apgleznotu porcelāna puķu podu un vicināja to pa gaisu, it kā lai ļautu iezaigoties tā krāsām, namamāte ne maķenīt nenobālēja. Vispār, pirms sēšanās pie galda, Krespelis jo rūpīgi pārlūkoja visu, kas atradās profesora istabā; uzkāpdams uz mīkstā krēsla, viņš pat pasniedzās, lai noņemtu no sienas kādu gleznu, ko pēc tam uzkāra atpakaļ. Sādi darbodamies, viņš runāja daudz un ātri, drīz (pie galda tas kļuva uzkrītoši) pārlēkdams no vienas tēmas uz kādu citu, drīz nespēdams atbrīvoties no uzmācīgās domas: allaž pie tās atgriezdamies, viņš apmaldījās visdažādākajos prātojumus un nespēja mitēties, līdz viņu aizrāva kaut kas cits. Krespeļa balss skanēja te raupji un spalgi brēkājoši, te — viegli stiepti un dziedoši, taču tās tonis nekad neatbilda tam, ko viņš sacīja. Ja runāja par mūziku un slavēja kādu jaunu komponistu, Krespelis smīnēdams sacīja savā liegajā, dziedošajā balsī: «Manis dēļ lai mclnspalvainais sātans iedzen šo sasodīto skaņu ifcķēmotāju kaut vai desmit miljonu asu dziļi pazemē!» — Tad viņš sparīgi un nikni turpināja: «Viņa ir debesu eņģelis, nekas cits, kā Dieva svētīta skaņas un saskaņas izteicēja — visu dziedātāju spīdeklis un zvaigzne!» — Un, to sakot, viņa acīs vīdēja asaras. Nācās atcerēties, ka aptuveni pirms stundas tika runāts par kādu ievērojamu dziedātāju.

Kad galdā parādījās cepetis, es pamanīju, ka Krespelis uz sava šķīvja rūpīgi attīra kaulus no gaļas un pavisam atklāti pieprasa zaķa kājas, ko profesora piecgadīgā meitiņa, priecīgi smaidīdama, viņam atnes. Jau pusdienu laikā bērni bija vērojuši padomnieku draudzīgiem skatieniem, tagad viņi piecēlās un tuvojās tam, taču kautrā godbijībā apstājās trīs soju atstatu. Ko gan tas nozīmē, es klusībā pabrīnījos. Galdā uzlika saldo ēdienu; pēc tam padomnieks izvilka no kabatas mazu lādīti, kurā atradās niecīga tērauda virpa, ko viņš tūliņ pieskrūvēja pie galda, drīz vien sākdams neticami ātri un veikli izvirpot no zaķa kauliem dažnedažādas sīkas cibiņas, kārbiņas un lodītes, ko bērni ar gavilēm saņēma. Brīdi, kad visi cēlās no galda, profesora brāļameita pavaicāja: «Kā tad klājas mūsu Antonijai, mīļo padomniek?»

Krespelis saviebās kā cilvēks, kas kož rūgtā pomerancē, pū lēdamics izskatīties tā, it kā baudītu saldu augli; taču drīz vien viņa seja izvaikstījās šausmīgā grimasē, no kuras ņirdza rūgts, īgns, jā, man pat likās — īsti velnišķīgs izsmiekls. «Mūsu? Mūsu mīļajai Antonijai?» viņš jautāja stieptā, netīkami dziedošā balsī. Ātri piesteidzās profesors; pēc nosodošā skatiena, ko viņš uzmeta brāļameitai, es nopratu, ka viņa aizskārusi kādu stīgu, kas acīmredzot pretīgi atbalsojās Krespcļa dvēselē. «Kā klājas jūsu vijolei?» profesors visnotaļ bezrūpīgā balsi ievaicājās, satverdams padomnieku aiz abām rokām. Pēkšņi Krespeļa vaigs noskaidrojās un viņš atbildēja savā varenajā balsī: «Lieliski, profesor: tikai šodien atvēru brīnišķo Amati* vijoli, par kuru nesen stāstīju un kura laimīgas nejaušības dēļ nonāca manās rokās, — tikai šodien es to atvēru. Ceru, ka Antonija visas atlikušās daļas būs rūpīgi sašķirojusi.» — «Antonija ir labs bērns,» — sacīja profesors. «Jā, patiešām, tāda viņa ir!» iesaucās padomnieks, tajā pašā brīdī ātri apgriezdamies un, vienā rāvienā satvēris cepuri un spieķi, žigli izmetās pa durvīm. Spogulī ieraudzīju, ka viņa acis sariesušās spožas asaras.

Tikko padomnieks bija aizgājis, uzmācos profesoram, lai taču man tūliņ pasaka, kāds sakars viņam ar vijolēm un galvenokārt — ar Antoniju. «Ak,» atbildēja profesors, «tā kā padomnieks vispār ir gaužām liels savādnieks, tad arī vijoles viņš darina pavisam dīvainā un ērmotā veidā.» — «Darina vijoles?» es iesaucos visai pārsteigts. «Jā,» profesors turpināja, «Krespelis, pēc lietpratēju domām, darina vislieliskākās vijoles, kādas vien jaunākajos laikos atrodamas; senāk, ja kāda vijole bija sevišķi izdevusies, viņš atļāva uz tās paspēlēt arī citiem, taču kopš kāda laika tas vairs nenotiek. Tikko Krespelis izgatavojis kādu vijoli, viņš uz tās spēlē stundu vai divas un, proti, ar visu spēku, ar neparastu aizrautību, bet pēc tam uzkarina to pie pārējām, lai nekad vairs tai nepieskartos un arī citiem neatļautu tai pieskarties. Taču, tikko sadzīta rokā kāda sena, slavena meistara darināta vijole, padomnieks, lai kādu naudu no viņa prasa, to nopērk. Bet, tāpat kā uz savām, arī uz šīs vijoles viņš spēlē tikai vienu vienīgu reizi, tad izjauc to, lai rūpīgi izpētītu iekšējo uzbūvi, taču, neatrodot to, ko savā prātā cerējis ieraudzīt, īdzīgi samet gabalus lielā lādē, kas jau pilna ar salauzītām vijolēm.» — «Bet kāds sakars padomniekam ar Antoniju?» ātri un dedzīgi ievaicājos. «Tas nu reiz,» profesors turpināja, «tas nu reiz ir tāds jautājums, atbilde uz kuru ļautu man padomnieku visaugstākajā mērā nicināt, ja es nebūtu pārliecināts, ka dvēseles dziļumos līdz pat mīkstsirdībai labsirdīgo padomnieku ar Antoniju droši vien saista kāda īpaši slepena saite. Kad pirms vairākiem gadiem padomnieks ieradās H. pilsētā, viņš ar vecu saimniecības vadītāju dzīvoja pilnīgā vientulībā kādā drūmā mājā * * * ielā. Drīz vien viņš ar savu dīvaino izturēšanos modināja kaimiņos ziņkāri un, tikko to pamanījis, pats meklēja un arī nodibināja pazīšanos. Ikvienā mājā, tāpat kā manējā, pie viņa pierada tā, ka viņš kļuva neaizstājams. Neņemot vērā padomnieka raupjo ārieni, viņu iemīlēja pat bērni, tomēr pārāk neapgrūtinot, jo, par spīti viņa laipnībai, saglabāja biklu godbijību, kas viņu pasargāja no jebkādas uzmācības. Kā viņš ar dažnedažādām mākām prata iegūt bērnu mīlestību, to jūs redzējāt šodien. Mēs visi uzskatījām padomnieku par vecpuisi, un viņš to nenoliedza. Pēc tam, kad bija kādu laiku šeit uzturējies, viņš aizceļoja — neviens nezināja, kurp — un ieradās atkal pēc dažiem mēnešiem. Jau tas, ka nākamajā vakarā pēc atgriešanās Krespeļa logi bija neparasti spilgti apgaismoti, pievērsa kaimiņu uzmanību, bet drīz vien viņi izdzirdēja brīnumdaiļu sievietes balsi, ko pavadīja klavieru mūzika. Tad iedziedājās kāda vijole, kuras skaņas dzīvi un dedzīgi sacentās ar sievietes balsi. Tūliņ ikvienam bija skaidrs, ka spēlētājs ir padomnieks. — Es pats noslēpos lielajā ļaužu pūlī, ko brīnišķīgais koncerts bija sapulcinājis padomnieka mājas priekšā, un man jums jāsaka, ka, salīdzinājumā ar šis nepazīstamās balsi, ar šo gluži savdabīgo, dvēseli dziļi saviļņojošo priekšnesuma veidu, kādreiz dzirdēto visslavenāko dziedātāju sniegums man šķita bāls un neizteiksmīgs. Nekad man nebija bijusi nojausma par šādām gari stieptām skaņām, par šādiem lakstīgalu treļļiem, par šādiem uzplūdiem un atplūdiem, par šādu kāpumu līdz ērģeļu varenībai un noslldēšanu līdz liegākajai dvesmai. Nebija neviena, ko nevaldzinātu saldo skaņu burvība, un, kad dziesma beidzās, pūli pāršalca vienīgi klusa nopūta. Varēja būt pāri pusnaktij, kad no mājas skarbi atskanēja padomnieka balss, bet viņam atbildēja kāds cits vīrietis, kas, spriežot pēc balss skaņas, izteica viņam pārmetumus, bet abām šim balsīm pa vidu jaucās meitenes saraustītie, žēlabainie izsaucieni. Aizvien skaļāk un skaļāk kliedza padomnieks, līdz beidzot viņa balss ieguva stiepto, dziedošo skaņu, kuru jūs jau pazīstat. Viņu pārtrauca spalgs meitenes kliedziens, kam sekoja kapa klusums, tad pēkšņi kāds trokšņaini klaudzināja lejup pa kāpnēm un uz ielas elsodams izdrāzās jauns cilvēks, kas, iemeties tuvumā stāvošajā pasta karietē, ātri aizbrauca. Nākamajā dienā padomnieks izskatījās visnotaļ līksms, un nevienam nepietika drosmes pajautāt viņam par pagājušās nakts notikumiem. Bet izvaicātā saimniecības vadītāja atbildēja, ka padomnieks atvedis sev līdzi brīnumdaiļu, ļoti jaunu meiteni, kuru viņš sauc par Antoniju un kura nesen tik skaisti dziedājusi. Līdzi atbraucis arī kāds jauns cilvēks, kas pret Antoniju izturējies sevišķi maigi un droši vien esot viņas līgavainis. Taču tam, paklausot padomnieka uzstājīgai prasībai, ātri vien nācies aizceļot. — Kādas attiecības pastāv starp Antoniju un padomnieku, līdz pat šim brīdim palicis noslēpums, taču skaidrs ir vismaz tas, ka viņš pret nabaga meiteni izturas neiedomājami varmācīgi. Padomnieks viņu apsargā tāpat, kā «Seviļjas bārddzinī» doktors Bartolo* — savu audžumeitu: meitene tikko uzdrīkstas parādīties pie loga. Ja arī kādreiz, paklausot gaužām lūgšanām, padomnieks atļauj viņai parādīties sabiedrībā, tad, gluži kā Args, seko viņai ar skatieniem un nekādā ziņā nepieļauj, ka viņa izdvestu kaut vienu muzikālu skaņu, nemaz jau nerunājot par dziedāšanu, kas, starp citu, viņai noliegta arī mājās. Tādēļ pilsētas iedzīvotājiem Antonijas dziedāšana tajā naktī kļuvusi par iztēli un dvēseli satraucošu teiksmu, kas atklāj dievišķīgu brīnumu, un pat tic, kas viņu vispār netika dzirdējuši, bieži, kad šajā pilsētā savus spēkus izmēģina kāda dziedātāja, apgalvo: «Kas tā par nožēlojamu pīkstēšanu? — Dziedāt prot vienīgi Antonija!»

Jūs jau zināt, ka es uz šādām dīvainībām esmu kā uzburts, un varat gan iedomāties, cik svarīgi man šķita ar Antoniju iepazīties. Šādus pilsētas iedzīvotāju uzskatus par Antonijas dziedāšanu biju jau daudzkārt dzirdējis, taču nenojautu, ka brīnišķīgā dziedātāja uzturas šeit, mūsu pilsētā, un atrodas jukušā Krespeļa, šā varmācīgā burvja, valgos. Gluži dabiski, ka jau nākamajā naktī sapnī dzirdēju Antonijas brīnišķīgo dziedāšanu un, tā kā viņa lieliskā adadžio (smieklīgā kārtā man šķita, it kā es pats to būtu sacerējis) ļoti aizkustinoši lūdza viņu glābt, drīz vien biju nolēmis, līdzīgi otram Astolfo*, ielauzties Krespeļa mājā gluži kā Alcinenas burvju pili un atbrīvot dziesmas ķēniņieni no kaunpilnajām važām.

Viss norisa savādāk, nekā biju iedomājies, jo, tikko biju padomnieku sastapis reizes divas trīs un ar viņu dedzīgi pārspriedis labāko vijoļu uzbūves īpatnības, kad viņš pats mani ielūdza savā mājā. Es aizgāju, un Krcspelis man parādīja savu bagātīgo vijoļu kolekciju. Kādā kabinetā pie sienas karājās vijoļu trīsdesmit, kuru starpā izcēlās viena ar nenoliedzamām īsta senlaicīguma iezīmēm (kokā grieztu lauvas galvu utt.), un tā, pakarināta augstāk par pārējām un rotāta ar ziedu vainadziņu, šķita valdām pār visām citām kā ķēniņiene. «Šī vijole,» sacīja Krcspelis, kad viņam par to apjautājos, «šī vijole ir kāda nezināma meistara ievērojams', brīnišķīgs darinājums, domājams no Tartini* laikiem. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tās iekšējā uzbūvē slēpjas kāda īpatnība, kas man, ja to izjaukšu, atklās noslēpumu, kuram sen jau dzenu pēdas, taču — smejietics vien par mani, ja vēlaties — šī nedzīvā lieta, kam taču tagad es iedvešu dzīvību un skaņu, bieži brīnumainā kārtā pati mani uzrunā, un, pirmo reizi uz tās spēlējot, man šķita, ka esmu tikai hipnotizētājs, kas spējis pamodināt mēnessērdzīgo, lai tā pati izpauž savas domas vārdos. — Tikai nedomājiet, ka esmu tik muļķīgs, lai šādu murgošanu turētu kaut kādā vērtē, bet savādi totnēr ir, ka nekad neesmu spējis saņemties, lai to tur nedzīvo, muļķīgo lietu izjauktu. Tagad man ir patīkami, ka neesmu to darījis, jo, kopš Antonija ir šeit, reizēm es viņai uz tās kaut ko uzspēlēju. — Antonija tās balsī labprāt klausās — ļoti labprāt.» Šos vārdus padomnieks sacīja, acīm redzami saviļņots, kas iedrošināja mani izsaukties: «Ak, mīļais, labais padomnieka kungs, vai jūs neuzspēlētu arī man?» Taču Krcspeiis, savilcis saldeni skābu sejas izteiksmi, jau pieminētajā stieptajā, dziedošajā balsī sacīja: «Nē, mans mīļais, labais studenta kungs!» Ar to arī šis jautājums bija izsmelts. Vēl man nācās aplūkot dažnedažādus retus, pa daļai bērnišķīgus priekšmetus; beidzot viņš no kādas lādītes izvilka salocītu papīra gabaliņu, ko iespieda man rokā, ļoti svinīgi sacīdams: «Jūs esat mākslas cienītājs, ņemiet šo dāvanu par dārgu piemiņu, kam allaž jūsu acīs jābūt vērtīgākai par visu citu!» Tā runādams, viņš satvēra mani aiz abiem pleciem un maigi bīdīja uz durvīm, bet pie sliekšņa apskāva. Taču patiesībā viņš mani simboliskā veidā izmeta pa durvīm. Kad papīriņu atlocīju, atradu, ka tajā ne vien ievīstīts apmēram astotdaļcollas garš kvintas apļa gabaliņš, bet uz tā rakstīts: «Gabaliņš no kvintas apļa, kas atradās nelaiķa Štamica vijolē, uz kuras viņš spēlēja savu pēdējo koncertu.»

Nicīgā attieksme, ar kādu tiku aizraidīts, tikko pieminēju Antoniju, man šķita kā pierādījums tam, ka laikam gan es viņu nekad neredzēšu; taču tā nenotika, jo, kad apciemoju padomnieku otrreiz, atradu viņa istabā Antoniju, kas palīdzēja padomniekam salikt kopā kādu vijoli. No pirmā acu uzmetiena Antonijas ārējais veidols neatstāja nekādu spēcīgo iespaidu, bet drīz vien nevarēja atbrīvoties no zilo acu, daiļo rožu lūpiņu un neparasti gleznā, piemīlīgā auguma burvības. Viņa bija ļoti bāla, taču, līdzko tika pasacīts kaut kas asprātīgs vai jautrs, piemīlīgs smaids lika viņas vaigiem iekvēloties ugunīgā sārtumā, no kura drīz vien pāri palika tikai liega atblāzma. Sarunājos ar Antoniju gluži vaļsirdīgi un nepavisam nemanīju, ka Krcspeiis mani vērotu ar Arga skatieniem, kādus viņam bija piedēvējis profesors — drīzāk viņš izturējās kā parasti, jā, šķita pat, ka viņš ar zināmu labpatiku seko manai sarunai ar Antoniju. Tāpēc notika tā, ka sāku apmeklēt padomnieku biežāk un ka mūsu mazā trīs cilvēku pulciņa dalībnieki tā pierada cits pie cita, ka šie apciemojumi mūs iepriecināja līdz sirds dziļumiem. Padomnieka visaugstākajā mērā dīvainie stiķi mani joprojām ārkārtīgi uzjautrināja; taču vienīgi Antonija bija tā, kas mani saistīja ar neatvairāmu burvību un ļāva man paciest daudz ko, no kā es, nepacietīgs, kāds biju tolaik, būtu izvairījies. Proti, padomnieka savdabībai un dīvainībām pārāk bieži picjaucās pliekanība un garlaicība, bet visvairāk man riebās tas, ka viņš, tikko novirzīju sarunas uz mūziku, it sevišķi uz dziedāšanu, velnišķīgi smīnot, savā pretīgajā, dziedošajā balsī mani pārtrauca, sarunājot dažnedažādas aplamības, lielākoties — rupjas. No dziļajām skumjām, kas vīdēja Antonijas skatienos, labi nopratu, ka tas notiek vienīgi tādēļ, lai liegtu man jebkādu iespēju pamudināt viņu uz dziedāšanu. Es neatlaidos. Līdz ar šķēršļiem, ko manā ceļā lika padomnieks, auga mana drosme tos pārvarēt: man vajadzēja dzirdēt Antonijas dziedāšanu, lai negrimtu sapņos un nojautās par to.

Kādu vakaru Krespelis bija sevišķi labā omā; viņš bija izjaucis vecu Kremonas vijoli un atklājis, ka rezonatorbaļķītis tajā ielikts mazliet slīpāk nekā parasti. Svarīga, darbā noderīga atziņa! — Man izdevās, runājot par vijoļspēles tehniku, iejūsmināt viņu. Krespelis, runādams par seno meistaru izpildījuma veidu, kas noklausīts no patiesi izciliem dziedoņiem, vedināt vedināja piebilst, ka pašlaik notiek tieši otrādi — dziesma tiecas atveidot samākslotās instrumentālās mūzikas lēkājošās modulācijas. «Kas ir vCl bezjēdzīgāks,» es iesaucos, pietrūkdamies no krēsla, picskricdams pie klavierēm un ātri tās atvērdams, «kas ir vCl bezjēdzīgāks par šādu muzicēšanas veidu, kurā skaņas nevis veido melodiju, bet līdzinās uz grīdas birstošu zirņu saceltajam troksnim!» Nodzicdāju dažas jaunāko dziesmu taktis, kurās melodija lēkāja šurp un turp, dūkdama kā pilnā gaitā palaists vilciņš, turklāt piesitu pa kādam nepareizam akordam. Krespelis smējās pilnā kaklā un sauca: «Ha — ha! Man tā vien šķiet, ka dzirdu mūsu vāciskos itāliešus vai itāliskos vāciešus, kā viņi nomokās ar kādu Pučitta* vai Portogallo*, vai kāda cita Maestro di Capclla, vai — vēl jo vairāk ar kādu Schiavo dunprimo uomo āriju.»

Tagad, nodomāju, pienācis īstais laiks. «Vai nav tiesa,» es pievērsos Antonijai, «vai nav tiesa, ka no šādas dziedāšanas Antonija nesaprot ne nieka?» un sāku spēlēt kādu brīnumainu un jūsmīgu dziesmu, ko . sacerējis vecais Leonardo Leo*. Pēkšņi Antonijas vaigi iekvēlojās, viņa pieskrēja pie klavierēm — pavēra lūpas. Taču tajā pašā acumirklī Krespelis pastūma viņu sānis, saķēra mani aiz pleciem un kliedza ķērcošā tenorā: «Puikiņ — puikiņ — puikiņ!» — Tad viņš steigšus turpināja ļoti klusā, dziedošā balsī un, goddevīgi saliecies, satvCra manu roku: «Patiešām, mans augsti cienījamais studenta kungs, patiešām būtu noziegums pret visām paražām, pret visiem labajiem tikumiem, ja es skaļi un neapdomīgi izteiktu vēlmi, lai elles lielskungs ar nokaitētām ķetnām jums šeit uz karstām pēdām pārlauž sprandu un šādā veidā droši un ātri jūs aizvāc; taču nemaz nerunājot par šādas vēlmes izteikšanu, jums, augsti godātais, jāatzīst, ka stipri satumst un, tā kā šovakar nedeg neviena laterna, jūs varat, kaut arī tieši nenometu jūs pa kāpnēm, nodarīt ļaunumu saviem mīļajiem locekļiem. Ejiet vien rātni mājup un atcerieties ar labu savu patieso draugu, gadījumā ja jūs viņu nekad vairs — vai jums ir skaidrs? — nekad vairs ncsastapsiet mājās?

Šādi runādams, padomnieks mani apskāva un, cieši turēdams, virzījās ārā pa durvīm, tā ka nevarēju uzmest Antonijai ne skatiena. — Jums jāatzīst, ka manā stāvokli padomnieku iekaustīt nebija iespējams, kaut gan to katrā ziņā vajadzēja darīt. Profesors mani izsmēja ne pa jokam un apgalvoja, ka tagad esmu sabojājis savas attiecības ar padomnieku uz mūžīgiem laikiem. Antonija bija man pārāk dārga, es gribētu sacīt — pat pārāk svēta, lai es tēlotu tvīkstošo, zem viņas loga stāvošo amoroso — iemīlējušos dēkaini. Iekšēji saplosīts, atstāju H. pilsētu, bet, kā mēdz gadīties, iztēles radīto tēlu spilgtās krāsas izbalēja un atmiņas par Antoniju — pat par Antonijas dziedāšanu, kuru nekad netiku dzirdējis, bieži uzplaiksnīja manas dvēseles dzīlēs maigi un mierinoši — kā rožaina atblāzma.

Pēc diviem gadiem, kad strādāju jau B. pilsētā, man nācās doties ceļojumā uz Vācijas dienvidiem. Liegajā vakara blāzmā tālumā vīdēja H.' pilsētas torņi; aizvien vairāk un vairāk, tiem tuvojoties, mani pārņēma neaprakstāma mokošu baiļu sajūta: kā smaga nasta tā bija uzgūlusies man uz krūtīm un traucēja elpot; man vajadzēja izkāpt no karietes svaigā gaisā. Taču mana nomāktība pieauga, pārtapdama par fiziskām sāpēm. Drīz vien man šķita, ka dzirdu gaisā viļņojam svinīga korāļa skaņas — skaņas kļuva aizvien skaidrākas: es atšķīru, ka tās ir vīru balsis, kas dzied baznīcas korāli.

«Ko tas nozīmē, ko tas nozīmē?» es iesaucos, šiem vārdiem kā nokaitētam duncim ietriecoties manās krūtīs. «Vai tad jūs neredzat,» atbildēja man līdzās braucošais pasta puisis, «vai tad jūs neredzat? Tur, kapsētā viņpus ceļa, kādu apbedī!» — Patiešām, mēs atradāmies kapsētas tuvumā, un es ieraudzīju pulciņu melni tērptu cilvēku, kas stāvēja ap kapu, kuru patlaban grasījās aizbērt. No acīm man aumaļām plūda asaras un es jutos tā, it kā turapbedītu visu manu līksmi, visu dzīves prieku. Kad ātrā gaitā nokāpu no pakalna, kapsētā ielūkoties vairs nevarēju: korāļa skaņas bija apklusušas, bet netālu no vārtiem es pamanīju melni tērptus'cilvēkus, kas atgriezās no bēru ceremonijas. Nāca profesors ar savu brāļameitu zem rokas: abi, dziļās sērās, pagāja man cieši garām, pat nepamanīdami mani. Brāļameita bija piespiedusi pie acīm mutautiņu un skaļi elsoja. Nespēju tūliņ doties uz pilsētu, tāpēc aizsūtīju savu kalpotāju ar pajūgu uz viesnīcu, kurā mēdzu apmesties, bet pats žiglā solī devos pastaigā pa labi pazīstamo apkaimi, lai atbrīvotos no noskaņojuma, kura cēlonis varēja būt vienīgi fiziskas dabas, piemēram, sakaršana garajā ccļā utt. Kad nonācu alejā, kas veda uz kādu izpriecu vietu, manā acu priekšā norisinājās visērmīgākā izrāde. Divi sēru procesijas dalībnieki veda Krcspeli, kas, šķiet, pūlējās no viņiem aizbēgt, izdarot dažnedažādus jocīgus palēcienus. Krcspelis, kā parasti, bija tērpies paša piegrieztajā,, dīvainajā svārkā, vienīgi no mazās trīsstūrainās, nevērīgi uz vienas auss nošķiebtās cepurītes nokarājās ļoti gara, šaura sēru lente, kas plīvoja gaisā šurp un turp. Ap vidu viņš bija apjozis melnu zobena siksnu, taču zobena vietā makstī iebāzis vijoles lociņu. Man pa kauliem izskrēja ledainas tirpas: šis cilvēks ir vājprātīgs, es nodomāju, lēnā solī viņam sekodams. Vīri pavadīja padomnieku līdz pat mājai, kur viņš, skaļi smejot, tos apkampa. Abi sērotāji aizgāja, un tagad viņa skatiens apstājās pie manis, jo stāvēju viņam cieši līdzās.

Ilgi viņš vērās manī stingu skatienu, tad dobjā balsī iesaucās: «Esiet sveicināts, studenta kungs! — Jūs taču kaut ko no tā saprotat!» Šādi runādams, viņš sagrāba mani aiz rokas un ierāva mājā, bet pēc tam pa kāpnēm augšup istabā, kur pie sienas karājās vijoles. Tās visas bija ievīstītas sēru plīvuros; trūka vienīgi senā meistara vijoles, kuras vietā karājās eiprešzaru vainadziņš. — Sapratu, kas noticis. — «Antonij! Ak Antonij!» iesaucos neremdināmās bēdās. Padomnieks, rokas sakrustojis, stāvēja man blakus kā sastindzis. Norādīju uz eiprešzaru vainadziņu. «Kad viņa mira,» — padomnieks sacīja ļoti dobjā un svinīgā balsī, «kad viņa mira, ar skaļu brīkšķi salūza šās vijoles dvēselīte, bet augšējais vākojums atdalījās no apakšējā. Šis uzticamais instruments spēja dzīvot tikai ar viņu, tikai viņā; tas guļ viņai līdzās zārkā, apbedīts kopā ar viņu.» — Dziļi satriekts, noslīgu uz kāda krēsla, bet padomnieks skarbā balsī uzsāka kādu jautru dziesmiņu, un man kļuva patiešām baisi ap sirdi, vērojot, kā viņš uz vienas kājas lēkā visapkārt istabai un kā sēru lente (viņam galvā vēl joprojām bija cepure) noglauž pie sienas pakarinātās vijoles; nespēju pat apslāpēt spalgu jo spalgu kliedzienu, kad, viņam strauji griežoties, sēru lente pieskārās manai sejai; tā vien šķila, ka viņš grib mani tajā ievīstīt, lai ierautu melnajā, baismajā vājprāta bezdibenī. Pēkšņi padomnieks mitējās lēkāt un ierunājās savā dziedošajā balsī: «Puikiņ — puikiņ, kādēļ tu tā kliedz? Vai ieraudzīji nāves eņģeli? — Tas allaž iet bēru gājiena priekšgalā!»

Tad viņš iznāca istabas vidū, izrāva nozobena maksts vijoles lociņu, abām rokām pacēla to pāri galvai un salauza, tā ka tas sabirza gabalu gabalos. Skaļi smiedams, Krespelis sauca: «Nu ir lociņš salauzts, vai nē, puikiņ? Un es tam līdzi, es tam līdzi, tagad esmu brīvs — brīvs — heijā — brīvs! — Vairs nebūvēšu nevienu vijoli — nevienu vijoli — heijā, nevienu vijoli!» — Šos vārdus padomnieks dziedāja baisi jautrā melodijā, atkal lēkādams uz vienas kājas. Šausmu pārņemts gribēju ātri izsprukt pa durvīm, bet padomnieks, turēdams mani ciet, sacīja ļoti lēnīgi: «Palieciet, studenta kungs! Neuzskatiet manu sirdi plosošo sāpju izpausmi par vājprātu, jo viss, ko jūs redzat, notiek vienīgi tāpēc, ka pirms kāda laika pašuvu sev rītasvārkus, kuros gribēju izskatīties kā pats liktenis vai Dievs!»

Padomnieks turpināja gvelzt baisas muļķības, līdz gluži paguris sabruka; uz manu saucienu atsteidzās vecā saimniecības vadītāja, un es biju laimīgs, kad atkal atrados brīvībā. '

Es nešaubījos ne mirkli, ka Krespelis kļuvis vājprātīgs, taču profesors apgalvoja pretējo. «Ir cilvēki,» viņš sacīja, «kuriem daba vai īpašs liktenis norauj apsegu, zem kura mēs, pārējie, neviena netraucēti, mēdzam nodoties savām neprātībām. Šādi cilvēki atgādina plānādainus kukaiņus, kuri, vērojot viņu redzamo, straujo muskuļu spēli, atstāj riebīgu'iespaidu, taču gluži nemanot atkal atgūst parasto izskatu. To, kas mūsos rosās vienīgi domās, Krespelis pārvērš darbībā. — Rūgto izsmieklu, ko itin bieži izmanto ar laicīgajām lietām nodarbinātais gars, Krespelis izpauž ar neprātīgām grimasēm un pārgalvīgiem zaķa lēcieniem. Taču šīs izdarības ir viņa zibensnovedējs. To, kas no zemes nācis, viņš atkal atdod zemei, bet dievišķo — prot

saglabāt; tāpēc, par spīti šķietamajam trakumam, kas izpaužas viņa uzvedībā, ar viņa iekšējo apziņu viss ir kārtībā. Antonijas pēkšņā nāve, bez šaubām, varēja uz viņu atstāt smagu iespaidu, taču esmu gatavs saderēt, ka jau rit no rīta padomnieka dzīve turpinās virzīties pa ierasto gultni.»

Gandrīz tā arī notika, kā profesors bija paredzējis. Nākamajā dienā padomnieks šķita gluži tāds pats kā agrāk; viņš vienīgi paziņoja, ka nekad vairs nevēlas darināt vijoles, nedz arī uz kādas no tām spēlēt. Šo solījumu, kā vēlāk uzzināju, padomnieks bija pildījis.

Profesora mājieni stiprināja manu iekšējo pārliecību, ka tuvās, tik rūpīgi slēptās attiecības starp Antoniju un padomnieku, jā — pat viņas nāve varēja būt ne ar ko neizpērkams grēks, kas smagi māca padomnieku. Negribēju atstāt H. pilsētu, nepārmetis viņam noziegumu, kuru nojautu; gribēju viņu satriekt līdz dvēseles dziļumiem un tādā kārtā panākt atklātu atzīšanos briesmīgajā nodarījumā. Jo vairāk par šo jautājumu domāju, jo skaidrāks man kļuva, ka Krespelim jābūt nelietim, un jo dedzīgāka un iespaidīgāka kļuva runa, kas it kā pati no sevis manā galvā veidojās par īstu retorikas mākslas paraugu. Šādi sagatavojies un iededzies sašutumā, steidzos pie padomnieka.

Atradu viņu ar gluži mierīgu, smaidīgu vaigu virpojam spēļu lietiņas. «Kā gan var,» nesavaldīgi metos uzbrukumā, «kā gan var jūsu dvēsele kaut uz acumirkli rast mieru tagad, kad domām par zemisko noziegumu sāpīgi jāiecērt lajā savi čūskas zobi?» Padomnieks nolika kaltu un pārsteigts mani uzlūkoja. «Kā tā, mans godājamais?» viņš vaicāja, «esiet tik laipns un apsēdieties taču uz tā krēsla!» Tomēr es sparīgi turpināju, līdz, aizvien vairāk pats sevi iekvēlinādams, tieši apvainoju viņu Antonijas slepkavībā un draudēju viņam ar mūžīgā Dieva atriebi. Jā, kā nesen tiesu amatā svinīgi iesvaidīta persona, būdams pārliecināts par sava amata svarīgumuJckarsu pat tā, ka solījos pielikt visas pūles, lai atklātu šo noziegumu ™n tādējādi jau šeit virs zemes — nodotu viņu laicīgā tiesneša rokās.

Patiesībā jutos mazliet samulsis, kad pēc manas varenās un izteiksmīgās runas noslēguma padomnieks, ne vārda neatbildot, ļoti mierīgi mani uzlūkoja, it kā gaidīdams, ka turpināšu tādā pašā garā. To es tiešām arī mēģināju darīt, taču viss iznāca tik aplami, ka drīz vien no jauņa apklusu.

Krespelis priecājās par manu apjukumu: viņa sejai pārslīdēja ļauns, izsmējīgs smīns. Tad viņš kļuva ļoti nopietns un svinīgi sacīja: «Jaunais cilvēk, tu vari mani uzskatīt par muļķīgu, par vājprātīgu — to es tev piedodu, tāpēc ka abi esam iesprostoti vienā un tai pašā vājprātīgo namā un tu mani lamā vienīgi tādēļ, ka iedomājos sevi par Dievu to Tēvu, jo pats sevi tu uzskati par Dievu to Dēlu; bet kā tu uzdrošinies izteikt vēlmi ielauzties svešā dzīvē, izplucinot to pa šķiedriņai, ja šī dzīve tev bijusi un ari turpmāk paliks sveša ? — Viņa ir aizgājusi, un noslēpums atrisināts.»

Krespelis apklusa, piecēlās no krēsla un dažas reizes pastaigājās pa istabu šurp un turp. Uzdrīkstējos lūgt paskaidrojumus; viņš mani stingri uzlūkoja, satvēra pie rokas un aizveda līdz logam, atvērdams tā abas puses. Atbalstījis rokas uz palodzes, viņš izliecās ārā pa logu un, skatīdamies dārzā, izstāstīja man savu dzīves stāstu. — Kad viņš beidza, devos prom ne vien saviļņots, bet arī nokaunējies.

Stāsts par Antoniju īsumā bija šāds: — Pirms divdesmit gadiem, līdz apmātībai sakāpinātas aizraušanās dzīts, padomnieks ieradās Itālijā, lai uzmeklētu un nopirktu senu meistaru darinātas vijoles. Pats viņš tolaik vēl vijoles nedarināja un tāpēc arī šīs vecās neizjauca. Venēcijā viņš noklausījās slaveno dziedātāju Andželu, kura tolaik žilbināja skatītājus galvenajās lomās uz Sanbenedetto teātra skatuves. Padomnieku sajūsmināja ne vien sinjorīnas Andželas mākslinieciskais sniegums, kas nenoliedzami bija lielisks, bet arī dievišķais skaistums. Padomnieks centās ar Andželu iepazīties un, par spīli savam skarbumam, viņam izdevās, pateicoties galvenokārt neparastajai un tāpēc jo izteiksmīgākajai vijoļspēles manierei, pilnībā iegūt viņas labvēlību.

Ciešā draudzība dažu nedēļu laikā noveda līdz laulībām, kas tika turētas slepenībā, tāpēc ka Andžela negribēja Šķirties nedz no sava slavenās dziedātājas vārda, kuram viņa atteicās pat pievienot nelabskanīgo «Krespelis». — Ar visdzēlīgāko zobgalību padomnieks aprakstīja gluži dīvainos paņēmienus, ar kādiem sinjorīna Andžela spīdzinājusi un mocījusi viņu tūliņ pēc apprecēšanās. Pēc Krespeļa domām, Andželas sīkajā augumiņā bija iemitinājusies stūrgalvība un untumainība, kāda piemita visām pasaules primadonnām, kopā ņemot. Ja viņš gribēja kādreiz pret to sacelties, Andžela uzlaida viņam kaklā veselu baru abatu, maestro un akadēmiķu, kuri, nezinādami īstenās radniecības saites, apsaukāja viņu par visneciešamāko, visne'audzinātāko pielūdzēju, kas neprot samierināties ar sinjorīnas apburošajiem untumam. Tieši pēc vienas no šīm vētrainajām sadursmēm, Krespelis bija atbēdzis uz Andželas lauku māju, lai, spēlēdams uz savas Kremonas vijoles, aizmirstu dienā piedzīvotās pārestības. Taču tas nevilkās necik ilgi, kad zālē, uz karstām pēdām sekojusi padomniekam, ienāca sinjorīna. Patlaban viņa bija tādā noskaņojumā, lai tēlotu maigo mīlētāju: viņa apskāva padomnieku un, raidīdama mīlīgus un tvīkstošus skatienus, atbalstīja galvu pret viņa plecu. Taču padomnieks, iegrimis savā skaņu pasaulē, turpināja spēlēt tā, ka no atbalsīm drebēja sienas, un, to darot, viņa roka ar vijoles lociņu neviļus mazliet skarbāk aizskāra sinjorīnu. Kā fūriju dzelta, viņa atsprāga atpakaļ. «Bestia ledesca*!» skaļi iekliedzās sinjorīna, izraudama vijoli padomniekam no rokām un pret marmora galdu sadauzīdama to gabalu gabalos.

Padomnieks, sastindzis kā akmens fēls, mirkli palika viņas priekšā stāvam, bet pēc tam, it kā no sapņa pamodies, ar milža spēku satvēra sinjorīnu un, izmetis pa viņas pašas izpriecu paviljona logu, bēga, nebēdādams par turpmāko, uz Venēciju un tālāk — atpakaļ uz Vāciju.

Tikai pēc kāda laika padomnieks īsti apzinājās, ko izdarījis; lai gan viņš zināja, ka logs atradās tikko piecas pēdas no zemes, un labi saprata, ka, ņemot vērā augstāk minētos apstākļus, šāda rīcība bija nepieciešama, tomēr viņu mocīja sāpīgs nemiers, jo vairāk tādēļ, ka sinjorīna bija likusi viņam gluži skaidri saprast, ka atrodas mātes cerībās. Padomnieks tikko uzdrīkstējās ievākt ziņas un jutās ne mazumu pārsteigts, kad pēc aptuveni astoņiem mēnešiem saņēma no mīļotās sievas visai maigu vēstuli, kurā viņa ne ar vārdu nepieminēja notikumu lauku mājā, pavēstīdama, ka dzemdējusi burvīgu meitenīti, un izteikdama sirsnīgu lūgumu, lai taču marito amata epadre felicissimo* bez kavēšanās atgriežas Venēcijā. To Krcspclis nedarīja, toties sīkāk apvaicājās par notikumu tālāko gaitu kādam draugam, uzzinādams, ka sinjorīna toreiz viegli kā putniņš ielidojusi mīkstajā zālē un ka šis kritiens vai lidojums nav atstājis nekādas citādas sekas, kā vien psihiskas. Proti, pēc Krespeļa varonīgās rīcības sinjorīna gluži pārvērtusies: ne miņas vairs no untumiem, muļķīgām iedomām vai jebkādas vēlmes spīdzināt, un maestro, kas sacerot mūziku nākamajam karnevālam, jūtoties pats laimīgākais cilvēks zem saules, jo sinjorīna grasoties dziedāt viņa ārijas bez tiem simt tūkstoš pārveidojumiem, ar kuriem viņam citkārt nācies samierināties.

Starp citu, pēc drauga domām, bija gana iemeslu, lai rūpīgi slēptu, kādā veidā Andžcla tikusi dziedināta, jo citādi dziedātājas lidotu ārā pa logu ik dienas. Padomnieks jutās aizkustināts ne pa jokam — viņš pasūtīja zirgus un pat iesēdās karietē. «Stāt!» viņš pēkšņi iesaucās. «Vai tad,» viņš klusi murmināja, «nav skaidrāks par skaidru, ka, tiklīdz parādīšos, ļaunais gars no jauna iegūs varu pār Andželu? — Tā kā pa logu esmu viņu jau izmetis, ko lai daru līdzīgā gadījumā?»

Viņš izkāpa no karietes, uzrakstīja savai atspirgušajai sievai maigu vēstuli, kurā laipni pateicās par ziņu, ka meitiņai, tāpat kā viņam, aiz auss ir mazītiņa dzimumzīmīte, apgalvodams, ka, darīdama to zināmu, viņa rīkojusies ļoti jauki, — un palika Vācijā.

Vēstuļu apmaiņa rosīgi turpinājās. Mīlestības apliecinājumi — ielūgumi — žēlošanās par mīļotā prombūtni — nepiepildītas vēlmes — cerības utt. lidoja šurp un turp no Venēcijas uz H. pilsētiņu un no H. pilsētiņas — uz Venēciju.

Beidzot Andžela ieradās Vācijā un, kā zināms, lika savām primadonnas spējām atmirdzēt uz F. pilsētas Lielā teātra skatuves. Par spīli tam, ka Andžela nepavisam vairs nebija jauna, viņa aizrāva klausītājus ar savu apbrīnojami krāšņo balsi, kuras burvībai neviens nespēja pretoties. Tajā laikā viņas balss nenieka nebija zaudējusi no sava daiļuma.Tostarp Antonija bija paaugusies, un māte nespēja vien tēvam aprakstīt, kā tā veidojas par lielisku dziedātāju. Ka tā ir tiesa, apliecināja arī F. pilsētā dzīvojošie Krespeļa draugi, kas centās viņu pierunāt reiz taču ierasties F. pilsētā, lai nepalaistu garām reto izdevību — vienlaicīgi apbrīnot divas tik izcilas dziedātājas. Viņi pat nenojauta, cik tuvas ir radniecības saites starp padomnieku un abām dziedātājām. Ar kādu prieku Krespelis būtu velējies meitu, kas mita viņa sirdi un bieži rādījās sapņos, skatīt miesīgām acīm, bet, tiklīdz viņš atcerējās tās māti, viņam ap sirdi kļuva gluži baisi un viņš palika sēžam savā mājā starp salauzītajām vijolēm.

Jūs droši vien esat dzirdējuši par daudzsološo jauno komponistu B., kas dzīvoja F. pilsētā un pēkšņi brīnumainā kārtā pazuda (bet varbūt jūs viņu pazināt personīgi?). Šis jauneklis iemīlējās Antonijā tik ļoti, ka, ņemot vērā viņas sirsnīgo pretmīlestību, uzmācās mātei ar lūgumiem, lai taču tā piekrīt abu tūlītējai savienībai, ko svētījusi pati mūzika. Andželai pret šādu priekšlikumu nebija nekas iebilstams, bet padomnieks to atbalstīja jo labprātāk tāpēc, ka jaunā komponista skaņdarbi bija iemantojuši viņa stingrā soģa žēlastību. Krespelis cerēja saņemt ziņu par notikušajām laulībām, taču tās vietā pienāca citas rokas rakstīta, ar melnu laku aizzīmogota vēstule. Dakteris R. padomniekam darīja zināmu, ka Andžela, teātrī stipri sasaldējusies, iegūlusi slimības gultā un tieši naktī pirms paredzētajām Antonijas laulībām mirusi. Viņam, dakterim, Andžela atzinusies, ka Krespelis ir viņas vīrs un Antonijas tēvs, tāpēc viņš lūdzot padomnieku steigšus ierasties, lai uzņemtos gādību par bāreni. Lai arī cik satriekts par Andželas nāvi juties padomnieks, drīz vien viņam šķitis, ka viņš atbrīvots no kādas baisas varas, kas viņam traucējusi dzīvot un tikai tagad viņš var ar pilnu krūti uzelpot. Jau tajā pašā dienā viņš devies uz F.

Jūs nespējat iedomāties, cik aizkustinošiem vārdiem padomnieks aprakstīja brīdi, kad pirmo reizi ieraudzījis Antoniju. Tēlojuma brīnumainā vara slēpās jau viņa izteiksmes savdabībā, par kuru dot kaut mazāko nojausmu nav manos spēkos.

Antonijai piemita viss Andželas piemīlīgums un pievilcība, taču pilnīgi trūka pretīgo rakstura vilcienu, kas veidoja mātes otro dabu. Nekas Antonijā neliecināja par to, ka šad un tad varētu izspraukties uz āru divkosīgā āža kāja. Ieradās viņas līgavainis un Antonija, ar smalku nojautu dvēseles dziļumos pareizi novērtējusi savu brīnišķīgo tēvu, nodziedāja kādu no vecā pātera Martīni motetēm, jo zināja, ka tās savas mīlestības ziedu laikos, pēc padomnieka lūguma, bieži jo bieži dziedājusi viņas māte. No padomnieka acīm straumēm plūda asaras: pat Andžclu viņš nekad tā nebija dzirdējis dziedam. Antonijas balss skanēja gaužām īpatnēji un neparasti, atgādinādama te Eola kokles dvesmu, te — lakstīgalas treļļus. Šķita, ka šīm skaņām pietrūkst vietas cilvēka krūtīs. Antonija, priekā un mīlestībā starodama, citu pCc citas dziedāja savas skaistākās dziesmas, bet pastarpām B. spēlēja tik jūsmīgi, kā to spēj vienīgi aiz mīlestības apreibis cilvēks. Sākumā Krespelis jutās aizgrābts, tad kļuva alturīgs un kluss — pārdomās iegrimis. Beidzot viņš pielēca kājās un, spiezdams Antoniju pie krūtīm, ļoti dobjā un klusā balsī lūdza: «Ja esmu tev mīļš — nedziedi vairs — manu sirdi māc bailes… bailes… Nedziedi vairs!»

— Ak, — nākamajā dienā padomnieks atzinās dakterim R., — kad dziedot Angelikas bālajos vaigos kā divi tumšsarkani plankumi saplūda viss viņas sārtums, tā vairs nebija nenozīmīga ģimenes īpatnība, bet gan tas, no kā es visu laiku baidījos.

Dakteris, kas jau kopš sarunas sākuma rādīja dziļi norūpējušos vaigu, atbildēja: «Vienalga, vai saslimšanu izsaukusi pārāk agrā jaunībā uzsāktā balss piepūle vai ari vainojama iedzimtība, — Antonija cieš no organiskas krūšu kaites, kas tieši piešķir viņas balsij brīnumaino spēku un savdabīgo, man gribētos sacīt, cilvēka balss iespējām pāri plūstošo skanējumu. Taču šī vaina arī iedzīs viņu pāragri kapā, jo, ja viņa nemitēsies dziedāt, tad, manuprāt, labākajā gadījumā nodzīvos vēl pusgadu.»

Šie vārdi graizīja padomnieka sirdi kā ar simts zobeniem. Viņam šķita, ka pirmo reizi mūžā pāri viņa ikdienai savus brīnumainos ziedus noliecis skaists koks un tam jātop tieši pie pašām saknēm nocirstam, lai tas nekad vairs nespētu zaļot un ziedēt. Lēmumu viņš bija pieņēmis. Izklāstījis Antonijai visu, padomnieks atļāva viņai izšķirties, vai viņa grib sekot līgavainim, padodoties viņa un pasaules vilinājumam, tādā kārtā agri ejot bojā, vai arī, sagādājot tēvam vecumdienās nekad neizjustu mieru un iepriecinājumu, dzīvot vēl gadiem ilgi. Antonija elsodama metās tēvam pie krūtīm, kas, labi apzinādamies nākamo mirkļu sirdi plosošo izmisumu, negribēja neko tuvāk noskaidrot. Padomnieks runāja ar līgavaini, taču, par spīti tā apgalvojumiem, ka ne skaņa nenāks pār Antonijas lūpām, viņš labi zināja, ka B. nespēs pretoties kārdinājumam dzirdēt Antoniju dziedam — vismaz paša sacerētās ārijas. Arī sabiedrība, mūzikas mīļotāji, kaut arī būtu brīdināti par Antonijas slimību, neatteiksies no savām prasībām, jo, kas attiecas uz mākslas baudīšanu, šie ļaudis ir savtīgi un nežēlīgi. Kopā ar Antoniju padomnieks pazuda no F. un ieradās H. pilsētiņā. Uzzinot par viņu aizceļošanu, B. pārņēma izmisums. Viņš sadzina pēdas, panāca padomnieku un vienlaicīgi ar viņu ieradās H. pilsētiņā. «Kaut reizi vēl viņu redzēt un tad mirt!» lūdzās Antonija. «Mirt? Mirt?» nevaldāmās dusmās kliedza padomnieks un viņa dvēsele nodrebēja ledainās trīsās.

Meita, vienīgā būtne uz visas plašās pasaules, kura viņā iededza agrāk nepazītu prieka dzirksti, vienīgā, kuras dēļ viņš samierinājās ar dzīvi, rāvās prom no viņa ar varu, un padomnieks vēlējās, lai notiek pats ļaunākais.

B. nācās sēsties pie klavierēm, Antonija dziedāja un Krcspclis ar savu vijoli jautri piebalsoja, līdz Antonijas vaigos parādījās sārtie plankumi. Tikai tad Krespelis viņiem pavēlēja apklust; bet brīdī, kad B. ardievojās no Antonijas, skaļi iekliegdamās, viņa pēkšņi sabruka. «Domāju,» (tā man stāstīja Krespelis), «domāju, ka viņa, kā jau biju paredzējis, nav vairs dzīva, un, tā ka nu reiz biju sagatavojies uz visļaunāko, saglabāju mieru un savaldību. Satvēru B., kas savā sastingumā atgādināja aitu un izskatījās neizsakāmi muļķīgi, aiz abiem pleciem un sacīju (padomnieks pārgāja uz savu dziedošo toni): «Tagad, kad jūs, godājamais klavieru virtuoz, savu mīļoto līgavu esat patiešām nogalējis, kā bijāt iecerējis un vēlējies, varat mierīgi doties prom, tas ir, gadījumā, ja jūs vēlētos parādīt man tādu laipnību un aizlavītos, pirms mans spožais mednieku duncis nav izskrējis caur jūsu sirdi, lai tādējādi manai meitai, kura, kā pats redzat, diezgan stipri nobālusi, tiktu mazliet sārtuma no jūsu dārgajām asinīm. — Pazūdiet, tikai dariet to žigli, jo citādi jūsu muguru var ķert veikli mests duncītis! — Šos vārdus sakot, laikam izskatījos mazliet baismīgs, jo, izgrūdis visdziļāko šaušalu kliedzienu, viņš izrāvās no manām rokām, metās uz durvīm un lejup pa kāpnēm.»

Kad nu padomnieks, pēc tam kad B. bija aizskrējis, gribēja pacelt bez samaņas zemē gulošo Antoniju, viņa, dziļi nopūzdamās, atvēra acis, kas drīz vien no jauna aizvērās. Tad no Krcspcļa krūtīm izlauzās skaļas, izmisīgas vaimanas. Saimniecības vadītājas atsauktais ārsts paskaidroja, ka Antonijai uzbrukusi smaga, taču ne vismazākajā mērā bīstama lēkme, un viņa patiešām atspirga ātrāk, nekā padomnieks bija uzdrīkstējies cerēt. Vissirsnīgākajā bērna mīlestībā Antonija pieķērās Krespelim: piedalījās viņa iemīļotākajās nodarbībās — atbalstīja viņa neprātīgākos untumus un iedomas. Antonija palīdzēja viņam izjaukt vecās un salīmēt jaunās vijoles. «Es vairs negribu dziedāt, bet dzīvot tevis labad,» atraidīdama uzaicinājumu dziedāt, lai arī kas to būtu izteicis, Antonija, liegi smaidīdama, apgalvoja tēvam. Tajā pašā laikā padomnieks centās, cik vien iespējams, šādus brīžus viņai aiztaupīt, tāpēc tik nelabprāt kopā ar meitu apmeklēja viesības un rūpīgi izvairījās no visām vietām, kur skanēja mūzika. Viņš labi varēja iedomāties, cik sāpīgi ir Antonijai uz laiku laikiem atteikties no mūzikas, kurā viņa sasniegusi tādu pilnību.

Kad padomnieks bija nopircis brīnišķīgo vijoli, ko apraka kapā kopā ar Antoniju, viņa ļoti skumīgi uzlūkoja tēvu un lūdzošā balsī klusu sacīja: «Arī šo?» — Padomnieks pats nesaprata, kāds nezināms spēks spiež viņu atstāt šo vijoli neizjauktu un spēlēt uz tās. Tikko padomnieks no tās bija izvilinājis pirmās skaņas, Antonija skaļi un priecīgi iesaucās: «Ak, tā taču esmu es.— es atkal dziedu!» Tiešām, instrumenta dzidru sudraba zvaniņu balsīm līdzīgajām skaņām piemita kaut kāda pavisam īpaša burvība: tās šķita dzimušas cilvēka krūtīs. Krespelis jutās aizkustināts līdz dvēseles dzīlēm un laikam gan spēlēja brīnišķīgāk kā jebkad, bet, kad viņš drosmīgās pasāžās ar pilnu sparu un dziļu izjūtu pārgāja no augstajiem toņiem uz zemajiem un otrādi, Antonija sasita plaukstas un aizgrābtībā sauca: «Ak, tas man izdevās! Ak, tas man izdevās!»

No šī brīža viņu dzīve ritēja tālāk mierīgi un līksmi. Bieži Antonija sacīja padomniekam: «Es labprāt kaut ko nodziedātu, tēvs!» Tad Krespelis noņēma no sienas vijoli un spēlēja skaistākās dziesmas, kuras Antonija bija reiz dziedājusi, un viņa priecājās no visas sirds.

Kādā nakti, īsi pirms manas ierašanās, padomniekam šķita, it kā blakusistabā kāds spēlētu uz klavierēm, un drīz vieri viņš skaidri atskārta, ka B. sev raksturīgajā manierē spēlē dziesmas ievadu. Padomnieks gribēja celties, taču nespēja nedz pakustēties, nedz pagriezties, jo uz krūtīm gūlās it kā smags slogs un viņš jutās kā dzelzs važām sasaistīts. Pēkšņi mūzikai pievienojās Antonijas balss klusās, vēja pūsmai līdzīgās skaņas, kas, celdamās aizvien augstāk un augstāk, pārtapa skanīgā fortissimo, tad no brīnišķīgajām skaņām veidojās dziļi aizgrābjoša dziesma, kuru kādreiz, sekojot seno meistaru paraugiem, bija sacerējis B. un veltījis to Antonijai.

Krespelis apgalvoja, ka atradies neaprakstāmā dvēseles stāvoklī, kurā .briesmīgas bailes savijušās ar nekad vēl neizjustu svētlaimi. Pēkšņi viņa dvēselē modusies žilbinoša apskaidrība un šajā gaismā viņš ieraudzījis B. un Antoniju, kas, cieši apskāvušies, raudzījušies viens otrā dievišķīgā aizgrābtībā. Joprojām plūdušas dziesmas un tās pavadījuma skaņas, kaut gan nebijis redzams, ka Antonija dziedātu vai B. pieskartos taustiņiem.

Tad padomnieks ieslīdzis tādā kā trulā neatniaņā, kurā pagaisusi gan redzētā aina, gan dzirdētās skaņas. Kad Krespelis pamodies, viņu joprojām stindzinājušas sapnī izjustās briesmīgās bailes. Viņš meties uz Antonijas istabu. Viņa gulējusi uz dīvāna aizvērtām acīm liegā smaidā savilktām lūpām, rokas bijīgi salikusi, it kā būtu icslīgusi miegā un sapņotu par debesu svētlaimi un prieku. Taču viņa bijusi bez dzīvības.

BRĀLĒNA STŪRA LOGS

Manu nabaga brālēnu piemeklējis tāds pats liktenis, kā slaveno Skarronu*. Tāpat kā minētais rakstnieks, ari mans brālēns, smagas slimības iespaidā vairs nespēdams staigāt, pastāvīgi bija spiests izmantot kruķu un īdzīga invalīda dzīslaino roku palīdzību, lai tas, sev par prieku tēlodams slimokopēju, valsta viņu no gultas ar spilveniem apkrautā a^veltnes krēslā, bet no atzveltnes krēsla — gultā. Taču manam brālēnam ir vēl kāda līdzība ar šo franzūzi, kas, par spīti savam skopajam devumam franču literatūrā, radīja īpašu, no parastās franču anekdotes atšķirīgu humoristisku žanru. Tāpat kā Skarrons, arī mans brālēns sacer literārus darbus; tāpat kā Skarrons, viņš apveltīts ar īpašu, dzīvu iztēli un mēdz jokot gluži ērmīgā un īpatnējā veidā. Taču par godu vācu rakstniekam jāpiebilst, ka nekad viņš neuzskatīja par nepieciešamu savus mazos, pikantos jociņus savircot ar asa foetiJa*, lai kairinātu \ācu lasītāja aukslējas, kas to lāgā nepacieš. Viņam pietiek ar dižciltīgajām garšvielām, kas reizē kairina un spēcina. Ļaudis viņa sacerējumus labprāt lasa: laikam tic ir labi un uzjautrinoši es par to nespēju spriest. Mani vairāk spirdzina sarunas ar brālēnu un man šķiet tīkamāk viņā klausīties, nekā lasīt viņa darbus. Taču tieši šī neapslāpējamā tieksme rakstīt atnesusi manam nabaga brālēnam visļaunāko postu; vissmagākā slimība nespēja apturēt viņa iztēles ātro plūdumu, kas turpināja darboties viņa dvēsplē, radot aizvien ko jaunu. Tāpēc arī viņš mani iepriecēja ar neskaitāmiem jautriem stāstiņiem, kurus sacerēja, par spīti nepārtrauktajām sāpēm, ko viņam nācās ciest. Taču ceļu, pa kuru jāvirzās, lai domas atveidotu uz papīra, slimības ļaunais dēmons bija aizšķērsojis. Tiklīdz mans brālēns gribēja kaut ko uzrakstīt, viņam atteicās klausīt ne vien pirksti, bet arī domas pajuka un izklīda kur kurā. Tādēļ mans brālēns iegrima visdrūmākajā grūtsirdībā.

— Brālēn, — kādu dienu viņš ierunājās tādā balsī, kas mani izbiedēja, — brālēn, ar mani ir beigas! Es pats sev liekos kā vecais, plānprātības apsēstais gleznotājs*, kas augām dienām sēdēja pie ietvara ar paotētu audeklu un visiem, kas pie viņa iegriezās, slavēja savas nupat pabeigtās krāšņās, lieliskās gleznas daudzveidīgo skaistumu; man jāatsakās no rosīgās, radošās dzīves, kas, izrietot no manis paša un pieņemot ārējas formas, tiecas pēc saskaņas ar visu pasauli! — Mans gars noslēpjas savā cellē!

Kopš šī brīža brālēns vairs nerādījās nedz man, nedz arī jebkuram citam apmeklētājam. īdzīgais invalīds, rūkdams un purpinādams, gluži kā dusmīgs suns cļzina mūs prom no durvīm.

Jāpiebilst, ka mans brālēns dzJvo diezgan augstu mazās istabiņās ar zemiem griestiem. Tāds nu reiz ir rakstnieku un dzejnieku paradums. Bet kāda vaina istabas zemajiem griestiem? Iztēle paceļas augšup un uzbur līksmas, plašas, spraišļotas velves, kas iesniedzas zilajās, mirdzošajās debesīs. Šādā kārtā dzejnieka šaurais miteklis, gluži kā starp četriem mūriem ieslēgtais desmit pēdu lielais dārza četrstūris, nav nedz plats, nedz garš, taču augsts diezgan. Turklāt mana brālēna dzīvoklis atrodas pilsētas skaistākajā daļā, proti, lielā tirgus laukuma malā*; šo laukumu ieslēdz greznas celtnes, bet tā vidū lepojas grandiozi un ģeniāli iecerētā teātra ēka. Māja, ko apdzīvo mans brālēns, atrodas stūrī un caur mazā kabineta logu viņam paveras skats uz visu plašo laukumu.

Bija tieši tirgus diena, kad, spiezdamies cauri ļaužu drūzmai, devos lejup pa ielu, no kuras jau pa lielu gabalu varēja ieraudzīt mana brālēna stūra logu. Jutos visnotaļ izbrīnīts, kad pa šo logu man pretī pamirdzēja labi pazīstamā sarkanā cepurīte, ko brālēns kādreiz, labākajās dienās, mēdza valkāt. Vēl vairāk! Pienākot tuvāk, pamanīju, ka brālēns uzvilcis greznos, Varšavā šūdinātos rītasvārkus un velk dūmu no turku pīpes, ko mēdza aizkūpināt tikai svētdienās. Pamāju viņam, pavicinādams ar mutautu; man izdevās pievērst sev viņa uzmanību — viņš laipni palocīja galvu. Kādas cerības! Zibensātrumā uzsteidzos pa kāpnēm. Invalīds atvēra durvis; nudien, saulains atspīdums bija izgludinājis rievas un padarījis puslīdz ciešamu viņa vaigu, kas, sakrokots un grumbains, agrāk bija atgādinājis saslapušu cimdu. Viņš pavēstīja, ka kungs sēžot atzveltnes krēslā un varot pieņemt apmeklētāju. — Istaba izskatījās tīri uzposta, bet pie gultas aizslietņa bija piestiprināta papīra lapa, uz kuras lieliem burtiem vīdēja vārdi:

«Et si male nunc, non olim sic erit.» *

Viss liecināja, ka cerības atgriezušās un no jauna pamodināti dzīvības spēki.

—  Ak, — iesaucās mans brālēns, kad iegāju kabinetā, — ak, beidzot tu, brālēn, ierodies! Vai tu maz zini, ka esmu pēc tevis gauži noilgojies? Jo, kaut arī mani nemirstīgie darbi tevi interesē tikpat maz, cik pērnais sniegs, tomēr es tevi mīlu tāpēc, ka tavs gars ir rosīgs un ar tevi ir jautri, lai gan pats tu necik jautrs neesi.

Jutu, ka, uzklausot vaļsirdīgā brālēna atzinīgos vārdus, man sejā ieplūst asinis.

—   Tu domā, — brālēns turpināja, nelikdamies ne zinis par manu samulsumu, — tu droši vien domā, ka ar katru brīdi es vairāk atspirgstu vai pat esmu izdziedināts no savām kaitēm. Tā tas nepavisam nav. Manas kājas ir gaužām neuzticīgi vasaļi, kas kļuvuši nepaklausīgi sava pavēlnieka galvai un vairs neko nevēlas zināt pat mana cienījamā līķa pārējām miesas daļām. Proti, es nespēju pakustēt ne no vietas, taču Šajā krēslā uz ritentiņiem vizinos šurpu turpu visai tīkamā veidā, kamēr mans vecais invalids svilpo pašus skanīgākos maršus, ko atceras no savām karagaitām. Taču mans iepriecinājums ir šis logs: šeit man no jauna paveras raibā dzīve un es jūtu, ka samierinos ar tās nekad nerimstošo trauksmi. Nāc, brālēn, palūkojies ārā!

Nosēdos brālēnam pretī uz sēdckllša, kam vēl pietika vietas loga iedobumā. Skats patiešām bija savdabīgs un pārsteidzošs. Viss tirgus laukums šķita viens vienīgs, cieši kopā saspiestu ļaužu pūlis un tā vien vedās domāt, ka starp tiem iemests ābols nekad nesasniegtu zemi. Visdažādākās krāsas mirdzēja saules staros, pie tam tās bija redzamas mazos plankumiņos, kas man atgādināja milzīgu, vēja šūpotu, šurpu turpu viļņojošu tulpju dobi, tā ka klusībā nācās atzīties, ka skats ir gaužām jauks, taču pēc ilgākas vērošanas var nogurdināt, bet sevišķi uzbudinātam cilvēkam izsaukt pat nelielu reiboni, kas stipri atgādina tīkamo pusnemaņu pirms ieslīgšanas miegā. Šajā izjūtā arī meklēju izskaidrojumu priekam, ko brālēnam sniedza stūra logs, un gluži atklāti viņam to pateicu.

Taču brālēns sasita rokas pāri galvai un starp mums izraisījās šāda saruna:

Brālēns: — Brālēn, brālēn! Tagad es skaidri redzu, ka tevī nav ne mazākās dzirkstclītes rakstnieka talanta. Tev trūkst paša galvenā, lai jebkad varētu sekot sava cienījamā, gaudenā brālēna pēdās — proti, acs, kas redz pa īstam. Šajā tirgus ainā tu saskati vienīgi raibu, mulsinošu jūkli, ko veido bezjēdzīgā rosībā virmojošs pūlis. Ai, ai, mans draugs! Man tajā atklājas pilsoniskās dzīves daudzveidīgās norises un mans gars — īsts drosmīgs Kailo* vai modernais Hodovcckis* — uzmet skici pēc skices, kuru apveids bieži vien ir diezgan pārdrošs. Uz priekšu, brālēn! Redzēsim, vai man neizdosies iemācīt tev vismaz skatīšanās mākslas pamatus. Palūkojies taču uz ielu tieši sev pretī — lūk, mana lornete! — droši vien tu redzi mazliet svešādi tērpto sievieti ar lielo tirgus grozu, kas iegrimusi nopietnā sarunā ar suku sējēju, šķiet, visai veikli kārto darījumus, kam nav nekāda sakara ar dienišķo maizīti?

Es: — Esmu viņu pamanījis. Ap galvu viņai pēc franču parauga turbānveidīgi apsiets citrondzeltens lakats, un viņas seja, tāpat kā visa būtība, skaidri liecina, ka viņa ir francūziete. Jādomā — viņa palikusi šeit pēc pēdējā kara un pratusi itin labi iekārtoties.

Brālēns: — Nav slikti minēts! Deru, ka viņas vīrs, darbojoties kādā franču rūpniecības nozarē, gūst gluži pieklājīgus iztikas līdzekļus, tā ka sieva var savu tirgus grozu bagātīgi pildīt ar vislabāko ēdmaņu. Tagad viņa steigšus iejūk pūlī. Pamēģini, brālēn, vai varēsi, neizlaižot no acīm, izsekot viņai pa dažnedažādajiem līkloču ceļiem — dzeltenais lakats tev rādīs virzienu!

Es: — Ak, kā šis liesmaini dzeltenais punkts laužas cauri ļaužu pūlim! Lūk, viņa jau tuvojas baznīcai — lūk, nonākusi pie bodītēm, viņa diņgējas par kaut ko — lūk, viņa atkal ir prom — ak vai, esmu viņu pazaudējis! — ne, celiņa galā viņa iznirst atkal — lūk, tur — pie mājputniem — satver kādu noplūktu zosi — aptausta to lietpratīgiem pirkstiem.

Brālēns: — Labi, brālēn! Cieša skatīšanās nodrošina skaidru redzēšanu. Taču negribu tevi garlaikot, apmācīdams mākslā, ko diez vai var apgūt, tāpCc labāk atļauj man pievCrst tavu uzmanību visvisādiem jautriem atgadījumiem, kas norisinās mūsu acu priekšā. Vai redzi sievieti, kas, rau, tajā stūrī ar asiem elkoņiem atbrīvo sev ceļu, kaut gan drūzma nav nemaz tik liela?

Es: — Kas par jocīgu parādību — zīda cepure, kuras untumainā bezveidība spītē jebkurai modei, greznota raibām, gaisā plīvojošām spalvām — īss zīda apmetnis, kura krāsa pārtapusi sākotnējā bezkrāsainībā — tam pāri puslīdz izskatīga šalle — dzeltenās kokvilnas kleitas sCru apmale sniedzas gandrīz līdz potītēm — zilpelēkas zeķes — saišu zābaki — aiz viņas stalta kalpone ar diviem tirgus groziem, tīklu ar zivīm, miltu maišeli — Dievs, stāvi mums klāt! — cik dusmīgus skatienus visapkārt met šī zīžainā būtne, ar kādu niknumu laužas visbiezākajā pūlī — kā ķer pēc visa — saknēm, augļiem, gaļas utt. — kā visu apskata — iztausta — par visu diņgējas, bet neko nenopērk.

Brālēns: — Es šo personu, kas neizlaiž nevienu tirgus dienu, dēvēju par apsēsto namamāti. Man šķiet, ka viņai jābūt bagāta pilsētnieka, varbūt kāda ziepju vārītāja, meitai, kuras roku līdz atannexis* ne bez pūlēm ieguvis kāds neievērojams slepenais sekretārs. Ar daiļumu un piemīlību debesis viņu nav apveltījušas, toties visi kaimiņi viņu uzskata par vistaupīgāko, vissaimnieciskāko meiteni, un patiešām — viņa arī ir tik saimnieciska un katru dienu no rīta līdz vakaram saimnieko tik šaušalīgā veidā, ka nabaga slepenais sekretārs, neapjēgdams vairs nekā, ilgojas nokļūt tur, kur pipari aug*. Nerimtīgi viņa mājā kā bungas un trompetes dārd iepirkšanās un pasūtījumu troksnis, kāds rodas pie sīktirgotājiem iegādājoties visdažādākos, saimniecībā nepieciešamos priekšmetus, tā ka visa māja līdzinās pulksteņa kastei, kurā paslēptais mehānisms mūždien spēlē vienu un to pašu simfoniju, ko sacerējis pats nelabais; apmēram katrā ceturtajā tirgus dienā viņu pavada cita kalpone.

Sapienti sut!* — Droši vien tu redzi — taču nē — ne tā, bet gan šī ļaužu kopa, kas pašlaik veidojas, būtu cienīga, lai to iemūžinātu kāda Hogarta* zīmulis. Paraugies taču turp, brālēn, — teātra ēkas trešajā durvju ailC!

Es: — Divas vecas sievas, sēdēdamas uz zemiem krēsliņiem, izplājušas savas grabažas prāvos grozos. Viena no viņām pārdod raibus lakatus, tā saucamo māņu preci, kas domāta trulu acu iekārdināšanai, otrai priekšā vesela noliktava zilu un pelēku zeķu, vilnas dzijas šķeteru un tamlīdzīgu mantu. Sievas sabāzušas galvas kopā — čukst kaut ko viena otrai ausī — viena iebauda tasīti kafijas, otru, šķiet, tā aizrāvis sarunas temats, ka viņa gluži aizmirsusi degvīna lāsīti, ko nupat grasījās iemest; patiešām — divas pārsteidzošas sejas! Kādi velnišķīgi smiekli — kāda plātīšanās ar izģindušajām, kaulainajām rokām!

Brālēns: — Šīs abas sievas allaž sēž vienuviet, taču par spīti tam, ka viņu preču atšķirība nekādu sadursmi un tātad — nekādu īstq maizes naidu nepieļauj, līdz pat šai dienai viena uz otru tikai naidīgi šķielējušas un, ja varu uzticēties savam pieredzējuša fizionomiju pētnieka skatienam, apmētājušās dažnedažādiem zobgalīgiem izteicieniem. Ak, skaties, skaties, brālēn, kā viņas ar katru bridi aizvien ciešāk sadraudzējas, kļūdamas viena sirds un viena dvēsele. Lakatu pārdevēja piedāvā zeķu tirgotājai tasīti kafijas. Ko tas varētu nozīmēt? Es zinu! Pirms dažām minūtēm pie groza, māņu preču kārdināta, pienāca kāda jauna meitene — ne vecāka par sešpadsmit gadiem, daiļa kā ziedoņa diena; viņas izskats un uzvedība liecināja par tikumību un kautri slēptu nabadzību. Meitenes uzmanību saistīja balts, ar raibu apmali greznots lakats, kas viņai varbūt bija pat ļoti nepieciešams. Meitene apjautājās par cenu, un vecā lika lietā visu savu tirgotājas viltību, izklādama lakatu tā, ka spilgtās krāsas saulē iemirdzējās. Par cenu abas vienojās. Taču, kad nabaga meitene atraisīja mutautiņa stūri un izņēma savus skopos ietaupījumus, naudas šādam pirkumam nepietika. Vaigiem kvēlojot, spožām asarām acīs, meitene devās prom, cik vien ātri jaudāja, kamēr vecā, ņirdzīgi iesmiedamās, salocīja lakatu un iemeta to atpakaļ grozā. Varu iedomāties, cik jauki izsaucieni šo rosīšanos pavadīja. Bet tagad atklājās, ka otra ragana nabadzīti pazīst un, lai uzjautrinātu cerībās pievilto pauninicci, prot stāstu par kādu nabadzībā nonākušu ģimeni izklāstīt kā vieglprātīgas, gandrīz vai noziedzīgas dzimtas apkaunojošu hroniku. Kafijas tasīte bez šaubām bija atalgojums par rupjiem, saltiem meliem.

Es: — Var gadīties, ka visā, ko tu, mīļais brālēn, stāsti, nav ne vārdiņa patiesības, taču, kad es skatos uz šīm sievām, pateicoties tavam dzīvajam tēlojumam, viss šķiet tik saprotams, ka, gribu vai negribu, nākas tam noticēt.

Brālēns: — Pirms novēršamies no teātra sienas, uzmetlsim vēl vienu skatienu tuklajai, omulīgajai sievai ar veselībā ziedošajiem vaigiem, kas, paslēpusi rokas zem baltā priekšauta, nesatricināmā mierā un paļāvībā sēž uz niedru krēsliņa, savu bagātīgo preču klāstu, kas sastāv no spoži nospodrinātām karotēm, nažiem un dakšiņām, senlaicīgas formas fajansa un porcelāna šķīvjiem un viras traukiem, tējas tasītēm, kafijkannām, zeķēm un diezin no kā vēl, sakārtojusi uz baltajiem audekla gabaliem tādā veidā, ka viņas krājumi, kas acīmredzot iegādāti mazajās ūtrupēs, rada īstas Orbispietus* iespaidu. Pat ne acu nepamirkšķinādama, viņa uzklausa pircēju diņgēšanos, nebēdādama, vai no darījuma kas iznāks vai nē, nosaka savu cenu, pastiepj no priekšauta atbrīvoto roku, vienīgi lai saņemtu naudu no pircēja, kam atļauj pašam pievākt nopirkto preci. Tā ir mierīga, apdomīga tirgotāja, kas dzīvē kaut ko sasniegs. Pirms mēneša visa viņas bagātība bija pusducis smalku kokvilnas zeķu un tikpat daudz glāzīšu. Viņas uzņēmums vēršas plašumā ar katru tirgus dienu, bet tas, ka viņa neatnes sev līdzi labāku krēslu un arī rokas, tāpat kā iepriekš, slēpj zem priekšauta, liecina, ka viņai piemīt dvēseles līdzsvars un laime nepadara viņu lepnu un augstprātīgu. Kādēļ man pēkšņi iešaujas prātā smieklīga doma? Šajā acumirklī es iztēlojos mazu, ļaunprātīgu velniņu, kas, tāpat kā viņa līdzinieks Hogarta gravīrā*, kurš sēž zem lūgšanā ieslīgušas mūķenes krēsla, šeit palīdis zem pauninieces sēdekļa un, viņas laimi skauzdams, paslepen zāģē nost krēsla kājas. Plakš! viņa iekrīt savos stikla un porcelāna traukos, — un visai tirdzniecībai beigas. Tas būtu kritiens vārda vistiešākajā nozīmē arī attiecībā uz viņas veikalu.

Es: — Patiešām, mīļais brālēn, tu jau tagad esi man iemācījis raudzīties vērīgāk. Ļaudams skatienam slīdēt pāri viļņojošā pūļa raibajam mudžeklim, laiku pa laikam pamanu jauniņas meitenes, kas spodri ģērbušos, ar prāviem, spīdīgiem iepirkumu groziem apgādātu virēju pavadībā apstaigā tirgus laukumu, izvēlēdamās no piedāvātajām precēm saimniecībai nepieciešamo. Meiteņu atturīgais apģērbs, viņu izturēšanās nerada šaubas, ka viņas pieder vismaz pie pilsonības smalkākajām aprindām. Kā viņas nokļuvušas tirgū?

Brālēns: — Tas ir viegli izskaidrojams. Kopš dažiem gadiem ieviesusies paraža augstāku valsts ierēdņu meitas sūtīt uz tirgu, lai tās mājturības zināšanas, kas attiecas uz pārtikas iepirkšanu, viņas apgūtu dzīvē.

Es: — Patiešām slavējams paradums, kas ne vien dod taustāmu ieguvumu, bet veido arī uzskatus par saimniecības vadīšanu.

Brālēns: — Tu tā domā, brālēn? Man, savukārt, ir pretējs uzskats. Kāds gan cits mērķis šādai tirgus apmeklēšanai var būt, ja ne pārliecināšanās par preču labumu un patiesajām cenām? Noteikt labu dārzeņu, gaļas un citu produktu īpašības, izskatu un pazīmes jaunā mājasmāte bez pūlēm var iemācīties gluži citādā veidā, bet pāris lieko feniņu, kas pat netiek īsti ietaupīti, jo virēja, kas jauno dāmu pavada, nepārprotami slepenībā vienojusies ar pārdevēju, neatsver zaudējumu, ko ļoti viegli var atnest šāds tirgus apmeklējums. Nekad es dažu nožēlojamu feniņu dēļ nepakļautu savu meitu briesmām, iespiestai zemisku salašņu pūlī, klausīties jēlībās un rupjas sievas vai vīrišķa izlaidīgajās valodās. Taču, kas attiecas uz mīlas nopūtu mocītiem jaunekļiem, kuri, zilos svārkos ģērbušies, sēž zirga mugurā vai soļo kājām dzeltenos flaneļa svārkos ar melnām apkaklēm, tad tirgus ir… Bet — palūk, palūk, brālēn! Kā tev patīk meitene, kas vecīgas virējas pavadībā pašlaik tuvojas sūknim? Ņem manu lorneti, brālēn, ņem manu lorneti!

Es: — Ak, kas par būtni — pati piemīlība un laipnība! Taču viņa kaunīgi nolaiž acis — katrs viņas solis ir bikls — nedrošs — kautrīgi viņa turas pie savas pavadones, kas ar rupju spēku i/lauž ceļu cauri pūlim — es sekoju viņai — virēja apstājusies pie dārzeņu groziem — viņa diņgējas — tad pievelk klāt mazo, kas, pa pusei novērsusies, žigli, žigli izņem no maciņa naudas gabalu un pasniedz pārdevējai, priecīga, ka tiek projām — lai slavēta sarkanā šalle! — tās dēļ es nevaru meiteni pazaudēt — abas šķiet kaut ko veltīgi meklējam — beidzot viņas apstājas pie kādas sievas, kas glītos grozos piedāvā lieliskus dārzeņus.' — Daiļās meitenes uzmanību saista kāds grozs ar brīnišķīgiem ziedkāpostiem — meitene pati izvēlas galviņu un ieliek to virējas grozā — ak, šī nekaunīgā! — bez jebkādām ceremonijām viņa izņem galviņu no sava groza un ieliek atpakaļ pārdevējas grozā, izvēlēdamās tās'vietā kādu citu, turklāt nozīmīga šķautnaināaubē greznotās galvas kratīšana ļauj noprast, ka viņa nabaga meiteni, kas pirmo reizi gribēja būt patstāvīga, apber pārmetumiem.

Brālēns: — Kā pēc tavām domām var justies šī meitene, kurai grib uzmākt saimnieciskas rūpes, kam pretojas viņas maigā dvēsele? Es pazīstu šo jauko bērnu — tā ir kāda slepenā virskomercpadomnieka meita, vienkārša būtne, kam sveša jebkura gražošanās, bet kas ir apveltīta ar īsti sievišķīgu dvēseli un tādu veselo saprātu, kā arī smalkjūtību, kāda allaž piemīt šāda tipa sievietēm… — Ahā, brālēn, to es saucu par laimīgu sagadīšanos! Lūk, kur ap stūri pagriežas šā attēla pretstats! Kā tev patīk tā meitene, brālēn?

Es: — Ak, kas par glītu, slaidu augumiņu! — Jauna — žigla — drosmīgi un nepiespiesti raugās pasaulē — pie debesīm viņai allaž mirdz saule — gaisā allaž viļņo jautra mūzika — cik pārdroši, cik bezrūpīgi viņa palēkdamās tuvojas vizbiezākajam pūlim — šķiet, ka kalponei, kas seko viņai, nesot grozu, nav vairāk gadu kā viņai un abu starpā droši vien valda savstarpēja uzticēšanās. — Jaunkundze diezgan glīti tērpusies: šalle ir moderna, cepure, tāpat kā gaumīgi šūdinātā kleita, pieskaņota priekšpusdienas pastaigai — viss skaists un pieklājīgs, bet — ak vai! — ko es redzu? — jaunkundzei kājās baltas zīda kurpītes! Ierasties tirgū no modes izgājušās kurpītēs! -Vispār — jo ilgākšo meiteni vēroju, jo vairāk man uzkrīt kāda dīvainība, ko nespēju vārdos izsacīt. Tiesa, savus iepirkumus viņa, kā liekas, izdara rūpīgi un ātri — cilā un pārcilā, līgst un diņgējas, runā un žestikulē ar tādu dedzību, kas gandrīz vai līdzinās nepacietībai, bet man ir tāda nojauta, ka viņai prātā vēl kaut kas cits, ne tikai iepirkumi.

Brālēns: — Bravo, bravo, brālēn! Kā redzu, tavs skatiens saasinās. Palūk, mans mīļais, par spīti atturīgajam apģērbam, jau pēc baltajām zīda kurpītēm tev vajadzēja nojaust, ka mazā jaunkundzīte pieder pie baleta trupas vai vispār — teātra. Bet, kas viņai vēl padomā, varbūt drīz vien varēsim noskaidrot. Ahā, rokā ir! Paraugies, mīļo brālēn, mazliet pa labi un pasaki man, ko tu redzi uz ietves viesnīcas priekšā, kur ir samērā maz cilvēku?

Es: — Redzu kādu liela auguma slaidu jaunekli īsā, dzeltena flaneļa svārkā ar melnu apkakli un tērauda pogām. Viņam galvā ir maza sarkana, ar sudrabu izšūta cepurīte, no kuras spraucas ārā skaistas, melnas, varbūt pat pārlieku kuplas cirtas. Vēl vairāk pievilcības viņa bālajai, vīrišķīgi skaisti veidotajai sejai piešķir mazās, melnās ūsiņas virs augšlūpas. Zem rokas viņš pasitis somu — nav šaubu, ka tas ir students, kas grasās doties uz lekcijām, bet stāv tur gluži kā zemē * ieaudzis un, acu nenovērsis, raugās uz tirgus laukumu, šķiet, aizmirsis gan lekcijas, gan visu ap sevi.

Brālēns: — Tā ir, mīļo brālēn! Visas viņa domas saista mazā komediante. Klāt izšķirošais brīdis — viņš tuvojas lielajai augļu būdai, kurā augstu grēdojas kārdinoši augļi, un'šķiet, prasa pēc tādiem, kādu pašlaik pārdošanā nav. Labas pusdienas nepavisam nav iedomājamas bez augļiem desertam, tāpēc mazajai komediantei savu iepirkšanos nākas beigt pie augļu būdas. Apaļš sarkanvaidzis ābols viltīgi izslīd no sīkajiem pirkstiņiem — dzelteni tērptais pieliecas, paceļ to viegls, piemīlīgas teātra fejas pietupiens — saruna ievadīta — savstarpēja palīdzība un padomi diezgan grūtajā apelsīnu izvēlē nostiprina droši vien jau agrāk ievadīto pazīšanos, jo šai jaukajai tikšanās reizei visādā ziņā sekos vēl jo daudzas un dažādas.

Es: — Lai šis mūzu dēls mīlinās un izvēlas apelsīnus, cik viņam tīk — mani tas neinteresē un vēl jo mazāk tādēļ, ka tur, teātra fasādes stūrī, kur savu preci piedāvā puķu pārdevējas, no jauna parādījies burvīgais bērns — brīnumdaiļā slcpenpadomnieka meita.

Brālēns: — Uz puķēm, mīļo brālēn, skatos nelabprāt — tam ir savs iemesls. Pārdevēja, pie kuras parasti puķu ziedēšanas laikā^var nopirkt visskaistākās neļķes, rozes un citus retus ziedus, ir visnotaļ glīta un jauka meitene, kas tiecas pēc augstākas garīgās kultūras, jo, iikko nav aizņemta tirdzniecībā, čakli lasa grāmatas, kuru apvāki liecina, ka tās pieder pie Kralovska lielās estētikas armijas*, kas, uzvaroši iespiezdamās galvaspilsētas visattālākajos nostūros, izplata gara gaismu. Puķu meitene, kas lasa — daiļliteratūras sacerētājs nespēj pretoties šādam skatam. Tāpēc, kad reiz pirms ilga laika man gadījās iet garām šai vietai — ziedi tiek izlikti pārdošanai arī cilās dienās — ieraudzījis puķu meiteni lasām, pārsteigts apstājos. Viņa sēdēja it kā ziedošu ģerāniju lapenē, atvērto grāmatu nolikusi klēpī, galvu atbalstījusi delnās. Tieši tajā acumirkli varonim, kā varēja nojaust, draudēja briesmas vai arī romāna darbībā bija pienācis cits svarīgs brīdis, jo stiprāk piesarka meitenes vaigi, lūpas drebēja: viņa, šķiet, bija gluži aizmirsusi savu apkārtni. Bez jebkādas piesardzības atzīšos tev, brālēn, dīvainā vājībā, kāda piemīt rakstniekam. Paliku stāvam uz vietas kā noburts, šad tad pamīņādamics no vienas kājas uz otru. Ko gan varēja lasīt šī meitene? — Lūk, minējums, kas nodarbināja manu prātu. Manī sarosījās rakstnieka uzpūtība un sāka kārdināt ar iedomu, ka tas ir kāds no maniem darbiem, kas tieši šobrīd meiteni aiznes manu sapņu brīnumainajā pasaulē. Beidzot saņēmu drosmi, piegāju un

pajautāju, cik maksā neļķu cers, kas stāvēja attālā vietā. Kamēr meitene atnesa neļķu ceru, paņēmu atvērto grāmatu, sacīdams: «Ko tad jūs tur lasāt, mans daiļais bērns?» — Ak, debess! Tas patiešām bija viens no maniem darbiņiem un, proti, -***.Meitene atnesa ziedus un tūliņ arī nosauca visai mērenu cenu. Kāda nozīme ziediem, kāda neļķu ceram! Šajā acumirklī meitene man šķita daudz nozīmīgāka publika nekā visa galvaspilsētas elegantā sabiedrība. Satraukts, vistīkamākajā autora pašlepnumā iededzies, šķietamā vienaldzībā pajautāju meitenei, kā viņai grāmata patīk. «Ē, mīļais kungs,» atbildēja meitene, «tā ir gaužām ērmīga grāmata. Sākumā galva maķenīt sagriežas, bet pēc tam tā vien šķiet, ka pati tur atrodies!» Man par lielu pārsteigumu, meitene skaidri un saprotami atstāstīja pasaciņas saturu, tā ka es nopratu, ka viņa to lasījusi jau vairākkārt. Mcitene'atkārtoja, ka tā ir gaužām ērmīga grāmata — lasot vina te smējusies no visas sirds, te — skumusi līdz asarām; viņa piedāvājās, gadījumā ja es grāmatu nebūtu vēl lasījis, pēcpusdienā atnest to no Kralovska kunga, jo viņa tieši pēcpusdienās maina grāmatas. — Tagad vajadzēja nākt lielajam pārsteigumam. Nolaistām acīm, balsī, kas saldumā atgādināja Hiblas medu*, ar svētlaimē peldoša autora līksmo smaidu lūpās, nočukstēju: «Šeit, manu jauko bērniņ, šeit — jūsu priekšā — stāv grāmatas, kas jums sagādājusi tādu prieku, autors pats personīgi.» Meitene, neteikdama ne vārda, ieplestām acīm un pavērtu muti, blenza manī. Uzskatīju to par visdziļākā pārsteiguma izpausmi, ja ne par priecīgu izbīli, ka dievišķais ģēnijs, kas radījis šādu darbu, tik pēkšņi parādījies pie ģerāniju galda. Varbūt, es nodomāju, kad meitenes sejas izteiksme nemainījās, — varbūt viņa pat netic laimīgajai nejaušībai, kas slaveno * * * autoru atvedusi viņas tuvumā. Tad nu centos visos iespējamos veidos viņai pierādīt, ka es patiešām esmu grāmatas autors, taču šķita, it kā meitene būtu pārakmeņojusies un no viņas lūpām atskanēja vienīgi: «Ak — lūk, kā — ē, tas nu gan — jā…» Taču, kādēļ gan lai gari un plaši aprakstu tev dziļo kaunu, kas mani šajā acumirkli sagrāba? Izrādījās, ka meitenei nekad nav nācis prātā, ka grāmatas, kuras viņa lasa, kādam iepriekš jāsacer. Viņai nebija ne mazākā priekšstata par rakstnieku, par dzejnieku, un es patiešām domāju, ka, izprašņājot sīkāk, atklātos nevainīgā, bērnišķīgā pārliecība, ka mīļais Dieviņš liek grāmatām augt kā sēnēm.

Gaužām bikli vēlreiz apjautājos, cik maksā neļķu cers. Pa šo laiku meitenes galvā, šķiet, bija radusies gluži citāda, kaut neskaidra doma par grāmatu izgatavošanu, jo, kamēr es noskaitīju naudu, viņa gluži vientiesīgi un dabiski apvaicājās, vai visas Kralovska kunga grāmatas taisu es. Atri kā bulta metos prom ar visu savu neļķu ceru.

Es: — Brālēn, brālēn, lūk, to es saucu par rakstnieka uzpūtības nosodījumu! Taču, kamēr tu man atstāsti šo traģisko piedzīvojumu, es nenolaidu ne acu no savas mīlules. Vienīgi puķu izvēlē augstprātīgais virtuves dēmons deva viņai pilnu vaļu. īgnā virtuves guvernante bija nolikusi smago grozu zemē un ļāvās neaprakstāmajam priekam aprunāties ar trim sava amata biedrenēm, te sakrustojot tuklās rokas, te, kad to prasīja runas izteiksmība, iespraužot tās sānos, un viņas runā, pretēji Bībeles norādījumam*, droši vien bija vairāk vārdu nekā «jā, jā» un «nē, nē». Paskat vien, kādu brīnišķīgu ziedu klēpi izvēlējies šis jaukais bērns; to viņai tagad aiz muguras nes mundrs zēns. Kā? Nē, tas man ne sevišķi patīk, ka staigādama viņa našķējas ar ķiršiem no mazā groziņa: kāds gan pēc šis mielošanās izskatīsies smalkais batista lakatiņš, kas acīmredzot tajā ieklāts?

Brālēns: — Jauns cilvēks, kad viņā pēkšņi pamodusies ēstgriba, nebēdā par ķiršu sulas traipiem, ko var izņemt ar skābeņskābi un citiem pārbaudītiem mājas līdzekļiem. Un tieši tas jau ari ir īstais bērnišķīgais dabiskums, ka meitene, izkļuvuši no tirgus spaidiem, pilnīgi nododas no jauna atgūtajai brīvībai. — Bet vīrs, kas patlaban tur tālumā, pie otrā sūkņa, nostājies līdzās ratiem, kuros sēdošā zemnieku sieva no liela trauka tirgo lētu plūmju biezeni, jau sen ir saistījis manu uzmanību, joprojām palikdams neatminēta mīkla. Vispirms, mīļo brālēn, pavēro, cik veikli sieva, apbruņojusies ar koka karoti garā kātā, papriekš apkalpo vērtīgākos pircējus, kas iegādājas ceturtdaļ-, pusvai pat vesēlu mārciņu biezeņa, bet pēc tam zibensātrumā pasviež kārajiem našķiem, kas pastiepuši papīra gabaliņus un dažreiz pat savas kažokādas cepures, piciņu trijnicciņa vērtībā*, ko tie tūliņ ar labpatiku notiesā kā brangu rīta azaidu — • ienkāršo ļaužu kaviārs! Vērojot, cik veikli, vicinot karoti, top izdalīts plūmju biezenis, man ienāk prāta bērnībā dzirdētais — ka reiz kādās bagātu zemnieku kāzās gadījies pat tā, ka smalko rīsu putru, kam pāri pārklājusies bieza kanēļa, cukura un krustnagliņu garoza, nācies sadalīt ar spriguļu palīdzību. Katram no dārgajiem viesiem vajadzējis vienīgi gluži omulīgi pavērt muti, lai saņemtu sev pienācīgo daļu un tādējādi tur gājis taisni kā Leiputrijā. Bet vai tu, brālēn, apskatīji šo vīru?

Es: — Protams! Kāds nelabais gan radījis šo ērmīgo dēkaini? Vīrs vismaz sešu pēdu garumā, izkaltis kā slotas kāts, kas turklāt stāv taisni kā svece, krūtis izgāzis! Zem mazās, kopā saspiestās trīsstūrainās cepurītes mugurpusē rēgojas kokarde, ar kuru noslēdzas matu ieliekamais maisiņš*, kas tālāk visā platumā liegi piekļaujas mugurai. Pelēkais, pēc sen jiagājušu laiku modes šūdinātais svārks, aizpogāts no augšas līdz lejai, cieši piekļaujas augumam, nemetot ne mazāko krociņu, bet tikai tagad, kad vīrs tuvojās ratiem, pamanīju, ka viņš valkā melnas bikses, melnas zeķes un pamatīgas kurpes ar alvas sprādzēm. Kas gan varētu slēpties četrstūrainajā lādītē, ko viņš tik saudzīgi nes kreisajā padusē un kas gandrīz vai atgādina apkārtstaigājoša tirgotāja pārnēsājamo leti*?

Brālēns: — To tu drīz vien uzzināsi, skaties tikai uzmanīgi.

Es: — Virs atver lādīti saule iespīd tajā — uzzibsnī mirdzoši atspulgi — lādīte izklāta ar skārdu — noņemdams no galvas cepurīti, viņš gandrīz vai godbijīgi paklanās plūmju biezeņa pārdevējai. — Kas par īpatnēju, izteiksmīgu seju — plānas, cieši sakniebtas lūpas — vanaga deguns — lielas, melnas acis — uzrautas, kuplas uzacis — augsta piere — melni mali, sasukāti toupet en coeur, ar mazām, stīvām sprodziņām virs ausīm. — Vīrs sniedz lādīti ratos sēdošajai zemnieku sievai, kas bez kavēšanās iepilda tajā plūmju biezeni un pēc tam, laipni pamādama, atdod to atpakaļ. — Vēlreiz palocījies, vīrs dodas prom — pieiet pie siļķu mucas — pavelk ārā lādes vienu atvilktnīti, ieliek tajā pāris sālīto siļķu ar ikriem, par kurām jau samaksājis, un atkal aizbīda to trešā atvilktnīte, kā redzu, domāta pētersīļiem un pārējiem dārzeņiem. — Izdarījis šos pirkumus, vīrs krustām šķērsām pārstaigā tirgu gariem, svinīgiem soļiem, līdz viņa uzmanību saista bagātīgs krājums uz galda sarindotu noplūktu putnu. Tāpat kā visur, arī šeit, pirms sāk diņgēlies, vīrs dažas reizes dziļi paklanās — tad gari un plaši aprunājas ar pārdevēju, kas viņu uzklausa, savilkusi sevišķi laipnīgu vaigu. Pēc tam, piesardzīgi nolicis lādi zemē, viņš satver divas pīles, ko pavisam ērti iebāž svārku apjomīgajā kabatā. — Ak debess! Tām seko zoss — tītaru viņš tikai uzlūko mīlīgiem skatieniem — taču nespēj atturēties, vismaz glāstoši neaizskāris to ar rādītāja un vidējo pirkstu. Žigli vīrs paceļ savu lādīti, ārkārtīgi pieklājīgi paklanās pret pārdevēju un, ar varu atrāvies no pavedinošā savas iekāres objekta, soļo prom — tieši uz gaļas tirgotāju būdām — vai šis vīrs ir pavārs, kam uzdots rūpēties par dzīru sagatavošanu? — viņš nopērk teļa cisku, ko ieslidina vienā no savām milzīgajām kabatām, tagad vīrs ar iepirkšanos ir galā un aiziet pa Šarlotes ielu tik cēli un iznesīgi, it kā būtu nokritis no kādas svešas planētas.

Brālēns: — Esmu jau diezgan ilgi lauzījis galvu par šo uzkrītošo parādību. — Ko tu, brālēn, saki par manu pieņēmumu? Šis cilvēks ir vecs zīmēšanas skolotājs, kas piekopis un vēl joprojām piekopj savu amatu kādā viduvējā mācību iestādē. Iesaistīdamies dažnedažādos rūpnieciskos pasākumos, viņš nopelnījis daudz naudas. Šis vīrs ir skops, aizdomīgs, līdz riebumam cinisks vecpuisis, — viņš upurē tikai vienam dievam — savam vēderam; viņa vienīgais prieks ir labi paēst, protams, vienatnē savā istabā; — viņš iztiek bez jebkādas apkalpošanas, visu sagādā pats — tirgusdienās, kā tu redzēji, viņš sanes pārtiku pus nedēļai un mazītiņā virtuvīlē, kas atrodas tieši blakus viņa nožēlojamajai istabelei, pats sagatavo savas maltītes, ko pēc tam, ņemot vērā, ka viņa pavārs allaž izdabā kungā gaumei, kārīgi, varbūt pat ar gluži dzīvniecisku ēstgribu, notiesā. Arī to, cik izveicīgi un mērķim atbilstoši viņš pārveidojis vecu krāsu kasti, tu, mīļais brālēn, redzēji.

Es: — Nost ar šo pretīgo cilvēku!

Brālēns: — Kādēļ pretīgo? Jābūt arī tādiem dīvaiņiem, saka kāds pasaulē ne mazumu pieredzējis vīrs* un viņam ir taisnība, jo daudzveidība nekad nespēj būt raiba diezgan. Bet, ja šis cilvēks tev tik gaužām nepatīk, varu par to, kas viņš ir-un ko dara, izteikt vēl kādu pieņēmumu. Četri franči un, proti, visi parīzieši — valodas skolotājs, paukošanas skolotājs, deju skolotājs un pastēšu cepējs* — jaunībā vienlaicīgi ierazdamies Berlīnē, atrada šeit bagātīgu dienišķo maizi, jo citādi torcrz (ap pagājušā gadsimta beigām) nemaz nevarēja būt. Kopš brīža, kad, sastapušies diližansā, četri parīzieši noslēdza visciešāko draudzību, viņi, kļūdami viena sirds un viena dvēsele, katru vakaru pēc pabeigta dienas darba sanāca kopā, lai kā īsti seno laiku franči pie taupīgām vakariņām nodotos dzīvām sarunām. Nemanot deju skolotāja kājas bija kļuvušas nevarīgas, paukošanas meistaram rokas aiz vecuma vairs neklausīja, valodas skolotāju bija uzveikuši sāncenši, kas lielījās ar Parīzes jaunākās izrunas prasmi, bet pastēšu cepēja izdomu bija pārspējuši gados jaunāki ēstgribas kairinātāji, kas skolojušies pie Parīzes pašiem gudrākajiem gastronomiem.

Taču tikmēr ikviens šā uzticamā kvarteta loceklis bija paspējis sevi materiāli nodrošināt. Viņi ievācās plašā, gluži pieklājīgā, taču nomaļā dzīvoklī, izbeidza savu darbošanos un, uzticīgi senajiem franču paradumiem, dzīvoja visi kopā gluži jautri un bezrūpīgi, jo prata veikli izvairīties no nožēlojamo vecumdienu rūpēm un bēdām. Katram no viņiem ir savs īpašs uzdevums, kuru veicot viņš nodrošina pulciņa locekļu labsajūtu un sagādā tiem prieku. Deju un paukošanas skolotāji, kas bija darbojušies visdižciltīgākajās aprindās, apmeklē savus kādreizējos skolniekus — izdienējušus augstāka ranga virsniekus, kambarkungus, galma maršalus u. c., lai uzzinātu dienas jaunākos notikumus un tādējādi sagādātu vielu ikvakara sarunām, kuras nekad nedrīkst apsīkt.

Valodas skolotājs rakņājas antikvāru bodītēs, lai sadzītu rokā aizvien vairāk franču grāmatu, kas sarakstītas valodā, kuru atzinusi Akadēmija. Pastēšu cepējs gādā par uzturu; viņš tikpat labprāt pats iepērkas, cik labprāt, piepalīdzot vecam kalpotājam franzūzim, pats arī maltītes gatavo. Kopš mirusi vecā, bezzobainā francūziete, kas no guvernantes bija noslīdējusi līdz apkopējai, par kārtību rūpējas apaļvaidzis zēns, ko šie četri pieņēmuši no Orphelins francais*. — Rau, kur iet šis mazais debeszilajā svārkā tērptais zēns, katrā rokā nesdams pa grozam: vienā — ar gardiem vegiem, otrā — ar augstu grēdā sakrautiem salātiem. — Šādā veidā es vienā acumirklī pretīgo, cinisko vācu zīmēšanas skolotāju pārvērtu par patīkamu franču pastēšu cepēju un domāju, ka viņa āriene, visa viņa būtība tam gluži labi atbilst.

Es: — Šī iedoma dara godu tavam rakstnieka talantam, mīļo brālēn. Taču jau vairākas minūtes manus skatienus saista, rau, tās augstu plīvojošās baltās spalvas, kas paceļas pāri pašai biezākajai ļaužu drūzmai. Beidzot tieši pie pumpja parādās pati to valkātāja — liela auguma slaida sieviete, kas nepavisam neizskatās slikti — rožaini sārtais smaga zīda mētelis ir gluži jauns, cepure darināta pēc pēdējās modes, tai piestiprinātais plīvurs no lieliskām mežģīnēm, rokā viņai smalkādas cimdi. — Kāda vajadzība liek šai elegantajai dāmai, kas laikam ielūgta kādās brokastīs, spiesties cauri tirgus drūzmai? — Tomēr, kā liekas, arī viņa ir viena no pircējām? Viņa apstājusies un māj ar roku netīrai, skrandainai večai, īstam tautas padibeņu nabadzības iemiesojumam, kas, nesdama pussalūzušu tirgus grozu, ar pūlēm klibo viņai nopakaļ. Uzpostā dāma apstājas pie teātra stūra, lai pasniegtu ubaga dāvanu aklam zemessargu veterānam, kas stāv, atspiedies pret mūri. Ar pūlēm dāma novelk no labās rokas cimdu — pasarg', Dievs! — kļūst redzama asinssarkana, turklāt diezgan vīrišķīga izskata dūre. Taču, ilgi maciņā nerakņādamās un neizvēlēdamās, viņa ātri iespiež aklajam rokā naudas gabalu, skriešus aizsteidzas līdz Šarlotes ielas vidum, tad, par savu pavadoni vairs nerūpēdamās, majestātiskā pastaigas solī pa Šarlotes ielu dodas Unter den Linden* virzienā.

Brālēns: — Vecā sieva nolikusi grozu zemC, lai atpūstos, un tu vari ar vienu acu uzmetienu pārskatīt visus elegantās dāmas pirkumus.

Es: — Tie patiešām ir diezgan dīvaini: viena kāpostgalva — daudz kartupeļu — pāris ābolu — niecīgs maizes klaipiņš — dažas papīrā ievīstītas siļķes — aitu siers, ne sevišķi ēstgribu rosinošā krāsā — auna aknas — neliels rožu stāds — tupelīšu pāris — zābaku kalpiņš… — Nudien, nesaprotu…

Brālēns: — Klusu, klusu, brālCn — diezgan runāts par rožsārto! — PavCro uzmanīgi aklo vīru, kam vieglprātīgais izvirtības bCrns pasniedza ubagu dāvanu. Vai atrodams aizkustinošāks nepelnīta cilvēciska posta un lēnīgākas, Dievam un liktenim padevīgas rezignācijas, piemCrs? Ar muguru atspiedies pret teātra Ckas mūri, abas kaulainās, izkaltušās rokas atbalstījis uz spieķa, ko pabīdījis soli uz priekšu, lai nesaprātīgais pūlis nekāptu viņam uz kājām, miroņbālo vaigu pacēlis, zemessargu cepurīti uzvilcis dziļi pār acīm, no agra rīta līdz pat tirgus slēgšanai viņš nekustīgi stāv vienā un tajā pašā vietā.

Es: — Viņš ubago, bet par aklajiem karotājiem taču tik labi tiek gādāts!

Brālēns: — Tu, mīļais brālCn, ļoti maldies. Šis nabaga cilvēks kalpo kādai sievai, kas tirgojas ar saknēm un pieder pie savas profesijas viszemākajiem slāņiem, jo smalkākais liek dārzeņus, grozos ievietotus, pievest ar pajūgiem Proti, šis aklais ierodas katru rītu, gluži kā nastu nesējs dzīvnieks apkrauts pilniem dārzeņu groziem tā, ka to smagums liec viņu gandrīz pie zemes un viņš tikai ar pūlēm, pateicoties spieķim, var noturēties kājās, lai spertu grīļīgus soļus. Liela auguma, rupji veidota sieva, kuras kalpībā viņš atrodas, vai kura, iespējams, izmanto viņu vienīgi dārzeņu atgādāšanai uz tirgu, piepūlas vienīgi tik daudz, laj tad, kad nesēja spēki gandrīz pavisam izsīkuši, satvertu viņu aiz rokas un bīdītu tālāk, proti, uz vietu, kur viņš patlaban stāv. Šeit sieva noņem aklajam no muguras grozus, ko pati'aiznes, ne mazākajā mērā nelikdamās par viņu ne zinis līdz brīdim, kad tirgus diena beigusies un viņam atkal tiek uzkrauti pilnīgi vai pa pusei iztukšotie grozi.

Es: — Tomēr dīvaini, ka aklību, kaut arī acis nebūtu aizvērtas un sejā nekas neliecinātu par šo trūkumu," tūliņ var pazīt pēc augstu paceltās galvas, kas raksturīga visiem redzi zaudējušajiem; šķiet, ka šādi izpaužas nerimstošā tieksme kaut ko ieraudzīt naktī, kas viņus apņem.

Brālēns: — Nekad nejūtos vairāk aizkustināts, kā ieraugot kādu no šiem aklajiem, kas ar augstu paceltu galvu, šķiet, veras tālumā. Šajā dzīvē nelaimīgajam nodzisusi vakara blāzma, taču dvēseles acīm viņš tiecas ieraudzīt mūžīgo gaismu, kas, pilna mierinājuma, cerību un svētlaimes, atmirdz viņējā krastā. — Taču es kļūstu pārāk nopietns. — Šis aklais zemessargs katrā tirgus dienā bagātina manus novērojumus. Tu, mīļais brālēn, redzēsi, cik dedzīgi attiecībā uz šo nabaga vīru berlīnieši izpauž savu devīgumu. Bieži vien pilsētnieki iet viņam garām rindām vien, un ikviens pasniedz savu artavu. Taču svarīgāks par visu citu ir veids, kādā tas top darīts. Paraugies kādu brīdi turp, mīļo brālēn, un pēc tam pastāsti, ko būsi ievērojis.

Es: — Pašlaik tuvojas trīs — četras — nē, piecas spēcīgas, raženi noaugušas kalpones; ar pirkumiem, no kuriem dažs labs ir īsti smags, pāri mēram piekravātie grozi līdz asinīm griežas viņu dzīslainajās, zilgani pietūkušajās rokās; viņām būtu iemesls steigties, lai atbrīvotos no savas nastas, taču ikviena no viņām uz brīdi apstājas un, ātri izvilkusi no tirgus groza naudas gabalu un pat nepametuši uz to ne skatiena, iespiež aklajam rokā šoartavu, kas jau iepriekš paredzēta tirgus dienas izdevumos kā nepieciešama un neatliekama. Tā ir pareizi! Rau, kur nāk sieviete, kuras apģērbs un visa izturēšanās gaiši liecina par ērtu un turīgu dzīvi; — viņa apstājas pie aklā, izvelk mazu maciņu un sāk tajā rakņāties un rakņāties, taču neviens naudas gabals neliekas niecīgs diezgan labdarības darbam, ko viņa nodomājusi veikt, tāpēc viņa pasauc savu virēju, taču izrādās, ka arī tā izdevusi visu sīknaudu — vispirms virējai jādodas pie sakņu tirgotājām naudu izmainīt. Beidzot dāvināšanai paredzētais trijnicciņš sadabūts, — sieviete papliķē aklajam pa roku, lai viņš noprastu, ka tūliņ kaut ko saņems; — aklais paver delnu, labdarīgā dāma ieliek tajā naudas gabalu un pēc tam , saspiež to dūrē, lai vērtīgā dāvana nepazustu. — Bet kādēļ šurpu turpu tipina mazā, piemīlīgā jaunkundzīte, tomēr aizvien vairāk un vairāk tuvodamās aklajam? Ā, garām slīdot, viņa ātri, bez šaubām tādēļ, lai neviens cits kā es, kas pavērsis pret viņu lorneti, to nepamanītu, iespiedusi aklajam rokā naudas gabalu — tas droši vien nebija nekāds trijnicciņš. — Brūnajā svārkā ģērbtais, labi barotais vīrs, kura vaigs aiz veselības laistās un kurš omulīgi iet garām aklajam, katrā ziņā ir visai bagāts pilsonis. Arī viņš apstājas pie aklā un iesaistās ar to garumgarā sarunā, aizspostodams citiem ceļu un aizkavēdams tos pasniegt aklajam savu artavu; — beidzot, beidzot viņš izvelk no kabatas varenu naudasmaku zaļā krāsā, ar pūlēm to atraisa un tik drausmīgi rakņājas tajā, ka, liekas, pat šeit es dzirdu naudas žvadzēšanu. — Parturiunt montēs! — Tomēr man gribas ticēt, ka cēlais cilvēku labdaris, posta ainas aizkustināts, atļāvās iedot nodeldētu grasi. — Turklāt, par spīti sacītajam, es domāju, ka aklā ienākumi tirgus dienās savā ziņā nav nekādi mazie, un mani pārsteidz veids, kādā viņš tos, neizrādīdams ne mazāko pateicību, pieņem; tikai viegla lūpu sakustēšanās, ko, manuprāt, esmu pamanījis, liecina, ka viņš saka kaut ko, kas varētu būt paldies, taču arī šo sakustēšanos redzu tikai dažreiz.

Brālēns: — Šeit atklājas vispilnīgākās vienaldzības galēja izpausme — ko viņam nozīmē nauda — viņš nevar to izlietot; vienīgi kāda cita cilvēka rokās, kam viņš nešaubīgi var uzticēties, tai ir sava vērtība. Varbūt es dziļi maldos, bet man šķiet, ka sieva, kuras grozus viņš nes, ir liktenīgā, ļaunā ragana, kas slikti gādā par nelaimīgo, kaut gari droši vien piesavinās visu naudu, ko viņš savācis. Ikreiz, atnesot grozus atpakaļ, viņa ķīvējas ar aklo vairāk vai mazāk, atkarībā no tā, cik labi vai slikti veicies tirdzniecībā. Jau mironīgi bālā seja, aiz bada izkāmējušais augums un skrandainais apģērbs ļauj nojaust, ka viņa stāvoklis ir bēdīgs diezgan, lai darbīgam cilvēku draugam derētu tuvāk papētīt apstākļus, kādos viņš dzīvo.

Es: — Pārlaižot skatienu tirgus laukumam, acs apstājas pie gleznainās ainas, ko veido, lūk, tie miltu vezumi, virs kuriem kā teltis uzvilkti audekla gabali, kas noder par atbalsta punktu, ap kuru raibais pūlis skaidrāk izdalās atsevišķās grupiņās.

Brālēns: — Runājot par baltajiem miltu vezumiem, kā arī par balti apputējušajiem dzirnavzeļļiem un sārtvaidzēm meldcrmcitiņām, no kurām ikviena — īsta bella molinara* — varu pateikt, ka pazīstu arī tiem gluži pretējus cilvēkus. Proti, man gaužām pietrūkst kādas ogļdeģu ģimenes, kas agrāk savu preci piedāvāja pie tc -tra — tieši pretī manam logam, bet tagad droši vien aizraidīti uz citu pusi. Pie šīs ģimenes pieder kāds liela auguma, raupji veidots vīrs ar izteiksmīgu seju, skarbiem vaibstiem, gandrīz neapvaldītām kustībām, taču — pietiek! — Vīrs ir gandrīz neviltots to ogļdeģu attēls, par kuriem mēdz rakstīt romānos. Patiešām, ja es mežā sastaptos ar šo vīru vienatnē, man pār muguru pārskrietu skudriņas, bet viņa draudzīgā izturēšanās šādā brīdī man liktos pati lielākā balva pasaulē. Vispilnīgākais pretstats šim vīram ir otrs ģimenes loceklis neparasti jocīgs, labi ja četras pēdas garš, kroplīgs puisis. Tu taču zini, mīļo brālēn, ka ir ļaudis ar visai dīvainu ķermeņa uzbūvi: no pirmā acu uzmetiena tos var noturēt par kuprainiem, taču, aplūkojot pamatīgāk, nepavisam nav iespējams pateikt, kur tad īsti šis kupris atrodas.

Es: — Šeit man nāk prātā domu graudi, ko izteicis kāds atjautīgs karavīrs, kas savā darbā bieži saskarās ar šādiem dabas untumiem un kam šīs dīvainās uzbūves neizdibināmais noslēpums šķita piedauzīgs. «Kupris,» viņš sacīja, «kupris šim cilvēkam ir, taču vienīgi velns zina, kur tas atrodas!»

Brālēns: — Dabai bijis prātā no mana mazā ogļdeģa izveidot aptuveni septiņas pēdas garu milzi, jo par to liecina milzīgās rokas un kājas, gandrīz pašas lielākās, kādas savā njūžā esmu redzējis. Šis mazais vīrelis, tērpies mētelī ar lielu apkakli un ērmīgā kažokādas cepurē, ne mirkli nespēj nostāvēt mierā; kaut kādā nepatīkamā rosībā viņš lēkā un tipina šurpu turpu, būdams drīz tur, drīz — te, un nopūlas, tēlodams laipnīgu, šarmantu zēnu — īstu tirgus primo amoroso*. Nevienai

sievietei, ja vien tā nepieder pie sabiedrības augstākajiem slāņiem, viņš neļauj mierīgi paiet garām, bet tipina tai nopakaļ, lai, gluži neatdarināmā pozā izlocīdamies, rokām mētādamies un vaibstīdamies, nobērtu komplimentus, kas, bez šaubām, varētu atbilst ogļdegu gaumei. Reizēm viņš lakstodamies aizraujas tik ļoti, ka sarunājoties apliek roku meitenes gurniem un, cepuri rokā turēdams, cildina viņas daiļumu vai piedāvā savus bruņinieka pakalpojumus. Nudien jābrīnās, ka meitenes ne vien pacieš šādu uzmācību, bet vēl laipni pamāj mazajam ncjaucēnam un visai vēlīgi, šķiet, uzklausa viņa komplimentus. Droši vien šis mazais vīrelis no dabas apveltīts ar atjautību, neapšaubāmu jokdara talantu un spējām likt šīs dāvanas lietā. Viņš ir gan pajaccOj gan blēdis, kas uzjautrina visu apkārtni, kurā atrodas viņa meža mājoklis; bez viņa līdzdalības nevar nolikt nevienas kristības, neviens kāzu mielasts, neviena dancošana krogā, nevienas dzīres; cilvēki priecājas par viņa jokiem un smejas par tiem visu gadu. Pie šīs ģimenes, ņemot vērā, ka bērni un varbūtējas kalpones atstātas mājās, vēl pieder divas sievietes — spēcīga auguma, drūma un ērcīga izskata, pie kā, protams, lielā mērā vainojami ogļu putekļi, kas iegraužas sejas rievās. Turklāt, par to, ka arī ogļdega būdiņā var mājot godaprāts un patriar-hāli tikumi, mani pārliecināja liela špica maigā pieķeršanās šai gime-nci, kas ar viņu dala katru kumosu, ko tirgū iebauda. Mazajam vīrelim piemīt milža spēks, tāpēc viņš palīdz ģimenei tādējādi, ka nopirktos ogļu maisus nogādā pircēju mājās. Bieži esmu redzējis, ka sievas uzkrauj viņam uz muguras citu virs cita desmit milzīgus grozus un viņš teciņiem laižas prom, it kā nejustu nekādu smagumu. Šādos brīžos viņš no mugurpuses izskatās smieklīgāks un ērmīgāks par jebkuru līdz šim sastaptu dzīvu radību. Protams, no mazā vīreļa cienījamā auguma nav redzama ne colla, vienīgi milzīgs ogļu maiss, zem kura izaugušas divas mazas kājiņas. Šķiet, ka pāri tirgus laukumam lēkā teiksmains dzīv-nieks — sava veida pasakains ķengurs.

Es: — Paskat, paskat, brālēn! Tur pie baznīcas — saceļas troksnis. Divas dārzeņu pārdevējas droši vien iekaisušas asā strīdā par nožēlojamo meum un tuum*, rokas sānos iespiedušas, šķiet, apveltī viena otru smalkiem izteicieniem. Saskrien ļaudis — ciešā lokā ielenc ķildnieces — aizvien skaļākas un spiedzīgākas paceļas balsis — aizvien straujāk pa gaisu tiek vicinātas dūres — aizvien tuvāk sievas virzās viena otrai — drīz sāksies dūru cīņa — cauri pūlim laužas policisti — ko tas nozīmē? Pēkšņi starp abām saniknotajām sievām pazib liels skaits spožu cepuru — vienā acumirklī kūmām izdodas nomierināt satrauktos prātus strīds beidzies ^ bez policijas iejaukšanās — sievas mierīgi atgriežas pie saviem dārzeņu groziem — ļaudis, kas tikai dažas reizes, liekas, sevišķi drastiskos brīžos ar skaļu uzgavilēšanu pauduši savu atzinību strīdniecēm, aizskrien kur kurais.

Brālēns: — Kā redzi, irūļo brālēn, pa visu garo laika sprīdi, ko mēs šeit, pie loga, pavadījām, šī bija vienīgā ķilda, kas tirgū izraisījās un ko ļaudis paši saviem spēkiem apklusināja. Pat nopietnāku, draudīgāku ķildu cilvēki parasti apslāpē tādā pašā veidā — visi klātesošie spraucas starp strīdniekiem, izšķirdami tos. Pagājušajā tirgus dienā starp gaļas un augļu tirgotāju būdām parādījās liela auguma, nekaunīga un rupja izskata tēvainis, kas pēkšņi sāka ķildoties ar garām ejošo miesniekzclli; nesacīdams ne vārda, ar rungu, ko nesa pāri plecam kā bisi, viņš blieza zellim, ko būtu nositis uz vietas, ja tam neizdotos veikli izvairīties, iesprūkot savā būdā. Taču šeit zellis apbruņojās ar varenu miesnieka cirvi un grasījās ar tēvaini izrēķināties. Visas pazīmes liecināja, ka strīds beigsies ar slepkavību un asinsizliešanu, tā ka darbs būs krimināltiesai. Taču dārzeņu tirgotājas — visas stipras un miesās varenas sievas — uzskatīja par savu pienākumu tik mīlīgi un cieši apskaut miesniekzelli, ka viņš nespēja izkustēties no vietas; tā nu viņš stāvēja ar augstu paceltu ieroci rokā, kā stāstīts tajā patētiskajā monologā par bargo Pirru*:

«Kā uzgleznots briesmonis, kas nespēj izšķirties starp spēku un starp gribu, tā stāvēja viņš, nedarot neko.»

Pa to laiku pārējās tirgus sievas, suku sējējs, zābaku kalpiņu pārdevējs un citi, apstādamies apkārt tēvainim, deva iespēju policijai piekļūt tuvāk un saķert šo vīru, kas, pēc manām domām, bija brīvē palaists cietumnieks.

Es: — Tātad tautai patiešām piemīt dziņa rūpēties par kārtību, bet šāda vēlme nevar atnest neko citu, kā vien svētību.

Brālēns: — Vispār, šie vērojumi tirgu, mīļo brālēn, stiprinājuši manu pārliecību, ka kopš nelaimīgajām dienām, kad nekaunīgā un augstprātīgā ienaidnieka* karapūļi pārpludināja zemi un velti pūlējās nomākt to garu, kas drīz vien kā varmācīgi kopā saspiesta atspere ar atjaunotu spēku iztaisnojās, ar Berlīnes iedzīvotājiem notikusi ievērības cienīga pārvērtība. Ar vienu vārdu sakot: kas attiecas uz tikumības ārējo izpausmi, tauta ir ieguvusi; un, ja tu pacentīsies kādā skaistā vasaras dienā tūlīt pēc pusdienām ierasties pie teltīm un pavērosi sabiedrību, kas pulcējas Moabilā*, tad pamanīsi, ka pat starp vienkāršām meičām un algādžiem valda zināma tieksme pēc bruņnioeiskuma, kas izskatās gaužām uzjautrinoši. Ar pūli noticis tas pats, kas ar atsevišķu cilvēku, kurš redzējis daudz jauna, uzzinājis daudz neparasta iļn līdz ar izteicienu nil admirari* iemantojis ari izsmalcinātākus paradumus. Agrāk berlīnieši bija rupji un neaptēsti; piemēram, svešinieks, apjautājies pēc kādas ielas, mājas vai vēl kā cita, bieži vien saņēma nekaunīgu vai dzēlīgu atbildi, vai arī tika izāzēts ar nepareizu atbildi. Nav vairs Berlīnes ielas zēnu, kas nepalaida garām ne mazāko izdevību visnekrietnākā kārtā pazoboties par mazliet uzkrītošu apģērbu vai smieklīgu negadījumu, kas piemeklējis jebkuru cilvēku. Jo cigāru zēni, kas pilsētas vārtu tuvumā piedāvā: «Jautro hamburgieti avec du feu*», šie karātavu putni, kas savu dzīvi beidz Špandavā* vai Štrausbergā*, vai, kā vēl nesen viens no viņu sugas, uz ešafota, nekādā ziņā vairs nav tādi, kāds bija īsts Berlīnes ielas zēns, kas, nebūdams klaidonis, bet parasti kāda meistara māceklis — šāds apgalvojums var likties smieklīgs — par spīti savai bezdievībai un pagrimumam, tomēr nebija zaudējis zināmupoint d'honneur* un kam netrūka visai jocīgas iedzimtas atjautības.

Es: — Ak, mīļo brālēn, atļauj dažos vārdos tev pastāstīt, kā mani nesen dziļi apkaunoja kāds asprātis no tautas. Eju garām Brandenburgas vārtiem, bet man pa pēdām seko Šarlotenburgas ormaņi, aicinādami sēsties pajūgā; viens no viņiem -ne vairāk kā gadus sešpadsmit septiņpadsmit vecs — kļūst pat tik nekaunīgs, ka satver ar savu netīro ķetnu mani aiz rokas. «Lai viņš neķeras man klāt!» dusmīgi uzkliedzu šim nekaunam «Nu, kungs,» gluži mierīgi atbild zeņķis, blenzdams mani apaļām acīm, — nu, kungs, kālab tad lai es neķertos jums klāt? Vai tad jūs neesat godīgs cilvēks?»

Brālēns: — Tas patiešām ir joks, taču nāk no tikumu pagrimuma smirdošākās bedres. — Agrāk Berlīnes dārzeņu pārdevēju un citu tirgus sievu dzēlības bija slavenas visā pasaulē un tām parādīja pat tādu godu, ka tās nosauca paršekspīriskām, kaut gan, aplūkojot tuvāk, viss spēks un savdabība izpaudās galvenokārt rupjā nekaunībā, ar kādu visriebīgākie dubļi tika pasniegti kā izmeklēts ēdiens. — Agrāk tirgus bija ķildu, kautiņu, krāpšanas un zādzību vieta, un neviena godīga sieviete neuzdrīkstējās pat domāt, ka varētu pati iepirkties, nepakļaudama sevi lielām briesmām. Jo nevien sīktirgotāji karoja paši savā starpā un pret visu pasauli, bet atradās arī cilvēki, piemēram, tādi kā visās pasaules malās savervētie salašņas, kas tolaik dienēja mūsu pulkos un atklāti centās izraisīt nemieru, la'i zvejotu duļķainos ūdeņos. Bet paskaties vien, mīļo brālēn, kādu jauku labklājības un tikumības ainu tirgus sniedz mums tagad. Zinu, ka jūsmīgi rigorisli* un pārspīlēti patriotiski askēti* dedzīgi un nikni cīnās pret pieaugošo tautas ārējās pieklājības izpausmi, uzskatīdami, ka līdz ar šo manieru slīpēšanu tiek noslīpēts un iet pazušanā viss tautiskais. Man, savukārt, ir stingra un dziļa pārliecība, ka tauta, kas tiklab pret savai zemei raksturīgo, kā arī pret svešo izturas nevij rupji vai ar nicīgu izsmieklu, bet pieklājīgi, Šā iemesla dēļ nevar zaudēt sava rakstura nacionālas iezīmes. Taču, ja es sava apgalvojuma apstiprināšanai minētu pārāk uzkrītošu piemēru, diez vai pie rigoristiem tiktu cauri ar veselu ādu.

Aizvien mazāks bija kļuvis ļaužu pūlis, aizvien tukšāks un tukšāks tirgus laukums. Daļa no dārzeņu pārdevējām kravāja savus grozus piebraukušajos pajūgos, daļa aizvilka tos pašas, aizbrauca miltu vezumi — nepārdotos ziedus dārznieces stūma prom ar lielām ķerrām — sarosījās policisti, rūpēdamies par pienācīgu kārtību, galvenokārt, pajūgu virtenē. ŠI kārtība arī neliktu traucēta, ja laiku pa laikam kādam pārgalvīgam zemnieku puisim neienāktu prātā, atklājot pašam savu Bēringa līci, drošsirdīgi auļot šķērsām pāri tirgus laukumam starp dārzeņu būdām tieši vācu baznīcas durvju virzienā. Tad sacēlās liela brēka,' un pārāk izveicīgo kučieri piemeklēja daudz likstu.

—  Šis tirgus laukums, — ierunājās brālēns, — ari tagad precīzi attēlo mūžīgi mainīgo dzīvi. Rosīga darbošanās dziņa, acumirkļa vajadzība sadzina kopā cilvēku pūli; nedaudz acumirkļos laukums kļuvis tukšs un atstāts, balsis, kas saplūda juceklīgā troksni, izskanējušas un ikviena ļaužu pamestā vieta pārāk dzīvi atgādina baisos vārdus: «Reiz bija!»

Nosita pulkstenis, kabinetā ienāca īdzīgais invalīds un, seju saviebis, paziņoja: beidzot taču kungs varētu atstāt logu un paēst, jo citādi galdā liktie ēdieni atkal atdzisīs.

— Tātad ēstgribas tev, mīļo brālēn, netrūkst? — pajautāju.

—Ai, nē! — atbildēja brālēns, sāpīgi pasmaidīdams, — tūliņ tu par to pārliecināsies.

Invalids ieripināja krēslu blakus istabā. Pasniegtie ēdieni izrādījās: gaļas buljons vidēja lieluma zupas šķīvī, sāls trauciņā taisni nostatīta pusmīksti vārīta ola un puse veģa.

—  Viens vienīgs kumosiņš vairāk, — brālēns, spiezdams manu roku, sacīja klusi un sērīgi, — pats mazākais kumosiņš viegli sagremojamas gaļas — sagādā man neciešamas sāpes, laupa jebkuru dzīvesprieku un izdzēš pēdējo jautrības dzirkstīti, kas vēl šad un tad grib iegaiiēties.

Mezdamies brālēnam pie krūtīm un cieši piekļaudams viņu sev klāt, norādīju uz papīra lapu, kas bija piestiprināta pie gultas aizslietņa.

— Jā, brālēn! — viņš izsaucās balsī, kas man iespiedās dziļi dvēselē un pildīja to ar neciešamām skumjām, — jā, brālēn! — Etsimalenunc, non olim sic erit!»

Nabaga brālēns!

SMILŠU VĪRS

Natanaēls — Lotāram

Droši vien jūs visi esat nobažījušies, ka tik ilgi nerakstīju. Māte laikam gan dusmojas, bet Klāra, iespējams, domā, ka es šeit dzīvoju vienos priekos, pavisam aizmirsdams savu jauko eņģeli, kura tēls tik dziļi iespiedies manā sirdī un prātā.

Taču tā vis nav: ik dienu un ik stundu es pieminu jūs visus, bet saldos sapņos redzu manas daiļās Klāriņas piemīlīgo veidolu, kas tik laipni man uzsmaida savām spožajām actiņām, kā viņa mēdza darīt, kad iegāju pie jums.

Ak, kā gan es būtu varējis jums rakstīt tajā satrauktajā garastāvoklī, kas līdz pat šim brīdim mulsina manas domas? — Manā dzīvē atgadījies kaut kas šausmīgs! Neskaidras nojautas' par kādu briesmīgu, nenovēršamu nelaimi savelkas man pāri kā tumšu mākoņu ēnas, caur kurām nespēj izspraukties neviens vēlīgs saules stariņš.

Bet tagad man jāpastāsta Tev, kas noticis. Saprotu, ka tas jādara, taču, iedomājoties vien par to, manā dvēselē atskan ārprātīgi smiekli.

Ak, manu sirdsmīļo Lotār, kā man iesākt šo vēstuli, lai Tev rastos « kaut vāja nojausma, ka tas, kas ar mani notika pirms dažām dienām, patiešām varēja tik ļaunprātīgi izpostīt manu dzīvi? Ja vien Tu atrastos šeit, tad varētu par to pārliecināties pats, bet tagad Tu droši vien uzskatīsi mani par aušīgu garu reģi.

Vārdu sakot, šausmas, kuras mani piemeklēja un no kuru nāvējošās ietekmes veltīgi pūlos atbrīvoties, izpaudās vienīgi tā, ka pirms pāris dienām, proti, 30. oktobrī, pulksten divpadsmitos dienā, manā istabā ienāca kāds barometru tirgotājs un piedāvāja savu preci. Nenopirku neko, piedraudēju nomest viņu pa kāpnēm, pēc tam viņš aizgāja pats.

Tu nojautīsi, ka vienīgi visai dīvainas, manu dzīvi dziļi ietekmējušas sakarības varēja šim atgadījumam piešķirt tādu nozīmi, ka pat nelaimīgā pauninieka persona noskaņoja mani visnotaļ naidīgi. Tā patiešām ir. Visiem spēkiem cenšos saņemties, lai mierīgi un pacietīgi pastāstītu Tev par notikumiem manā bērnībā vismaz tik daudz, lai tie gaiši un skaidri, spožās krāsās atainotos Tavā rosīgajā iztēlē. Bet, kamēr grasos sākt, dzirdu Tevi smejam un Klāru sakām: «Tās taču tīrās blēņas!»

Smejietics, es jūs lūdzu, smejieties par mani no visas sirds — cs jūs ļoti lūdzu! Bet, augstais Dievs, mati man slejas stāvus un tā vien šķiet, ka cs lūgtu jūs mani izsmiet tādā pašā neprātīgā izmisumā, kādā Francis Mors lūdzās Daniēlu*. — Bet tagad — laiks atgriezties pie sākuma!

Es, tāpat kā manas māsas, dienā tēvu redzēju reti — vienīgi pie pusdienu galda. Iespējams, ka viņš bija ļoti aizņemts darbā. Pēc vakariņām, ko pēc senas paražas lika galdā pulksten septiņos, mēs visi, kopā ar māti, devāmies uz tēva darbistabu un sasēdāmies ap apaļo galdu. Tēvs kūpināja pīpi, iedzerdams pa malkam no prāva alus kausa. Bieži viņš mums stāstīja brīnumainus stāstus un, to darot, tā aizrāvās, ka allaž apdzisa viņa pīpe, kurai man, pasniedzot aizdedzinātu papīra strēmeli, no jauna vajadzēja pielaist uguni, kas tad arī mani visvairāk iepriecināja. Taču bieži tēvs iedeva mums bilžu grāmatas, bet pats sēdēja kluss un nekustīgs savā atzveltnes krēslā, izpūzdams tik biezus dūmu mākuļus, ka mēs visi peldējām it kā miglā. Šādos vakaros māte bija ļoti skumīga un, tikko pulkstenis nosita deviņi, sacīja: «Nu, bērni, — gultā, gultā! Nāk Smilšu vīrs — cs jau manu!»

Un tiešām — pēc tam es ikreiz dzirdēju kādu smagiem, lēniem soļiem klamzājam pa kāpnēm augšup — tam vajadzēja būt Smilšu vīram. Reiz šī dobjā dārdināšana un mīņāšanās man izklausījās sevišķi baismīga; pajautāju mātei, kad viņa veda mūs projām: «Klau, māmiņ, kas tad īsti ir šis ļaunais Smilšu vīrs, kas mūs allaž aizdzen prom no tēta? Kā viņš izskatās?»

«Nav nekāda Smilšu vīra, mīļais bērns, — atbildēja māte, — kad es saku, ka nāk Smilšu vīrs, tas nozīmē vienīgi to, ka esat kļuvuši miegaini un vairs nespējat turēt acis vaļā, it kā tajās būtu iebārstītas smiltis.»

Mātes atbilde mani neapmierināja, jā, manā bērnišķīgajā prātā pat skaidri atplaiksnījās doma, ka mālc Smilšu vīru noliedz vienīgi tādēļ, lai mēs no viņa nebaidītos, jo allaž dzirdēju viņu nākam augšup pa kāpnēm. Ziņkāres urdīts uzzināt kaut ko vairāk par Smilšu vīru un viņa attieksmi pret mums, bērniem, beidzot pajautāju vecajai sievai, kura auklēja manu jaunāko māsu, kas tas īsti ir pārcilvēku — šis Smilšu vīrs.

«Ak, Tanclīt, — viņa atbildēja, — vai tad tu to vēl nezini? Tas ir ļauns cilvēks, kas ierodas pie bērniem, kad viņi negrib iet gultā, un pilnām saujām met viņiem smiltis acīs, tā ka tās asiņodamas izlec no pieres, tad viņš palaidņus samet maisā un aiznes uz mēnessirpi izbarot saviem bērneļiem; tic, sēdēdami ligzdā, ar saviem knābjiem, līkiem kā pūcēm, izknābj acis nerātnajiem cilvēkbērniem.»

Riebīgs manā dvēselē tagad veidojās nežēlīgā Smilšu vīra tēls: tikko viņš vakaros klamzāja augšup pa kāpnēm, drebēju aiz bailēm un šausmām. Māte nevarēja izdabūt no manis neko citu, kā vienīgi caur asarām izstomītus vārdus: «Smilšu vīrs! Smilšu vīrs!» Pēc tam iebēgu guļamistabā un gandrīz vai augu nakli sapnī mani mocīja briesmīgā parādība — Smilšu vīrs.

Biju kļuvis jau vecs diezgan, lai saprastu, ka ar Smilšu viru un viņa bērnu ligzdu uz mēnessirpja kaut kas nav īsti tā, kā aukle man bija stāstījusi; tajā pašā laikā Smilšu vīrs manās domās palika tas pats baisais rēgs un, kad dzirdēju viņu ne tikai uznākam pa kāpnēm, bet arī strauji atraujam durvis un ieejam tēva istabā, mani pārņēma šausmas un izbailes. Dažreiz viņš nerādījās ilgāku laika sprīdi, tad nāca vairākas dienas no vietas. Šie apciemojumi turpinājās gadiem ilgi, taču es nevarēju pierast pie baisā rēga, un nežēlīgā Smilšu vīra tēls manā dvēselē nekļuva bālāks. Viņa saiešanās ar tēvu sāka aizvien vairāk un vairāk nodarbināt manu iztēli; izprašņāt tēvu mani atturēja nepārvarama kautrība, bet ar gadiem manī modās aizvien lielāka vēlēšanās pašam izdibināt šo noslēpumu, pašam ieraudzīt teiksmaino Smilšu vīru. Šis Smilšu vīrs bija pievērsis manas domas visam brīnumainajam un dēkainajam, pie kā tik labprāt kavējas bērna dvēsele. Nekas man nesagādāja vairāk prieka, kā klausīties vai lasīt baismīgus stāstus par kalnu gariem, raganām, īkstīšiem un tamlīdzīgām būtnēm; taču pirmajā vietā allaž atradās Smilšu vīrs, ko ar krītu vai ogli visērmīgākajos un atbaidošākajos veidos zīmēju it visur — uz galdiem, skapjiem un sienām. Kad kļuvu desmit gadus vecs, māte pārvietoja mani no bērnistabas uz kambarīti, kas atradās gaitenī netālu no tēva istabas. Vēl vienmēr mums nācās ātri pazust, kad, pulkstenim sitot deviņi, mājā atskanēja nepazīstamā soļi. Savā kambarītī dzirdēju, kā viņš iegāja pie tēva, un drīz pēc tam man šķita, ka pa māju izplatās kāds viegls, dīvaini smaržojošs smārds. Līdz ar ziņkāri aizvien lielāka auga drosme kaut kādā veidā iepazīties ar Smilšu vīru. Bieži, tikko māte bija pagājusi garām, izlavījos no sava kambarīša gaitenī, taču neko nespēju saklausīt, jo allaž Smilšu vīrs bija jau aiz durvīm, kad sasniedzu vietu, no kurienes varētu viņu ieraudzīt. Beidzot, nepārvaramas tieksmes dzīts, nolēmu pats paslēpties tēva , istabā un sagaidīt Smilšu vīru.

Kādu vakaru pēc tēva klusēšanas un mātes sērīguma nopratu, ka ieradīsies Smilšu vīrs, tādēļ, aizbildinājies ar stipru nogurumu, jau pirms deviņiem atstāju istabu un noslēpos kādā kaktiņā līdzās durvīm. Iečīkstējās parādes durvis, cauri priekšnamam kāpnēm tuvojās gausi, smagi, draudīgi soļi. Kopā ar māsām man garām aizsteidzās māte. Klusi, klusi atvēru tēva istabas durvis. Viņš, kā parasti, sēdēja mēms un nekustīgs, ar muguru pret durvīm, un mani nepamanīja; ātri ieslīdēju un noslēpos aiz aizkara, kas bija aizvilkts priekšā durvīm blakus stāvošajam vaļējam skapinj, kurā glabājās tēva drēbes.

Tuvāk — aizvien tuvāk nāca draudīgie soļi — gaitenī kāds dīvaini krekšķēja, švīkāja kājas un murdēja. Mana sirds drebēja bailēs un nepacietībā.

Pie pašām durvīm nodimd solis — kāds spēcīgi uzsit pa durvju rokturi — durvis rībēdamas atsprāgst vaļā!

Ar pūlēm sasparojies, piesardzīgi paglūnu ārā. Smilšu vīrs stāv istabas vidū pretī tēvam, sveču spožā gaisma krīt viņam tieši sejā.

Smilšu virs — briesmīgais Smilšu virs — ir vecais advokāts Kopēliuss, kas dažreiz mēdz pie mums pusdienot!

Taču visbriesmīgākā parādība nebūtu varējusi izraisīt manī lielākas • šausmas, nekā tieši šis Kopēliuss. — Iedomājies gara auguma vīru ar platiem pleciem, bezveidīgi lielu galvu, smilšu dzeltenu vaigu, kupliem, pelēkiem uzacu kumšķiem, zem kuriem durstīgi dzalkstī zaļganas kaķa acis, prāvu, gaļīgu, pāri virslūpai nokārušos degunu. Šķībā mute bieži savelkas viltīgā smīnā — tad uz vaigiem parādās pa'tumšsarkanam plankumam un caur sakostajiem zobiem izlaužas dīvaina šņākoņa.

Kopēliuss allaž parādījās vecmodīgi piegrieztos pelnu pelēkos svārkos, tādas pašas krāsas vestē un biksēs, bet nēsāja pie šā apģērba melnas zeķes un kurpes ar mazām, akmentiņiem rotātām sprādzītēm. Niecīgā parūka tikko apsedza galvasvirsu, pieplacinātās sprogas nesniedzās pāri lielajām, sarkanajām ausīm, bet pakausī stīvi slējās plats, noslēgts maisiņš matu ielikšanai, tā ka varēja redzēt sudraba sprādzi, ar kuru bija savilkts krokotais kaklauts. Vispār viņš izskatījās pretīgs un atbaidošs, taču visvairāk mums, bērniem, riebās viņa lielās dzīslainās, matiem apaugušās dūres, tā ka mūs šķebināja viss, kam viņš pieskārās. Kopēliuss bija to pamanījis un tagad uzjautrinājās, ar šādu vai tādu ieganstu aizskardams cepuma gabaliņu vai saldu augli, ko labā māte paslcpen bija nolikusi uz mūsu šķīvja, tā ka mēs, spožām asarām acīs, aiz riebuma un pretīguma vairs nespējām baudīt kārumus, kam vajadzēja mūs iepriecināt. Gluži tāpat viņš rīkojās, kad svētku dienās tēvs mums bija ielējis mazā glāzītē saldu'vīnu. Tad viņš ātri pārlaida roku tai pāri vai pat pacēla glāzīti pie savām zilganajām lūpām un smējās īsti velnišķīgi, kad mēs vienīgi ar klusiem šņukstiem uzdrīkstējāmies izpaust savas dusmas. AJIaž viņš mūs mēdza saukāt par mazajiem zvērēniem; viņa klātbūtnē mēs nedrīkstējām izdvest ne skaņas un nolādējām riebīgo, ļauno vīru, kas ar nepārprotamu nolūku un apdomu sagandēja mums pat visniecīgākos priekus. Māte, šķiet, ienīda pretīgo Kopēliusu ne mazāk kā mēs, jo, tiklīdz tas parādījās, zuda viņas līksmais dabiskums un viņa ieslīga skumīgā un drūmā nopietnībā. Tēvs pret Kopēliusu izturējās tā, it kā viņš būtu augstāka būtne, kuras sliktos ieradumus jāpacieš, bet labā oma jāuztura par katru cenu. Pielika ar niecīgu mājienu, lai tiktu gatavoti viņa iecienītākie ēdieni un pasniegti izmeklētākie vīni.

Kad nu šo Kopēliusu ieraudzīju, ar šausmām un izbailēm dvēselē atskārtu, ka vienīgi viņš varēja būt Smilšu vīrs, taču Smilšu vīrs man vairs nešķita auklīšu pasakās pieminētais bubulis, kas nes bērnu acis uz pūces ligzdu mēnessirpl, lai pabarotu savējos, nē — tas bija riebīgs, spokains briesmonis, kas visur, kur vien iejaucas, atnes vaimanas un bēdas — laicīgu un mūžīgu pazudināšanu.

Jutos kā burvestības savalgots. Par šp:.i bailēm, ka mani varētu atklāt un, kā es labi apzinājos, bargi sodīt, paliku stāvam, galvu izbāzis pa aizkaru spraugu. Mans tēvs Kopēliusu saņēma svinīgi. «Uz priekšu! Pie darba!» atnācējs iesaucās aizsmakušā, čērkstošā balsī un nometa svārkus. Tēvs, kluss un sadrūmis, novilka rltasvārkus, pēc tam abi ietērpās garos melnos uzsvārčos. No kurienes viņi tos izņēma, nepamanīju. Tēvs atvēra kāda sienasskapja divviru durvis, un es ieraudzīju, ka tas, ko tik ilgi biju uzskatījis par sienasskapi, drīzāk atgādina tumšu iedobumu, kurā atradās mazs pavards. Kopēliuss piegāja pie tā, un sprēgādama pacēlās zila liesma. Visapkārt stāvēja dažnedažādi dīvaini rīki. Ak Dievs! — kad nu mans labais tēvs noliecās pār pavardu, viņš izskatījās gluži citādāks nekā parasti. Šķita, ka šausmīga, krampjveidīga sāpju lēkme pārvērtusi viņa laipnos, lēnprātīgos vaibstus atbaidošā, pretīgā velna vieplī. Viņš izskatījās līdzīgs Kopēliusam. Tas vicināja sarkani nokaitošās knaibles, vilkdams ārā no biezajiem dūmu mutuļiem spoži mirdzošu vielu, ko pēc tam čakli apstrādāja ar veseri. Man šķita, ka visapkārt sāk rēgoties cilvēku sejas, taču bez acīm — to vietā vīdēja dziļi, nejauki melni dobumi.

«Acis šurp! Acis šurp!» iesaucās Kopēliuss dobjā, dārdošā balsī. Iespiedzos un, mežonīgu baiļu dzīts, metos ārā no savas paslēptuves, nokrizdams uz grīdas. Tur mani sagrāba Kopēliuss. «Mazais zvērēns! Mazais zvērēns!» — viņš šķendējās, dusmās atiezdams zobus — uzrāva mani kājās un uzmeta uz pavarda, tā ka liesmas man sāka svilināt matus.

«Tagad mums ir acis — smuks pāris bērna acu!» murmināja Kopēliuss, ar saujām grābdams no liesmām kvēlojošas oglītes, ko grasījās bārstīt man acīs.

Tad mans tēvs lūgdamies izstiepa rokas un iesaucās:

«Meistar, meistar, atstāj manam Natanaēlam acis — atstāj tās viņam!»

Kopēliuss, spalgi smiedamies, sauca: «Lai tad arī puika patura acis un izraud tās dzīvē sev par mācību, bet tagad mēs smalki izpētīsim viņa roku un kāju mehānismu!»

Izteicis šos draudus, viņš sagrāba mani tik varmācīgi, ka locītavas nokrakšķēja, un, izskrūvējis ir rokas, ir kājas, pēc tam pielika tās drīz te, drīz — tur. «Nekur tās īsti neder! Vislabāk tur, kur bija! — Vecais savu amatu pratis!» — čukstēja un šņākuļoja Kopēliuss, bet ap mani viss satumsa un kļuva melns, manus nervus un locekļus sarāva pēkšņi krampji — es nejutu vairs neko.

Liega, silta elpa pieskārās manai sejai, es pamodos no nāves miega: man pāri bija noliekusies māte. «Vai Smilšu virs vēl te?» es izstomīju. — «Nē, mīļais bērns, — tas jau sen, sen ir prom un nenodarīs tev nekādu ļaunumu!» tā runādama, māte skūpstīja un spieda pie krūtīm no jauna atgūto mīluli.

Kādēļ man Tevi nogurdināt, mīļo Lotār? Kādēļ tik izsmeļoši klāstīt atsevišķus sīkumus, kad vēl tik daudz kas paliek nepateikts? Diezgan! — Tiku notverts slepeni noklausāmies, un Kopēliuss mani bargi pārmācīja. Bailes un šausmas manī izraisīja stipru drudzi, no kura cietu vairākas nedēļas. — «Vai Smilšu virs vēl te?» bija mani pirmie apzinīgie vārdi un manas atveseļošanās, manas izglābšanās zīme.

Vēl man atliek izstāstīt Tev pašu visbriesmīgāko manas bērnības notikumu, lai tu pārliecinātos, ka vainojams nav vis manu acu vājums, ja man tagad viss liekas bezkrāsains, bet gan drūmā nolemtība, kas manai dzīvei pārklājusi mākoņplīvuru, ko es saraustīšu varbūt vienīgi mirstot.

Kopēliuss vairs nerādījās: runāja, ka viņš atstājis pilsētu. Pēc šī notikuma varēja būt pagājis gads, kad mēs, pēc vecā, nemainīgā paraduma, vakarā sēdējām pie apaļā galda. Tēvs bija ļoti līksms un, stāstīdams par jaunības dienās veiktajiem ceļojumiem, atcerējās dažu labu jautru piedzīvojumu. Kad pulkstenis sita deviņi, mēs dzirdējām, ka pēkšņi nočīkst parādes durvju viras un gausi, tēraudsmagi soļi nodārdina pāri priekšnamam, bet pēc tam — augšā pa kāpnēm. «Tas ir Kopēliuss,» nobālēdama sacīja māte. «Jā, tas ir Kopēliuss,» atkārtoja tēvs gurdenā, aizlūzušā balsī. Mātei no acīm plūstin plūda asaras. «Tēv! Tēv!» viņa iesaucās, «vai tad atkal?» — «Pēdējo reizi», — tēvs atbildēja, «pēdējo reizi viņš nāk pie manis, to es tev apsolu. Bet tagad ej vien, ej kopā ar bērniem! — Ejiet — ejiet gultā! Ar labu nakti!»

Likās, ka man uzgūlies smags un auksts akmens — man aptrūka elpas. Māte, redzot, ka palieku nekustīgi stāvam, satvēra mani aiz rokas: «Nāc, Natanaēl, nāc taču!» — Ļāvos, lai mani aizved, iegāju savā kambarītī. «Nomierinies, nomierinies, liecies gultā un guli — guli!» māte sauca man nopakaļ; taču es, neaprakstāmu baiļu un nemiera mocīts, nespēju aizvērt ne acu. Ienīstais, riebīgais Kopēliuss ar dzalkstīgajām acīm stāvēja manā priekšā un, ļauni smiedamies, mani uzlūkoja — veltīgi centos šo parādību aizgainlt.

Laikam varēja jau būt ap pusnakti, kad atskanēja spalgs troksnis, it kā izšautu no lielgabala. Visa māja nodārdēja, garām manām durvīm kaut kas aizrībēja un aizšalkoja, parādes durvis klaudzēdamās aizcirtās.

«Tas ir Kopēliuss!» izbailēs iesaucos un izlēqu no gultas. Pēkšņi atskanēja griezīgs neremdināmu bēdu kliedziens, un es metos uz tēva istabu — durvis bija līdz kājai vaļā, man pretī plūda smacējoši garaiņi, kalpone klaigāja: «Ak, mūsu kungs, mūsu kungs!»

Pie kūpošā pavarda uz grīdas gulēja tēvs — melni apkvēpušu, drausmīgi izvaikstītu vaigu, bet ap viņu, dīkdamas un raudādamas, rāpoja manas māsas — blakus bez samaņas gulēja māte.

* «Kopēlius, elles izdzimum, tu esi nositis manu tēvu!» es iekliedzos un zaudēju samaņu.

Kad pēc divām dienām tēvu guldījazārkā, viņa sejas vaibsti atkal bija kļuvuši maigi un lēnprātīgi kā dzīves laikā. Jutu dvēselē ieplūstam mierinājumu, redzot, ka biedrošanās ar velnišķīgo Kopēliusu nav varējusi iegrūst viņu mūžīgajā pazušanā.

Sprādziens bija pamodinājis kaimiņus, notikušais kļuva zināms un nāca ausis priekšniecībai, kas gribēja saukt Kopēliusu pie atbildības. Taču viņš no pilsētas bija pazudis bez pēdām.

Kad nu atklāšu Tev, sirdsmīļais draugs, ka šis barometru tirgotājs nebija neviens cits kā neģēlīgais KopCliuss, Tu neļaunosies uz mani, ka es šo naidīgo parādību uzskatu par lielas nelaimes vēstnesi. Viņš bija citādi ģērbies, bet Kopeliusa augums un sejas vaibsti pārāk dziļi iespiedušies manā dvCscle, lai es varētu maldīties. Turklāt Kopēliuss pat nebija mainījis vārdu. Šeit, kā dzirdu, viņš uzdodas par mehāniķi no Pjemontas un saucas Džuzepe Kopola.

Esmu apņemies uzsākt ar viņu cīņu un atriebt teva nāvi, lai tad arī notiek kas notikdams.

Nestāsti mātei par šā elles izdzimuma parādīšanos. — Sveicini manu mīļo, jauko Klāru — rakstīšu viņai, kad būšu nomierinājies. Dzīvo vesels utt., utt.

Klāra — Natanaelam

Kaut gan labu brīdi neesi man rakstījis, es tomCr ticu, ka savā sirdī Tu mani allaž atceries. Jo par mani Tu esi domājis visai neatlaidīgi, kad, vēlēdamies savu pCdCjo vēstuli sūtīt manam brālim Lotāram, viņa vārda vietā adresē minēji manējo. Priecīgi atvēru aploksni un tikai izlasot vārdus: «Ak, manu sirdsmīļo Lotār!» aptvēru savu alošanos.

Tad nu man nevajadzēja lasīt tālāk, bet gan atdot vēstuli brālim. Par spīli tam, ka agrāk dažu labu reizi Tu mēdzi mani puiciski ķircināt, ka es esot tikpat mierīga, kā visiem labi zināmā sieva un, ja arī māja grasīlos sabrukt, tāpat kā viņa, pirms bēgšanas vēl žigli jo žigli «izlīdzinātu aizkaros nepareizi iegūlušos ieloci, tomēr es uzdrīkstos apgalvot, ka Tavas vēstules ievads mani dziļi satrauca. Tikko spēju ievilkt elpu, acu priekšā man metās raibs.

Ak, manu sirdsmīļo Natanaēl, kas gan tik šausmīgs Tavā dzīvē varēja atgadīties? Doma par šķiršanos, par to, ka nekad vairs Tevi neredzēšu, ieurbās manās krūtīs kā nokaitēta dunča asmens. — Es lasīju un lasīju! — Tavs atbaidošā Kopeliusa apraksts ir briesmīgs. Tikai tagad uzzināju, ka tavs labais, vecais tēvs miris tik šaušalīgā un varmācīgā nāvē. Brālis Lotārs, kam atdevu viņa īpašumu, mēģināja mani nomierināt, taču tas viņam īsti neizdevās. Ļaunais barometru tirgotājs Džuzepe Kopola vajāja mani ik uz soļa, un es gandrīz kaunos atzīties, ka viņam pat izdevās traucēt manu citkārt tik mierīgo miegu ar dažnedažādiem māņu tēliem. Taču drīz — jau nākamajā dienā — man par visu izveidojās cits priekšstats. Tikai nedusmojies, mans karsti mīļotais, ja Lotārs Tev gadījumā pastāstītu, ka es, par spīti Tavām dīvainajām nojautām Kopēliuss nodarīs Tev kaut ko ļaunu esmu tikpat jautra un bezrūpīga kā allaž.

Atzīšos bez aplinkiem, ka, pēc manām domām, viss drausmais un baismīgais, par ko Tu runā, radies tikai Tavā dvēselē, bet īstā un patiesā apkārtējā pasaule to iespaidojusi maz. Droši vien vecais Kopēliuss būs bijis pretīgs diezgan, bet tas, ka viņš ienīda bērnus, jūsos modināja īstu riebumu pret viņu.

Protams, Tavā dvēselē briesmīgais Smilšu vīrs no auklīšu pasakām saistījās ar veco Kopēliusu, kas arī pēc tam, kad pārstāji ticēt Smilšu vīram, palika Tavā apziņā kā spokains, galvenokārt, bērniem bīstams ļaunais gars. Balsā darbošanās naktīs kopā ar Tavu tēvu liecina vienīgi par to, ka viņi abi slepenībā nodevās alķīmiskicm izmēģinājumiem, kas nevarēja būt pa prātam tavai mātei, jo tādā veidā droši vien tika veltīgi izšķērdēts daudz naudas, bez tam vēl, kā allaž notiek ar šādiem izmēģināj umiem, Tava tēva prāts, ko aizņēma mānīgā tiekšanās pēc augstākās gudrības, novērsās no rūpēm par ģimeni. Droši vien Tavu tēvu noveda kapā paša neuzmanība, un Kopēliuss viņa nāvē nav vainojams. Iedomājies — vakar es vaicāju mūsu gudrajam kaimiņam — aptiekāram, vai tiešām ķīmisku izmēģinājumu laikā iespējami sprādzieni, kas nogalina acumirklī. Viņš atbildēja: «Nu, protams!» un aprakstīja ma,n, pēc sava paraduma, gari un plaši, kā tas var notikt, minēdams turklāt tik daudzus svešādi skanošus vārdus, ko es nekādi nespēju paturēt atmiņā.

Tagad gan Tu noskaitīsies uz savu Klāru un sacīsi: «Šajā aukstajā dvēselē neielaužas ne stariņš no tā noslēpumainā spēka, kas bieži vien cilvēkus aptver nededzamām rokām; viņa redz vienīgi pasaules raibo virspusi un priecājas par to kā neapzinīgs bērns par zeltainu augli, kura iekšpusē paslēpta nāvējoša inde.»

Ak, manu sirdsmīļo Natanaēl, vai tad Tu netici, ka arī līksmā, vaļsirdīgā, bezrūpīgā dvēselē var mājot nojausma par kādu tumšu spēku, kas naidīgi cenšas mūsos samaitāt mūsu pašu «es»?

Bet piedod man, vientiesīgai meitenei, ka uzdrošinos kaut kādā veidā izskaidrot, ko īstenībā domāju par iekšējo cīņu. — Galu galā es droši vien neatradīšu īstos vārdus, un Tu mani izsmiesi — ne jau manu muļķīgo domu dēļ, bet gan tāpēc, ka tik neveikli cenšos tās izteikt.

Ja ir kāds tumšs spēks, kas visnotaļ naidīgi un viltīgi izliek mūsu dvēselē cilpas, kurās pēc tam mūs notver un aizvelk uz briesmu pilna, samaitājoša ceļa, uz kura citādi mēs nekād nebūtu nokļuvuši — ja šāds spēks ir, tad tam jārodas mūsos, jākļūst par ņiūsu pašu «es», jo likai tādā gadījumā mēs tam noticam un ierādām vietu, kas tam nepieciešama, lai īstenotu savus tumšos darbus. Bet, ja mums netrūkst stingra, skaidras dzīves stiprināta gara, lai allaž pamanītu svešu, naidīgu ietekmi un mierīgu soli ietu pa ceļu, uz kura mūs novedušas tieksmes un aicinājums, tad baismais spēks iet bojā, veltīgi cenzdamies radīt savu veidolu, kam jābūt mūsu pašu atspoguļojumam. «Skaidrs arī tas,» piebilst Lotārs, «ka tumšais psihiskais spēks, ja paši esam tam padevušies, bieži uzbur mūsu dvēselē svešus veidolus, kam ārējā pasaule liek šķērsot mūsu ceļu, tā ka mēs paši tikai uzkurinām garu, kurš, kā mēs brīnumainā kārtā maldīgi ticam, runā ar šā veidola muti.

Tas ir mūsu pašu «es» māņu tēls, kura tuvā radniecība un dziļā ietekme uz mūsu dvēseli iemet mūs cllC vai jūsmīgi paceļ debesīs.»

Tagad Tu redzi, manu mīļo NatanaCl, ka mēs abi — es un mansbrālis Lotārs — esam apmainījušies domām par tumšo spēku un varu matēriju, kas man tagad, pēc tam kad nejau bez pūlēm esmu uzrakstījusi pašu svarīgāko, liekas dziļi nozīmīga. Es ne gluži izprotu Lotāra pēdējos vārdus, vienīgi nojaušu, ko viņš ar tiem domājis, un tomēr man šķiet, ka tic ir ļoti pareizi. Es Tevi lūdzu — izmet pavisam no galvas riebīgo advokātu Kopēliusu un barometru tirgotāju Džuzepi Kopolu. Esi pārliecināts, ka šie svešie veidoli neko Tev nespēj nodarīt; vienīgi ticība viņu bīstamajam spēkam var viņus no tiesas padarīt Tev naidīgus. Patiešām, ja ik rindiņa Tavā vēstulē neliecinātu par visdziļāko dvēseles satraukumu, ja Tavs noskaņojums nesāpinātu mani līdz sirds dziļumiem, es varētu pajokot par advokātu Smilšu vīru un barometru tirgotāju Kopēliusu. Esi jautrāks — jautrāks! — Esmu apņēmusies parādīties Tev kā labais gars un ar skaļiem smiekliem padzīt riebīgo Kopolu, ja gadījumā viņam ienāktu prātā sapnī Tevi apgrūtināt. Nenieka nebīstos no viņa un viņa riebīgajām dūrēm, nedz kā advokāts viņš spējīgs sabojāt man kādu kārumu, nedz kā Smilšu vīrs — acis.

Mūžam Tava, mans sirdsmīļotais Natanaēl, utt., utt.

Natanaēls — Lotāram

Man ļoti nepatīkami, ka nesen Klāra uzplēsusi un izlasījusi Tev domāto vēstuli, kas, protams, noticis kļūdas dēļ, ko pieļāvu savā izklaidībā. Viņa man atrakstījusi ļoti dziļdomīgu, filozofisku vēstuli, kurā izsmeļoši pierāda, ka Kopēliuss un Kopola eksistē vienīgi manā * iztēlē un ir mana «es» māņu tēli, kas acumirklī sabirs pīšļos un putekļos, ja es viņus par tādiem atzīšu. Patiešām, gandrīz negribas ticēt, ka gars, kas tik bieži starojis kā mīlīgs, salds sapnis no šīm dzidrajām, smejošajām bērna acīm, spēj tik saprātīgi, tik maģistra cienīgi spriest. Viņa atsaucas uz Tevi. Jūs esat runājuši par mani. Tu droši vien lasi viņai lekcijas par loģiku, lai viņa iemācītos visu smalki saskatīt un izprast. — Nedari to!

Bez tam ir pavisam skaidrs, ka barometru tirgotājs Džuzepe Kopola nekādā ziņā nav advokāts Kopēliuss. Es klausos lekcijas, ko lasa nupat kā atbraukušais fizikas profesors, kas ir itāļu izcelsmes un saucas tāpat kā slavenais dabaszinātņu profesors — Spalancāni*. Profesors pazīst Kopolu jau daudzus gadus, turklāt pēc izrunas var spriest, ka tas patiešām ir pjemontietis. Kopēliuss bija vācietis, taču, kā man šķiet, nekāds godīgais. Gluži nomierinājies neesmu. Lai arī jūs ar Klāru uzskatāt mani par drūmu sapņotāju, taču es nespēju atbrīvoties no iespaida, ko uz mani atstājusi Kopēliusa nolādētā seja. Esmu priecīgs, ka viņš izbraucis no pilsētas, kā man stāstīja Spalancāni.

Šis profesors ir dīvains īpatnis. Neliels, apaļīgs vīriņš ar izciliem vaigu kauliem, plānu degunu, biezām lūpām, mazām, durstīgām ačelēm. Bet labāk nekā no jebkura apraksta Tu viņu iepazīsi, ja kādā no Berlīnes kabatas kalendāriem aplūkosi Hodovecka zīmēto Kaliostro*. Tāds izskatās Spalancāni.

Nesen dodos augšup pa kāpnēm un pamanu, ka aizkars, kas citkārt cieši aizsedzis stiklotās durvis, pavilkts mazliet sānis, atstājot nelielu spraugu. Pats nesaprotu, kā man ienāca prātā pa to palūkoties. Istabā pie maza galdiņa, atbalstījusi uz tā abas kopā saņemtās rokas, sēdēja liela auguma, ļoti slaida, ārkārtīgi samērīgi veidota, grezni tērpta sieviešu kārtas būtne. Viņa sēdēja pretī durvīm, tā ka pilnībā varēju saskatīt viņas brīnumdaiļo seju. Šķita, ka sēdētāja mani nav pamanījusi, bet vispār viņas acīs bija tāds kā stingums, gandrīz gribētos sacīt, ka tās bija bez dzīvības — viņa it kā gulēja vaļējām acīm. Man kļuva gandrīz baisi, un cs klusiņām aizlavījos uz auditoriju, kas atrodas turpat līdzās. Vēlāk uzzināju, ka būtne, ko biju redzējis, ir Spalancāni meita Olimpija, ko viņš dīvainā un nosodāmā kārtā tura ieslēgtu, tā ka neviens cilvēks nedrīkst tai tuvoties. Galu galā tur kaut kas slēpjas — varbūt viņa ir plānprātīga vai arī viņai piemīt kāds cits trūkums.

Bet kādēļ es Tev par visu to rakstu? Labāk un sīkāk es varētu visu izstāstīt mutvārdiem. Tad nu zini, ka pēc divām nedēļām ieradīšos pie jums. Man jāredz rnans mīļais, jaukais eņģelis mana Klāra. Tad izgaisīs sliktā oma, kura grasījās mani pārņemt pēc viņas liktenīgās, prātīgās vēstules saņemšanas. Tādēļ arī šodien es nerakstu viņai.

Ar tūkstoš sveicieniem utt., utt., utt.

Nav iedomājams kaut kas dīvaināks un brīnumaināks kā tas, kas notika ar manu nabaga draugu, jaunjņo studentu Natanaēlu, un ko es esmu uzņēmies tev, laipnais lasītāj, izstāstīt. Vai gan tu, visnotaļ labvēlīgais, kādreiz esi piedzīvojis kaut ko tādu, kas līdz. malām pildītu tavu sirdi, prātu un domas, izspiežot no turienes visu pārējo? Viss tevī kūsāja un mutuļoja, līdz kvēlei sakarsētās asinis dzīslās virda un iekrāsoja tavus vaigus. Tavs skatiens kļuva dīvains, it kā tiektos tukšā telpā uztvert veidolus, ko nespēj saskatīt neviena cita acs, un tavi vārdi pārvērtās apslāpētās nopūtās. Kad draugi tev vaicāja: «Kā jums klājas, godātais? Kas noticis, dārgais?» Tad tu tiecies visspilgtākajās krāsās, ar visām ēnām un gaismu parādīt veidolus, kas modušies tavā dvēselē, un nopūlējies atrast vārdus, lai varētu sākt savu stāstu. Bet tev likās, it kā jau ar pirmo vārdu vajadzētu atklāt visu brīnumaino, lielisko, šaušalīgo, uzjautrinošo, baismīgo, kas noticis ar tevi, lai tas trāpītu ikvienu kā elektriskās strāvas sitiens. Taču katrs vārds, viss, ko iespēj cilvēka runa, tev šķila bezkrāsains, auksts un nedzīvs. Tu meklēji un meklēji vārdus, raustīji valodu un stostījies, bet draugu lietišķie jautājumi kā lodaina vēja pūsma skāra t:\vas dvēseles kvēli, kamēr tā grasījās apdzist. Bet, ja tu kā drosmīgs gleznotājs ar dažiem pārdrošiem otas vilcieniem vispirms biji uzmetis sava dvēseles attēla apveidu, tad bez lielām pūlām varēji triept uz audekla aizvien spožākas un spožākas krāsas, lklz tavus draugus aizrāva visdažādāko tēlu raibais ņudzeklis un viņi, tāpat kā tu, ieraudzīja paši sevi šajā gleznā, kas radusies tavā dvēselē.

Man jāatzīstas, laipnais lasītāj, ka patiesībā neviens man nav lūdzis rakstīt stāstu par jauno Natanaēlu, taču tu labi zini, ka piederu pie tās dīvainās rakstnieku audzes, kuriem, ja viņu domas kaut kas nodarbina tā, kā iepriekš aprakstīju, rodas sajūta, it kā ne vien katrs cilvēks, kas nonāk viņu tuvumā, bet, starp citu, arī visa pasaule jautātu: «Kas tad īsti nolicis? Izstāstiet jel, mīļais!»

Tā nu jutu nepārvaramu tieksmi pastāstīt tev par Natanaēla kļūmīgo dzīvi. Ne vien tādēļ, ka manu dvēseli savā varā bija paņēmis viss brīnumainais, kas tajā atgadījies, bet arī tādēļ, lai tevi, ak, manu lasītāj, noskaņotu izprast visu savādo, kā tur nav mazums, pagalam nomocījos, mēģinādams stāstu par Natanaēlu iesākt svinīgi — oriģināli un aizraujoši: «Reiz senos laikos…» — visbrīnišķīgākais jebkura stāsta sākums, taču pārāk garlaicīgs! — «Mazā provinces pilsētiņā S. dzīvoja…» — mazliet labāk, vismaz dod pamatu atvēzienam. — Bet varbūt uzreiz — medias ir res*: «Lai viņš vācas pie velna!» sauca studenls Natanaēls, skatienā pavīdot dusmām un izbailēm, kad barometru tirgotājs Džuzepe Kopola…» — Tā es arī patiešām biju uzrakstījis, kad studenta Natanaēla skatienā pamanīju kaut ko smieklīgu, taču stāsts nepavisam nav jocīgs. Man neienāca prātā neviens teikums, kas kaut vismazākajā mērā atspoguļotu kādu nieku no manā dvēselē radušās gleznas spilgtākajām krāsām. Nolēmu izlikt pavisam bez ievada. Tāpēc pieņem, labvēlīgais lasītāj, tās trīs vēstules, ko man laipni nodeva draugs Lotārs, par šās gleznas apveidu, kam tikai stāstot centīšos piešķirt aizvien vairāk un vairāk krāsu. Varbūt man izdodas, gluži kā labam ģīmetņu gleznotājam, dažu tēlu uztvert tā, ka tu saskatīsi līdzību, nepazīdams oriģinālu, un tev pat šķitīs, ka esi šo cilvēku jau itin bieži redzējis paša acīm. Varbūt tad, ak, manu lasītāj, tu ticēsi, ka nav nekā brīnumaināka un trakāka par patieso dzīvi, un ka dzejnieks to var uztvert vienīgi kā neskaidru atspīdumu blāvi nospodrinātā spogulī.

Lai skaidrāks kļūtu viss, kas jāzina no paša sākuma, pie minētajām vēstulēm vēl jāpiebilst, ka drīz pēc Natanaēla tēva nāves viņa māte bija pieņēmusi savā ģimenē Klāru un Lotāru, kāda attāla, nesen miruša radinieka bērnus, kas bija palikuši bāreņi. Klāra un Natanaēls dedzīgi iemīlēja viens otru, pret ko neviens cilvēks uz visas pasaules nevarēja iebilst, tādēļ, pirms Natanaēls atstāja pilsētiņu, lai turpinātu studijas G. pilsētā, viņi saderinājās. Šobrīd, kā redzams no viņa pēdējās vēstules, Natanaēls atrodas tur un klausās slavenā fizikas profesora Spalancāni lekcijas.

Tagad es mierīgi varēlu turpināt savu stāstu, taču šajā acumirklī manā iztēlē tik dzīvi pavīd Klāras attēls, ka nespēju no tā novērst skatienu, kā notiek allaž, kad viņa, piemīlīgi smaidīdama, mani uzlūko.

Par skaistu Klāru nevarēja saukt nekādā ziņā. — Tā domāja visi, kam pēc amata piekrita vērtēt skaistumu. Taču arhitekti slavēja viņas auguma pareizos samērus, gleznotāji atzina, ka viņas pakausis, pleci un krūtis veidoti gandrīz pārāk nevainojami, turpretī iemīlējās visi kā viens viņas krāšņajos Marijas Magdalēnas matos un bez mitas pļāpāja par Batoni* kolorītu. Viens no viņiem, īsts sapņotājs, visdīvainākajā kārtā salīdzināja Klāras acis ar Reisdāla* gleznotu ezeru, kurā atspoguļojas debesu zilgme bez mākoņiem, meži un ziedošas pļavas — visa krāšņā, raibā un priecīgā ainava. Bet dzejnieki un skaistuma pazinēji šos cildinājumus pārspēja: «Ko nozJmē ezers, ko — spogulis? — Vai gan mēs spējam šo meiteni uzlūkot, nejuzdami, ka viņas starojošais skatiens, iespiczdamics dziļi dvēselē, izraisa tur brīnumainu mūziku, no kā viss mostas un atdzīvojas? Ja arī šādos brīžos nedziedam neko īsti prātīgu, tad diez ko vērti neesam mēs paši, un to tad arī skaidri izlasām tikko jaušamajā smaidā, kas pavīd viņas lūpās, kad uzdrīkstamies viņai kaut ko nopīkstēt, kas pretendē saukties par dziesmu, par spīti tam, ka ir tikai juceklīgs atsevišķu skaņu sakopojums.»

Tā, nudien, bija taisnība. Klārai piemita līksma, nevainīga bērna dzīvā iztēle, dziļa, sievišķīgi maiga dvēsele, gaišs, asi vērīgs prāts. Prātvēderi un muldoņas viņas acīs panākumus neguva, jo, netērējot daudz vārdu, kas vispār neatbilda Klāras klusajam raksturam, viņas gaišais skatiens un tikko jaušamais ironiskais smaids sacīja: «Mīļie draūgi, kā gan jūs varat prasīt, lai es jūsu gaistošās ēnu bildes uzskatu par īstām būtnēm, dzīvām un kustīgām?»

Šā iemesla dēļ daudzi Klāru dēvēja par aukstu, nejūtīgu, prozaisku, toties citi, kuru dzīves uztvere bija dziļa un skaidra, ļoti mīlēja labsirdīgo, bērnišķīgo meiteni, taču neviens tik stipri kā Natanaēls, kas uzcītīgi un priecīgu prātu virzījās uz priekšu zinātnē un mākslā. Klāra pieķērās mīļotajam ar sirdi un dvēseli; pirmie mākoņi aptumšoja viņas dzīvi, kad tas no viņas šķīrās. Ar kādu sajūsmu viņa metās mīļotā rokās, kad tas, kā pēdējā vēstulē Lotāram solījis, patiešām atgriezies savu tēvu pilsētā, ienāca mātes istabā! Notika tā, kā Natanaēls bija cerējis, jo, no jauna ieraugot Klāru, viņš nedomāja nedz par advokātu Kopēliusu, nedz par Klāras prātīgo vēstuli — acumirklī viss īgnums bija pagaisis.

Tomēr Natanaēlam bija taisnība, kad vēstulē draugam Lotāram viņš apgalvoja, ka pretīgā barometru tirgotāja Kopolas tēls visnotaļ ļauni ietekmējis viņa dzīvi. To juta visi, jo Natanaēls jau pirmajās dienās parādīja, ka ir pilnīgi pārmainījies savā visdziļākajā būtībā. Viņš iegrima drūmos sapņos un drīz vien izturējās tik dīvaini, kā vēl nekad nebija izturējies. Viss, arī pati dzīve viņam šķita pārvērtusies sapnī un nojausmā: allaž viņš runāja par to, ka ikviens cilvēks, iedomādamies sevi brīvu, kalpo vienīgi tumšo spēku nežēlīgai rotaļai, veltīgi cilvēks dumpojas, lēnprātīgi jāpakļaujas visam, ko lēmis liktenis. Viņš pat atļāvās apgalvot, ka muļķīgi ir ticēt, it kā mākslā un zinātnē varētu darboties patvaļīgi, jo apgarotība, bez kuras nav iespējams darboties, rodas nevis mūsu dvēselē, bet gan kāda ārpus mums esoša augstāka pirmsākuma ietekmē.

Prātīgajai Klārai šī mistiskā jūsma bija visaugstākajā mērā pretīga, taču šķita veltīgi ielaisties strīdā, lai to atspēkotu. Vienīgi tad, kad Natanaēls pierādīja, ka Kopēliuss ir ļaunuma pirmsākums, kas sagrābis viņu tajā brīdī, kad viņš aiz aizkara slepus noklausījies, un ka šis pretīgais dēmons visbriesmīgākajā veidā izpostīs viņu mīlestības laimi, Klāra kļuva ļoti nopietna un sacīja:

—   Jā, Natanaēl, tev taisnība: Kopēliuss ir ļauna, naidīga ideja — viņš var darboties kā velnišķīgs spēks, kas redzamā veidā ienācis pasaulē, bet vienīgi tad, ja tu viņu nepadzen no sava prāta un domām. Kamēr tu viņam tici, viņš arīeksistč un darbojas — viņa spēks ir vienīgi tava ticība.

Natanaēls, pagalam noskaities, ka Klāra pieļauj dēmonu esību vienīgi viņa paša dvēselē, jau sāka klāstīt mistisko mācību par velniem un baismīgiem spēkiem, bet Klāra viņu īdzīgi pārtrauca, iestarpinot pa kādam vienaldzīgam vārdam, ne pa jokam sadusmojot Natanaēlu. Pēc viņa domām, aukstām un nejūtīgām dvēselēm šādi dziļi noslēpumi neatklājas, bet, īsti neapzinādamies, ka pieskaita arī Klāru pie šādiem zemiskiem raksturiem, viņš neatteicās no mēģinājuma ar šiem noslēpumiem iepazīstināt arī savu līgavu. Agrīnās rīta stundās, kad Klāra palīdzēja gatavot brokastis, Natanaēls stāvēja viņai blakus un lasīja priekšā visdažādākās grāmatas par mistiku, līdz Klāra palūdza:

—   Bet, mīļo Natanaēl, ja nu man ienāktu prātā nosaukt tevi par ļauno ideju, kas atstāj iznīcinošu iespaidu uz manu kafiju? Jo, ja es darīšu, kā tu vēlies, un, darbu pametusi, nenovērsīšu acu no tevis, kamēr tu lasi, kafija ieskries ugunī, un jūs visi paliksiet bez brokastīm!

Natanaēls strauji aizcirta grāmatu un pagalam sapīcis aizskrēja uz savu istabu. Agrāk viņam bija piemitušas īpašas spējas sacerēt saistošus un jautrus stāstus, ko viņš pierakstīja, bet Klāra ar visdziļāko prieku uzklausīja; tagad viņa sacerējumi bija kļuvuši drūmi, neizprotami, izplūduši, tā ka, ja arī Klāra aiz saudzības 'par to nerunāja, viņš tomēr skaidri juta, cik maz tie viņai patīk. Nekas Klārai nešķita nāvējošāks par garlaicīgām sarunām; šādos brīžos viņas skatienos un runā izpaudās neuzveicama garīgā miegainība. Natanaēla sacerējumi patiešām bija briesmīgi garlaicīgi. Viņa sapīkums par Klāras vēso, prozaisko prātu auga augumā; Klāra nespēja pārvarēt savu īgnumu par Natanaēla neskaidro, drūmo, garlaicīgo misticismu un tā, paši to nemanīdami, savās dvēselēs viņi viens no otra attālinājās aizvien vairāk, un vairāk. Riebīgā Kopēliusa tēls, kā Natanaēlam klusībā nācās atzīties, viņa iztēlē bija nobālējis, un bieži viņam sagādāja grūtības dzīvi attēlot to savos sacerējumos, kur tas parādījās kā briesmīgs likteņa bieds. Beidzot viņam ienāca prātā izvēlēties par sava dzejoļa tēmu drūmās nojautas, ka Kopēliuss iznīcinās viņa mīlestības laimi. Šajā dzejojumā viņš attēloja sevi un Klāru, saistītus uzticīgas mīlestības saitēm, taču šķitai, ka šad un tad viņu dzīvē iesniedzas melna dūre, lai nolaupītu ikvienu viņiem dāvāto prieka mirkli. Beidzot, kad viņi jau stāv altāra priekšā kā līgava un līgavainis, parādās šausmīgais Kopēliuss un aizskar Klāras brīnišķīgās acis — tās ielec Natanaēla krūtis kā ugunīgas dzirkstis, svilinot un dedzinot, bet Kopēliuss viņu satver un iemet liesmojošā ugunslokā, kas griežas vētras ātrumā un krākdams un svilpdams aizrauj viņu sev līdzi. Atskan tāda kaukšana, it kā orkāns nežēlīgi pātagolu putojošos jūras viļņus, kuri kā melni, baltgalvaini milži slejas pretī niknā cīniņā. Bet cauri šiem mežonīgajiem auriem viņš saklausa Klāras balsi:

— Vai tad tu nespēj mani saskatīt? Kopēliuss tevi apmānījis — tās nebija manas acis, kas tā dedzināja tavas krūtis — tās bija tavu sirdsasiņu kvēlojošās lāses — manas acis ir veselas — nu uzlūko taēu mani!

Natanaēls domā: «Tā ir Klāra, un es piederu viņai mūžīgi!» — Pēkšņi šķiet, it kā šī doma ar varu ielauztos ugunīgajā aplī, tas apstājas un dobjā dunoņa izgaist melnajā bezdibenī. Natanaēls ielūkojas Klāras acīs, taču tā ir nāve, kas laipni uzlūko viņu ar mīļotās acīm.

Kamēr Natanaēls šo dzejoli sacerēja, viņš izturējās ļoti mierīgi un piesardzīgi: viņš slīpēja un laboja katru rindiņu un, tā kā bija pakļāvies metriskā pantmēra spaidiem, nemeta mieru, līdz viss sabalsojās tīri un labskanīgi. Taču, kad nu beidzot darbs bija galā un viņš dzejoli skaļā balsi nolasīja, tad, šausmu un pēkšņu izbaiļu sagrābts, izsaucās:

— Kam pieder šī briesmīgā balss?

Tomēr drīz vien viņš atkal sāka uzskatīt dzejoli par ļoti izdevušos, un viņam šķita, ka tam vajadzētu aizraut Klāras auksto dvēseli, lai gan viņš lāgā nepadomāja, kādēļ tad Klāra būtu jāaizrauj un kas īstenībā būtu panākts, biedējot viņu ar baismīgajiem tēliem un pareģojot briesmīgu likteni, kas izpostītu viņas mīleslību.

Natanaēls un Klāra sēdēja mātes mazajā dārziņā; Klāra bija ļoti līksma, jo kopš trim dienām Natanaēls, rakstot jau pieminēto dzejoli, nebija viņu mocījis ar saviem sapņiem un nojautām. Arī Natanaēls, tāpat kā agrāk, dzīvi uņ priecīgi trieca par uzjautrinošiem niekiem, tāpēc Klāra sacīja:

— Tikai tagad esmu tevi pa īstam atguvusi — raugies vien, kā mēs esam padzinuši pretīgo Kopēliusu!

Pēkšņi Natanaēlam ienāca prātā, ka viņam kabatā glabājas dzejolis, ko viņš vēlējies nolasīt. Bez kavēšanās viņš izvilka lapas no kabatas un sāka lasīt. Klāra, paredzēdama, ka dzejolis, kā parasti, izraisīs garlaicību un samierinādamās ar to, mierīgi pievērsās adīklim. Bet, tā kā aizvien tumšāki un tumšāki cēlās drūmie padebeši, viņa ļāva adāmajai zeķei iekrist klēpī un sāka stingi vērties Natanaēla sejā. Tas bez apstāšanās trenca savu dzejoli uz priekšu rindu pa rindai, iekšējā uguns tumši sārtoja viņa vaigus, no viņa acīm plūda asaras. — Pēdīgi viņš bija galā un, ievaidējies dziļā pagurumā, satvēra Klāras roku, kamēr no viņa lūpām kā neremdināmās bēdās raisījās nopūta:

— Ak, Klāra Klāra!

Klāra maigi pickļāva mīļoto pie krūtīm un klusi, bet ļoti lēnām un dziļā nopietnībā sacīja:

—   Natanaēl, manu sird«mīļo Natanaēl, met šo aplamo — bezjēdzīgo — vājprātīgo pasaku ugunī!

Tad Natanaēls pietrūkās kājās un, Klāru atgrūzdams, sadusmots kliedza:

— Tu nejūtīgais, nolādētais automāti

Viņš aizskrēja, bet dziļi aizvainotā Klāra lēja rūgtas asaras.

—  Ak, nekad viņš mani nav mīlējis, jo nesaprot mani! — viņa skaļi elsoja.

Lapenē ienāca Lotārs, un Klārai vajadzēja viņam izstāstīt, kas noticis. Lotārs mīlēja māsu no visas sirds, un katrs šās apsūdzības vārds krita viņa dvēselē kā kvēlojoša dzirksts, tā ka īgnums, ko viņš ilgi bija glabājis sirdī pret sapņos ieslīgušo Natanaēlu, uzliesmoja mežonīgā naidā. Aizsteidzies pie Natanaēla, viņš pārmeta tam neprātīgo izturēšanos pret mīļoto māsu bargiem vārdiem, uz kuriem iekaisušais Natanaēls tāpat atbildēja. Uz «dīvaino, vājprātīgo ģeķi» tika atbildēts ar «nožēlojamo, parasto ikdienas cilvēciņu». Divkauja bija neizbēgama. Viņi nolēma nākamajā rītā satikties aiz dārza sētas un, pēc vietējās studentu paražas, cīnīties ar labi uzasinātiem īsajiem rapieriem. Mēmi unsadrūmuši viņi klīda pa māju. Klāra bija dzirdējusi aso strīdu un redzējusi, ka mijkrēslī paukošanas skolotājs atnes rapierus. Viņa nojauta, kam jānotiek. Cīņas vietā nonākuši, Lotārs un Natanaēls, drūmi klusēdami, tikko bija nometuši svārkus un, pēc asinīm slāpstošu cīņassparu degošajās acis, grasījās viens otram uzklupt, kad, atgrūdusi dārza vārtiņus, pie viņiem piesteidzās Klāra. Elsodama viņa skalā balsī sauca:

—  Jūs mežonīgie, briesmīgie cilvēki! Noduriet mani uz vietas, pirms krītat viens otram virsū, jo kā gan lai es dzīvoju pasaulē, ja mīļotais būs nonāvējis brāli vai brālis — mīļoto?

Lotārs ļāva noslīgt rokai ar ieroci un klusēdams skatījās uz zemi, bet Natanaēla dvēselē līdzās sirdi plosošām žēlabām no jauna uzbangoja mīlestība, kādu viņš bija lolojis pret daiļo Klāru. Slepkavīgais ierocis izkrita viņam no rokas, un viņš metās pie Klāras kājām.

—  Vai spēsi man jebkad piedot, mana vienīgā, sirdsmīļotā Klāra? — Vai varēsi man piedot, sirdsmīļo brāli Lotār?

Lotāru aizkustināja drauga dziļās sāpes; asarām līstot, visi trīs izlīgušie apkampās un zvērēja allaž turēties cits pie cita mīlestībā un uzticībā.

Natanaēls jutās tā, it kā būtu novelts smagais slogs, kas bija spiedis viņu pie zemes, jā, it kā viņš, pretodamies tumšajiem spēkiem, kas bija turējuši viņu savā varā, būtu izglābis savu esību, kam draudējusi iznīcība. Vēl trīs svētlaimīgas dienas viņš uzturējās pie saviem mīļajiem, tad devās atpakaļ uz G., kur viņam bija jāpavada vēl viens gads, lai pēc tam uz mūžīgiem laikiem atgrieztos tēvu pilsētā.

Mātei tika noklusēts viss," kas atliecās uz Kopēliusu, jo nebija noslēpums, ka viņa nespēj par šo cilvēku domāt bez šausmām, jo, tāpat kā Natanaēls, vainoja to sava vīra nāvē. .

Cik izbrīnīts bija Natanaēls, kad, nonācis pie sava dzīvokļa, redzēja, ka māja nodegusi līdz pamatiem, bet no gruvešu kaudzes paceļas vienīgi kaili mūri! Par spīti tam, ka ugunsgrēks bija izcēlies apakšējā stāvā dzīvojošā aptiekāra laboratorijā un tāpēc māja bija sākusi degt no apakšas, Natanaēia drosmīgajiem un uzņēmīgajiem draugiem bija izdevies vēl īstajā laikā ielauzties viņa istabā, kas atradās augšējā stāvā, un izglābt grāmatas, manuskriptus un instrumentus. Bez kļūmēm viss tika nogādāts uz citu māju un tur noīrēta istaba, kurā Natanaēls tūliņ iekravājās. Viņš neveltīja sevišķu uzmanību tam apstāklim, ka šī māja atrodas tieši pretī Spalancāni dzīvoklim un tikpat maz šķita pārsteigts, kad pamanīja, ka no sava loga var ielūkoties tieši tajā istabā, kur itin bieži vientulīgi sēdēja Olimpija, tā ka viņš labi varēja saskatīt tās augumu, kamēr sejas vaibsti palika neskaidri un izplūduši. Beidzot arī viņam šķita dīvaini, ka Olimpija tajā pašā stāvoklī, kādā viņš to reiz bija ieraudzījis caur stiklotajām durvīm, stundām ilgi sēž pie maza galdiņa bez jebkāda darba, nenovērsdama no viņa nekustīgo skatienu. Tomēr klusībā viņam nācās atzīt, ka vel nekad nav redzējis daiļāku augumu, bet tā kā Natanaēls glabāja sirdī Klāras tēlu, stīvā un nekustīgā Olimpija viņam bija dziļi vienaldzīga, un tikai reizēm viņš pazagšus pavērās pāri saviem konspektiem uz daiļo tēlu pretējā pusē — tas bija viss.

Patlaban viņš rakstīja vēstuli Klārai, kad pie durvīm kāds klusi pieklauvēja; uz viņa aicinājumu tās atvērās, un istabā ieskatījās Kopolas pretīgā seja. Natanaēls iekšēji nodrebēja, bet, atcerējies, ko Spalancāni bija sacījis par savu tautieti Kopolu un ko pats attiecībā uz Kopēliusu bija apsolījis mīļotajai, viņš sakaunējās par savām bērnišķīgajām bailēm no rēgiem, ar pūlēm saņēmās un tik lēni un mierīgi, cik vien iespējams, sacīja:

— Es nepirkšu barometru, mans draugs, ejiet vien!

Bet pēkšņi Kopoia ienāca istabā pavisam un, savilcis plato muti riebīgā smīnā, kamēr mazās ačeles zem sirmajām, garajām skropstām durstīgi zibsnīja, sacīja aizsmakušā balsī: *

—  Ei, ne barometrs! Man ir smuks acs, smuks acs!

Natanaēls šausmās iesaucās: — Trakais cilvēk, kur tu ņēmi acis? Acis — acis? •

Bet tajā pašā acumirkli Kopola, pabīdījis malā savus barometrus, iebāza roku svārku dziļajā kabatā un vilka ārā lornetes un acenes, ko rindoja uz galda.

— Nu — nu — brill — brill priekš degun, tas ir mans acs — smuks acs!

Tā runādams, Kopola turpināja vilkt ārā no kabatas aizvien vairāk un vairāk aceņu, tā ka viss galds drīz vien sāka dīvaini ņirbēt un dzirkstīt. Tūkstoš acu rēgojās, krampjaini mirkšķināja un blenza uz

NatanaClu, bet viņš nespēja novērst skatienu no galda, un, jo vairāk aceņu Kopola lika uz tā, jo mežonīgāk cits ar citu krustojās liesmainie skatieni, raidīdami savus asinssarkanos starus pret Natanaēla krūtīm. Briesmīgu izbaiļu pārņemts, viņš iekliedzās:

— Rimsties, jel rimsties, drausmīgais cilvēk!

Viņš bija satvēris cieši aiz rokas Kopolu, kas, nelikdamies zinis, ka viss gaids jau apkrauts acenēm, patlaban grāba kabatā, lai izvilktu vēl vairāk aceņu. Kopola, smejot pretīgus, neskanīgus smieklus, lēnīgi atbrīvojies no Natanaēla tvēriena un iesaucies: «Ak, nekas priekš jums — bet, skat, kur smuks glāz!» bija sarausis acenes kaudzē, noglabājis tās, bet no sānkabatas izvilcis daudz gan prāvāku, gan mazāku binokļu. Tikko acenes bija nozudušas, Natanaēls pavisam nomierinājās un, atceroties Klāru, skaidri saprata, ka briesmīgais rēgs radies vienīgi viņa dvēselē, kā arī to, ka Kopola, augstākā mērā godājams mehāniķis un optiķis, nekādā ziņā nevar būt nolādētā Kopēliusa dubultnieks un rēgs. Turklāt nevienam no optiskajiem instrumentiem, ko Kopola tagad lika galdā, nepiemita nekas sevišķs, vismaz ne tik spokains kā acenēm, tāpēc, lai vērstu visu par labu, Natanaēls nolēma tagad patiešām iegādāties kaut ko no Kopolas krājumiem. Viņš satvēra mazu, ļoti smalki izstrādātu binokli un, lai to pārbaudītu, paskatījās ārā pa logu. Nekad vēl viņam dzīvē nebija gadījies turēt rokā binokli, kas tik tīri, asi un skaidri tuvinātu acīm aplūkojamos priekšmetus. Neviļus viņš ieskatījās Spalancāni istabā: Olitnpija kā allaž sēdēja pie mazā galdiņa, atbalstījusi uz tā elkoņus, rokas salikusi.

Tagad Natanaēls pirmo reizi ieraudzīja Olimpijas brīnumdaiļi veidoto seju. Vienīgi acis gluži dīvainā kārtā viņam šķita stingas un nedzīvas. Bet, jo vērīgāk viņš binoklī raudzījās, jo vairāk viņam likās, ka Olimpijas acīs atviz vaļģa mēnesgaisma. Šķita, ka tikai nupat tās ieguvušas spēju redzēt: aizvien dzīvāka un dzīvāka uguns iedegās viņas « skatienos. Natanaēls stāvēja pie loga kā bumbas sasaistīts, vēl un vēl vērodams dievišķīgi daiļo Olimpiju. Krckšķināšana un kāju švīkāšana pamodināja viņu kā no dziļa sapņa. Kopola stāvēja viņam aiz muguras:

— Trecehīni trīsdukāt!

Natanaēls optiķi bija pavisam aizmirsis — ātri viņš sameklēja prasīto.

—   Ny kā? Smuks glāz — smuks glāz? Kopola vaicāja savā piesmakušajā, pretīgajā balsī, viltīgi smīnēdams.

— Jā, jā, jā! — Natanaēls īgni atbildēja, — sveiki, mīļais draugs!

Kopola, uzmezdams Natanaēlam ne vienu vien dīvainu skatienu,

atstāja istabu. Natanaēls dzirdēja viņu kāpnēs skaļi smejam.

—  Nu, lūk, — Natanaēls nodomāja, — viņš izsmej mani, jo droši vien esmu par mazo binokli samaksājis pārāk dārgi — pārāk dārgi samaksājis!

Kamēr viņš klusiņām čukstēja šos vārdus, šķita, ka istabai baismi pāršalc dziļa pirmsnāves nopūta; Natanaēlam, baiļu stindzinātam, aptrūka elpas. Taču viņš skaidri apzinājās, ka pats bija izdvesis šo nopūtu.

—  Klārai, — viņš čukstēja, — patiešām taisnība, kad viņa mani uzskata par pliekanu garu regi, bet tomēr muļķīgi — ak, vairāk nekā muļķīgi, ka mani vēl tagad dīvaini biedē aplamā doma, it kā es būtu Kopblam par binokli samaksājis pārāk dārgi. Neredzu šīm bailēm nekāda pamata.

Tad viņš apsēdās pie galda, lai pabeigtu vēstuli Klārai, taču, pametis skatienu iogā un pārliecinājies, ka Olimpija vēl aizvien atrodas iepriekšējā vielā, viņš vienā mirklī, it kā nepārvarama spēka dzīts, pielēca kājās, tad, satvēris Kopolas binokli, nespēja vairs novērst acu no Olimpijas pavedinošā daiļuma, kamēr ieradās Zigmunds — viņa draugs no studentu brālības, lai aicinātu uz lekciju pie profesora Spalancāni. Liktenīgās istabas durvju aizkars bija cieši aizvilkts. Natanaēlam neizdevās ieraudzīt Olimpiju nedz šeit, nedz arī abās nākamajās dienās viņas istabā, kaut gan viņš gandrīz vai neatkāpās no loga un nepārtraukti vēroja pretējo māju caur Kopolas binokli. Trešajā dienā logs tika pat aizklāts. Galīgi izmisis, ilgu un dedzīgu alku dzīts, viņš metās ārā no pilsētas. Olimpijas tēls viņa acu priekšā šūpojās gaisā, iznāca no krūmāja un no dzidrā strauta skatījās viņā lielām, mirdzošām acīm. Klāras tēls bija izdzēsts no Natanaēla dvēseles, viņš nedomāja ne par ko citu, kā vienīgi par Olimpiju, žēlodamies skaļi un raudulīgi:

—  Ak, manas mīlestības cēlā, brīnišķīgā zvaigzne, vai tu vienīgi tādēļ esi man uzlēkusi, lai tūliņ atkal pazustu, pametot mani drūmā, bezcerīgā naktī?

Atceļā nonācis līdz sava dzīvokļa durvīm, viņš pamanīja Spalancāni mājā trokšņainu rosību. Durvis stāvēja līdz kājai vaļā, iekšā nesa dažnedažādus iedzīves piederumus, pirmā stāva logu rāmji bija izcelti, darbīgas kalpones, šurpu turpu stumdīdamas milzīgas sukas, mēza un slaucīja, iekšā sita un klaudzināja galdnieki un tapsētāji. Neizsakāmā pārsteigumā Natanaēls palika stāvam uz ielas; pēkšņi viņam picstei• dzās Zigmunds un smiedamies vaicāja:

— Nu, ko tu saki par mūsu veco Spalancāni?

Natanaēls apgalvoja, ka nevarot sacīt itin neko, jo gluži neko par profesoru nezinot, vēl vairāk — ar lielu izbrīnu viņš skatoties, ka klusajā, drūmajā mājā sākusies tāda traka rosība un darbošanās. Tad viņš no Zigmunda uzzināja, ka Spalancāni rītdien rīkojot lielas svinības — koncertu un balli — un ka ielūgta vai pase universitātes studentu. Izplatījušās valodas, ka Spalancāni pirmo reizi ļaušot parādīties sabiedrībā savai meitai Olimpijai, ko tik ilgu laiku skaudīgi slēpis no ikvienas svešas acs.

Mājās Natanaēls alrada ielūguma karti un noliktajā stundā, kad karietes cita pēc citas pieripoja pie profesora namdurvīm un izgreznotās zāles iemirgojās sveču gaismā, sirdij skaļi pukstot, devās turp. Profesora mājā bija sapulcējušies milzum daudz viesu, kas pārstāvēja augstāko sabiedrību. Olimpija parādījās ļoti greznā un

gaumīgā tērpā. Gribot negribot nācās apbrīnot viņas daiļi veidoto seju un augumu. Muguras mazliet dīvaino ieliekumu un lapsenes viduklim līdzīgo šmaugumu, šķiet, bija izraisījusi aplam ciešā iežņaugšanās korsetē. Tomēr dažus no klātesošajiem nepatīkami pārsteidza dīvainā noteiktība un stīvums, ar kādu viņa kustējās; to izskaidroja ar piespiešanos izturēties tā, kā pieņemts sabiedrībā.

Sākās koncerts. Olimpija ļoti veikli spēlēja flīģeli un tikpat veikli nodziedāja kādu bravūrīgu āriju skaidrā, gandrīz vai spalgā balsī, kas atgādināja stikla zvaniņa šķindas. Natanaēls bija sajūsmināts pār mēru: viņš stāvēja pēdējā rindā un žilbinošajā sveču gaismā lāgā nevarēja saskatīt Olimpijas sejas vaibstus. Tāpēc viņš, neviena nepamanīts, izvilka no kabatas Kopolas binokli un skatījās uz daiļo Olimpiju. Ak, tad viņš ieraudzīja, cik ilgu pilnām acīm tā noraugās uz viņu, kā ikviena skaņa, pirms aizdedzina viņa dvēseli, atspoguļojas Olimpijas mīlas pilnajā skatienā! Samākslotās rulādcs Natanaēlam šķita kā mīlas apskaidrotas dvēseles pret debesīm raidītas gaviles un kad, beidzoties kadcncei, zālē atskanēja ilgstoši trilleri, viņš, it kā ugunīgu joku satverts, nespēja vairs savaldīties, aiz sāpēm un sajūsmas skaļi neiesaucies:

— Olimpija!

Visi atskatījās uz viņu, daži smējās. Bet doma ērģelnieks savilka vēl drūmāku seju nekā iepriekš un noteica vienīgi:

—  Nu — nu!

Koncerts bija beidzies, sākās balle. — Dejot! — ar viņu — ar viņu! — Natanaēlam tagad šķita visu ilgu piepildījums, vienīgās alkas, bet kur rast tik daudz drosmes, lai uzaicinātu viņu, balles karalieni? Taču — viņš pats neatskārta, kā tas gadījies, ka, dejai sākoties, viņš atradās tieši blakus Olimpijai, kas vēl nebija uzaicināta, un ka viņš, tikko spējīgs izstomīt dažus vārdus, satvēra viņas roku. Lcdusauksta bija Olimpijas roka; Natanaēls notrīsēja, sajutis nāves saltumu, un stingi vērās Olimpijas acīs, kas, pilnas mīlas un ilgu, staroja viņam pretī, un tajā brīdī viņam šķita, ka aukstajās rokās sāk dunēt pulss, bet dzīslās — strāvot dzīvas, karstas asinis. Un arī Nalanaēla dvēselē spēcīgāk iekvēlojās mīlas alkas — viņš apskāva daiļo Olimpiju un kopā ar viņu ievirpuļoja dejotāju pulkā.

Agrāk viņš bija domājis, ka dejo pareizi — mūzikas taktī, taču pēc gluži savādās noteiktības, ar kādu kustējās Olimpija un kas bieži vien viņu pamatīgi izsita no līdzsvara, Natanaēls drīz vien atskārta, cik ļoti viņam trūkst ritma izjūtas. Tomēr viņš vairs nevēlējās dejot ne ar vienu citu sievieti un būtu spējis nogalināt ikvienu, kas tuvotos Olimpijai, lai uzaicinātu to uz deju. Taču tas notika tikai divreiz, un viņam par izbrīnu pēc tam Olimpija palika sēžot, bet viņš nepagura atkal un atkal no jauna viņu uzaicināt.

Ja Natanaēls būtu spējis saskatīt vēl ko citu, ne tikai daiļo Olimpiju, neizbēgami kļūtu dažnedažādi nepatīkami strīdi un ķildas, jo acīmredzot paklusie, ar pūlēm apslāpētie smiekli, kas atskanēja drīz šajā, drīz tajā zāles kaktā, kur pulcējās jaunie ļaudis, attiecās uz daiļo Olimpiju, kam viņi — nezin kādēļ — sekoja ziņkāriem skatieniem. Sakarsis no dejošanas un bagātīgi baudītā vīna, Natanaēls bija atmetis savu parasto kautrību. Viņš sēdēja līdzās Olimpijai, turēdams tās roku savējās, un ar vislielāko dedzību un sajūsmu runāja par savu mīlu tādiem vārdiem, ko nesaprata nedz viņš pats, nedz Olimpija Taču pēdējā varbūt tomēr, jo nenovērsa no viņa acu un laiku pa laikam nopūtās:

— Ah — ah — ah!

Uz to Natanaēls atbildēja šādi:

—  Ak, brīnišķā debesu būtne! — tu — citā saulē apsolītās mīlestības stars! — tu — dziļā dvēsele, kurā atspoguļojas visa mana būtība! — piebilzdams vēl daudz tamlīdzīgu vārdu, bet Olimpija aizvien no jauna nopūtās:

— Ah ah!

Profesors Spalancāni dažas reizes pagāja garām abiem laimīgajiem un gluži dīvainā apmierinātībā viņiem uzsmaidīja. Kaut gan Natanaēls atradās pavisam citā pasaulē, pēkšņi viņam šķila, ka pie profesora Spalancāni kļūst manāmi tumšāks; viņš paskatījās visapkārt un, ne pa jokam izbijies, ieraudzīja, ka tukšajā zālē nupat, grasīdamās izplēnēt, beidz degt divas pēdējās sveces. Sen bija apklususi mūzika, un dejas beigušās.

—  Šķiršanās, šķiršanās! — gluži nesavaldīgi un izmisīgi iesaucās Natanaēls, skūpstīdams Olimpijas roku, tad noliecās pie viņas mutes — ledusaukstas lūpas sastapās ar viņa kvēlojošajām!

Tāpat kā tajā brīdī, kad viņš pieskārās Olimpijas saltajai rokai, arī tagad Natanaēls juta, ka viņu pārņem šausmas, un pēkšņi viņam ienāca prātā leģenda par mirušo līgavu*, bet Olimpija bija viņu piekļāvusi sev cieši klāt, un skūpstā viņas lūpas šķita iegūstam dzīvības siltumu.

Profesors Spalancāni lēnām šķērsoja tukšo zāli, kurā dobji atbalsojās viņa soļi, bet augums dziestošo sveču drebošajā gaismā izskatījās baiss un spokains.

—  Vai tu mani mīli — vai tu mani mīli, Olimpija? — Tikai vienu vārdu! — Vai tu mani mīli? — čukstēja Natanaēls, bet Olimpija, celdamās kājās, vienīgi dvesa:

— Ah ah!

—   Jā, manas mīlestības cēlā, brīnišķīgā zvaigzne, —iesaucās Natanaēls, — tu esi uzlēkusi un spīdēsi, apskaidrodama manu dvēseli uz laiku laikiem!

— Ah — ah! — atbildēja Olimpija aizejot.

Natanaēls viņai sekoja, līdz viņu priekšā pēkšņi stāvēja profesors.

—  Jūs ārkārtīgi dzīvi sarunājāties ar manu meitu, — viņš smaidīdams sacīja, — nu ko, mīļais Natanaēla kungs, ja jums ir patika tērzēt ar vientiesīgu meiteni, jūsu apciemojumi mani iepriecēs!

Kad Natanaēls devās prom no profesora mājas, viņa sirdī mirgoja viss plašais debesjums. Nākamajās dienās sarunas grozījās tikai ap Spalancāni rīkotajām viesībām. Kaut gan profesors bija darījis visu, lai tās

izdotos, tomēr smējēji zināja stāstīt par daudziem nepiedienīgiem un dīvainiem starpgadījumiem, bet visvairāk par stīvo, klusējošo Olimpiju, kam, par spīti viņas daiļajai ārienei, piedēvēja prāta trulumu un tādējādi mēģināja izskaidrot, kādēļ Spalancāni viņu tik ilgi turējis paslēptu. Natanaēls klausījās šajās paļās ne bez iekšēja nemiera, tomēr klusēja, jo viņš prātoja, v^i maz ir vēris pierādīt šiem puišiem, ka tieši pašu prāta trulums viņiem traucē iepazJt Olinipijas dziļo, brīnišķīgo dvēseli.

— Esi tik labs, brāl, — kādu dienu ierunājās Zigmunds, — esi tik labs un pastāsti, kā tu, prātīgs puisis, varēji ieskatīties tajā vaska ģīmī, tajā koka lellē otrpus ielas?

Natanaēls gandrīz jau aizsvilās, taču ātri apdomājās un atbildēja:

—  Bet saki tu man, Zigmund, kā tavam skaidrajam, citkārt visu daiļo uztverošajam skatienam, tavam rosīgajam prātam varēja nemanīta paslīdēt garām Olimpijas brīnišķīgā piemīlība? Taču tieši tāpēc, paldies Dievam, tu neesi mans sāncensis, jo citādi vienam no mums nāktos krist asiņainā cīņā.

Zigmunds, labi redzēdams, kādā stāvoklī draugs atrodas, veikli mainīja sarunas toni un pēc tam, kad bija izteicies, ka par mīlestības objektu nekad nevajaga strīdēties, piebilda:

— Tomēr dīvaini, ka daudzi no mums par Olimpiju spriež puslīdz vienādi. Viņa mums šķiet — neņem, brāl, ļaunā — neizprotamā kārtā sastingusi un nedzīva. Tiesa, viņas augums, tāpat kā seja, ir samērīgs. Viņu varētu uzskatīt par skaistu, ja viņas skatiens nebūtu tik stings, gribētos pat sacīt — nedzīvs. Viņas soļi ir neparasti saskanīgi, katru kustību, šķiet, noteikusi uzvilkta'mehānisma gaita. Spēlējot klavieres vai dziedot, viņa ievēro nepatīkami nevainojamo, bezdvēselisko dziedošas mašīnas takti, tāpat kā to dara dejojot. Mums šī Olimpija iedvesa gandrīz vai baismas, tā ka mēs negribējām nākt ar viņu nekādos sakaros, jo šķita, ka viņa tikai izliekas par dzīvu būtni, taču īstenībā ar

* viņu saistās kāds noslēpums.

Natanaēls nekādā ziņā nepadevās sarūgtinājumam, kas grasījās viņu pārņemt, dzirdot šos vārdus, bet pārvarēja savu sapīkumu un vienīgi ļoti nopietni sacīja:

—  Laikam jau jums, aukstajām, prozaiskajām dvēselēm, Olimpija varēja iedvest bailes. Dzejiska dvēsele atklājas vienīgi sev līdzīgai! — Vienīgi man staroja viņas mīlas pilnais skatiens, saistīdams sirdi un domas, jo vienīgi viņas mīlestībā es atkal atrodu pats sevi. Jums droši vien nav'pa prātam tas, ka viņa nemelš niekus banālās sarunās, kā to dara citas meitenes, kuru dvēseles ir seklas. Tiesa, viņa runā maz, taču šie nedaudzie vārdi, šķiet, kā īsti hieroglifi atklāj mīlas pilnu iekšējo pasauli, kā arī viņsaules mūžīgo vērtību vērojumos iegūtu garīgās dzīves a'ugstāko izpratni. Taču to izprast nav jūsu spēkos, tāpēc visi mani vārdi ir veltīgi.

—  Lai Dievs tevi sargā, mīļais brāli, — Zigmunds sacīja ļoti maigi, gandrīz vai sērīgi, — bet man šķiet, ka tu esi nonācis uz slikta ceļa. Uz

mani tu vari paļauties, gadījumā ja viss… — nē, negribu sacīt vairs ne vārda!

Natanaēlam pēkšņi šķita, ka vēsais, prozaiskais Zigmunds parādīji.^ cik ļoti irviņam uzticīgs, tāpēcviņš visnotaļ sirsnīgi pakratīja pretī pastiepto roku.

Natanaēls bija pavisam piemirsis, ka kaut kur pasaule dzīvo arī Klāra, kuru viņš kādreiz mīlējis; māte Lotārs — visi bija izgaisuši no atmiņas — viņš dzīvoja tikai Olimpijai, pie kuras ik vakaru sēdēja stundām ilgi, spriedelēdams par savu mīlestību, par pamodinātajām kvēlajām draudzības jūtām, par dvēseļu radniecību, kamēr Olimpija visas šīs runas ļoti bijīgi uzklausīja.

No savas rakstāmpults dziļumiem Natanaēls izvilka visu, ko jebkad bija uzrakstījis. Dzejoļi, fantāzijas, vīzijas, romāni, stāsti diendienā tika papildināti ar dažnedažādiem jūsmīgiem sonetiem, štancēm, kanconām, ko viņš nepagurdams stundām ilgi lasīja priekšā Olimpijai. Taču arī nekad vel viņam nebija bijusi tik lieliska klausītāja. Nedz viņa izšuva, nedz adīja, nedz lūkojās ārā pa logu, viņa nebaroja putniņu, nerotaļājās ar klēpja sunīti, ar iemīļotu kaķēnu, nevirpināja pirkstos papīra strēmelīti vai citu ko, viņa neatļāvās ar klusu, tīšuprāt izmocītu klepu apspiest žāvas; īsi sakot, stundām ilgi viņa sēdēja, nepagriezdamās un nepakustēdamās, stingu skatienu vērdamās mīļotājam acīs, un aizvien dedzīgāks, aizvien dzīvāks kļuva šis skatiens. Vienīgi, kad Natanaēls beidzot cēlās no krēsla, lai uzspiestu skūpstu viņas rokai, bet dažreiz arī — lūpām, viņa izdvesa: «Ah — ah!» — bet pЈc tam piebilda: «Ar labu nakti, mans mīļais!»

—    Ak, brīnišķīgā, dzclmainā dvēsele! — iesaucās Natanaēls, atgriezies savā istabā, — tikai tu, tu vienīgā mani saproti!

Viņš nodrebēja no iekšēja saviļņojuma, domādams, kāda brīnumaina dvēseļu saskaņa ar katru dienu aizvien vairāk atklājas starp viņu un Olimpiju, jo viņam šķita, it kā vārdi, ko Olimpija bija izteikusi par viņa darbiem, par viņa dzejnieka dotībām vispār, būtu aizgūti no viņa un atskanējuši no paša dvēseles dzīlēm. Droši vien tā arī bija, jo nekad Olimpija neizrunāja nevienu citu vārdu, kā iepriekš minētos. Ja Natanaēls brīžos, kad prāts bija skaidrs.un lietišķs, piemēram, rītos tūliņ pēc pamošanās, ari iedomājās par Olifnpijas pilnīgo pasivitāti un mazrunību, tad tomēr mēdza sacīt:

—  Kas gan ir vārdi — vārdi? — Viņas dievišķīgo acu skatiens man izsaka vairāk nekā jebkura valoda Šeit — vfrs zemes. Vai gan debesu bērns maz spēj iekļauties šaurajā lokā, ko novilkusi nožēlojama pasaulīga nepieciešamība?

Profesoru Spalancāni, šķiet, ļoti iepriecināja attiecības, kādas bija izveidojušās starp viņa meitu un Natanaēlu; viņš izrādīja savu labvēlību ar visvisādām nepārprotamām zīmēm un, kad NatanaCls beidzot uzdrīkstējās netieši ieminēties par derībām ar Olimpiju, profesors smaidīja pār visu seju, paziņodams, ka atstāšot meitai pilnīgi brīvu izvēli.

Šo vārdu iedrošināts, sirdij alkās kvēlojot, Natanaēls nolēma jau nākamajā dienā lūgtin izlūgties Olimpijai, lai viņa bež aplinkiem, skaidros vārdus pasaka to, ko jau sen paudis viņas brīnišķīgais, mīlas pilnais skatiens, proti, ka viņa vēlas kļūt viņējā uz laiku laikiem. Natanaēls sāka meklēt gredzenu, kuru viņam šķiroties bija dāvājusi māte un kuru viņš grasījās pasniegt Olimpijai kā kopīgi uzsāktās, plaukstošās dzīves un savas padevības zīmi. Gredzenu meklēdams, Natanaēls atrada Klāras un Lotāra vēstules: vienaldzīgi viņš tās nometa malā, atrada gredzenu, iebāza to kabatā un aizsteidzās pāri ielai pie Olimpijas.

Jau kāpnēs, jau priekštelpā viņš izdzirdēja ērmīgu rīboņu; šķita, ka tā nāk no Spalaneāni darba istabas: — mīņāšanās — trinkšķēšana — grūstīšana sitieni pret durvīm, pastarpām lamas un lāsti.

—  Laid vaļā! — Laid vaļā — bezgodi — sasodītais! — Vai tāpēc te ielikta miesa un dzīvība? — Ha — ha — ha — ha! Tādas norunas nebija — es, es uztaisīju acis! — Bet es — ritentiņu ierīci! — Prom, dumjais nešķīsteni, ar visu savu ritentiņu ierīci — nolādētais suns, nejēga pulkstcņrneistar — vācies prom — sātan — stāvi, kalpa dvēsele — velnišķā bestija! — Stāt! — prom! — laid vaļā!

Tās bija Spalaneāni un riebīgā Kopēliusa balsis, kas viena caur otru kliedza un lādējās. Neizsakāmu baiļu trenkts, Natanaēls metās istabā. Profesors bija sagrābis kādu sievieti aiz pleciem, bet itālietis Kopola aiz kājām: abi raustīja un vilka to šurp un turp, nikni strīdēdamies par savu guvumu. Visdziļākajās šausmās Natanaēls atlēca atpakaļ, kad sievietes figūrā sazīmēja Olimpiju; iedegdamies mežonīgās dusmās, viņš gribējaf mīļoto satracinātajiem strīdniekiem atņemt, bet tieši tajā acumirkli Kopola ar milzu spēku izrāva figūru profesoram no rokām un zvēla ar to savam pretiniekam tik briesmīgi, ka profesors saļodzījās un atmuguriski uzgāzās galdam, uz kura stāvēja fialas*, retortes, pudeles, stikla stobriņi, kas džinkstēdami plīsa tūkstoš lauskās. Pēkšņi Kopola pārmeta sievietes figūru pāri plecam un, baismi un griezīgi smiedamies,steidzās pa kāpnēm lejup, tā ka figūras riebīgi nokarājušās kājas, atsitoties pret pakāpieniem, kokaini klaudzēja un rībēja.

Natanaēls stāvēja kā sastindzis — pārāk skaidri viņš bija redzējis, ka Olimpijas līķa bālajā vaska sejā acu vietā ir vienīgi melni dobumi: viņa izrādījās nedzīva lelle. Spalaneāni valstījās uz. grīdas — stikla lauskas bija ievainojušas viņa galvu, krūtis un rokas, no kurām slraumēm plūda asinis. Taču viņš sakopoja visus spēkus.

—    Dzenies viņam pakaļ — dzenies viņam pakaļ — ko tu vēl kavējies? — Kopēliuss — Kopēliuss nolaupījis manu labāko automātu — divdesmit gadu pie tā strādāts — tajā ielikta miesa un dzīvība! Ritentiņu mehānisms — valoda — kustības — viss mans — tikai acis — acis nozagtas tev! Sasodītais — nolādētais! Dzenies viņam pakaļ — atnes man Olimpiju — lūk, kur acis!

Pēkšņi Natanaēls pamanīja uz grīdas asiņainu acu pāri, kas stīvi blenza viņā; Spalaneāni ar neievainoto roku tās satvēra un meta uz viņa pusi, trāpīdams tieši krūtīs.

Pēkšņi Natanaēlu nokaitētiem nagiem sagrāba vājprāts, kas ielauzās vina dvēselē, saplosot domas un prātu. — Nu, knaši knaši, — knaši! — Ogunsrats — ugunsrats! Griezies, ugunsrats — jautrāk — jautrāk! Koka lcllīt, knašāk, smukā koka lelllt, griezies…

Tā klaigādams, viņš metās virsū profesoram un aizspieda tam rīkli. Natanaēls būtu viņu nožņaudzis, taču troksnis bija atvilinājis šurp daudz ļaužu, kas ielauzās'mājā, uzrāva kājās prātu zaudējušo Natanaēlu un tādā kārtā izglāba profesoru, kura brūces bez kavēšanās tika pārsietas. Zigmunds, lai cik stiprs būdams, nespēja savaldīt trakojošo Natanaēlu, kas baismīgā balsī joprojām klaigāja: «Koka lcllīt, pagriezies!» ar sažņaugtām dūrēm sizdams uz visām pusēm. Beidzot vairākiem cilvēkiem ar kopīgiem spēkiem izdevās viņu pārspēt, nogrūžot zemē un sasienot. Vārdi Natanaēla mutē pārvērtās šausmīgā, dzīvnieciskā baurošanā. Tāds, atbaidošā vājprāta lēkmē plosīdamies, viņš tika nogādāts trako mājā.

Ja tu, laipnais lasītāj, zināmā mērā jūti līdzi izveicīgajam mehāniķim un automātu radītājam Spalancāni, varu tev, pirms turpinu stāstīt par to, kas notika vēlāk ar nelaimīgo Natanaēlu, pavēstīt, ka Spalancāni brūces tika pilnīgi sadziedētas. Tomēr universitāti viņam nācās atstāt, jo atgadījums ar Natanaēlu bija piesaistījis sabiedrības uzmanību, un visi bija vienisprātis, ka iemānīt prātīgu ļaužu tējas saietos dzīvas būtnes vietā koka lelli, ir galīgi nepieļaujama blēdība. Juristi pat nosauca šo blēdību par sevišķi izsmalcinātu un tādēļ vēl jo stingrāk sodāmu, jo tā bija vērsta pret sabiedrību un tik viltīgi iecerēta, ka neviens cilvēks (ja neņem vērā patiešām gudrus studentus) to nebija pamanījis, kaut gan tagad visi izlikās gudri un atsaucās uz dažādiem novērojumiem, kas viņiem bija likušies aizdomīgi. Taču šie pēdējie īstenībā neko prātīgu neatklāja. Vai tad, piemēram, kādam varēja likties aizdomīgi, ka, pēc kāda eleganta tējista* apgalvojuma, Olimpija, pretēji visām paražām, biežāk šķaudījusi nekā žāvājusies? Pirmā darbība, domāja elegantais, bijusi slēptas dzinējierīces pašuzvilkšanās, jo atskanējusi diezgan stipra čīkstēšana utt. Poēzijas un daiļrunas profesors paņēma šķipsniņu tabakas, aizcirta dozi un svinīgi sacīja:

— Augsti godājamās dāmas un kungi, vai tad jūs nemanāt, kur tas suns aprakts? Tā ir viena vienīga alegorija — metaforas turpinājums! — Jūs mani saprotat! — Sapientisat*!

Taču daudzus no augsti godātajiem kungiem šāds izskaidrojums neapmierināja. Atgadījums ar automātu bija iespiedies dziļi viņu dvēselēs un līdz ar to tajās bija iclavījusies patiešām atbaidoša neuzticība cilvēka miesai Lai būtu pilnīgi pārliecināti, ka viņu mīlas objekts nav koka lelle, vairāki mīlētāji tx»gad pieprasīja, lai iemīlētā kaut ko nodzied vai nodejo, takti neievērodama, kā ari, priekšā lasīšanā klausoties, ada, izšuj, rotaļājas ar mopsīti u. L jpr., bet pār visām lietām, lai viņa ne vien klausās, bet dažreiz arī atbild tā, ka vārdos patiešām varētu saklausīt domas un izjūtas. Daudzu mīlestības saites kļuva stiprākas un turklāt sirsnīgākas, citi turpretī paklusām šķīrās. — Taisnība, ka paļauties nevarneuzko — sacīja gan vieni, gan otri. — Tējas saietos neticami daudz žāvājās, bet nekad nešķaudīja,

lai nemodinātu ne mazākās aizdomas. — Spalancāni, kā jau sacīts, bija jādodas prom, lai izvairītos no kriminālatbildības par to, ka nodevīgā kārtā viņš cilvēku sabiedrībā iemānījis automātu. Pazudis bija ari Kopola.

Natanaēls pamodās kā no smaga, baismīga sapņa, atvēra acis un juta, ka ar maigu, brīnumainu siltumu viņu caurstrāvo neizsakāma svētlaime. Viņš gulēja tēva mājās savā gultā. Pāri viņam bija noliekusies Klāra, bet netālu stāvēja māte un Lotārs.

—  Beidzot, beidzot, ak, manu sirdsmīļo Natanaēl, tu esi atveseļojies no smagās slimības — tagad tu atkal esi mans! — visdziļākajā dvēseles saviļņojumā izsaucās Klāra, abām rokām apskaudama Natanaēlu.

Bet viņam no aizkustinājuma acīs sariesās spožas, karstas asaras un, dziļi nopūzdamies, viņš izdvesa:

—  Mana — mana Klāra!

Ienāca Zigmunds, kas vislielākajās bēdās bija palicis draugam uzticīgs. Natanaēls sniedza viņam roku:

— Dārgais brāli, tu tomēr neesi mani atstājis!

Bez pēdām pazudušas bija visas vājprāta pazīmes, un drīz vien, mātes, iemīļotās un draugu rūpīgi kopts, Natanaēls atspirga. Pa to laiku mājā bija iegriezusies laime: kāds vecs, skops tēvocis, no kura neviens mantojumu negaidīja, bija nomiris un atstājis mātei līdz ar diezgan ievērojamu turību arī mazu muižiņu jaukā apkārtnē, netālu no pilsētas. Uz turieni viņi gribēja pārcelties: māte, Natanaēls ar Klāru, ko viņš drīzumā grasījās precēt, un Lotārs. Natanaēls, kļuvis maigāks un bērnišķīgāks kā jebkad agrāk, tikai tagad iepazina Klāras tīro, brīnišķīgo dvēseli. Pat ar mazāko mājienu neviens viņam neatgādināja pagātni. Vienīgi, kad Zigmunds no viņa atvadījās, Natanaēls sacīja:

—  Dieva vārds, brāl, es biju nonācis uz slikta ceļa, bet īstajā laikā , kāds eņģelis mani uzveda uz gaišas takas! — Ak, tā bija Klāra!

Zigmunds, aiz bailēm, ka drauga dvēseli dziļi ievainojušās atmiņas varētu ataust spilgtas un dedzinošas, neļāva viņam šo atzīšanos turpināt.

Tas notika laikā, kad četri laimīgie grasījās pārcelties uz mantoto muižiņu. Bija dienas vidus, kad viņi gāja cauri pilsētai. Pirms viņi nonāca tirgus laukumā, kam pāri savu milzīgo ēnu meta rātsnama tornis, bija izdarīts dažs labs pirkums.

—  Paklau! — iesaucās Klāra, uzkāpsim taču vēlreiz tornī un palūkosimies uz tālajiem kalniem!

Sacīts, darīts. Abi — Natanaēls un Klāra — devās pa kāpnēm augšup, kamēr māte ar kalponi gāja mājup, bet Lotārs, nejuzdams tieksmi rāpties pa daudzajiem pakāpieniem, nolēma gaidīt viņus lejā.

Tur nu — torņa visaugstākajā galerijā — rokrokā stāvēja abi mīlētāji un noraudzījās uz vieglā dūmakā tītajiem mežiem, aiz kuriem kā milzu pilsēta slējās zilgano kalnu grēdas.

—  Paskaties taču uz mazo dīvaini pelēko krūmu, kas, šķiet, soļo tieši mūsu virzienā! — iesaucās Klāra.

Neko nedomādams, Natanaēls iebā7.a roku kabatā, atrada Kopolas binokli un paskatījās sānis — viņa priekšā stāvēja Klāra! Pēkšņi viņa pulss krampjaini sarāvās, asinis dzīslās sastinga — mironīgi bālu seju viņš blenza uz Klāru, bet drīz vien viņa acīs, kas bolījās visapkārt, zvērodamas un sprēgādamas iedegās liesmas. Pretīgā balsī viņš iekaucās kā vajāts zvērs, tad palēcās augstu gaisā un, pastarpām baismi smiedamies, klaigāja griezīgā balsī:

— Koka lellīt, pagriezies! — koka lellīt, pagriezies!

Ar milzīgu spēku viņš satvēra Klāru un pūlējās nomest viņu lejā, taču Klāra izmisīgās nāves bailēs cieši pieķērās margām. Lotārs dzirdēja vājprātīgo plosāmies, dzirdēja Klāras izbaiļu kliedzienus, viņā modās baisas nojautas. Viņš skrēja augšup — durvis uz otro kāpņu posmu bija noslēgtas — skaļāk atskanēja Klāras palīgā saucieni. Kā bez prāta aiz dusmām un bailēm, Lotārs metās pret durvīm, kas beidzot atsprāga vaļā.

Gurdāka un gurdāka kļuva Klāras balss: — Palīgā — glābiet — glābiet… — līdz apklusa pavisam.

—    Viņa ir pagalam — vājprātīgais viņu nonāvējis! — kliedza Lotārs.

Arī durvis uz galeriju bija aizcirstas. — Izmisums piešķīra Lotāram milža spēku — viņš izgāza durvis no virām. Augstais Dievs! — trakojošā Natanaēla satverta, Klāra karājās gaisā virs galerijas — tikai ar vienu roku vēl turēdamās pie dzelzs margas. Zibenīgi Lotārs satvēra māsu un ievilka viņu galerijā, tajā pašā mirklīar savilktu dūri triekdams vājprātīgajam sejā, tā ka tas atsprāga atpakaļ, palaizdams vaļā savu laupījumu.

Lotārs skrēja lejup, nesdams uz rokām paģībušo māsu. — Viņa bija glābta. — Bet Natanaēls, palicis viens, plosījās pa galeriju, palēkdamies gaisā un laiku pa laikam iekliegdamies:

— Ugunsrats, griezies — ugunsrats, griezies!

Mežonīgo kliedzienu pievilināti, saskrēja ļaudis. Augstu pāri citu galvām slējās advokāta Kopēliusa milzīgais augums; viņš tikko bija ieradies pilsētā un taisnā ceļā devies uz tirgus laukumu Cilvēki grasījās doties augšā tornī, lai savaldītu trakojošo, bet Kopēliuss iesmiedamies sacīja:

—   Ha — ha! — pagaidiet mazliet — tas nonāks lejā pats! — un tāpat kā visi pārējie turpināja skatīties uz augšu.

Pēkšņi Natanaēls, brīdi stāvējis kā sastindzis, pārliecās pāri margām, ieraudzīja Kopēliusu un, izgrūzdams griezīgu kliedzienu: — Ha! — smuks acs — smuks acs! — pārlēca pāri margām.

Kad Natanaēls ar sadragātu galvaskausu gulēja uz akmens bruģa, Kopēliuss bija drūzmā pazudis.

Stāsta, ka pēc vairākiem gadiem kādā attālā apvidū redzēta Klāra, kas, rokrokā ar patīkama izskata vīru, sēdējusi pie skaistas lauku mājas durvīm, bet turpat rotaļājušies divi mundri zēni. No redzētā varēja secināt, ka Klāra beidzot atradusi mierīgo-ģimcncs laimi, pēc kuras bija tiekusies viņas skaidrā, dzīvespriecīgā dvēsele un kuru pretrunu plosītais Natanaēls nekad viņai nebūtu spējis sniegt.

ĶĒNIŅA LĪGAVA

Pēc dabas vērojumiem uzmesta pasaka

PIRMĀ NODAĻA,

kurā sniegtas ziņas par dažādām personām un viņu savstarpējām attiecībām, kā arī lasītājs saistošā veidā top sagatavots visam pārsteidzošajam un augstākajā mērā brīnumainajam, par ko vēstīs nākamās nodaļas.

Tas bija svētīts gads. Tīrumos visnotaļ krāšņi zaļoja un ziedēja rudzi, kvieši, mieži un auzas, zemnieku puikas zagās zirņos, bet mīļie lopiņi āboliņā. Ķirši bija nolīkuši no ogu smaguma, tā ka pat zvirbuļu karaspēkam, par spīti vislabākajai gribai noknābāt kokus plikus,' pusi nācās atstāt citai maltītei. Diendienā ikviena dzīva radība mielojās līdz sātam pie lielā, visiem pieejamā dabas dzīru galda.

Taču, lai nu citur bija kā būdams, bet Dapsula fon Cabeltaua kunga dārzā saknes auga tik pārmēru skaistas, ka nebija nekāds brīnums, ja Anniņas jaunkundze aiz prieka par tām gandrīz nespēja valdīties.

Laikam jau tūliņ nepieciešams pateikt, kas šie abi bija — Dapsuls fon Cabeltaua kungs un Anniņa.

Iespējams, ka tu, mīļo lasītāj, atrodoties kādā ceļojumā, reiz nonāc skaistajā zemē, kam cauri tek jaukā Maina. Lēns rīta vējiņš dvesmo savu saldo elpu pāri laukiem, kas zeltaini mirgo uzlēcošās saules staros. Tu vairs nespēj nosēdēt šaurajā karietē, tu izkāp un ej cauri mežiņam, aiz kura tikai tad, kad kariete jau ripo lejup, ieraugi mazu ciematiņu. Bet pēkšņi tev pretī nāk gara auguma kalsnējs vīrs, kura dīvainais apģērbs piesaista tavu uzmanību.

Vīrs valkā mazu pelēka filca cepurīti, kas uzmaukta virs piķa melnās parūkas, viņa drēbes — svārki, veste un bikses — ir viscaur pelēki, pelēkas ir arī zeķes un kurpes, jā, pat ļoti garais spieķis lakots pelēkā krāsā. Tā, plali sperdams soļus, tev tuvojas šis vīrs, taču šķiet, ka viņš tevi pat nepamana, kaut gan stīvi raugās tevī lielām, dziļi iedubušām acīm.

— Labrīt, mans kungs! — tu uzsauc, kad vīrs gandrīz jau uzskrējis tev virsū.

Tad vīrs satrūkstas, it kā pēkšņi būtu pamodināts no dziļa miega, norauj savu cepurīti un saka dobjā, raudulīgā balsī:

—  Labu rītu? Ak, mans kungs, cik priecīgi mēs varam būt, ka pie mums rīts ir labs — nabaga Santakrusas iedzīvotāji — tikko pārciestas divas zemestrīces, bet tagad lietus gāž kā ar spaiņiem!

Tu, mīļo lasītāj, īsti nezini, kas būtu jāatbild dīvainajam vīram, bet, kamēr tu par to prāto, viņš, nomurminādams: «Ar jūsu atļauju, mans kungs!» — jau vieglītiņām pieskāries lavai pierei un ieskatījies tavā delnā.

—  Lai debesis jūs svētī, mans kungs! — Zvaigžņu stāvoklis jums labvēlīgs! — viņš apgalvo tikpat dobjā un raudulīgā balsī kā iepriekš un soļo prom.

Šis dīvainais vīrs nebija neviens cits kā Dapsuls fon Cabcltaua kungs, kam pieder vienīgi no senčiem mantotais mazais nabadzīgais ciematiņš Dapsulhcima, kurš atrodas visjaukākajā un piemīlīgākajā apkaimē un kurā tu patlaban ieej.

Tu gribi brokastot, bet izredzes paēst krodziņā ir bēdīgas. Baznīcas svētku laikā notiesāti visi pārtikas krājumi un, tā kā tu negribi apmierināties vienīgi ar pienu, tevi raida uz kungu māju, kur cienījamā Annas jaunkundze tev viesmīlīgi pasniegs visu, kas mājā patlaban atrodams. Tu nekautrējies doties turp.

Par šo kungu māju nu reiz nekas vairāk nav sakāms, kā vien tas, ka tai patiešām ir logi un durvis, tāpat kā citkārt barona fon Tondertonktonka* pilij Vcstfālē.

Tomēr virs namdurvīm greznojas jaunzēlandiešu manierē kokā grieztais fon Cabcltau'u ģimenes ģerbonis. Bet ērmīga šī celtne izskatās tāpēc, ka tās rietumpuse pieslejas vecas, sabrukušas pils lokveidīgajam mūrim, bet aizmugures durvis ir kādreizējie vārti, kas ved tieši pils pagalmā, kura vidū vēl gluži neskarts stāv augstais, apaļais sargtornis. Pa šīm ar ģimenes ģerboni rotātajām namdurvīm pretī nāk jauna sārtvaidze meitene, ko dzidri brūno acu un gaišo matu dēļ varētu saukt par visnotaļ daiļu, vienīgi viņas augums padevies mazliet par daudz apaļīgs. Kā pati laipnība viņa lūdz tevi ienākt un tūliņ, tikko nojautusi tavu vajadzību, cienā tevi ar visgaršīgāko pienu un itin prāvu sviestmaizi, bet pēc tam pasniedz kūpinātu šķiņķi, kas tev šķiet kā Baijonā gatavots*, un glāzīti cukurbiešu degvīna. Turklāt meitene, kas nav neviena cita, kā Anna fon Cabeltauas jaunkundze, gaužām saprātīgi un mundri runā par visu, kas attiecas uz lauksaimniecību, parādīdama pie tam nebūt ne aprobežotas zināšanas.

Bet pēkšņi, it kā no gaisa nākdama, atskan skaļa, biedīga balss:

— Anna! — Anna! — Anna!

Tu izbīsties, taču Annas jaunkundze gluži mierīgi paskaidro:

—  Tētis atgriezies no pastaigas un savā studiju istabā pieprasa brokastis!

— Savā studiju istabā… pieprasa? — tu vaicā gaužām pārsteigts.

— Jā, — atbild Annas jeb Anniņas jaunkundze, kā ļaudis viņu dēvē, — jā, tēta studiju istaba atrodas tur augšā — torni — un runā viņš caurule!

Un tad, mīļais lasītāj, tu redzi, kā Anniņa atver šauros torņa vārtiņus un ar tām pašām aukstajām brokastīm, kādas tu tikko iebaudīji, proti, ar krietnu porciju šķiņķa un maizes, kā arī cukurbiešu degvīna, teciņiem dodas augšup. Bet'tikpat ātri viņa ir atkal atpakaļ un, vadādama tevi pa skaisto sakņu dārzu, tik daudz stāsta par krāsainajiem kruzuļkāposticm, deviņvīruspCku, angļu turnepšiem, mazo Zaļgalvi, Montrī, Lielmogulu, dzelteno Prinča galvu* utt., ka tevi pārņem vislielākais izbrīns, it īpaši, ja tu nezini, ka ar šiem dižciltīgajiem vārdiem nav domāts nekas cits, kā vien kāposti un salāti.

Man šķiet, ka ar īslaicīgo apciemojumu Dapsulheimā pietiks, lai tu, mīļais lasītāj, pilnībā izprastu apstākļus, kas valdīja šajā mājā, par kuru grasos tev pastāstīt dažnedažādas brīnumainas, gandrīz neticamas lietas.

Savā jaunībā Dapsuls fon Cabeltaua kungs reti bija atstājis pili, kas, līdz ar prāvu skaitu muižu, piederēja viņa vecākiem. Dapsula kunga audzinātājs, vecs, ērmīgs vīrs, mācīja viņam nevien svešas, galvenokārt, austrumtautu valodas, bet izkopa savā audzēknī arī tieksmi pēc mistikas vai, labāk sakot, noslēpumainām blēņām. Skolotājs nomira, atstādams jaunajam Dapsulam veselu bibliotēku ar slepeno zinību grāmatām, kurās viņš iedziļinājās. Arī vecāki nomira, un pēc viņu nāves jaunais Dapsuls devās tālos ceļojumos, kā jau audzinātājs bija piekodinājis, proti, uz Ēģipti un Indiju. Kad pēc daudziem gadiem viņš beidzot atgriezis, izrādījās, ka brālēns pa to laiku tik centīgi bija pārvaldījis viņa īpašumu, ka pāri nebija palicis nekas cits, kā vien mazais Dapsulhcimas ciematiņš. Dapsuls fon Cabeltaua kungs pārāk tiecās pēc augstākas pasaules zelta, ko radījusi saule, lai daudz bēdātu * par laicīgo mantu, tāpēc, līdz sirds dziļumiem aizkustināts, pateicās, ka brālēns viņam saglabājis jauko Dapsulheimu ar skaisto, augsto sargtorni, kurš šķita kā radīts astroloģiskiem pētījumiem un kura visaugstākajā virsotnē Dapsuls fon Cabeltaua kungs bez kavēšanās lika iekārtot savu studiju istabu. Tad nu arī gādīgais brālēns pierādīja, ka Dapsulam fon Cabeltaua kungam jāprecas. Dapsuls šo nepieciešamību atzina un tūliņ apprecēja jaunkundzi, ko brālēns viņam bija izraudzījies. Sieva ienāca mājā tikpat ātri, cik ātri to atkal atstāja. Viņa nomira pēc tam, kad bija dzemdējusi Dapsula kungam meitu. Brālēns sarīkoja kāzas, kristības un bēres, tā ka Dapsuls savā tornī no visa tā maz ko manīja, it īpaši tādēļ, ka tajā laikā pie debesīm parādījās dīvaina asteszvaigzne, ar kuras konstelāciju grūtsirdīgais, allaž nelaimes nojausmas vajātais Dapsuls jutās saistīts.

Viņa meitiņa, kādas vecas krustmātes audzināšanas ietekmē un par lielu prieku lai, izrādīja nešaubīgu slieksmi uz Zemes apsaimniekošanu. Anniņas jaunkundzei vajadzēja, kā mēdz sacīt, sākt no viszemākās dienesta pakāpes. Sākumā viņa bija zosu gane, tad jaunākā kalpone, pēc tam — kalpone, saimniecības vadītāja, līdz uzstrādājās par mājas saimnieci, tā ka teorija tika izskaidrota un nostiprināta ar praktisku darbu, kas viņu labvčlīgi ietekmēja. Anniņas jaunkundze ārkārtīgi mīlēja zosis un pīles, vistas un baložus, liellopus un aitas, jā, pat labi noaugušu sivēnu kopšana — šī delikātā māka — viņai nebija vienaldzīga, lai gan nevienu mazu, baltu sivēntiņu Anniņas jaunkundze neapgādāja ar lenti un zvārgulīti, izraudzīdamās par klēpja paijiņu, kā to reiz darlj usi viena jaunkundze kādā nezināmā zemē. Taču vairāk par visu, daudz vairāk arī par augļkopību, viņai patika darbs sakņu dārzā. Pateicoties krustmātes augstajai gudrībai zemes kopšanā, Anniņas jaunķundze, kā laipnais lasītājs pēc sarunas ar viņu būs nopratis, patiešām bija guvusi lieliskas teorētiskās zināšanas sakņkopībā. Anniņas jaunkundze nevien vadīja dārza uzraķšanas, sēklas iesēšanas, dēstu iestādīšanas darbus, bet arī pati rosīgi palīdzēja. Anniņas jaunkundze darbojās ar pamatīgu lāpstu, tas bija jāatzīst pat ļaunākajiem ienaidniekiem. Kamēr Dapsuls fon Cabeltaua kungs iedziļinājās astroloģiskajos pētījumos un citās mistiskās norisēs, Anniņas jaunkundze pēc vecās krustmātes nāves vadīja saimniecību tik labi, ka labāk nemaz nevarēja vēlēties, tā ka tajā pašā laikā, kad Dapsuls fon Cabeltaua kungs dzinās pēc debesu lietām, Anniņa čakli un izveicīgi rūpējās par zemes lietām.

Kā jau sacīts, nebija nekāds brīnums, ka, vērodama šajā gadā neredzēti kupli zaļojošo sakņu dārzu, Anniņa aiz prieka nezināja kur dēties. Taču auglībā it visus pārspēja kāda burkānu dobe, kas solīja gluži neparastu ražu.

—  Ak, mani mīļie, skaistie burkāniņi! — laiku pa laikam izsaucās Anniņas jaunkundze, sizdama plaukstas, lēkādama un diedama ap dobi kā Ziemassvētkos bagātīgi apdāvināts bērns. Patiešām šķila, ka burkānu bērneļi, kas slēpās zemē, priecātos līdzi Anniņai, jo klusie smiekli, ko varēja saklausīt, acīmredzot nāca no dobes. Anniņa neveltīja lielu uzmanību šiem smiekliem, bet gan palēkdamās skrēja pretī kalpam, kas, augstu pacēlis kādu vēstuli, jau pa gabalu sauca:

— Jums, Anniņas jaunkundze! Gotlībs atnesa no pilsētas!

Jau pēc adreses Anniņa redzēja, ka vēstuli nav rakstījis neviens cits, kā jaunais Amands fon Ncbelšterna kungs, kādas kaimiņmuižas īpašnieka vienīgais dēls, kas mācījās universitātē. Jau toreiz, kad Amands vēl dzīvoja tēva paspārnē un ik dienas atskrēja uz Dapsulheimu, viņš bija pārliecināts, ka visā mūžā nespēs iemīlēt nevienu citu, kā vien Anniņas jaunkundzi. Tāpat Anniņas jaunkundze "zināja gluži skaidri, ka nekad mūžā viņa nespēs parādīt kaut nedaudz laipnības kādam citam, kā vien tumšcirtainajam Amandam. Tādēļ abi — Anniņa un Amands — bija vienojušies apprecēties jo ātrāk, jo labāk un kļūt par laimīgāko laulāto pāri uz visas plašās zemeslodes.

Universitātē Amands, agrāk līksms un vienkāršs jauneklis, nokļuva, Dievs vien zina, kā rokās, kas viņam iedvesa ne vien pārliecību, ka viņš ir neparasti ģeniāls dzejnieks, bet pavedināja arī izturēties pārspīlēti jūsmīgi. Tas arī Amandam izdevās tik labi, ka īsā laikā viņš atbrīvojās no visa, ko nožēlojamie prozaiķi dCvC par jCgu un saprātu^ turklāt vel maldīgi apgalvodami, ka gan viens, gan otrs var ļoti labi sadzīvot ar visrosmīgāko iztēli. Tātad vēstule bija no jaunā Amanda fon Nebelšterna kunga. Anniņa to atvēra un lasīja:

«Debešķīgo meitēn!

Vai redzi — vai jūti — vai iedomā par savu Amandu — kā viņš, pats līdzinādamies pumpuram un ziedam, smaržīgā vakara oranžziedu dvesmas apņemts, guļ zālē uz muguras un raugās augšup bijīgā mīlestībā un ilgpilnā pielūgsmē? — Timiānu un lavandu, rozes un neļķes, kā arī dzeltenacainās narcises un kautrās vijolītes viņš vij vainagā. Bet šīs puķes ir mīlas pilnās domas — domas par tevi, ak Anna! — Bet vai gan apgarotām lūpām piederas sausā proza? — Kļaus', jel ieklausies, kā vienīgi sonetā Tevi mīlēt un savu mīlu izteikt spēju!

«Kad mīla uzliesmo kā saule kvēli Un sirds pie sirds kad tīksmi priekā glaužas, No tumšās debess zvaigžņu gaisma laužas, Kas mīlas as 'ru strautā atmirdz cēli.

Ak, aizrauties un iekost auglī vēlos, Kam kodols rūgts aiz saldas sulas jaušams! Šķiet tāle violetā ilgas paužam; Kūst mana būtne mīlassāpēs žēlās.

Kiāc liesmu viļņi vētras okeānā, Sauc brašo peldētāju droši mesties lejā Un kalnu strautā iekūleņot kraujā.

Zied hiacintes, kaut kur krastu mana, Dzen asnus sirds, kaut noasiņo teju: Sirds asin 's saknes ir, pēc kā ru taujā!»

tAk Anna, kaut Tevi, kad Tu lasīsi šo sonetu sonetu, caurstrāvotu tā debešķīgā aizgrābtība, kurā izkusa visa mana būtne, kad es to rakstīju un vēlāk ar dievišķu jūsmu nolasīju radniecīgi domājošām, dzīves augstāko vērtību nojautušajām dvēselēm. Atceries, ak, atceries, mīļo meitēn, savu uzticīgo, visnotaļ aizrautīgo Amandu fon Nebelšternu.

N. B. Neaizmirsti, ak cēlā jaunava, atbildei pievienot pāris mārciņu Virdžīnijas tabakas, ko Tu pati audzē. Tā deg viegli un gaumē labāk par «Portoriko», ko kūpina šejienes burši, uz krodziņu dodamies.»

Anniņas jaunkundze piespieda vēstuli pie lūpām, bet pēc tam

iesaucās:

—  Ak, cik mīļi, cik skaisti! — Un šie brlnum jaukie pantiņi — tik daiļi sarīmēti! — Ak, kaut nu man pietiktu gudrības visu tur uzrakstīto saprast, taču tas gan pa spēkam laikam vienīgi studentam. — Ko gan varētu nozīmēt tas izteiciens par saknēm? Ak, droši vien viņš runājis par garajiem, sārtajiem angļu burkāniem vai pat par deviņvīruspēku, šis mīļais zēns!

Vēl tajā pašā dienā Anniņas jaunkundze ņēmās iesaiņot tabaku, kā arī iedeva skolotājam duci visskaistāko zoss spalvu, lūgdama tās rūpīgi uzasināt. Anniņas jaunkundze gribēja šodien pat atrast brīvu brītiņu, lai piesēstos un sacerētu atbildi uz brīnišķīgo vēstuli. #

Starp citu, kad Anniņa skrēja ārā no sakņu dārza, viņai no muguras atkal ļoti skaidri atskanēja smiekli un, bijusi Anniņa kaut mazliet uzmanīgāka, viņa visādā ziņā būtu dzirdējusi smalko balstiņu, kas sauca:

— Izrauj māni*! — Izrauj mani! — Esmu nobriedis — nobriedis — nobriedis!

Bet, kā jau sacīts, viņa tajā neieklausījās.

OTRĀ NODAĻA,

kas vēsta par pirmo brīnumaino notikumu un citām svarīgām lietām, bez kurām nav iedomājama pasaka.

Pusdienlaikā Dapsuls fon Cabeltaua kungs parasti atstāja savu astronomisko torni, lai kopā ar meitu iebaudītu pieticīgu maltīti, kas ilga gaužām īsu brīdi, turklāt norisēja pilnīgā klusumā, jo Dapsulam nepavisam nepatika runāt. Arī Anniņa viņu neapgrūtināja ar garām sarunām, jo vairāk tāpēc, ka labi zināja — ja arī tētis patiešām sāks runāt, tad izteiks dažnedažādas ērmīgas, neizprotamas domas, no kurām viņai sāks galva reibt. Bet šodien viņas prātu tā bija satraukusi sakņu dārza zaļošana un no mīļotā Amanda saņemtā vēstule, ka viņa bez mitas juku jukām runāja gan par vienu, gan otru. Beidzot Dapsuls fon Cabeltaua kungs ļāva nokrist nazim un dakšiņai, bet pēc tam, abām rokām aizspiedis ausis, iesaucās:

— Ak tukšās, aplamas, juceklīgās pļāpas!

Taču, kad nu Anniņa gluži izbijusies apklusa, viņš turpināja sev raksturīgajā stieptfijā, raudulīgajā balsī:

—   Kas attiecas uz saknēm, mana mīļā meita, tad man jau sen zināms, ka šogad zvaigžņu savstarpējā ietekme šāda veida augļiem ir īpaši labvēlīga un zemes bērni baudīs kāpostus, redīsus un galviņsalātus, lai vairotos viela, kas veido zemeslodi, un tā izturētu Visuma gara uguni kā labi samīcīts māla pods. Gnomu elementārais spēks pretosies uzbrūkošajai salamandrai*, un es priecājos, ka varēšu ēst pastinakus, ko tu lieliski gatavo. Runājot par jauno Amandu fon Ncbelšterna kungu, man nav ne mazāko iebildumu, ka tu ar viņu apprecies, līdzko viņš atgriežas no universitātes. Tikai uzsūti augšā pie manis Gotlību ar ziņu, kad tu kopā ar līgavaini dosies uz baznīcu, lai varu jūs pavadīt!

Dapsula kungs uz brīdi apklusa, bet pCc tam, neuzlūkojis Anniņu, kas aiz prieka nosarka līdz ausu galiņiem, smaidīdams un ar dakšiņu pie glāzes piesizdams — abas šīs darbības viņš mCdza apvienot, taču tas gadījās reti — turpināja:

—  Tavs Amands ir viens no tiem, kas jāmīl un ko nepieciešams mīlēt* — ar to es domāju ģerundiju — un gribu vienīgi atzīties, manu mīļo Anniņ, ka es šim ģerundijam jau ļoti sen esmu sastādījis horoskopu. Zvaigžņu stāvoklis viņam ir diezgan labvēlīgs. Uzlecošā mezglā atrodas Jupiters, kas apspīd Veneru sestdaļas aspektā. To šķērso vienīgi Siriuss un tieši šajā krustpunktā slēpjas lielas briesmas, no kurām viņš izglābs savu līgavu. Šīs briesmas pašas par sevi nav izdibināmas, jo iejaucas kāda svešāda būtne, kas, šķiet, nepakļaujas nekādai astroloģiskai izpētei. Bez tam ir skaidrs, ka vienīgi īpatnējais psiholoģiskais stāvoklis, ko cilvēki mCdz dCvCt par muļķību vai trakumu, ļaus Amandam veikt šo glābšanas darbu. Ak mana meita (šajā vietā Dapsula kungs atkal uzņCma savu parasto raudulīgo toni), — ak mana meita, kaut neviena baismīga vara, kas noslCpusies manām gaišreģa acīm, nestātos tev pēkšņi ceļā un kaut jaunajam Amandam fon Ncbelštcrnam nenāktos tevi glābt no citām briesmām, kā vien no briesmām palikt vecmeitās!

Dapsula kungs vairākas reizes pCc kārtas smagi nopūtās un tad turpināja:

— Taču pCcšīm briesmām Siriusa ceļš pēkšņi apraujas, bet Venera un Jupiters, kas agrāk bija šķirti, izlīguši no jauna savienojas.

Tik daudz kā šodien Dapsuls fon Cabeltaua kungs nebija runājis gadiem ilgi. Galīgi pārguris, viņš piecēlās un kāpa augšup savā torni.

Nākamās dienas pašā rīta agrumā Anniņa bija tikusi galā ar atbildes vēstuli fon Nebclšterna kungam. Tā skanēja šādi:

«Mans sirdsmīļais Amand!

Tu pat neticēsi, cik ļoti Tava vēstule mani atkal iepriecināja. Es par to pastāstīju arī tētim, un viņš apsolīja pavadīt mūs uz baznīcu, kad dosimies laulāties. Pasteidzies tikai ātrāk atgriezties no universitātes. Ak, kaut jel es tavus brīnumjaukos pantiņus, kas tik skaisti rīmējas, pilnībā izprastu! — Kad es skaļā balsī lasu tos pati sev priekšā, tie skan tik brīnišķīgi un man šķiet, ka es visu saprotu, bet pēkšņi — atkal nekā — rindas pajūk un izklīst uz visām pusēm, un man tā vien liekas, ka esmu lasījusi tikai vārdus, kas nemaz nesaderas kopā. Pēc skolotāja domām tā tam jābūt, jo tā jau arī esot jaunā, smalkā valoda, bet es — ak, es esmu muļķa vientiesīga meitene!

Atraksti taču, vai es nevarētu uz laiku kļūt par studentu, neatstājot novārtā savu saimniecību? Tas laikam nebūs iespējams?Nu, tikko mēs būsim vīrs un sieva, arī man droši vien kaut kas tiks no tavas gudrības un jaunās, smalkās valodas. Virdžīnijas tabaku es tev nosūtu, manu sirdsmīļo Amand Piebāzu savu cepurkārbu tik pilnu, cik vien varēju, bet jauno salmu cepuri tostarp uzliku galvā Kārlim Lielajam, kas stāv mūsu viesistabā, lai gan bez kājām, jo ir, kā Tev zināms, tikai krūšutēls. — Tikai neizsmej mani, Amandiņ, — aries uzrakstīju pantiņus un tie rīmējās labi. Atraksti man, kā tas nākas, ka cilvēks, nebūdams mācīts, labi zina, kas rimējas. Nu paklausies tikai:

«Es mīlu tev', kaut tālu mīti, Un tava sieva vēlos kļūt drīz! Ir zilas jautrās debesis, Bet zvaigznes spīd kā apzeltītas.

Tāpēc — ak, marii mīli

Un it nekad nepievīli!

Tev Virdžīnijas tabaku sūtu

Un vēlu, lai dūms pa prātam tev būtu!»

Apmierinies šoreiz ar manu labo gribu; kad iemācīšos smalko valodu, droši vien rakstīšu veiklāk. — Dzeltenā Akmensgalva * šogad padevusies ārkārtīgi labi, pundurpupiņas aug lieliski, bet manam āpšu sugas sunītim — mazajam Feldmanim — lielais zostēviņš vakar nekrietnā kārtā ieknāba kājā. — Bet šajā pasaulē jau nekas nevar būt pilnīgs. Domās sūtu Tev, manu mīļo Amand, tūkstoš skūpstu! Tava uzticīgā līgava Anna fon Cabeltaua.

P. S. Rakstīju lielā steigā, tāpēc burti šad un tad padevušies mazliet greizi.

P. S. Tu nedrīksti, no Dieva puses, ņemt to ļaunā, jo, kaut gan rakstu mazliet greizi, tomēr sirdī esmu taisna un vienmēr tev uzticīgā Anna.

P. S. Sasper jods! Gandrīz man, aizmāršai, tas izkrita no prāta! Tētis sūta Tev sirsnīgus sveicienus un liek pateikt, ka Tu esi tas, kam reiz nāksies un vajadzēs un kas arī izglābs mani no lielas nelaimes. Nu, par to es no sirds priecājos un vēlreiz palieku tava, Tevi mīlošā, mūžam uzticīgā Anna fon Cabeltaua.»

Anniņas jaunkundzei kā smaga nasta novēlās no pleciem, kad viņa tika galā ar vēstuli, kas bija sagādājusi nc mazums pūļu. Taču pavisam viegli un priecīgi ap sirdi viņai kļuva, ka4 vēstule bija ielikta aploksnē un tā, neapdedzinot nedz papīru, nedz pirkstus, aizzīmogota un kopā ar tabakas kārbu, uz kuras viņa ar otu bija uzvilkusi diezgan prāvus un skaidri salasāmus burtus «Ā fon N.», iedota Gotlībam nogādāšanai pilsētas pastā.

Pēc tam, kad mājputni pagalmā bija pienācīgi aprūpēti, Anniņas jaunkundze žigli aizsteidzās uz savu iemīļoto vietiņu — sakņu dārzu. Kad viņa nonāca pie burkānu lauka, viņai iekrita prātā, ka acīmredzot pienācis laiks padomāt par pilsētas kārumniekiem un izraut pirmos burkānus. Atsaukusi palīgā kalponi, Anniņas jaunkundze piesardzīgi iebrida līdz dobes vidum un satvēra kuplu lakstu ceru. Taču, tikko viņa to parāva, kļuva dzirdama dīvaina skaņa. Tikai nedomājiet uzreiz par alrauna sakni*, ko no zemes izraujot, atskan tik šaušalīga smilkstēšana un kaukšana, ka cilvēka sirds vai pušu plīst. Nē, skaņa, kas šķita nākam no zemes dziļuma, līdzinājās klusiem, līksmiem smiekliem. Bet tomēr Anniņas jaunkundze atlaida lakstu ceru un iesaucās mazliet izbijusies:

— Ai! Kas gan tur par mani smejas?

Bet, tā kā nekas vairs nebija dzirdams, viņa no jauna satvēra lakstu ceru, kas likās augstāks un kuplāks nekā visi pārējie, un, nepievērsdama uzmanību smiekliem, kas atskanēja atkal, drosmīgi izvilka no zemes pašu skaistāko un trauslāko burkānu. Bet tiklīdz Anniņas jaunkundze burkānu apskatīja, viņa, priecīgi pārsteigta, skaļi iekliedzās, tā ka atsteidzās kalpone un, ieraudzījusi šo brīnumu, iekliedzās tikpat skaļi kā Anniņas jaunkundze. Proti, burkānam bija cieši uzmaukts krāšņs zelta gredzens ar ugunīgi zvīļojošu topāzu.

—  Ai! — iesaucās kalpone, — tas domāts jums, Anniņas jaunkundze! — Tas ir jūsu laulības gredzens! Velciet tikai tūliņ pirkstā!

— Kādas blēņas tu runā? — atsaucās Anniņas jaunkundze, — laulības gredzens man jāsaņem no Amanda fon Nebelšterna kunga, nevis no kaut kāda burkāna!

Jo ilgāk Anniņas jaunkundze gredzenu aplūkoja, jo vairāk tas viņai iepatikās. Bet bija jau arī gredzens tik smalki darināts, ka likās pārāks par visu, ko jebkad radījusi cilvēka māka. Stīpiņu, vīdamies visdažādākajās grupās, veidoja simtiem niecīgi sīku figūriņu, ko ar neapbruņotu aci pirmajā brīdī tikko varēja atšķirt citu no citas, bet kas, gredzenu ilgāk un ciešāk vērojot, šķila krietni vien pieaugam, iegūstam dzīvīgumu un virpuļojam dejā piemīlīgās virtenēs. Turklāt arī dārgakmens meta tādas dzirkstis, ka pat starp Drēzdenes «Zaļās velves*» topāziem grūti nāktos atrast tam līdzīgu.

— Kaszin, — ierunājās kalpone, — cik ilgi skaistais gredzens varēja būt nogulējis zemē, kamēr ar lāsptu tika pacelts virspusē un tam cauri izauga burkāns?

Tad Anniņas jaunkundze burkānam nomauca gredzenu, bet — tavu brīnumu! — burkāns izslīdēja viņai caur pirkstiem un atkal pazuda zemē. Taču nedz Anniņas jaunkundze, nedz kalpone nepievērsa tam sevišķu uzmanību, jo bija pārāk aizņemtas, aplūkojot krāšņo gredzenu, ko Anniņas jaunkundze, daudz neprātodama, uzmauca labās rokas mazajā pirkstiņā. To darīdama, viņa sajuta dzeldīgas sāpes, kas izskrēja caur pirkstu — no pamatnes līdz pašam galiņam, bet, tikko pamanītas, pierima.

Dabiski, ka pie pusdienu galda Anniņas jaunkundze pastāstīja Dapsulam fon Cabcltaua kungam, cik dīvains piedzīvojums viņai atgadījies burkānu laukā, un parādīja viņam skaisto gredzenu, kas bijis uzmaukts burkānam. Anniņas jaunkundze gribēja novilkt gredzenu no pirksta, lai tētis varētu to' labāk apskatīt. Bet, tāpat kā toreiz, kad mauca gredzenu pirkstā, viņa sajuta dzcldīgas sāpes, kas nerimās, kamēr vien viņa pulējās gredzenu nomaukt, līdz beidzot kļuva tik neizturamas, ka viņai nācās atteikties no sava nodoma. Dapsula kungs aplūkoja gredzenu Anniņas pirkstā ar vislielāko uzmanību, lika viņai ar izstieptu pirkstu vilkt dažnedažādus lokus uz visām debespusēm, pēc tam iegrima dziļās pārdomās un, nebildis vairs ne vārda, uzkāpa tornī. Anniņas jaunkundze dzirdēja, ka tētis, kāpjot augšup, smagi vaidēja un pūta.

Nākamajā rītā, kad Anniņas jaunkundze patlaban dzinās pakaļ lielajam gailim, kas nodevās visvisādiem nedarbiem, it īpaši ķildām ar baložiem, Dapsuls fon Cabcltaua kungs tik briesmīgi raudulīgā balsī brēca runājamā caurulē, ka Anniņa gaužām satraucās un, salikusi plaukstas taurītē, viņam uzsauca:

—  Kādēļ jūs, labo tētiņ, tik nežēlīgi klaigājat? Mājputni kļūst gluži nevaldāmi!

Tad Dapsula kungs caur runājamo cauruli sauca lejup:

— Anna! Anna, mana meita, tūliņ kāp augšā pie manis!

Anniņas jaunkundze ļoti izbrīnījās par šo pavēli, jo tētis nekad vēl

nebija aicinājis viņu tornī, bet gan allaž tā vārtus rūpīgi aizslēdzis. Viņai uzmācās pamatīgas bailes, dodoties augšup pa šaurajām vītņu kāpnēm un atverot smagās durvis, kas veda uz vienīgo telpu tornī. Dapsuls fon Cabeltaua kungs sēdēja milzīgā, dīvainas formas atzveltnes krēslā starp dažādiem brīnumainiem instrumentiem un apputējušām grāmatām. Uz galda atradās statnis ar ielogotu papīru, kas bija izraibināts ar visdažādākajām līnijām. Galvā Dapsula kungam bija augsta, smaila cepure pelēkā krāsā, mugurā — plats, no pelēka linauduma šūdināts mētelis, zem zoda — gara, balta bārda, tā ka viņš patiešām atgādināja burvi.

Tieši liekās bārdas dēļ Anniņas jaunkundze tēti sākumā nepazina un bailīgi lūkojās visapkārt, vai viņš gadījumā nav noslēpies kādā kaktā; vēlāk, kad viņa tomēr atjauta, ka vīrs ar bārdu patiešām ir viņas tētiņš, Anniņas jaunkundze smējās no visas sirds un jautāja, vai tad no tiesas Ziemassvētki jau klāt un tētiņš grasās spēlēt kalpu Ruprehtu*.

Neveltīdams Anniņas pļāpāšanai ne mazāko vērību, Dapsuls fon Cabeltaua kungs paņēma nelielu dzelzs stienīti, aizskāra ar to Anniņas pieri un pēc tam labo roku, pārvilkdams dažas reizes no pleca līdz pat mazajam zeltnesim. Pēc tam viņai vajadzēja apsēsties atzveltnes krēslā, no kura piecēlās Dapsula kungs, un uzlikt gredzenoto pirkstu uz ielogotā papīra tā, lai topāzs pieskartos krustpunktam, kurā satecēja visas līnijas. Acumirklī no dārgakmeņa uz visām pusēm izšāvās zeltaini stari, līdz papīrs iekrāsojās tumši zeltains. Tad līnijas, sakustēdamās augšup lejup, iesprakšķējās, bet pa lapu, šķiet, jautri sāka lēkāt mazie vīriņi no gredzena stlpiņas. Pa to laiku Dapsula kungs, aeis no papīra nenolaizdams, bija satvēris plānu metāla plāksni, pacēlis abām rokām augstu gausā un jau grasījās to uzspiest papīram, taču tajā pašā brīdī paslīdēja uz gludās akmens grīdas un ne pārāk maigi nogāzās uz dibena, kamēr metāla plāksne, ko viņš gluži neapzināti bija palaidis vaļā, lai pēc iespējas aizkavētu kritienu un mazinātu atsitiena sāpes, džinkstēdama novēlās uz grīdas. Anniņas jaunkundze, izdvesdama klusu «ak!» — pamodās no dīvainās ncatmaņas, kurā bija iestigusi. Dapsula kungs, ar pūlēm pieslējies kājās, no jauna uzlika galvā pelēko, cukurgalvai līdzīgo cepuri, kas bija novēlusies zemē, sakārtoja lieko bārdu un apsēdās Anniņas jaunkundzei pretī uz grēdā sakrautiem foliantiem.

—  Mana meita, — viņš ierunājās pēc tam, — mana meita Anna, kā tev nupat bija ap sirdi? Par ko tu domāji, ko sajuti? Kādus tēlus ar gara acīm saskatīji savā dvēselē?

—  Ak, — atbildēja Anniņas jaunkundze, — man bija tik labi, tik priecīgi ap sirdi, kā vēl nekad. Tad es atcerējos Amandu fon Nebelšterna kungu. Redzēju viņu gluži skaidri, taču viņš bija vēl daudzkārt skaistāks nekā parasti un kūpināja pīpi ar Virdžīnijas tabaku, ko es viņam aizsūtīju, — šī pīpe viņam ārkārtīgi labi piestāvēja. Pēkšņi man uznāca liela kāre pēc burkāniem ar mednieku desiņām, un es biju gaužām sajūsmināta, kad ieraudzīju šo ēdienu uz galda. Patlaban grasījos ķerties tam klāt, kad, it kā saņēmusi sāpīgu grūdienu, pamodos no sapņa.

—   … Amands fon Nebelštcrns… Virdžīnijas tabaka… burkāni… mednieku desiņas! — ļoti domīgi novilka Dapsuls fon Cabeltaua kungs un pamāja meitai, kas gribēja doties prom, lai tā uzkavējas.

—      Laimīgais, vientiesīgais bērns, — viņš iesāka balsī, kas bija vēl , asaraināka nekā jebkad agrāk, — jo tu neesi iesvaidīta Visuma dziļajos noslēpumos un neapzinies draudīgās briesmas, kas ir tev visapkārt! Tu nezini ne nieka no svētās Kabalas* pārdabiskajām zintīm. Kuut gan tieši tādēļ tu nekad neņemsi dalību gudrajo debesu priekos, kas, sasnieguši augstāko pakāpi, nedrīkst nedz ēst, nedz dzert*, ja vien nedara to sava prieka dēļ, un kam viss cilvēciskais svešs, taču tādēļ tevi arī nemāc bailes sasniegt šo pakāpi, kā tas notiek ar tavu nelaimīgo tēvu, kuram vēl aizvien piemīt pārāk daudz cilvēcisku vājību, kurā it viss, ko viņš ar pūlēm uzzinājis, modina vienīgi šausmas un izbailes un kurš vēl joprojām aiz tīras laicīgas nepieciešamības ēd un dzer, kā arī spiests darīt visu pārējo, cilvēkam raksturīgo. Ņem vērā, mans mīļais, ar neziņu aplaimotais bērns, ka zemes dzīles, gaisu, ūdeni un uguni piepilda gari, kas savā būtībā augstāki, bet tajā pašā laikā ierobežotāki par cilvēkiem. Šķiet, ka ir lieki tev, manu dumiķīt, izskaidrot gnomu, salamandru, silfu un undinu rakstura īpatnības — tu tās nespēsi aptvert. Lai tu apjaustu, kādas briesmas varbūt tev draud, pietiek pasacīt, ka šie gari tiecas pēc saskarsmes ar cilvēkiem un, tā kā viņi labi zina, ka cilvēki no šādas saskarsmes ļoti bīstas, minētie gari izmanto dažnedažādas viltības, lai cilvēkus, kam dāvājuši savu labvēlību, pievilinātu. Te tas ir kāds zariņš, te kāda puķe, glāze ūdens, uguns dzirkstele vai kaut kas cits, tikpat nenozīmīgs, ko viņi izvēlas, lai sasniegtu savu mērķi. Ir tiesa, ka ļoti bieži šāda savienība izrādās visai svētīga, jo, kā mums stāsta firsts fon Mirandola*, divi priesteri reiz veselus četrdesmit gadus nodzīvojuši vislaimīgākajā laulībā ar šādiem gariem. Tiesa arī, ka visizcilākie gudrajic cēlušies no šādas cilvēka savienības ar pirmatnējiem gariem. Tāpat kā lielais Zaroastra* bija salamandras Oromasis dēls, tā arī lielais Apolonijs*, gudrais Merlins*, drosmīgais grāfs fon Klēvc, izcilais kabalists Benzira bija šādu laulību lieliskie augļi, arī daiļā Meluzīna*, kā izteicies Paracelzs*, nebija nekas cits kā silfida. Taču, par spīti tam, briesmas, kas izriet no šādas savienības, ir pārāk lielas, jo, nemaz jau nerunājot par to, ka šie gari pieprasa, lai tiem, kam viņi dāvā savu labvēlību, ataust visdziļākās gudrības spožākā gaisma, viņi ir arī ārkārtīgi jūtīgi un par katru pārestību nežēlīgi atriebjas. Tā reiz atgadījies, ka silfida, kas bija saistījusies ar kādu filozofu, dzirdēdama, ka viņš ar saviem draugiem varbūt pārāk dedzīgi spriež par kādu daiļu sievišķi, tūliņ lika gaisā parādīties savai sniegbaltajai, skaisti veidotajai kājai, it kā vēlēdamās draugus pārliecināt par savu skaistumu, un tad uz vietas nonāvēja nabaga filozofu. Bet ak! — kādēļ es runāju par citiem? — Zinu, ka jau gadus divpadsmit mani mīl kāda silfida, bet, ja viņa ir bikla un tramīga, tad mani nomoka domas par briesmām, kas draudētu, ja es censtos piesaistīt viņu ar kabalistiskām zintīm, jo vēl joprojām esmu pārāk atkarīgs no laicīgām vajadzībām un tādēļ man pietrūkst pienācīgās gudrības. Katru rītu apņemos gavēt, laimīgā kārtā man arī izdodas atteikties no brokastīm, bet, kad pienācis pusdienlaiks, — ak, Anna, mana meita Anna! — tu zini — es riju šausmīgi! — Šos pēdējos v.ārdus Dapsuls fon Cabcltaua kungs izrunāja gandrīz vai graujošā balsi, rūgtām asarām ritot pa kalsnajiem, iekritušajiem vaigiem, tad mazliet mierīgāk turpināja:

— Taču es cenšos pret man labvēlīgo silfidu izturēties smalki, parādot visizmeklētākās manieres. Nekad es neiedrošinos bez attiecīgajiem kabalistiskajiem piesardzības soļiēm aizkūpināt pīpi, jo es taču nezinu, vai manam liegajam, neredzamajam garam šī tabakas šķirne ir pa prātam un vai tas nevarētu apvainoties par savas stihijas* piekvēpināšanu, tādēļ arī neviens no tiem, kas pīpē «Āža kāju*» vai «Lai dzīvo Saksija*» nekad neiemantos gudrību un kādas silfīdas mīlestību. Tāpat es rīkojos, kad griežu lazdas spieķi, plūcu ziedu, ēdu augli vai uzšķiļu uguni, jo mana cenšanās vērsta uz to, lai nekādā ziņā nesagandētu attiecības ar kādu no stihijas gariem. Un tomēr — tu taču redzi riekstu čaumalu, uz kuras es paslīdēju un, augšpēdus krītot, samaitāju visu eksperimentu, kam vajadzēja atklāt ar gredzenu saistīto noslēpumu? Neatceros, ka šajā,-vienīgi zinātnei svaidītajā telpā (tagad tu zini, kādēļ es mēdzu brokastot uz kāpnēm) es kādreiz būtu grauzis

riekstus, un tādēļ vēl jo skaidrāks ir tas, ka šajā čaumalā bijis paslēpies kāds sīciņš gnoms, iespējams, lai novērotu un noklausītos manus eksperimentus. Jo stihiju gari mīl cilvēku zinības, galvenokārt tādas, ko neiesvaidītā tauta, ja arī nesauc par aušīgām un bezjēdzīgām, tad tomēr par tādām, kas iet pāri cilvēku saprašanai un tieši tādēļ ir bīstamas. Šā iemesla dēļ arī minētie gari bieži atrodas tur, kur veic dievišķīgus izmēģinājumus. Galvenokārt tie ir gnomi, kas nespēj atteikties no cilvēku āzēšanas un eksperimentētājam, kas vēl nav sasniedzis gudrības pakāpi, kuru iepriekš aprakstīju, un pārāk nodevies laicīgām lietām, pamanās iemānīt iemīlējušos zemes meitu tieši tajā acumirklī, kad viņš ir pārliecināts, ka pilnīgi tīrā, apskaidrotā priekā apskauj silfīdu. Kad nu es Šim mazajam gudriniekam uzkāpu uz galvas, tas sadusmojās un apgāza mani. Taču gnomam droši vien bija dziļāks pamats aizkavēt mani, lai es neatklātu ar gredzenu saistīto noslēpumu. Anna! Mana meita Anna! — ieklausies! esmu izdibinājis, ka savu labvēlību tev dāvājis kāds gnoms, kam, spriežot pēc gredzena īpašībām, jābūt bagātam un dižciltīgam, turklāt sevišķi smalki izglītotam vīram. Bet, mana dārgā Anna, mana karsti mīļotā dumiķīte, ko tu uzsāksi, lai, nepakļaujot sevi visšaušalīgākajām briesmām, stātos jelkādā sakarā ar vienu no šiem stihijas gariem? Būtu tu lasījusi Kasiodoru Remu*, tad gan varētu man iebilst, ka, spriežot pēc viņa patiesā stāsta, slavenā Magdalēna Delakruā, kas bija abate kādā Kordovas klosterī Spānijā, trīsdesmit gadus nodzīvojusi saskanīgā laulībā ar kādu mazu gnomu, ka tāpat noticis ar kādu siltu un jauniņo čertrūdi, Nacaretcs klostera mūķeni Ķelnē, bet padomā par šo garīgo dāmu zinātnisko gatavību un par savējo. Kāda starpība! Tā vielā, lai iedziļinātos gudrās grāmatās, tu ļoti bieži baro vistas, zosis, pīles un citus dzīvniekus, kas apgrūtinātu jebkuru kabalistiku; tā vietā, lai vērotu debesis un zvaigžņu gailu, tu rakņājies zemē; tā vietā, lai , mākslinieciski izzīmētos horoskopos zīlētu nākotni, tu sakul pienu sviestā un, nožēlojamā kārtā rūpējoties par ziemas iztiku, skābē kāpostus, kaut gan es pats šādu barību iebaudu labprāt. Saki, vai šādas izdarības var ilgstoši patikt smalkjūtīgam, filozofiski noskaņotam garam? Jo, pateicoties tev, ak Anna, uzplaukst Dapsulheima un no šā zemes aicinājuma tavs gars nemūžam nedz gribēs, nedz varēs atbrīvoties. Un tomēr tu draiski un pārsteidzīgi priecājies par gredzenu pat tad, kad tas sagādā tev asas un pēkšņas sāpes! Ar iepriekšējo darbošanos es gribēju tev par svētību salauzt gredzena burvju varu. Tas man neizdevās, jo mazais gudrinieks, kas mājo riekstu čaumalā, ar savu viltību šo nodomu izjauca. Un tomēr — manī mostas tāda drosme cīnīties pret šo stihijas garu, kādu nekad vēl neesmu jutis! Tu esi mans bērns, ko gan neesmu radījis ar silfīdu, salamandru vai kādu cilu stihijas garu, bet gan ar nožēlojamu lauku jaunavu, kas piederēja pie labas ģimenes un ko kaimiņi, Dieva nebīdamies, izsmējīgi apsaukāja par «kazu jaunkundzi» viņas idilliskā rakstura dēļ, kas izpaudās tādējādi, ka ik dienas zaļajos pauguros viņa pati ganīja mazu pulciņu baltu, glītu kaziņu, bet cs — tolaik iemīlējies nerrs — savā tornī pūlu stabuli. — Tomēr tu esi un paliec mans bēras, mana miesa un asinis! — Es izglābšu tevi! Lūk, šī mistiskā vīlīte atsvabinās tevi no postu nesošā gredzena!

Šādi runādams, Dapsuls fon Cabcllaua kungs paņēma mazu vīlīti un sāka darboties ap gredzenu. Bet, tikko viņš dažas reizes bija pavilcis vīlīti šurpu turpu, Anniņas jaunkundze sāpēs skaļi iekliedzās:

— Tēt! Tēt! — Jūs taču vīlējat nost manu pirkstu!

Tā sauca Anniņas jaunkundze, un patiešām — zem gredzena plūda tumšas, biezas asinis. Tad Dapsula kungs, ļaudams no rokas izkrist vīlītei, pusnemaņā atslīga atzveltnes krēslā un ievaimanājās galīgā izmisumā:

—   Ai — ai — ai! Tagad man ir beigas! Varbūt jau pēc īsa brīža ierodas sadusmotais gnoms un pārkož man rīkli, ja silfīda mani neizglābj! — Ai, Anna — Auna! Ej! — Bēdz!

Anniņas jaunkundze, kas tēta ērmīgās runas laikā jau sen bija vēlējusies būt gabalā, metās lejup vēja ātrumā.

TREŠĀ NODAĻA

Tā ziņos par kāda ievērības cienīga vīra iera.šauos Dapsulheimā uu pastāstīs, kas notika tālāk.

Dapsuls fon Cabeltaua kungs, liedams gaužas asaras, tikko bija apskāvis savu meitu un grasījās doties augšup tornī, kaut gan baidījās, ka kuru katru brīdi tur var ierasties saniknotais gnoms. Pēkšņi atskanēja skaļas un priecīgas radziņa skaņas un pagalmā ieauļoja diezgan neparasta, smieklīga izskata maza auguma jātnieks. Losais zirgs nepavisam nebija liels, bet glīti veidots, tāpēc arī mazais, par spīli savai bezveidīgi uzblīdušajai galvai, ne mazākajā mērā neizskatījās pčc rūķa, bet gan slējās diezgan augstu pāri zirga galvai. Tas gan bija vienīgi garā ķermeņa nopelns, jo kājas un to pēdas, kas karājās pāri segliem, nebija pat pieminēšanas vērtas. Bez tam mazais jātnieks valkāja zeltdzellenus atlasa svārkus, tādas pašas krāsas augstu cepuri ar kuplu, zāles zaļu spalvu puļķi un no skaisti pulēta mahagonija koka izdrāztus jājamzābakus. Ar spalgu «tprū — ū-u — ū!» viņš apturēja zirgu cieši līdzās fon Cabeltaua kungam. Kā liekas, mazais gribēja nokāpt no zirga*, taču zibens ātrumā izšāvās caur zirga pavēderi, uzlingoja otrajā pusē divas trīs reizes -padsmit olekšu augstumā, pie katras olekts apmelot pusduci kūleņu, 1 ' ^tīstīdamies uz segiu cekula, nostājās uz galvas. Tā viņ§ lēkšoja uz priekši .pakaļ, sānis — visdažādākajos iespējamos virzienos un pagriezienos, kamēr mazās kājeles gaisā veidoja trohajus, pirihijus, dakt ilus uti. Kad graciozais vingrotājs un mākslas jātnieks beidzot apstājās un laipni-sveicināja, uz zemes varēja izlasīt šādas vārdus: «Sirsnīgi sveicinu jūs, augsti godātais Dapsul fon Cabeltaua kungs, kā arī jūsu meitas jaunkundzi!» Šos vārdus lieliem, skaistiem latīņu burtiem viņš, zirgā drasēdams, bija uzrakstījis uz zemes. Tad mazais nolēca no zirga un, trīs reizes apmetis kūleni, sacīja, ka ieradies nodot Dapsulam fon Cabeltaua kungam sveicienus un cieņas apliecinājumus no sava žēlīgā kunga, barona Porfirija fon Okcrodasta, saukta Korduanšpics, un, ja Dapsulam fon Cabcltaua kungam nebūtu iebildumu, barona kungs labprāt vēlētos uz dažām dienām pie viņa iegriezties, jo cerot drīzumā kļūt par viņa tuvāko kaimiņu.

Dapsuls fon Cabeltaua kungs, atbalstījies uz savas meitas rokas, stāvēja tik bāls un sastindzis, ka vairāk atgādināja mirušu nekā dzīvu cilvēku. Tikko no viņa trīsošajām lūpām bija atskanējis ar mokām izdvestais: «Mani… ļoti… iepriecinās…», mazais jātnieks, atvadījies tikpat ceremoniāli, kā bija ieradies, zibens ātrumā aizlēkšoja.

— Ak, mana meita! — Dapsuls fon Cabeltaua kungs raudādams un šņukstēdams iesaucās, — ak, mana meita, mana nabaga nelaimīgā meita, tagad vairs nav šaubu, ka tas irgnoms, kas ieradīsies, lai aizvestu tevi, bet man apgrieztu kaklu! — Taču mēs liksim lietā visu savu drosmi, cik nu rnums tās vēl palicis! Varbūt ir iespējams izlīgt ar saniknoto stihijas garu, mums vienīgi jāizturas pret viņu tik pieklājīgi, cik vien mūsu spēkos. — Tūliņ es tev, mans mīļais bērns, izlasīšu dažas nodaļas no Laktanca* vai Akvīnas Toma* darbiem, kuros viņi raksta par apiešanos ar stihiju gariem, lai tu neizdarītu kādu rupju kļūdu…

Taču, pirms vēl Dapsuls fon Cabeltaua kungs paspēja atnest Laktanca, Akvīnas Torņa vai kāda cita Kniges* elementāru sacerējumu, jau gluži tuvu bija dzirdama melodija, kādu muzikāli diezgan apdāvināti bērni mēdz atskaņot mīļajos Ziemassvētkos. Pa ceļu tuvojās krāšņs, garš gājiens. Priekšgalā uz maziem, losiem zirdziņiem jāja sešdesmit, varbūt pat septiņdesmit mazi jātnieciņi, visi ģērbušies tāpat kā iepriekš minētais sūtnis — dzeltenos svārkos, smailās cepurēs un pulēta mahagonija koka zābakos. Viņiem sekoja losu zirgu vilkta vistīrākā kristāla kariete, ko pavadīja vēl apmēram četrdesmit mazāk greznu kariešu, kam, kā nu kurai, priekšā bija aizjūgti vai nu seši, vai četri zirgi. Ap šīm karietēm šurpu turpu virmoja bars spožās drānās ģērbtu pāžu, skrējēju un citu kalpu, tā ka gājiens atstāja tikpat jautru, cik ērmīgu iespaidu. Dapsuls fon Cabeltaua kungs nespēja attapties no drūma izbrīna, Anniņas jaunkundze, kam līdz pat šim laikam prātā nebija nācis, ka pasaulē varētu būt tik glītas, piemīlīgas lietiņas kā šie zirdziņi un cilvēciņi, gluži vai zaudēja galvu un pat piemirsa aizvērt muti, ko bija diezgan plati paplētuši priecīgam izsaucienam.

Astoņu zirgu vilktā kariete apstājās tieši pretī .Dapsula fon Cabeltaua kungam. Jātnieki nolēca no zirgiem, piesteidzās pāži un sulaiņi, karietes durtiņas tika atvērtas, bet tas, kas uz kalpotāju rokām izlīgoja no karietes,' nebija neviens cits, kā barons Porfirijs fon Okerodasls, saukts Korduanšpics.

Kas attiecās uz augumu, tad barona kungu ne tuvu nevarēja salīdzināt ar Belvederas Apolonu, pat ne ar mirstošo gladiatoru. Jo, kaut gan viņš nebija pilnas trīs pēdas* garš, trešo daļu mazā augumiņa veidoja acīm redzami pārāk lielā, uzpūstā galva, kam, starp citu, prāvais, garais, izliektais deguns, tāpat kā pāris lielu acu, kas bija apaļas kā bumbas un uz āru izspiedušās, nebūt nebija slikts rotājums. Tā kā arī rumpis bija pagarš, tad kājelēm pāri palika labi ja četras collas*. Taču Šīs niecīgās collas bija lietderīgi izmantotas, jo barona kājeles bija pašas graciozākās, kādas jebkad redzētas. Protams, tās šķita mazliet par vārgām, lai nestu tik cienīgu galvu: barons gāja mazliet grīļīgi, dažu labu reizi apveldamies, taču tūliņ atkal bija uz kājām gluži kā stāvkundziņš, tā ka šie klupieni drīzāk atgādināja kādas dejas brīnumainos palēcienus. Barons bija ģērbies piegulošos zvīļojoša zeltaina auduma svārkos un cepurītē, kas gandrīz atgādināja ar milzīgu zāles zaļu spalvu pašķi rotātu kroni.

Tiklīdz barons nostājās uz kājām, viņš metās klāt Dapsulam fon Cabeltaua kungam, satvēra to aiz abām rokām un, iešūpojies, uzlidoja līdz Dapsula kunga kaklam, ap kuru apķēries, kliedza daudz dārdošākā balsī, nekā no tik maza radījuma varēja sagaidīt:

— Ak, manu Dapsul fon Cabcltau! — manu dārgo, karsti mīļoto tēv!

Pēc tam barons tikpat ātri un veikli nolidoja zemē no Dapsula

kunga kakla, pieskrēja vai drīzāk gan pielēca klāt Anniņas jaunkundzei, satvēra viņas roku, kuras pirkstā atradās gredzens, un, skaļi šmakstinādams, neskaitāmas reizes noskūpstījis to, sauca tikpat dārdošā balsī kā iepriekš:

—   Ak, mana visudaiļā Anna fon Cabcltauas jaunkundze! Mana mīļotā līgava!

Pēc tam barons sasita plaukstiņas, un tūliņ atskanēja spalgā, trokšņainā bērnu mūzika, bet vairāk nekā simts mazu kundziņu, nolckaši no zirgiem un kariešu bukām, dejoja tāpat kā iepriekš sūtnis, te uz galvas, te atkal uz kājām, veidojot tik graciozus trohajus, spondejas, jambas, pirihijus, anapestus, tribrahijus, bahijus, antibahijas, horijambas un daktilus*, ka prieks bija skatīties. Šīs dejas laikā Anniņas jaunkundze, atguvusies no lielā izbīļa, ko viņā bija izraisījasi mazā barona uzruna, nodevās visnotaļ pamatotām saimnieciska rakstura pārdomām.

—   Kā, — viņa prātoja, — lai izmitina visus šos cilvēciņus mūsu mazajā mājiņā? — Ja arī, aizbildinoties ar telpu trūkumu, es vismaz kalpotājus mēģinātu izguldināt lielajā šķūnī, vai tur pietiks vietas visiem? Bet ko lai iesāku ar dižciltīgajiem, kas ieradušies karietēs un droši vien pieraduši gulēt ērtās un mīkstās gultās skaistās istabās? — Ja no staļļa izvestu abus darba zirgus un es izrādītu pat tādu cietsirdību, ka izdzītu veco, klibo sarķi ganībās, vai tomēr nepietrūktu vietas visiem šiem mazajiem briesmoņiem, zirgiem, kas atveda nejauko baronu? Un gluži tādas pašas bēdas ar četrdesmit vienu karieti! — Bet nu vēl pats ļaunākais! — Ak mīļo Dieviņ, vai maz pieliks ar visam gadam sagādātajiem pārtikas krājumiem, lai šīs sīkās radības paēdinātu kaut vai divas dienas?

Pēdējais apsvērums bija visnelādzīgākais. Domās Anniņas jaunkundze redzēja jau visu notiesātu — svaigās saknes, aitu ganāmpulku, mājputnus, iesālīto gaļu, jā, pat cukurbiešu degvīnu — un acīs viņai sanesās spožas asaras. Viņai likās, ka barons Korduanšpics savilcis seju īsti nekaunīgā, ļaunīgā vieplī, un tas deva viņai drosmi tajā laikā, kamēr barona ļaudis vēl nodevās dejai, skopos vārdos paskaidrot, ka, lai arī cik patīkami tēvam būtu ciemiņi, nav pat ko domāt par uzkavēšanos Dapsulheimā ilgāk par divām stundām, jo šeit nav nedz vietas, nedz visa pārējā, kas nepieciešams, lai uzņemtu un pacienātu atbilstoši viņa kārtai tik dižciltīgu un bagātu kungu, kā arī viņa daudzos kalpotājus. Bet pēkšņi mazais Korduanšpics izskatījās tik nepara ti salds un maigs kā marcipāna rausītis un, piemiegtām acīm skūpstīdams Anniņas jaunkundzes mazliet paraupjo un ne pārāk balto roku, ņēmis apgalvot, ka viņam ne prātā nav nācis mīļajam tētim un tā daiļajai meitai sagādāt kaut mazākās neērtības. Viņš vedot sev līdzi it visu, kas var noderēt virtuvē un pagrabā, bet, kas atliecas uz mājokli, viņš vienīgi lūdzot ierādīt zemes stūrīti zem klajām debesīm, lai viņa ļaudis varētu uzsliet parasto ceļojumu pili, kurā viņš apmetīšotics kopā ar visiem kalpotājiem un pat lopiņiem, par kuriem tiem jārūpējas.

Barona Porfirija fon Okerodasta vārdi tā iepriecēja Anniņas jaunkundzi, kas, lai parādītu, ka viņai pat prātā nav nācis taupīt savus gardumus, jau grasījās mazajam piedāvāt krēpeles, ko bija uzglabājusi no nesenajiem baznīcas svētkiem, un glāzīti cukurbiešu degvīna, ja vien tas nedod priekšroku dubultrūgtajam, ko vecākā dienestmeita bija atnesusi no pilsētas un ieteica kā vēderzālcs. Taču šajā acumirklī Korduanšpics piebilda, ka pils celtniecībai izvēlējies sakņu dārzu, un prom bija Anniņas prieks!

Bet, kamēr kalpotāji, svinot sava kunga ierašanos Dapsulheimā, turpināja nodoties olimpiskajām spēlēm, te triecoties ar milzīgajām galvām cits cita smailajā vēderā un pēc tam atmuguriski apmetot kūleni, te palēkdamies gaisā, te spēlējot ķegļus savā starpā, paši tēlodami gan bumbu, gan bumbotāju, mazais barons Pofirijs fon Okerodastsar Dapsulu fon Cabeltaua kungu iegrima sarunā, kas,šķiet, kļuva aizvien saistošāka, līdz abi roku rokā devās prom, lai uzkāptu astronomiskajā tornī.

Anniņas jaunkundze, šausmu un izbīļa pārņemta, steigšus skrēja uz sakņu dārzu, lai glābtu, kas vēl glābjams. Vecākā dienestmeita tur jau stāvēja sastingusi, it kā būtu pārvērsta sālsstabā gluži kā Lata sieva*, un pavērtu muti blenza uz lauku. Nostājusies viņai līdzās, tāpat sastinga arī Anniņas jaunkundze. Beidzot abas iekliedzās tik skaļi, ka atbalss pacēlās augstu gaisā:

— Ak vaimandieviņ, kas par nelaimi!

Viss skaistais sakņu dārzs bija pārvērsts tuksnesī. Tur nezaļoja neviens zāles stiebriņš, neziedēja neviena puķe: dārzs šķita pārvērsts kailā, izpostītā laukā.

-       Nē! gluži saniknota iekliedzās dienestmeita, nē, Šaubu nav, ka to izdarījušas sasodītās mazās neradības, kas nupat ieradās braukšus karietē — gribēdamas izlikties par smalkiem ļaudīm! — Ha! ha! — Koboldi viņi ir, ticiet man, Anniņas jaunkundz, — nekas cits kā nekristīgi pekles izdzimumi un — būtu man tikai krustlapju stiebriņš — jūs redzētu brīnumu lietas! — Bet lai tik viņi nāk, šie mazie ncSķīstcņi — ar šo pašu lāpstu es viņus nositīšu! — Tā runādama, vecākā dienestmeita savicināja pāri galvai savu draudīgo ieroci, kamēr Anniņas jaunkundze skaļā balsī raudāja.

Pa to laiku tuvojās četri kungi no Korduanšpica svītas, izskatīdamies no vaiga tik mīlīgi un tik laipnīgi klanīdamies, turklāt atstādami tik dīvainu iespaidu, ka vecākā dienestmeita tā vietā, lai tūliņ sLstu, ļāva lāpstai lēnām nolaisties, bet Anniņas jaunkundze aizturēja'raudas.

Kungi, kas stādījās priekšā kā barona Porfirija fon Okcrodasta, saukta Kord . anšpics, tuvākie draugi, kā vismaz simboliski norādīja viņu apģērbs, piederēja pie četrām dažādām nācijām un saucās: pans Kapustovičs no Polijas, Švarcretiga kungs no Pomerānijas, sinjors Dibrokoli no Itālijas un mesjē Rokambols no Francijas*. Ļoti daiļrunīgos izteicienos viņi apgalvoja, ka tūliņ ieradīsies cēlāji un brlnumdaiļajai jaunkundzei sagādās prieku noskatīties, kā iespējami īsā laikā top'uzslieta pils no tīra zida.

—  Ko man var līdzēt pils no tīra zīda? — skaļi raudot, visdziļākajās bēdās iesaucās Anniņas jaunkundze, — kāda man vispār daļa par jūsu baronu Korduanšpic'u, kad jūs, sliktie ļaudis, esat nopostījuši manu skaisto sakņu dārzu, un viss mans prieks ir pagalam!

Bet laipnie kungi mierināja Anniņas jaunkundzi, apgalvodami, ka neesot vainojami sakņu dārza izpostīšanā, ka, tieši pretēji, tajā drīz no jauna zaļošot un ziedēšot tāda augu pārbagātība, kādu Anniņas jaunkundze, jā, pat neviens cilvēks visā pasaulē vēl nekad neesot redzējis.

Mazie cēlāji patiešām ieradās, un tad uz lauka gāja vaļā tik traka un juceklīga rosīšanās, ka Anniņas jaunkundze unvccākā dienestmeita gluži iztrūkušās aizskrēja līdz kādam krūmam, aiz kura apstājās, lai noskatītos, kas notiks tālāk.

Bet, pirms abām skatītājām atausa kaut mazākā nojausma, kā tas varēja gadīties, dažu minūšu laikā viņu acu priekšā pacēlās augsta, daudzkrāsainiem vainagiem un spalvām izrotāta zeltdzeltena auduma telts, kas aizņēma visu lielā sakņu dārza platību, tā ka tās virves stiepās pāri ciematam līdz pat tuvīnajam mežam un bija piestiprinātas pie resnu koku stumbriem.

Tikko telts bija uzslieta, barons Porfirijs fon Okerodasts Dapsula fon Cabeltaua kunga pavadībā nokāpa pa astronomiskā torņa kāpnēm, pēc kam, vairākas reizes ar Anniņas jaunkundzes tēti apkampies, iesēdās astoņu zirgu vilktajā karietē un ar visu svītu tādā pašā kārtībā, kādā bija ieradies Dapsulheimā, iebrauca zīda pili, kuras durvis aiz pēdējā vīra aizvērās.

Nekad vēl Anniņas jaunkundze nebija redzējusi savu tēti tādā izskatā. No viņa vaiga, neatstājot ne mazāko ēnu, bija pagaisušas skumjas, kas agrāk bieži mēdza viņu piemeklēt, un tā vien šķita, it kā viņš smaidītu, turklāt viņa skatienā patiesi jautās kaut kāda apskaidrība, kas parasti liecina par to, ka cilvēku gluži negaidīti pārsteigusi liela laime. — Klusēdams Dapsuls fon Cabeltaua kungs saņēma Anniņas roku, ieveda viņu mājā, trīs reizes pēc kārtas apkampa un beidzot iesaucās:

—  Laimīgā Anna! — Vislaimīgākais bērns! — Laimīgais tēvs! — Ak mana meita, visas rūpes, visas bēdas, visi sirdēsti tagad beigušies! Tev lemts liktenis, kāds ne tik bieži top piešķirts mirstīgajiem! Tad nu zini, ka barons Porfirijs fon Okerodasts, saukts Korduanšpics, nepavisam nav naidīgs gnoms, kaut gan cēlies no kāda stihijas gara, kam tomēr izdevies, sekojot salamandras Oromasis mācībai, attīrīt savu augstāko būtību. Taču šās šķīstītājas uguns iespaidā modusies mīlestība pret mirstīgu sievieti, ar kuru saistīdamies, viņš kļuvis par ciltstēvu visievērojamākajai no visām dzimtām, kuru vārds jebkad greznojis pergamentu. — Man šķiet, ka esmu jau stāstījis tev, mana mīļotā meita'Anna, par dižās salamandras Oromasis skolnieku dižciltīgo gnomu Tsilmcnehu — tas ir kaldiešu vārds un tīrā vācu valodā nozīmē apmēram to pašu, ko Putrasgalva — kas iemīlējās slavenajā Magdalēnā Delakruā, kāda spāniešu klostera abatē Kordovā, un līksmi nodzīvoja ar viņu laimīgā laulībā gandrīz, trīsdesmit gadus. Viena no šīs cēlās ģimenes atvasēm, kas radusies no augstāko būtņu savienības, tad arī ir mīļais barons Porfirijs fon Okerodasts, kas pieņēmis iesauku Korduanšpics, lai pasvītrotu savu spānisko izcelsmi, jo viņš dzimis Kordovā, kā arī lai atšķirtos novēl lepnāka, bet īstenībā mazāk cienījama dzimtas atzara piederīgajiem, kuru uzvārds ir Safjans. Tam, ka Korduanam galā pievienots «špics», droši vien ir sava stihiski astroloģiska nozīme; par to es vēl neesmu padomājis. Sekodams sava diženā senča, gnoma Tsilmeneha, piemēram, kas mīlēja Magdalēnu Delakruā kopš viņas divpadsmitā mūža gada, arī cienījamais Okerodasts dāvājis tev savu mīlestību, tikko tu biji sasniegusi divpadsmit gadu vecumu. Viņš bijis tik laimīgs, saņemot no tevis mazu zelta gredzentiņu, bet tagad arī tu esi uzvilkusi pirkstā viņa gredzenu, tā ka neapšaubāmi esi kļuvusi viņa iīgava!

— Kā? — izbailēs un apjukumā iesaucās Anniņas jaunkundze, — kā? — viņa līgava? — man jāprec šis atbaidošais, mazais kobolds? Vai tad es jau sen neesmu Amanda fon Ncbclštcrna kunga līgava? — Nē! — nemūžam es neņemšu par vīru šo riebīgo pesteļi, kaut viņš tūkstoškārt būtu no Kordovas vai Safjanas!

—   Tagad, — atbildēja Dapsuls fon Cabeltaua kungs, kļūdams aizvien nopietnāks, — tagad, sev par sarūgtinājumu, es redzu, cik maz dievišķā gudrība spējusi iespaidot tavu stūrgalvīgo, zemes lietām pievērsto prātu! Par riebīgu un atbaidošu tu sauc cēlo pirmatnējo garu Porfiriju fon Okcrodastu varbūt tāpēc, ka tā vietā, lai viņam, kā jebkuram mirstīgam ākstam, kādu tu labprāt vēlētos redzēt, zem svārku ļipām rēgotos diezin cik garas kājas, viņš ir tikai trīs pēdas garš un viņam, ja neņem vērā galvu, pie rumpja nav nedz roku, nedz kāju, nedz citu blakus piedēkļu, ar ko palielīties? — Ak, mana meita, kādos šausmīgos maldos tu esi iegrimusi! — Viss skaistums slēpjas gudrībā, visa gudrība — domās, bet domu fiziskais simbols ir galva! — Jo lielāka galva, jo vairāk skaistuma, un gudrības, un, ja cilvēks spētu visus pārējos locekļus atmest kā lieku greznību, kas atnes vienīgi ļaunu, cik ideāli skaists viņš būtu! No kurienes rodas visas sāpes, visas bēdas, visa nesaticība, viss naids, īsi sakot — visa laicīgā samaitāšana, ja ne no locekļu nolādētā krāšņuma? — Ak, kāds miers, kāds klusums, kāda svētlaime valdītu virszemes, ja cilvēkiem trūktu vēdera, dibena, roku un kāju, — ja viņi būtu tikai krūšutēli! — Tāpēc apsveicama ir doma, kas ienākusi prātā māksliniekiem — dižus valstsvīrus vai lielus zinātniekus atveidot krūšutēlos, lai simboliski norādītu uz augstāko būtību, kas viņiem piešķirta ieņemamā amata vai uzrakstīto grāmatu dēļ! — Tātad, mana meita Anna, ne vārda par neglītumu, pretīgumu vai citādu vainu, runājot par cēlāko no visiem gariem — lielisko Porfiriju fon Okerodastu, kura līgava tu esi un paliksi! — Tev jāzina, ka ar viņa palīdzību arī tavs tēvs īsā laikā sasniegs laimes augstāko pakāpi, pēc kā tik ilgi veltīgi tiecies. Porfirijam fon Okerodastam nav noslēpums, ka mani mīl silfida Nehahila (šis sīriešu vārds tulkojumā nozīmē to pašu, ko Smaildegune), un viņš grib man palīdzēt, cik vien viņa spēkos; lai es kļūtu visnotaļ cienīgs stāties sakaros ar šo augstāko garīgo būlni. — Tu, mīļais bērns, būsi apmierināta ar savu nākošo pamāti. — Kaut labvēlīgais liktenis iegrozītas tā, ka mūsu kāzas taptu svinētas vienā un tai pašā laimīgajā stundā! — Ar šiem vārdiem Dapsuls fon Cabeltaua kungs, uzmetis meitai vēl pēdējo zīmīgo skatienu, patētiski atstāja istabu.

Anniņas jaunkundzei sirds kļuva smaga, atceroties, ka pirms daudziem gadiem, kad viņa vēl bija bērns, neizprotamā kārtā viņai patiešām bija nomucis no pirksta niecīgs zelta gredzentiņš. Tagad viņai bija skaidrs, ka mazais, atbaidošais pestelis no tiesas ievilinājis viņu savā cilpā, no kuras diez vai izdosies izbēgt, tāpēc viņa ieslīga visdziļākajās skumjās. Viņai vajadzēja atvieglot nomākto sirdi un tas izdevās ar zoss spalvas palīdzību, ko viņa satvēra, lai vienā elpas vilcienā uzrakstītu Amandam fon Nebelšierna kungam šādu vēstuli:

«Mans sirdsmīļotais Amand!

Viss ir pagalam — esmu pati nelaimīgākā būtne pasaulē un aiz neizturamām bēdām raudu tā, ka pat mīļajiem lopiņiem sāk rasties žēlums un līdzjūtība pret mani, bet Tevi tas aizkustinās jo vairāk; īstenībā šī nelaime skar tiklab Tevi, kā mani, un Tu jutīsies tikpat apbēdināts. Tu taču atceries, ka mēs mīlam viens otru'tik-stipri, cik vien kāds mīlaspāris spēj mīlēt, un ka esmu Tava līgava, kā arīdzan to, ka tētis gribēja pavadīt mūs līdz baznīcai'/ — Nu, lūk! Pēkšņi ierodas mazs, dzeltens cilvēciņš astoņu zirgu vilktā karietē, daudzu kungu un kalpotāju pavadīts, un apgalvo, ka mēs esot pārmijuši gredzenus un tātad esam — līgava un līgavainis! — Un padomā tikai, cik briesmīgi — arī tētis paziņo, ka man jāprec šis mazais nešķīstenis, jo viņš esot cēlies no ļoti dižciltīgas ģimenes. Tā varētu būt taisnība, spriežot pēc pavadoņiem un spožajām drānām, kas tiem mugurā, bet šim cilvēkam ir tik riebīgs vārds, ka jau tādēļ vien es nemūžam nevarētu kļūt viņa sieva. Nespēju pat atkārtot pagāniskos vārdus, kādos viņš saucas. Atraksti man, vai Korduanšpici patiešām ir tik ievērojami un dižciltīgi — pilsētā tas droši vien būs zināms. Nespēju aptvert, kas tētim vecuma galā ienācis prātā — arī viņš grib vēlreiz ņemt sievu un riebīgajam Korduanšpicam viņu jāsaprecina ar sievieti, kas lido pa gaisu. Dievs, stāvi mums klāt! — Vecākā dienestmeita rausta plecus un neslēpj, ka viņa par tādām cienīgajām, kas lido pa gaisu un peld ūdenī, neesot visai augstās domās un uz vietas pametišot darbu, bet manis dēļ vēloties, kaut pamāte, ja vien tas iespējams, lauztu kaklu jau pirmajā jājienā uz Valpurģu nakti*. — Tas tik ir skaisti, vai ne? — Bet manas cerības balstās uz Tevi! — Jo es zinu, ka Tu esi tas, kam ne vien jāspēj un jāvar, bet ari jāizglābj mani no lielām briesmām. Briesmas ir klāt! — nāc, steidzies, glāb

savu līdz nāvei apbēdināto, taču uzticīgo līgavu Annu fon Cabeltau 'u.

N. B. Vai Tu nevarētu izaicināt uz dueli mazo, dzelteno Korduanšpicu? Tu noteikti uzvarēsi, jo viņš lāga neturas kājās.

N. B. Vēlreiz lūdzu Tevi — ģērbies bez kavēšanās un steidzies pie savas nelaimT gās, bet, kā augstāk minēts, visuzticīgākās līgavas

Annas fon Cabeltauas. *

CETURTĀ NODAĻA,

kurā aprakstītu kāda varena ķēniņa galma dzīve, bet pēc tam sniegtas ziņas par asiņainu dueli un citiem dīvainiem notikumiem.

Anniņas jaunkundze no nepanesamajām skumjām juta nespēku visos locekļos. Sakrustojusi rokas, viņa sēdēja pie loga un stingu skatienu raudzījās pagalmā, nepievērsdama uzmanību kladzināšanai, ķērkšanai, gāgināšanai un čiepstēšanai, ar kādu mājputni, krēslai iestājoties, pieprasīja, lai saimniece, kā parasti, aizvada tos pie miera. Jā, ar vislielāko vienaldzību viņa noskatījās, kā šo pienākumu veic vecākā dienestmeita, un pat pieļāva, ka tā ar pātagu diezgan stipri uzšauj mājas gailim, kas šādai kārtībai negribēja pakļauties, bet dzīrās sacelties pret viņas aizstājēju. Pašas mīlas sāpes, kas krūtis vai pušu plēsa, liedza Anniņas jaunkundzei izprast savu lolojumu sāpes, kaut viņa to audzināšanai bija ziedojusi sava mūža jaukākās stundas, neieskatīdamās Česterfildā* vai Knigē, pat neaicinot palīgā Žanlisa* kundzi vai citas dvēseli izprotošas dāmas, kam skaidri zināms, kā jauni prāti iemīcāmi pareizajā formā. Anniņas jaunkundzes attieksmi pret šiem jautājumiem varēja uzskatīt par vieglprātīgu.

Visu dienu Korduanšpics nebija rādījies, bet kavējies pie Dapsula fon Cabeltaua kunga tornī, kur laikam gan tika uzsākta ļoti svarīga darbošanās. Taču tagad Anniņas jaunkundze pamanīja mazo, kas, rieta saules apmirdzēts, izgrīļojās pagalmā. Savā spilgti dzeltenajā svārkā barons viņai Šķita pretīgāks kā jebkad, bet jocīgā gaita, kādā viņš, lēkādams šurpu turpu un ik mirkli riskēdams apgāzties, vienmēr no jauna grīļojās tālāk, kas citu būtu sasmīdinājusi līdz asarām, Anniņas jaunkundzē modināja vienīgi vēl lielāku izmisumu. Beidzot viņa pat aizklāja abām plaukstām seju, lai tikai nebūtu jāskatās uz pretīgo putnu biedēkli. Pēkšņi Anniņas jaunkundze juta, ka viņu kāds parausta aiz priekšauta stūra.

— Mierā, Feldman! — viņa iesaucis, domādama, ka raustītājs ir suns.

Taču tas nepavisam nebija suns, jo atņemdama rokas no sejas,

Anniņas jaunkundze ieraudzīja baronu Porfiriju fon Okerodasta kungu, kas ar neredzētu veiklību ielēca viņai klēpī un apskāva ar abām rokām. Bailēs un riebumā Anniņas jaunkundze skaļi iekliedzās un pielēca kājās. Taču Korduanšpics palika karājamies viņai kaklā un acumirklī kļuva tik briesmīgi smags, ka ar savu vismaz divdesmit centneru lielo svaru /ibensātri novilka nabaga Anniņu atpakaļ krēslā, kurā viņa bija sēdējusi. Bet tūliņ arī Korduanšpics nošlūca no Anniņas klēpja, tik smalki un veikli, cik vien bija viņa spēkos, ņemot vērā līdzsvara trūkumu, nolaidās uz sava mazā labējā celīša un sacīja skaidrā, mazliet ērmīgā, taču ne pretīgi skanošā balsī:

—   Dievinātā Anna fon Cabeltaua jaunkundze, cildenā dāma, mana izraudzītā līgava, tikai nedusmojieties, es jūs lūgtin lūdzu — tikai nedusmojieties, nedusmojieties! — Es zinu — jūs domājat, ka mani ļaudis nopostījuši jūsu skaisto sakņu dārzu, lai uzceltu lur manu pili. Ak, Visuma spēki! — Kaut jel jūs varētu cauri šīm niecīgajām miesām ieskatīties manā sirdī, lai redzētu, kā tā lēkā aiz tīras mīlestības un cēlas jūsmas! — Kaut jel jūs pamanītu visus svarīgākos tikumus, kas slēpjas manās krūtīs ziem šī dzeltenā atlasa! — Ak, cik sveša man ir apkaunojošā nežēlība, kuru jūs man piedēvējat! Vai var pieļaut domu, ka žēlsirdīgs valdnieks pats savus pavalst… — taču diezgan! — diezgan! -Ko gan nozīmē vārdi un frāzes! — Jums jāredz pašai, ak mana līgava! — jā, jums jāredz pašai viss krāšņums, kas jūs sagaida! Jums jānāk man līdzi, jā, bez kavēšanās jānāk man līdzi — es ievedīšu jūs savā pilī, kur līksmā tauta gaida sava valdnk^ca dievināto līgavu!

Var iedomāties, kā Anniņas jaunkundzi Saushtināja Korduanšpica uzaicinājums, kā viņa pretojās sekot briesmīgajam putnubiedēklim kaut vienu vienīgu soli. Taču Korduanšpics nerimās aprakstīt viņai, cik ārkārtēji skaists un neieidomājami bagāts ir sakņu dārzs, kas īstenībā arī esot viņa pils, tik pārliecinošiem vārdiem, ka beidzot Anniņas jaunkundze nolēma vismaz ar acs kaktiņu ieskatīties teltī, kas taču nekādā ziņā nevarētu viņai kaitēt. — Aiz tīra prieka un sajūsmas mazais pārmeta kūleni vismaz divpadsmit reizes pēc kārtas, bet pēc tam ļoti maigi satvēra Anniņas jaunkundzi aiz rokas un cauri dārzam veda uz zīda pili.

Izdevusi skaļu «ak!», Anniņas jaunkundze apstājās kā zemē iemieta, kad ieejas priekškars pacēlās uz augšu un viņai pavērās skats uz nepārredzami plašu sakņu dārzu, kas bija tik krāšņs, kādu viņa pat savos skaistākajos sapņos par sakuplojušiem kāpostu un citu sakņu dēstiem nekad vēl nebija redzējusi. Tur ziedēja un zaļoja viss, kas vien drīkstēja saukties par kāpostiem, rāceņiem, zirņiem un pupām, tādā zaigojošā mirdzumā un lieliskumā, ka ne izteikt. Stabuļu, bungu un cimbolu mūzika kļuva skaļāka, un četri laipnie kungi, ar kuriem Anniņas jaunkundze jau bija iepazinusies, proti, Švarcretiga kungs, mesjē Rokambols, sinjors Dibrokoli un pans Kapustovičs, tuvojās, neskaitāmas reizes pazemīgi klanīdamies.

—  Mani kambarkungi, — smaidīdams sacīja Porfirijs Okcrodasts un, pa priekšu ejot minētajiem kambarkungiem, veda Anniņas jaunkundzi cauri divkāršajai ierindai, ko veidoja sarkanie angļu burkānu gvardi, līdz lauka vidum, kur pacēlās augsts, krāšņs tronis. Ap šo troni bija sapulcējušies valsts diženākie: salātu prinči ar pupiņu princesēm, gurķu hercogi ar meloņu firstu priekšgalā, kāpostgalvu ministri, sīpolu un rāceņu ģenerāļi, kruzuļkāpostu dāmas, kas bija tērpušās visspožākajās, viņu kārtai un stāvoklim atbilstošās drānās. Galminiekiem pa vidu, izplatīdami jauku smaržu, šaudījās brīnumdaiļi lavandas un diļļu pāži. Kad Okcrodasts un Anniņas jaunkundze uzkāpa tronī, galma virsmaršals Turnepsis pamāja ar savu garo zizli, mūzika tūliņ apklusa, un visi klātesošie sāka bijīgi klausīties. Tad Okcrodasts pacēla balsi un. ļoti svinīgi sacīja:

— Mani uzticamie un ļoti mīļotie pavalstnieki! Raugiet šeit man pie sāniem — dižciltīgo Annu fon Cabcltaua jaunkundzi, kuru esmu izraudzījies par laulāto draudzeni! Bagātīgi apveltīta ar daiļumu un tikumu, viņa jau sen jūs vērojusi ar mīlošas mātes acīm, jā, gādājusi jums mīkstas, taukas guļvietas, saudzējusi un audzējusi. Arī turpmāk viņa būs uzticīga, cienījama jūsu valstības māte. Izsakiet tagad savu goddevīgo atzinību, kā arī pienācīgas gaviles par labdarību, ko grasos jums visžēlīgi parādīt!

Pēc galma virsmaršala Turnepša otrreizējā mājiena sākās tūkstošbalsīgas gaviles, sīpolu artilērija* izšāva no saviem lielgabaliem, bet burkānu gvardes muzikanti spēlēja pazīstamo svētku dziesmu: «Salāti, salāti un zaļais pētersīlis!» — Tas bija ievērojams un pacilājošs brīdis, kas valsts dižākajiem ļaudīm, galvenokārt tomēr kruzuļkāpostu dāmām, izvilināja svētlaimes asaras. Arī Anniņas jaunkundze, redzēdama, ka mazajam galvā vienos dimantos zaigojošs kronis, bet rokā zelta scepteris, gandrīz zaudēja savaldību.

—  Ak, — viņa iesaucās, pārsteigumā sasizdama plaukstas, — ak tu manu vai! Jūs taču esat kaut kas daudz ievērojamāks nekā izliekaties, mans mīļais Korduanšpica kungs?

—   Dievinātā Anna, — Okerodasts ļoti maigā balsī atbildēja, — zvaigznes spieda mani ierasties pie jūsu tēva kunga, slēpjoties aiz pieņemta vārda. Tad nu ziniet, mīļais bērns, ka esmu viens no visvarenākajiem ķēniņiem un pārvaldu valsti, kuras robežas nav atrodamas, jo aizmirsts tās atzīmēt uz kartes. Tas esmu es, sakņu ķēniņš Daukuss Karota*, kas jums, ak daiļā Aņna, sniedz savu roku un kroni! Visi sakņu firsti ir mani vasaļi, un tikai vienu vienīgu dienu gadā*, pēc sensenas paražas, valda Pupu ķēniņš.

—   Tātad, — priecīgi iesaucās Anniņas jaunkundze, — tātad es kļūšu ķēniņiene un man piederēs šis lieliskais, krāšņais sakņu dārzs?

Ķēniņš Daukuss Karota vēlreiz apliecināja, ka tas visnotaļ tiesa, piebilzdams, ka viņu abu kundzībai būs pakļauts ikviens stādiņš, kas izsprauksies no zemes. To Anniņas jaunkundze nepavisam nebija gaidījusi un atzina, ka no brīža, kopš mazais Korduanšpics pārvērties ķēniņā Daukusā Karotā I, viņš vairs nav tik pretīgs kā iepriekš, bet ka kronis un scepteris, tāpat kā ķēniņa mantija, viņam piedien neparasti labi. Turklāt, ņemot vēl vērā' Korduanšpica pieklājīgās manieres un bagātību, ko, noslēdzot šo savienību, viņa iegūs, Anniņas jaunkundzei nācās atzīt, ka neviena lauku jaunkundze zemes' virsū nespētu apprecēties tik izdevīgi, kā viņa, kas vienā acumirklī kļuvusi ķēniņa līgava. Tādēļ arī Anniņas jaunkundze jutās pārmēru priecīga un jautāja ķēnišķīgajam līgavainim, vai viņa nevarētu tūliņ paliki skaistajā pilī un jau rīt svinēt kāzas. Uz to ķēniņš Daukuss Karola* atbildēja, ka, lai arī cik ļoti viņu mācot ilgas pēc dicvinālās līgavas, zināma zvaigzņu stāvokļa dēļ viņam sava laime vēl uz kādu brīdi esot jāatliek. Proti, Dapsuls fon Cabcltaua kungs tagad nekādā ziņā nedrīkstot uzzināt par sava znota karalisko izcelsmi, jo pretējā gadījumā varētu tikt traucēta eksperimenta norise, kam jānodrošina vēlamā savienošanās arsilfidu Nchahilu. Bez tam viņš arī apsolījis Dapsulam fon Cabcltaua kungam, ka abas kāzas taps svinētas vienā un tai pašā dienā. Anniņas jaunkundzei vajadzēja svinīgi apzvērēt, ka ne ar vārdiņu neizpaudīs Dapsulam lon Cabcltaua kungam, ko šcil piedzīvojusi, bet pēc tam, atskanot par viņas daiļuma, viņas laipno un žēlīgo izturēšanos gaužām sajūsminātās tautas skaļajām gavilēm, viņa atstāja no zīda uzslieto pili.

Sapnī Anniņas jaunkundze vēlreiz skatīja brīnumjaukā ķēniņa Daukusa Karotas valstību un peldēja svētlaimē.

Vēstule, ko Anniņas jaunkundze bija nosūtījusi Amandam fon Ncbelštcrna kungam, atstāja uz nabaga jaunekli briesmīgu iespaidu. Pēc neilga laika Anniņas jaunkundze saņēma šādu atbildi:

«Manas dvēseles elks, dievišķā Anna!

Dunči, asi, nokaitēti, saindēti, nāvējoši dunči bija Tavas vēstules vārdi, kas ieurbās manā sirdi Ak Anna! Tevi grib atraut no manis? Kāda iedoma!

Vēljoprojām nespēju aptvert, kā tas nācās, ka uz vietas nekļuvu ārprātīgs un nesacēlu briesmīgi nežēlīgu traci! — Taču, sava nāvi nesošā likteņa sadusmots, bēgu no cilvēkiem un tūliņ pēc pusdienām negāju vis, kā parasti, biljardu spēlēt, bet skrēju uz mežu, kur, rokas lauzīdams, tūkstošreiz izkliedzu Tavu vārdu! — Sāka stipri līt, bet es tieši todien biju uzlicis galvā gluži jaunu sarkana samta cepuri ar zeltītu pušķi. Dzird runājam, ka vēl neviena cepure man pie vaiga neesot piestāvējusi tik labi kāši — Lietus varēja sabojāt šo krāšņo meistardarbu, taču kāda daļa mīlestības izmisumam gar cepurēm, samtu un zeltu! — Klaiņoju pa mežu tik ilgi, kamēr, izlijis un izsalis līdz kaulam, sajutu briesmīgas vēdergraizes. Tās iedzina mani tuvīnajā krodziņā, kur pasūtīju lielisku karstvīnu un aizkūpināju pīpi ar Tavu brīnišķīgo Virdžīnijas tabaku. Driz vien mani sagrāba dievišķa jūsma, es izrāvu kabatas grāmatiņu un steigā uzmetu duci lielisku dzejoju un — ak, brīnumainā dzejotmāka! — prom bija abi; gan mīlestības izmisums, gan vēdergraizes. Gribu Tev aizsūtīt vienīgi pēdējo no šiem dzejoļiem, lai arī Tevī, tik, visu jaunavu rota, tas vieš tikpat priecīgas cerības, kā manī!

«Sāpes mani tirdī: Izdzēstas ir sirdī Mīlas sveces, dzirdi! — Prieks zūd, kas tur virdis! Gars kad pāri liecas, Ritmu tvert auss tiecas: Dzimst no vārdiem dzeja, Un es atkal smeju. Nemiers zūd, kas tirdī, Mīlas sveces sirdī Atkal deg un — dzirdi! — Atgūts prieks, reiz virdis!»

Jā, mana saldā Anna! — Drīz vien es, bruņinieks aizstāvis, steigšos pie Tevis, lai izrautu Tevi no rokām ļaundarim, kas grib Tevi man nolaupīt! — Bet, lai Tevi pa šo laiku nemāktu izmisums, izrakstu dažus dievišķīgus, mierinošus izteicienus no mana lieliskā Meistara dārgumu krātuves; tos lasot, varēsi spirdzināties.

«Kriīts plest in plešas, spārni pieaug garam?

Tad esi sirds, bet Pūcesspieģel's ari!» *

«Var mīla mīlu nicināt,

Laiks laiku pieskaņot ir klāt!» *

«Ir mīla puķu smārds un bezgalībus prieks, Puis', mazgā kažoku, bet slapjš lai nepaliek!»

«Tu zūdies, ka ziemā pūš ledains vējš?

Bet svārks taču silda, cik svārks to spēj!»

Kādas dievišķas, cildenas, domu pārbagātas maksimas*! Un cik vienkārši, pieticīgi, kodolīgi izteiktas! — Tātad, vēlreiz, manu saldo meitēn, — nomierinies, glabā mani savā sirdī tāpat kā agrāk! Drīz ieradīsies, izglābs Tevi, spiedīs Tevi pie savas aiz mīlestības vētraini bangojošās krūts

Tavs uzticīgais

Amandsfon Nebelšterns.

N. B. Izaicināt uz dueli fon Korduanšpica kungu nevaru nekādā ziņā, jo — ak Anna! — ik asinslāse, ko Tavs Amands zaudētu cīņā ar pārdrošu pretinieku, ir dzejnieka brīnišķā asinslāsf, dievu ihors*, ko izliet nedrīkst. Taisnīga ir pasaules prasība, lai tāds dižgars kā es, sevi saudzu,-ar visiem iespējamiem līdzekļiem cenšoties saglabāties. — Dzejnieka zobens ir vārds un dziesma. Es uzbrukšu savam sāncensim ar Tirteja * cienīgām cīņas dziesmām, noduršu ar asām epigrammām, notriekšu zemē ar mīlas neprāta pārpilniem ditirambiem — tie ir īsta un patiesa dzejnieka ieroči, kas, allaž nesot uzvaru, pasargā viņu no jebkura uzbrukuma, un šādi — bruņojies bargi un vairoga sargāts — es ieradīšos, lai izcīnītu Tavu roku, ak Anna!

Dzīvo sveika, vēlreiz spiežu Tevi pie savām krūtīm! — Paļaujies uz manu mīlestību un, galvenokārt, uz manu varoņgaru, kas nebīsies ne no kādām briesmām, lai Tevi atsvabinātu no apkaunojošajiem valgiem, kuros acīmredzot Tevi ievilinājis dēmons nešķīstenis!…»

Anniņas jaunkundze saņēma šo vēstuli bridi, kad ar savu līgavaini, ķēniņu Daukusu Karotu I, pļaviņā aiz dārza spēlēja sunīšus un uzjautrinājās, skrējienā pēkšņi pictupstoties, tā ka mazais ķēniņš pārvēlās viņai pāri. Taču viņa nelasīja mīļotā vēstuli, kā mēdza darīt agrāk, bet ielika to kabatā, un drīz vien mēs pārliecināsimies, ka tā bija pienākusi pārvēlu.

Dapsuls fon Cabcltaua kungs nespēja pat aptvert, kādēļ Anniņas jaunkundze tik pēkšņi mainījusi savas domas un iemīļojusi Porfiriju fon Okcrodasta kungu, kuru sākumā bija uzskatījusi par atbaidošu. Viņš par šo pārmaiņu iztaujāja zvaigznes, taču arī tās nespēja dot apmierinošu atbildi. Viņam nācās atzīt, ka cilvēka prāts ir neizdibināmāks, nekā Visuma noslēpumi, un nav izskaidrojams ne ar kādu zvaigžņu stāvokli. — Proti, ņemot vērā, ka mazajam vīrelim trūka jebkāda miesīga daiļuma, Dapsula kungs nespēja noticēt, ka mīlestību Anniņā pamodinājusi vienīgi viņa augstākā garīgā vērtība. Ja arī, kā laipnajam lasītājam jau sen zināms, priekšstats par skaistumu, kādu sev bija izveidojis Dapsuls fon Cabeltaua kungs, kā debesis un zeme atšķīrās no priekšstata, kādu lolo jaunas meitenes, tad viņam vismaz netrūka tik daudz laicīgas pieredzes, lai zinātu, ka minētās meitenes saprātu, atjautību, dvēseli un jūtas uzskata par labiem īrniekiem skaistā miesā un ka cilvēku, kam diez cik labi nepiestāv fraka, kaut tas būtu pats Šekspīrs, GCte, Tīks vai Frīdrihs Rihters*, tikko šim cilvēkam ienācis prātā pievērst uzmanību kādai jaunai meitenei, jebkurš daudzmaz patīkaina izskata huzāru leitnants var sakaut un galīgi padzīt no cīņas lauka. Ar Anniņas jaunkundzi gan bija noticis gluži otrādi: šeit nebija runas nedz par skaistumu, nedz saprātu, tomēr ļoti reti gadās, ka nabadzīgā lauku jaunava pēkšņi kļūst par ķēniņieni, tāpēc arī Dapsuls fon Cabeltaua kungs lāgā nespēja šo noslēpumu atminēt, it īpaši ņemot vērā, ka arī šajā gadījumā zvaigznes pameta viņu likteņa varā.

Viegli iedomāties, ka šie trīs cilvēki — Porfirijs fon Okerodasta kungs, Dapsuls fon Cabeltaua kungs un Anniņas jaunkundze — bija viena sirds un viena dvēsele. Notika pat tā, ka Dapsuls fon Cabeltaua kungs biežāk nekā jebkad agrāk, atstāja torni, lai papļāpātu ar dārgo znotu par dažnedažādām patīkamām lietām, turklāt arī brokastot viņš tagad "mēdza galvenokārt lejā, mājā. Ap šo laiku arī Porfirijs fon Okerodasta kungs iznāca no savas zīda telts un ļāva Anniņas jaunkundzei sevi barot ar sviestmaizīti.

— Ak, ak, — Anniņas jaunkundze bieži ķiķināja viņam ausī, — ak, ak, ja tētis zinātu, ka jūs, mīļo Korduanšpic, īstenībā esat ķēniņš!

— Rimsties, mana sirds, — atbildēja Daukuss Karota I, — rimsties, mana sirds, un nezaudē galvu aiz laimes! Tuvu, tuvu ir tava prieka diena!

Kādu dienu skolmeistars uzdāvināja Anniņas jaunkundzei dažus saišķīšus visbrīnišķīgāko redīsu, ko bija izaudzējis savā dārzā. Anniņas jaunkundzi tas ārkārtīgi iepriecināja, jo Dapsulam fon Cabeltaua kungam ļoti garšoja redīsi, bet no sakņu dārza, virs kura slējās telts, viņa nevarēja ņemt neko. Bez lam viņai tikai nupat ienāca prātā, ka pilī starp visdažādākajiem dārzājiem un saknēm viņa nav manījusi redīsus.

Anniņas jaunkundze ātri notīrīja dāvātos redīsus un pasniedza tos tēyam brokastīs. Vairākiem no tiem Dapsuls fon Cabeltaua kungs jau bez žēlastības bija nogriezis kuplos lakstus, pēc tam pamērcējis sālī un ar patiku notiesājis, kad ienāca Korduanšpics.

— Ak, dārgo Okerodast, iebaudiet redīsus! Dapsuls fon Cabeltaua kungs sauca jau pa gabalu.

Uz šķīvja atradās liels, izcili skaists redīss. Bet, tikko Korduanšpics to ieraudzīja, viņa acis sāka dusmīgi zibēt un viņš iesaucās briesmīgi bargā balsī:

Kā, jūs, necienīgais hercog, vēl uzdrīkstaties rādīties man acīs, negilīgā bezkaunībā ielauzdamies pat mājā, kuru aizsargā mana vara? Vai neesmu jūs, kas apstrīdēja manas tiesības uz troni, izdzinis uz mūžīgiem laikiem? — P^om, vācieties prom, nodevīgais vasali!

Pēkšņi redīsam zem resnās galvas bija izaugušas divas kājiņas, ar kuru palīdzību viņš žigli izlēca no šķīvja, nostājās tieši pretī Korduanšpicam un sacīja, lūk, ko:

-        Cietsirdīgais Daukus Karota I, tu, kas veltīgi tiecies iznicināt manu dzimtu! Vai kādam no tavas cilts jebkad bijusi tik liela galva, kā man un maniem radiniekiem? Mēs esam apveltīti ar prātu, gudrību, atjautību, drošsirdību un, kamēr jūs mētājaties pa virtuvēm un staļļiem un, ņemot vērā, ka jūsu ātri gaistošos panākumus nodrošina tikai diablede la jeunesse*, vienīgi agrā jaunībā esat ko vērts, mēs uzturamies augstu personu sabiedrībā un tiekam apsveikti ar gavilēm, tikko paceļam no zemes savas zaļās galviņas! Bet es izaicinu tevi, ak Daukus Karota, kaut arī esi tāds'pats neaptēsts palaidnis, kā visi tavējie! Redzēsim, kurš no mums ir stiprākais!

Beidzis šo uzrunu, redīsu hercogs savicināja garu pātagu un, neteikdams vairs ne vārda, bruka virsū ķēniņam Daukusam Karotam I. Taču tas ātri izrāva savu mazo zobentiņu un ļoti drosmīgi aizstāvējās. Tagad, izdarīdami visērmīgākos un trakākos palēcicnus, abi mazie vīreļi trenkāja viens otru pa istabu, līdz Daukusam Karotam izdevās iedzīt redīsu hercogu tādā strupceļā, ka tam neatlika nekas cits, kā pārdroši mesties ārā pa atvērto logu, lai meklētu glābiņu bēgšanā. Taču ķēniņš Daukuss Karota, kura gluži neparastā veiklība laipnajam lasītājam jau zināma, laidās viņam nopakaļ un vajāja redīsu hercogu pāri laukam. Dapsuls fon Cabcltaua kungs briesmīgajai divkaujai bija sekojis trulā stingumā, ncizdvesdams ne skaņas. Taču tagad no viņa krūtīm izlauzās skaļš, gaudullgs brēciens:

—    Ak, mana meita Anna! Mana nabaga nelaimīgā Anna! — pazuduši — es — tu — abi mēs esam pazuduši, pazuduši!

Izkliedzis šos vārdus, viņš izskrēja no istabas un, cik ātri vien varēdams, kāpa augšup astronomiskajā tornī. .

Anniņas jaunkundze nespēja nedz aptvert, nedz uzminēt, kas gan tētim tik pēkšņi uzdzinis tādas neaprakstāmas skumjas. Viņai visa šī čīkstēšanās bija sagādājusi neparastu izklaidēšanos, turklāt viņa no sirds priecājās, pamanījusi, ka līgavainim pieder ne vien augsts stāvoklis un bagātība, bet netrūkst arī drosmes, jo diez vai zemes virsū atradīsies daudz meiteņu, kas spēj mīlēt gļēvuli. Tikai tagad, kad viņa bija pārliecinājusies par ķēniņa Daukusa Karotas I drošsirdību, Anniņas jaunkundzei pirmo reizi likās savādi, ka Amands fon Ncbelšterna kungs nevēlas ar to cīnīties.'

Ja Anniņas jaunkundze vēl bija svārstījusies, vai upurēt Amanda kungu ķēniņa Daukusa I labā, tad tagad viņa vairs nešaubījās, jo visā lieliskumā ieraudzīja savu jauno, no šis savienības izrietošo līgavas stāvokli. Uz karstām pēdām viņa sēdās pie galda, lai rakstītu šādu vēstuli:

«Manu mīļo Anuind!

«Viss dzīve var mainīties, viss ir pārejošs,» saku vecais skolmeistara kungs, un viņam ir taisnība. Arī tu, mans mīļais Amand, esi pārāk gudrs un mācīts students, lai nepievienotos skolmeistara kunga domām un tādēļ tu ne mazākajā mērā nejutīsies pārsteigts, ka arī manā prātā un sirdī nolikušas nelielas pārmaiņas… Vari man ticēt, ka vēl joprojām esmu noskaņota pret tevi labvēlīgi un varu iedomāties, cik skaists tu izskaties sarkanajā, ar zeltu rotātajā samta cepurē, bet, kas attiecas uz precēšanos, — redzi, mīļais Amand, lai cik gudrs Tu esi un lai cik skaistus pantiņus proti sarīmēt, ķēniņš tu tomēr nebūsi nemūžam un — neizbīsties, mīļais — mazais fon Korduanšpica kungs nav nekāds fon Korduanšpica kungs, bet gan varens ķēniņš, vārdā Daukuss Karota I, kas valda pār visu plašo sakņu valstību un izvēlējies mani par savu ķēniņieni! Kopš brīža, kad mans mazais, mīļais ķēniņš atklāja savu inkognito, viņš ir kļuvu arī daudz skaistāks, un tikai tagad es atzīstu, ka tētim bija taisnība, apgalvojot, ka galva ir vīrieša rota un tāpēc nekad nevar būt liela diezgan. Turklāt Daukusam Karotam I — redzi, cik labi esmu iegaumējusi šo skaisto vārdu un cik labi varu to uzrakstīt, jo tas man liekas tik pazīstams jā, es gribēju sacīt, turklāt mana mazā ķēnišķīgā līgavaiņa uzvedība ir tik brīnumjauka, ka nav nemaz aprakstāma. Un kāda vīrišķība un drosme piemīt šim vīram! Manu acu priekšā viņš piespieda bēgt redīsu hercogu, kas, acīm redzot, ir ļauns un dumpīgs cilvēks, un — aulā! — kā viņš metās caur logu tam pa pēdām! Kaut tikai Tu būtu to redzējis! Neticu arī, ka mans Daukuss Karota daudz bēdās par Taviem ieročiem — viņš liekas stingrs^ vīrs, kam panti, lai cik smalki un dzēlīgi, neko lielu padarīt nevarēs.

Nu, tātad, mīļo Amand, padodies savam liktenim kā dievbijīgs cilvēks un neņem ļaunā, ka netopu Tava sieva, bet gan karaliene. Tev par mierinājumu varu sacīt, ka allaž palikšu Tava sirsnīgā draudzene un, ja Tu kādreiz vēlēsies iestāties burkānu g\'ardē vai, tā kā vairāk par ieročiem mīli zinības, darboties Pastinaku akadēmijā vai Ķirbju ministrijā, Tev jāsaka tikai viens vārds un Tava laime būs nodrošināta. Paliec sveiks un neļaunojies uz savu

kādreizējo līgavu, bet tagad labu vēlošo draudzeni un nākamo ķēniņieni

Annu fon Cabeltau 'u (taču drīz ne vairs fon Cabeltau 'u, bet vienkārši — Annu).

N. B. Arī ar Virdžīnijas tabaku Tu tiksi, kā nākas, apgādāts. Uz to Tu vari stingri paļauties. Tā kā esmu pārliecināta, ka manā galmā nesmēķēs, tad bez kavēšanās likšu dažās dobēs 'netālu no troņa iedēstīt Virdžīnijas tabaku un ņemšu šis dobes savā sevišķā uzraudzībā. Šādā darbā bez kultūras un morāles neiztikt, tāpēc manam Daukusiņam nāksies parūpēties, lai taptu uzrakstīts īpašs likums.»

PIEKTĀ NODAĻA,

kurā vēstīts par kādu briesmīgu katastrofu un par to, kas tai sekoja.

Anniņas jaunkundze tikko bija aizsūtījusi savu vēstījumu Amandam fon Nebelšterna kungam, kad istabā ienāca Dapsuls fon Cabcltaua kungs un visžēlabainākajā balsī, kurā jautās visdziļākās sāpes, iesāka:

—    Ak, mana meita Anna! Cik apkaunojošā kārtā mēs abi esam piekrāpti! Šis neģēlis, kas tevi ievilināja savās cilpās, kas man iestāstīja, ka ir barons Porfirijs fon Okcrodasts, saukts Korduaašpics, tās slavenās cilts atvase, kam pamatus licis vislieliskākais gnoms Tsilmenchs, savienībā ar dižciltīgo Kordovas abati, tātad šis neģēlis — uzklausi un nekrīti ģībonī! — pats ir gnoms, taču no tās zemas kārtas, kas gādā par saknēm! — Gnoms Tsilmenehs piederēja pie cildenās kārtas, proti, pie tis, kam uzticētas rūpes par dimantiem. Tai seko gnomi, kas rūdas ķēniņa valstībā gatavo rūdu, pēc tam — puķkopji, kas tāpēc nav tik dižciltīgi, ka pār viņiem valda silfi. Taču viszemākie un nožēlojamākie ir sakņu gnomi, bet viltīgais Korduanšpics nav tikai viens no šiem gnomiem, nē, viņš ir to ķēniņš un saucas Daukuss Karota!

Anniņas jaunkundze nedz krita ģībonī, nedz arī izbijās par naga melnumu, bet gluži mīlīgi uzsmaidīja raudulīgajam tētim (laipnais lasītājs jau zina, kādēļ!).

Bet, kad Dapsuls fon Cabeltaua kungs izbrīnījās par to visaugstākajā mērā un aizvien neatlaidīgāk uzplijās Anniņas jaunkundzei, lai taču viņa, Dieva dēļ, izprot savu briesmīgo likteni un bēdājas, tad Anniņas jaunkundzei šķita, ka viņa nedrīkst ilgāk glabāt uzticēto noslēpumu. Viņa izstāstīja Dapsulam fon Cabeltaua kungam, ka tā dēvētais barons fon Korduanšpics viņai jau sen atklājis savu īsteno stāvokli un kopš tā laika kļuvis viņai tik mīļš. ka viņa nekādā ziņā nevēlas sev citu vīru. Pēc tam Anniņas jaunkundze aprakstīja visu sakņu valstības skaistumu, kurā viņu ievedis ķēniņš Daukuss Karota I, un neaizmirsa arī pienācīgi cildināt šās lielās valsts daudzveidīgo iedzīvotāju īpašo pievilcību.

Dapsuls fon Cabeltaua kungs reizi pa reizei sasita plaukstas, rūgli raudādams par gnoīrnl ķēniņa nodevīgo ļaunprātību, jo tas izmantojis visveiklākos, kā arī pašam visbīstamākos līdzekļus, lai iemānītu nelaimīgo Annu savā drūmajā valstībā.

—   Lai arī cik lieliska, — Dapsuls fon Cabeltaua kungs skaidroja meitai, kas viņā uzmanīgi klausījās, — lai arī cik lieliska, cik svētīga būtu kāda stihijas gara savienība ar cilvēcisko pirmsākumu, lai arī kā šo patiesību apliecinātu gnoma Tsilmencha un Magdalēnas Delakruā laulība, kādēļ tad arī nodevīgais Daukuss Karota uzdodas par šās cilts atvasi, tad gluži citādi veidojas attiecības ar viņam līdzīgu gnomu cilšu ķēniņiem un firstiem. Ja salamandru ķēniņi ir vienīgi nikni, silfu ķēniņi — tikai augstprātīgi, undinu ķēniņienes — tikai ļoti iemīlējušās

un greizsirdīgas, tad gnomu ķēniņi turpretī ir viltīgi, ļauni un cietsirdīgi; vienīgi lai atriebtos zemes bērniem, kas nolaupījuši viņu vasaļus, viņi kāro aizvilināt kādu no tiem, kam tad, pilnīgi zaudējot savu cilvēcisko iedabu un kļūstot izskatā tikpat kroplīgam kā gnomam, nākas dzīvot pazemē un nekad vairs neparādīties virs zemes.

Anniņas jaunkundze, šķiet, pat lāga ticēt negribēja visam ļaunajam, ko par viņas mīļo Daukusu sacīja Dapsuls fon Cabeltaua kungs, turpretī vēlreiz sāka runāt par skaisto dārzeņu karalisti, pār kuru drīzumā cerēja valdīt.

—  Apmātais muļķa bērns! — tagad Dapsuls fon Cabeltaua kungs sauca gluži sadusmots. — Vai tu domā, ka tavam tēvam nepiemīt tik daudz kabalistiskas gudrības, lai zinātu, ka viss, ar ko neģēlīgais Daukuss Karota apmānījis tev acis, nav nekas cits kā meli un viltus? Tomēr tu man netici, tādēļ, lai izglābtu tevi, savu vienīgo bērnu, man vajag tevi pārliecināt, bet es to izdarīšu, ņemot palīgā visbīstamākos līdzekļus. — Nāc man līdzi!

Jau otru reizi Anniņas jaunkundzei nācās kopā ar tēti kāpt astronomiskajā tornī. Dapsuls fon Cabeltaua kungs izņēma no lielas lādes daudz dzeltenu, sarkanu, baltu un zaļu lenšu rituļu un, izdarīdams dīvainas ceremonijas, apvija ar tām Anniņas jaunkundzi no galvas līdz pat kājām. Tāpat viņš izrīkojās arī ar sevi, tad viņi abi — Anniņas jaunkundze un Dapsuls fon Cabeltaua kungs — ļoti piesardzīgi tuvojās ķēniņa Daukasa Karotas 1 zīda pilij. Pēc tēta pavēles Anniņas jaunkundzei vajadzēja ar līdzi atnestajām mazajām šķērītēm atārdīt vīli un pa spraugu ielūkoties teltī.

Pasarg' Dievs! Ko viņa ieraudzīja skaistā sakņu dārza, burkānu gvardes, kruzuļkāpostu dāmu, lavandas pāžu, salātu prinču un visa tā vietā, kas viņai bija šķitis tik brīnumains un lielisks?

Anniņas jaunkundze ielūkojās dziļā dūkstī, pilnā bezkrāsainu, riebīgu * dūņu. Un šajās dūņās rosījās un knasījās dažnedažādi pretīgi zemes dziļu iemītnieki. Resnas sliekas juku jukām lēnītēm griezās gredzenos, kamēr vabolēm līdzīgi kukaiņi, īsās kājeles izstiepuši, tūļīgi rāpās prom. Uz muguras viņi turēja milzīgus sīpolus ar riebīgiem, cilvēku sejām līdzīgiem viepļiem, kas ņirdza un šķielēja duļķainām,dzeltenīgām acīm, raudzīdami ar mazajiem radziņiem, kas bija pieauguši viņiem cieši pie ausīm, satvert cits citu aiz garajiem, kumpajiem deguniem, lai novilklu dubļos, kamēr gari, kaili gliemeži šķebīgā gausumā valstījās cits caur citu, paslējuši ārā no dūksts dziļuma savas garos ragas.

Anniņas jaunkundze, redzēdama riebīgo skatu, aiz šausmām gandrīz zaudēja samaņu. Abām rokām aizsegusi seju, viņa skriešus metās prom.

—  Vai nu tu redzi, — vēlāk viņu uzrunāja Dapsuls fon Cabeltaua kungs, — vai nu tu redzi, cik nekrietni tevi pievīlis pretīgais Daukuss Karota, rādīdams tev krāšņumu, kas pastāv tikai īsu laika sprīdi? Ak, saviem vasaļiem viņš pavēlēja uzvilkt svētku drānas, bet gvardiem — mundierus, lai tevi pievilinātu ar žilbinošo krāšņumu! Taču tagad tu

ieraudzīji bez parādes ietērpa valsti, kurā būsi pavClniece, uri, ja reiz kļūsi šausmīgā Daukusa Karotas sieva, tev būs jādzīvo pazemes valstībā un nekad vairs tu neiznāksi zemes virspuse! Un kas — ak! — kas man, nelaimīgākajam no visiem tēviem, jāredz!

Dapsulu fon Cabeltaua kungu pēkšņi sagrāba tāds izmisums, ka Anniņas jaunkundzei kļuva skaidrs, ka šajā acumirklī notikusi jauna nelaime. Bažīgi viņa apvaicājās, par ko tētis tik briesmīgi vaimanā, taču Dapsuls fon Cabeltaua kungs elsodams tikko spēja izstostīt:

— Ai — ai — me-i-tiņ — ma-anu, kā-ā — tu-u iz-ska-tie-ies!

Anniņas jaunkundze ieskrēja savā istabā, ielūkojās spogulī un nāvīgā izbīlī spēji atrāvās atpakaļ.

Iemesla izbīties viņai netrūka, un tas bija, lūk, šāds: tikko Dapsuls fon Cabeltaua kungs sāka ķēniņa Daukusa Karotas līgavu brīdināt no draudošajām briesmām zaudēt savu izskatu un augumu, mazpamazām pārvēršoties īstā gnomu ķēniņienē, viņš pēkšņi pamanīja briesmīgu pārmaiņu. Anniņas galva bija kļuvusi daudz lielāka, bet āda — safrāndželtena, tā ka viņa jau tagad izskatījās pietiekami neglīta. Kaut arī Anniņas jaunkundze nebija īpaši iedomīga, viņai netrūka patmīlības, lai saprastu, ka vislielākā nelaime, kas meitenei zemes virsū draud, ir — kļūt neglītai. Cik bieži viņa bija sapņojusi par godību, kad, kļuvusi ķēniņiene, ar kroni gaģfā, atlasā tērpta, dimantiem, zelta ķēdēm un gredzeniem rotāta, astoņu zirgu vilktajā karietē, blakus savam ķēnišķīgajam laulātajam draugam, svētdienās brauks uz baznīcu un viņu apbrīnos visas sievietes, arī skolmeistara sieva, jā, pat ciemata, pie kura piederēja Dapsulhcima, lepnā muižas īpašnieka ģimene uzlūkos viņu ar cieņu; jā! — cik bieži viņa bija lidinājusies šādos un citādos pārdrošos sapņos! Anniņas jaunkundzei plūstin plūda asaras.

—  Anna! Mana meita Anna, tūliņ uznāc pie manis! — Dapsuls fon Cabeltaua kungs sauca caur runājamo cauruli.

Anniņas jaunkundze atrada tēvu, ietērpušos tādā kā kalnrača ģērbā. Viņš runāja ļoti savaldīgi:

—    Tieši tad, kad posts kļuvis vislielākais, visdrīzāk gaidāma palīdzība! Daukuss Karota, kā nupat uzzināju, šodien un rīt līdz pusdienlaikam savu pili neatstās. Viņš sapulcinājis galma prinčus, ministrus un citus valsts augstmaņus, lai apspriestos par gaidāmo ziemas ražu. Sēde ir svarīga un varbūt ievilksies tik ilgi, ka mēs šogad paliksim gluži bez ziemas kāpostiem. Šo laika sprīdi, kamēr Daukuss Karota noņemas ar valsts lietām un nespēj uzmanīt nedz mani, nedz manu darbošanos, es gribu izmantot, lai radītu ieroci, ar kuru man varbūt izdosies apkarot un uzvarēt neģēlīgo gnomu, tā ka viņam nāksies atkāpties un atdot tev brīvību. Kamēr es šeit darbojos, skaties, acu nenovērsdama, pa šo caurulīti uz telti un, tikko kāds tur paceltu priekškaru vai pat iznāktu ārā, uz karstām pēdām ziņo man.

Anniņas jaunkundze darīja, kā vēlēts, taču telts kā bija, tā palika slēgta; toties, par spīli tam, ka dažu soļu attālumā Dapsuls fon Cabeltaua kungs ar āmuru dūšīgi rībināja pa metāla plāksnēm, viņa bieži dzirdēja mežonīgas, juceklīgus kliedzienus, kas Šķita nākam no telts un kam sekoja skaļi plīkšķi, visnotaļ līdzīgi pļaukām. Anniņas jaunkundze ziņoja par to Dapsulam fon Cabeltaua kungam, kas, izskatīdamies ļoti apmierināts, piebilda jo trakāk viņi tur, teltī, cits ar citu ķīvējoties, jo mazāk viņiem izredžu pamanīt, kas ārpusē top kaldināts viņu bojāejai.

Anniņas jaunkundze ne mazumu izbrīnījās, redzēdama, ka Dapsuls fon Cabeltaua kungs izkalis no vara dažus brīnumskaistus katlus un pannas. Būdama pazinēja, viņa pārliecinājās, ka alvojums izdevies neparasti labi un ka tētis pienācīgi ievērojis kaparkalēju darba likumības, tāpēc pajautāja, vai nedrīkstētu skaistos traukus paņemt līdzi, lai liktu lietā virtuvē. Taču Dapsuls fon Cabeltaua kungs, noslēpumaini pasmaidījis, sacīja vienīgi, lūk, ko:

—   īstajā laikā, īstajā laikā, mana meita Anna! Bet tagad dodies lejup, mans mīļais bērns, un mierīgi gaidi, kas rītdien vēl norisināsies mūsu mājā!

Dapsuls fon Cabeltaua kungs bija pasmaidījis, un šis smaids iedvesa nelaimīgajai Anniņai cerības un paļāvību.

Nākamajā dienā, tuvojoties pusdienlaikam, Dapsuls fon Cabeltaua kungs, nokāpis lejā ar saviem podiem un pannām, devās uz virtuvi, no kurienes izraidīja Anniņas jaunkundzi, kā arī dienestmeitu, jo gribēja šodien viens pats gatavot pusdienas. Anniņas jaunkundzei viņš īpaši piekodināja izturēties, cik vien iespējams, laipni un mīlīgi pret Korduanšpicu, kas droši vien drīz ieradīšoties.

Korduanšpics vai, labāk sakot, ķēniņš Daukuss Karota I, patiešām drīz vien parādījās un, ja arī agrāk bija licies visnotaļ iemīlējies, tad tagad vai kusa no jūsmas un svētlaimes. Kā Anniņas jaunkundze ar izbailēm pamanīja, viņa bija tapusi jau tik maza, ka Daukuss bez lielām pūlēm varēja ielēkt viņai klēpī, apskaut un skūpstīt, ko nelaimīgajai, par spīti dziļajam riebumam pret mazo atbaidošo briesmoni, nācās paciest.

Beidzot istabā ienāca Dapsuls fon Cabeltaua kungs, sacīdams:

—  Ak manu labo Porfirij fon Okcrodast, vai jūs nevēlētos kopā ar mani un manu meitu ieiet virtuvē, lai pārliecinātos, cik skaisti un mājīgi jūsu nākamā laulātā draudzene tur visu iekārtojusi?

Nekad vēl Anniņas jaunkundze nebija pamanījusi tēla acīs tik viltīgu un ļaunīgu skatienu kā tobrīd, kad viņš saķēra mazo Daukusu aiz rokas un gandrīz ar varu ievilka no istabas virtuvē. Paklausot tēva mājienam, Anniņa viņiem sekoja.

Anniņas jaunkundzei sirds krūtīs aiz prieka kūsāja, kad viņa ieraudzīja līksmi sprēgājošo uguni, kvēlojošās ogles un glītos vara katlus un pannas, kas atradās uz pavarda. Tiklīdz Dapsuls fon Cabeltaua kungs pieveda Korduanšpicu tuvāk pavardam, katlos un pannās pēkšņi sāka stiprāk šņākt un mutuļot un šī šņākšana un mutuļošana pārtapa baiļpilnā kunkstēšanā un stenēšanā. No kāda katla atskanēja gaudas:

—  Ak, Daukus Karota! Ak, manu ķēniņ, glāb savus uzticamos vasaļus, glāb mūs, nabaga burkānus! Sagraizīti, iemesti pretīgajā ūdeni, pabaroti ar sviestu un sāli, mēs ciešam mokas, kurās ar mums dalās dižciltīgie pētersīļu jaunekļi!

Arī no pannas žēlojās:

—  Ak, Daukus Karota! Ak, manu ķēniņ, glāb savus uzticamos vasaļus, glāb mūs, nabaga burkānus! Mēs cepināmies ellē: tik maz ūdens mums dots, ka jādzer savas sirds asinis!

No cita katla pusbalsī vaimanāja:

—   Ak, Daukus Karota! Ak, manu ķēniņ, glāb savus uzticamos vasaļus, glāb mūs, nabaga burkānus! Iepr'iekšizdobis, kāds cietsirdīgs pavārs mūsu iekšas sakapāja, bet pēc tam iepildīja atpakaļ kopā ar svešādu maisījumu — olām, krējumu un sviestu, tā ka visas mūsu jušanas un prāta spējas sajaucās vienā neatšķetināmā jūklī un mēs paši vairs nesaprotam, ko domājam!

Un tad jau no visiem katliem un pannām cits caur citu brēca un klaigāja:

—   Ak, Daukus Karota, varenais ķēniņ, glāb, ak, glāb savus uzticamos vasaļus, glāb mūs, nabaga burkānus!

Pēkšņi Korduanšpics spalgi iespiedzās:

— Nolādētā gcķlgā iedoma! — ar savu parasto veiklību uzlēca uz pavarda, ieskatījās vienā no podiem un pēkšņi ievēlās tajā. Žigli piesteidzās Dapsuls fon Cabeltaua kungs un, skaļi iegavilēdamies: «Rokā ir!» grasījās noslēgt katliņu ar vāku. Taču Korduanšpics atsperes ātrumā uzšāvās gaisā un, iecirzdams Dapsulam fon Cabeltaua kungam pāris pliķu, tā ka noskanēja, iesaucās:

— Vientiesīgais, iedomīgais kabalist, par to tu dārgi samaksāsi! — Ārā, ārā, mazie, visi reizē!

Un tūliņ no visiem katliem, kastroļiem un pannām brāzās ārā, šķiet, mežonīgs karapulks, un simtiem mazu, pirkstu garu, nejauku vīriņu stingri pieķērās Dapsulam fon Cabeltaua kungam no visām pusēm, iemeta viņu atmuguriski lielā bļodā un sagatavoja sautēšanai, uzgāžot buljonu no visiem traukiem un apkaisot ar kapātām olām, muskata ziediem un rīvmaizi. Pēc tam Daukuss Karota izmetās ārā pa logu, un viņa vasaļi darīja to pašu.

Pārbijusics Anniņas jaunkundze noslīga līdzās bļodai, kurā, sagatavots sautēšanai, gulēja nabaga tētis, ko viņa noturēja par mirušu, jo tas neizrādīja ne mazākās dzīvības zīmes. Anniņas jaunkundze sāka vaimanāt:

—  Ak, manu nabaga tētiņ! Ak, nu tu esi beigts, un nekas vairs neglābs mani no velnišķīgā Daukusa!

Bet Dapsuls fon Cabeltaua kungs pēkšņi atvēra acis, atjaunotiem spēkiem izlēca no bļodas un kliedza tik briesmīgā balsī, kādā Anniņas jaunkundze savu lēti nekad nebija dzirdējusi kliedzam:

— Ei, sasodītais Daukus Karota, vēl mani spēki nav izsīkuši! Drīz tu matīsi, ko spēj vientiesīgais, iedomīgais kabalists!

Anniņas jaunkundzei nācās veicīgi vien ar virtuves slotu atbrīvot lēti no kapātajām olām, muskata ziediņiem un rīvmaizes, pēc tam viņš, paķēris vara kastroli, uzmauca to galvā kā bruņucepuri, kreisajā rokā satvēra cepešpannu, bet labajā — milzīgu metāla pavārnīcu un — bruņojies bargi un vairoga sargāts — izmetās no virtuves pagalmā. Anniņas jaunkundze redzēja, kā Dapsuls fon Cabcltaua kungs centās vienā stiepienā skriet uz KorduanŠpica telti, taču netika ne no vietas. Tad viņa zaudēja samaņu.

Kad Anniņas jaunkundze atguvās, Dapsuls fon Cabcltaua kungs bija nozudis, un viņu pēkšņi pārņēma briesmīgas izbailes, jo tētis neatgriezās ne vakarā, ne naktī, pat ne nākamajā rītā. Anniņas jaunkundze nojauta kāda jauna pasākuma vēl briesmīgāku neizdošanos.

SESTĀ NODAĻA,

kas ir pēdējā un reizē ari pati pacilājošākā.

Iegrimusi dziļās bēdās, Anniņas jaunkundze vientulīgi sēdēja savā istabā, kad atvērās durvis un ienāca neviens cits kā Amands fon Ncbelštcrna kungs. Nožēlas un kauna pārņemta, Anniņas jaunkundze izlēja veselu asaru straumi, lūgdamās visžēlabainākajā balsī:

— Ak, manu sirdsmīļo Amand, jel piedod man un neļaunojies par to, ko savā apmātībā uzrakstīju! Taču es biju noburta un droši vien

. esmu tāda vēl joprojām. Glāb mani, glāb mani, mīļais Amand! Dzellena un nejauka es izskatos, tā, Dievam žēl, ir tiesa, taču savu «uzticīgo sirdi esmu saglabājusi un ķēniņa līgava vairs negribu būt!

—  Nesaprotu, — atbildēja Amands fon Ncbelštcrna kungs, — nesaprotu, par ko jūs, mana dārgā jaunkundze, kam lemts visjaukākais, vislieliskākais liktenis, žēlojaties?

—  Ak, nezobojies! — iesaucās Anniņas jaunkundze, — esmu par savu vientiesīgo lepnību — vēlmi kļūt par ķēniņieni — sodīta pietiekami bargi!

—  Nudien, — Amands fon Ncbelštcrna kungs turpināja, — es jūs nesaprotu, mana dārgā jaunkundze! Ja gribu būt paliess, man jāatzīst, ka jūsu pēdējā vēstule modināja manī dusmas un izmisumu. Iepēru kalpu, pēc tam — pudeli, saplēsu dažas glāzes — jūs taču zināt, ka ncdrīksl jokot ar atriebi alkstošu studentu! Taču, kad biju izplosījies, nolēmu steigties šurp un pats savām acīm pārliecināties, kā, kādēļ un kam esmu zaudējis mīļoto līgavu. Mīlestība neatzīst nedz sabiedrisko stāvokli, nedz dienesta pakāpi gribēju pats personīgi pieprasīt norēķinus ķēniņam Daukusam Karotam un pajautāt, vai tas, ka viņš prec manu līgavu, ir vai nav uzskatāms par iemeslu divkaujai.

Taču, ierodoties šeit, viss izvērtās gluži citādāk. Proti, kad devos garām skaistajai teltij, kas tur ārā uzslieta, no tās iznāca ķēniņš Daukuss Karota, un drīz vien es pārliecinājos, ka manā priekšā stāv vislaipnākais firsts, kāds vien iedomājams, kaut gan līdz pat šim brīdim man ne ar vienu nebija gadījies sastapties, jo, iedomājieties tikai, jaunkundz, — viņš tūliņ nojauta, ka mani slēpjas dižens dzejnieks, bez mēra slavēja manus dzejoļus, kurus vēl nebija lasījis, un piedāvāja kļūt par viņa galma dzejnieku. Šāds patvērums jau kopš laiku laikiem bijis manu karstāko vēlmju mērķis, tāpēc, tūkstoškārt pateicies, priekšlikumu pieņēmu. Ak, manu dārgo jaunkundz, ar kādu sajūsmu es jūsapdziedāšu! Dzejnieks drīkst iemīlēties ķēniņienēs un firstienēs, vai — drīzāk gan viņa pienākums ir izraudzīties šādu augstu personu par savu sirdsdāmu un, ja arī viņš izrāda zināmu aušību, tad bieži no tās rodas dievišķais delīrijs, bez kura nevar pastāvēt poēzija, tāpēc neviens nedrīkst brīnīties par dzejnieka mazliet dīvaino izturēšanos, turpretī jāatceras dižais Tasso, kas arī bija zaudējis kādu nieku veselā cilvēciskā saprāta, kad iemīlējās princesē Lconorā d'Estē*. — Jā, mana dārgā jaunkundze, kaut arī drīz vien jūs būsiet ķēniņiene, jums tomēr jāpaliek manai sirdsdāmai, ko cildināšu vislieliskākajos, dievišķākajos pantos, paceldams līdz zvaigznēm!

—   Kā? Tu redzēji viņu, šo viltīgo koboldu, un viņš… — iesāka Anniņas jaunkundze dziļi izbrīnīta, taču tajā brīdī ienāca pats mazais ķēniņš un vismaigākajā balsī sacīja:

—   Ak, mana mīļā, jaukā līgava, manas sirds dieviete, nebīstieties, • ka es esmu ņēmis ļaunā mazo nepieklājību, ko atļāvās Dapsuls fon Cabeltaua kungs. Nē! Jau tāpēc vien nē, ka, pateicoties tai, tapa pietuvināta mana laime, tā ka jau rīt, kaut gan nebiju to pat cerējis, svinīgā kārtā notiks manas laulības ar jums, visudaiļā! Jūs droši vien priecāsieties dzirdēt, ka esmu izvēlējies Amandu fon Ncbelšterna kungu par mūsu galma dzejnieku. Vēlos, lai viņš uz karstām pēdām iztur sava talanta pārbaudi un nodzied mums vienu no saviem dzejoļiem. Bet dosimies uz lapeni, jo es mīlu svaigu gaisu; iesēdīšos jums klēpī, mīļotā līgava, lai lasīšanās laikā jūs varētu paieskāt man galvu, kas šādos gadījumos man īsti pa prātam!

Anniņas jaunkundze, no izbailēm un šausmām sastingusi, nepretojās. Āiā, lapenē, Daukuss Karotā iesēdās Anniņas jaunkundzei klēpī, viņa kasīja tam galvu, bet Amands fon Ncbelšterna kungs, pats spēlēdams ģitāru pavadījumam, iesāka pirmo no divpadsmit dučiem dziesmu, kuras visas pats bija sadzejojis, sakomponējis un ierakstījis biezā burtnīcā.

Žēl, ka Dapsulhcimas hronikā, no-kuras aizgūts viss stāsts, nav atrodamas šīs dziesmas, vienīgi piebilde, ka garāmejošie zemnieki apstājušies un ziņkāri apvaicājušies, kā sauc vīru, kas Dapsula fon Cabeltaua lapenē cieš tādas mokas, ka tās jāizpauž tik briesmīgās, sāpju pārpilnās skaņās?

Daukuss Karota grozījās un locījās Anniņas jaunkundzes kļēpī, pūla un vaidēja aizvien žēlabaināk, it kā briesmīgas vēdergraizes ciezdams. Sev par lielu izbrīnu Anniņas jaunkundze pamanīja, ka dziedāšanas laikā Korduanšpics saraujas aizvien mazāks un mazāks. Beidzot Amands Ncbelšterna kungs dziedāja (šī dziesma vienīgā atrodama hronikā) šādus sirdi pacilājošus pantus:

«Kādu prieku dziedon 's bur! Ziedu smarža, spoži sapņi, Rožains mākonis to apņem, Debesīs nes diezin kur! Jā, tu zelta diezin kur, Kas uz varavīksnes līgo Puķu viļņos bezgalīgos, Nāc no bērnu dienām šurp, Krūtīs sirdi skaidru tur: Var tā ticēt vien un mīlēt, Kaitēties ar dūju zvīļo… To viņš visu dziesmā bur, Svētītajā diezin kur, Traucot pakaļ saldiem sapņiem, Kas to zelta spārniem apņem, Stāv viņš mūžam diezin kur! Pat ja ilgas uzbrūk tur, Mīlas liesmas nodar' kaites, Skūpsts un sveiciens sasien saites, Ziedi, smaržas, sapņu dzieti, Dzīves, mīlas, cerīb 'spieti Ir…»

Skaļi iekliegdamies, Daukuss Karota, pārvērties mazā, mazā burkāniņā, izslīdēja no Anniņas klēpja un nokrita zemē, acumirklī pazuzdams bez pēdām. Pēkšņi pacēlās pelēkā sēne, kas naktī, šķiet, bija izaugusi cieši līdzās velēnu solam, taču sēne nebija nekas cits kā Dapsula fon Cabeltaua kunga pelēkā cepure, zem kuras atradās viņš pats. Vētraini viņš metās pie krūts Amandam fon Ncbelšterna kungam, aizgrābtībā saukdams:

— Ak, mans visudārgais, visulabais, visumīļais Amand fon Ncbelšterna kungs! Jūs ar saviem varenajiem garu izdzīšanas pantiem esat pārspējis manu kabalistisko gudrību! Ko nepanāca nedz visdziļākā maģijas izpratne, nedz izmisušā filozofa drosmīgā uzdrīkstēšanās, tas izdevās jūsu pantiem, kas, līdzīgi visstiprākajai indei, ieplūda nodevīgā Daukasa Karotas ķermenī, tā ka viņam, par spīti savai gnoma izcelsmei, nožēlojamā kārtā nāktos iet bojā no vēdergraizēm, ja viņš nebūtu ātri paglābies savā valstībā! Atsvabināta ir mana meita Anna, atsvabināts esmu es no baismās burvestības, kas mani piesaistīja šai vietai, kur iegulu nožēlojamas sēnes izskatu un biju pakļauts briesmām mirt no savas meitas rokas! Jo šī labā meitene dārzā un laukā ar asu lāpstu bez žēlastības iznīdē ikvienu sēni, ja tā uz vietas nevar pierādīt savu dižciltību kā, piemēram, šampinjoni. Paldies, mans izjustākais, kvēlākais paldies un — viss taču paliek pa vecam attiecībā uz manu meitu, vai ne, Amand fon Nebelšterna kungs? Kaut gan viņa — lai debesis apžēlojas par šo postu! — ļaunprātīgā gnoma blēdības dēļ zaudējusi savu daiļumu, toties jūs esat pārāk liels filozofs, lai…

—  Ak, lēt, manu labo tēt, — iegavilējās Anniņas jaunkundze, — tikai paskatieties turp, tikai paskatieties turp — zīda telts ir nozudusi! Viņš, pretīgais nešķīstenis, līdz. ar visiem saviem pavadoņiem, — salātu prinčiem, ķirbju ministriem un sazin ar ko vēl ne! — ir prom!

Ar vienu lēcienu Anniņas jaunkundze bija ārā pa durvīm un skrēja uz sakņu dārzu. Viņai pa pēdām, cik nu ātri varēdams, steidzās Dapsuls fon Cabeltaua kungs, kam sekoja Amands fon Nebelšterna kungs, paklusām rūkdams bārdā:

—    Nudien, nesaprotu, ko lai domāju par to, kas nolicis, taču nešaubīgi varu apgalvot, ka mazais, riebīgais burkānu vīrelis ir nekaunīgs, prozaisks resgalis, bet nevis dzejiski noskaņots ķēniņš, jo citādi viņš no manām jūsmīgajām dziesmām nebūtu dabūjis vēdergraizes un ielīdis zemē.

Stāvēdama sakņu dārzā, kurā neredzēja nevienu zaļojošu zāles stiebriņu, Anniņas jaunkundze sajuta briesmīgas sāpes pirkstā, kas lepojās ar liktenīgo gredzenu. Tajā pašā laikā no zemes dzīlēm atskanēja sirdi plosošas vaimanas un virszemē parādījās burkāna galiņš. Sekodama pareizai nojautai, Anniņas jaunkundze viegli novilka gredzenu, ko senāk nevarēja nodabūt no pirksta, uzmauca to burkānam, kas tūdaļ pazuda, un vaimanas mitējās. Bet — tavu brīnumu! — Tajā pašā acumirklī Anniņas jaunkundze izskatījās tikpat daiļa kā agrāk, labi noaugusi un tik balla, cik vien var prasīt no lauku jaunkundzes, kas nodarbojas ar saimniecību. Abi — gan Anniņas jaunkundze, gan Dapsuls fon Cabeltaua'kungs — līksmoja no visas sirds, kamēr Amands fon Nebelšterna kungs stāvēja apmulsis un vēl joprojām nesaprata, ko lai par notikušo domā.

Anniņas jaunkundze izņēma garāmskrejošajai vecākajai dienestmeitai no rokām lāpstu un — skaļi iegavilējusies: «Bet nu — pie darba!» — pasvieda to gaisā, taču tik nelaimīgi, ka tā smagi trāpīja pa galvu Amandam fon Nebelšterna kungam (tieši tajā vielā, kur jāatrodas sensorium commune*), un viņš saļima kā beigts. Anniņas jaunkundze, aizlidinājusi nāvējošo ieroēi tālu projām, nometās blakus mīļotājai^ un izmisīgās sāpēs sāka skaļi elsot, kamēr vecākā dienestmeita uzgāza guļošajam veselu lejkannu ūdens, bet Dapsuls fon Cabeltaua kungs aši uzkāpa astronomiskajā tornī, lai lielā steigā izprašņātu zvaigznes, vai Amands fon Nebelšterna kungs no tiesas beigts. Nepagāja necik ilgs laika sprīdis, kad Amands fon Nebelšterna kungs atkal atvēra acis, uzlēca kājās un, viscaur slapjš, kāds bija, slēdza Anniņas jaunkundzi savos apkampienos, mīlas aizgrābtībā saukdams:

— Ak mana labā, uzticīgā Anniņa! Tagad mēs esam atguvuši viens otru!

Šā negadījuma ievērības cienīgais, gandrīz neticamais iespaids uz mīlas pāri parādījās visai drīz. Dīvainā kārtā abu prāts bija mainījies.

Anniņas jaunkundzē bija modies riebums pret lāpstas rokturi un viņa patiešām valdīja pār sakņu dārzu kā īsta ķēniņiene, jo rūpējās, lai viņas vasaļi taptu pienācīgi saudzēti un audzēti, pati šim darbam nepiedurdama ne pirksta, bet atstādama to uzticamu dienestmeitu ziņā. Turpretī Amandam fon Nebelšterna kungam viņa poētiskās tieksmes, viss, ko viņš bija sadzejojis, sāka likties aušīgs un bezjēdzīgs un, kad viņš iedziļinājās gan senāku, gan jaunāku laiku diženo, patieso dzejnieku darbos, viņa dvēseli tik pilnīgi savā varā paņēma labdarīga jūsma, ka tajā vairs nepalika "vietas domām par savu «es». Viņā modās pārliecība, ka dzejai jābūt kaut kam citam, nevis juceklīgu vārdu savārstījumam, ko rada nožēlojams delīrijs, un pēc tam, kad visus dzejojumus, ar kuriem, pats sevi apsmiedams un pazemodams, agrāk bija dižojies, viņš bija iemetis ugunī, Amands fon Nebelšterna kungs atkal kļuva tas pats nosvērtais, sirdī un domās tīrais jauneklis, kāds bijis iepriekš.

Kādu rītu Dapsuls fon Cabeltaua kungs patiešām nokāpa pa astronomiskā torņa kāpnēm, lai pavadītu Anniņas jaunkundzi un Amandu fon Nebelšterna kungu uz baznīcu, kur bija jānotiek abu jauniešu laulībām.

Pēc tam viņi līksmi dzīvoja laimīgā laulībā, bet par to, vai Dapsulam fon Cabeltaua kungam vēlāk izdevās apprecēt silfidu Nehahilu, Dapsulhcimas hronika klusē.

MAZAIS CAHEJS, SAUKTS CINOBERS

PIRMĀ NODAĻA

Nerātnais raganu bērns*. — Kriesmas, kas draudēja kāda mācītāja degunam. — Kā firsts Pafnutijs ieviesa'savā valstī apgaismību, bet feja Kozabelverde nokļuva dižciltīgo jaunavu patversmē.

Paša ceļa malā, netālu no jauka ciemata, uz saules svelmē sakarsušās zemes garšļaukus gulēja nabaga noskrandusi zemnieku sieva. Izsalkuma mocīta, slāpēs iztvīkusi, gluži bezspēka nelaimīgā bija saļimusi zem smagās žagaru nastas, ko, mežā zem kokiem un krūmiem ar pūlēm uzlasītu, viņa bija augstu sakrāvusi uz muguras uzsietajā grozā, un, tā kā sieva tikko spēja ievilkt elpu, tad viņai šķita, ka nupat mirstamā stundiņa klāt, taču līdz ar to arī atpestīšana no bezcerīgā posta. Tomēr drīz vien viņa sasprindzināja visus spēkus, lai atraisītu valgu, ar kuru malkas grozu bija uzsējusi uz muguras, un lēnām aizvilktos līdz zaļās zāles laukumiņam, kas atradās pavisam tuvu. Tur nu sieva izplūda skaļās žēlabās:

— Vai gan, —viņa vaimanāja,— vai gan visam postam jāķer vienīgi mani un manu nabaga vīru? Vai tad mēs neesam visā ciematā vienīgie, kas, par spīti darbā izlietajiem sūrajiem sviedriem, dzīvojam pastāvīgā trūkumā un tikko nopelnām izsalkuma'remdēšanai? — Pirms trim gadiem, kad mans vīrs, dārzu uzrokot, zemē atrada zelta gabalu, jā, tad mēs nodomājām, ka beidzot laime iegriezusies arī pie mums un tagad sāksies labākas dienas, bet kas notika? — Naudu nozaga zagļi, māja un šķūnis nodega, atstājot mūs bez pajumtes, labību līrumā nokapāja krusa un, lai mūsu ciešanu mērs plūstu pāri malām, debesis sodīja mūs vēl ar šo nerātno raganu bērnu, ko dzemdēju sev par kaunu un visam ciematam par apsmieklu. — Ap svētā Labrenča dienu puikam palika pustreša gada, bet viņš uz savām zirnekļa" kājelēm nespēj nedz nostāvēt, nedz paiet un nevis runā, bet ņurd un ņaud kā kaķis. Turklāt rij šis nelaimīgais izdzimums kā spēcīgs vismaz gadus astoņus vccs zēns, kaut arī tas ne mazākajā mērā neiet viņam labumā. Lai Dievs apžēlojas par viņu un par mums, kam, sev pašiem par mokām un vēl lielāku postu, puika būs jāizbaro liels, jo droši vien mazais Īkstītis ēdīs un dzers aizvien vairāk un vairāk, bet nestrādās savu mūžu! Nē, nē, tas ir vairāk, nekā cilvēks zemes virsū spēj izturēt! — Ak, ja vien es varētu nomirt — vienīgi nomirt! — Pēc šiem vārdiem nabaga sieva sāka raudāt un šņukstēt, līdz beidzot, sāpju pārvarēta, pavisam spēkus zaudējusi, iemiga.

Ar pilnām tiesībām sieva varēja žēloties par izdzimumu, ko bija dzemdējusi pirms pustreša gada. Tas, ko no pirmā acu uzmetiena nešaubīdamies varēja noturēt par ērmīgi žuburainu malkas pagali, patiesībā bija tikko divus sprīžus garš, kroplīga paskata puišelis, kas, izrāpies no groza, kur bija gulējis šķērsām pāri žagariem, tagad ņurdēdams valstījās pa zāli. Galva šim radījumam atradās iespiesta dziļi starp pleciem, muguru aizvietoja ķirbjveidīgs puns un tūliņ zem krūtīm nokarājās lazdu rīkstītēm līdzīgas kājclcs, tā ka puika izskatījās pēc ieplaisājuša rutka. Paviršam vērotājam daudz nekas no sejas neatklājās, bet, ciešāk ieskatoties, varēja pamanīt garo, smailo degunu, kas stīvi slējās no melno, pinkaino matu ērkuļa, un niecīgu, melni zibošu ačeļu pāri, kas, vienlaikus ar gluži vecīgo, grumbaino vaigu, šķiet, apliecināja, ka šeit ir darīšana ar mazu alrauniņu*.

Kad nu sieva, kā sacīts, savu sirdsēstu nomocīta, bija icslīgusi dziļā miegā, bet dēlēns picvēlies viņai cicši līdzās, gadījās, ka pa ceļu, atgriezdamās mājup no pastaigas, tuvojās fon Rozcnšēnas jaunkundze — dāma no tuvējās patversmes. Jaunkundze, skatot posta ainu, kas atklājās viņas acīm, dziļi saviļņota apstājās, jo pēc dabas bija dievbijīga un līdzcietīga.

— Ak, taisnais Dievs! — viņa iesaucās, — cik gan daudz bēdu un posta šajā pasaulē! — Nabaga nelaimīgā sieva! — Zinu, ka viņa tikko velk pliko dzīvību, jo strādā pāri saviem spēkiem un tagad ir no raizēm un izsalkuma sabrukusi! — Cik ļoti es tikai tagad izjūtu savu nabadzību un bezspēcību! — Ak, kaut es varētu palīdzēt tā, kā vēlētos! — Taču to, kas man vēl atlicis — tās nedaudzās dāvanas, ko ļaunās likstas nav varējušas nedz nolaupīt, nedz iznīcināt, kas vēl ir manā rīcībā, gribu stingri un nešaubīgi izlietot, lai novērstu ciešanas. Nauda, ja arī man tā būtu, tev, nabaga sieva, nenieka nepalīdzētu, bet tavu stāvokli drīzāk gan pasliktinātu. Tev un tavam vīram — jums abiem — bagātība nu reiz nav lemta, bet kam tā nav lemta, tam, pašam nezinot, kā tas nākas, zelta gabali pazūd no kabatas, neatstājot pāri nekā cita, kā vien dziļu sarūgtinājumu, un, jo vairāk naudas šāda cilvēka kabatās ieplūst, jo nabagāks tas kļūst. Taču es zinu, ka vairāk par jebkādu nabadzību, par jebkādu postu tavu sirdi kremt tas, ka esi dzemdējusi šo mazo neradību, kas uzgūlusies tev kā ļauns, noslēpumains slogs, kuru tev jānes visu mūžu. Augumā liels — skaists — stiprs un saprātīgs, jā, tāds nu reiz zēns nevar kļūt, bet varbūt viņam var līdzēt citādā ziņā.

Šādi runādama, jaunkundze nosēdās zālē un paņēma mazo klēpī. Dusmīgais alrauniņš bozās un turējās pretī, rūca un grasījās kost jaunkundzei pirkstos, bet viņa, lēnām un maigi glāstīdama puišeļa galvu no pieres līdz pakausim, sacīja:

— Rāmāk, rāmāk, mazā maijvabole!

Zem jaunkundzes pirkstiem puišeļa pinkainie mati pamazām nogludinājās, līdz izveidojās celiņš un pierei cieši piegulošie mati skaistiem, mīkstiem viļņiem noslīga pāri uzrautajiem pleciem un ķirbjveidīgajai mugurai. Mazais bija kļuvis aizvien rāmāks un beidzot cieši aizmidzis. Tagad Rozcnšēnas jaunkundze saudagi nolika viņu zālē cieši līdzās mātei un, aprasinājusi nabaga sieviņu ar stipro ūdeni no savas ožamzāļu pudelītes, ko izvilka no kabatas, žigliem soļiem devās prom.

Kad sieva drīz pēc tam pamodās, viņa jutās brīnumainā kārtā spirdzināta un stiprināta. Tā vien šķita, it kā viņa bu> „ ieturējusi sātīgu maltīti un uzdzērusi krietnu malku vīna.

—  Re nu! — viņa iesaucās, — cik gan daudz iepriecinājuma un možuma man atnesis brīsniņš miega! — Bet saule jau drīz vien būs aiz kalniem, nu tikai aši uz mājām!

Tā runādama, viņa gribēja uzvelt mugurā grozu, bet, ielūkojusies tajā, neredzēja mazo, kas to pašu brīdi, žēlabaini dīkdams, paslējās no zāles. Bet, kad māte meklēdama paskatījās visapkārt, viņa izbrīnā sasita rokas, izsaukdamās:

— Cahej — mazo Cahej, kas tev pa šo laiciņu tik skaisti izsukājis matus? — Cahej — mazo Cahej, cik ļoti tevi greznotu šīs cirtas, ja tu nebūtu tik atbaidoši nejauks puišelis! — Nu nāc vien, nāc savā grozā!

Sieva gribēja mazo satvert un pārlikt šķērsām pāri grozam, taču Cahejs spārdījās kājām, atieza zobus pret māti un pagalam raudulīgā balsī činkstēja:

— Negribu!

—   Cahej! — Mazais Cahej! — sieva gluži apmulsusi iesaucās, — kas gan tevi pa šo laiciņu iemācījis runāt? Kad nu tev ir tik skaisti sasukāti mati, kad nu tu tik jauki proti runāt, tad droši vien varēsi arī skriet!

Sieva uzvēla grozu mugurā, mazais Cahejs ieķērās viņas priekšautā, un tā viņi devās ciemata virzienā.

Ejot garām mācītāja mājai, sagadījās tā, ka mācītājs kopā ar savu jaunāko dēlēnu — daiļu, zeltsprogainu trīs gadus vecu puisēnu — stāvēja namdurvīs. Kad nu mācītājs ieraudzīja tuvojamies sievu ar smago malkas grozu un mazo Caheju, kas karājās, ieķēries viņas priekšautā, viņš jau pa gabalu nācējai uzsauca:

—   Labsvakars, Līzes kundze, kā jums klājas? — Jūs gan esat uzkrāvusi sev pārāk smagu nastu — jūs jau lik tikko tiekat uz priekšu, nāciet šurp, atpūtieties mazliet uz sola pie manām namdurvīm — kalpone pasniegs jums vēsa dzēriena malku!

Līzes kundze nelika sevi divreiz lūgt — viņa nolika grozu un jau dzīrās vērt muti, lai izsūdzētu cienīgajam kungam visas savas nedienas un postu, kad Cahejs, mātei strauji pagriežoties, zaudēja līdzsvaru un nolidoja mācītājam pie kājām. Tas aši noliecās un pacēla zēnu,

sacīdams:

—  Klau, Līzes kundze, Līzes kundze, kāds gan jums daiļš, brīnumjauks puisēns! Tā taču ir tīrā debesu svētība, ja kādam pieder šāds brīnumskaists bērns!

Tā runādams, mācītājs paņēma mazo rokās un apmīļoja, šķiet, nemaz nemanīdams, ka nerātnais īkstītis gaužām pretīgi rūc un ņaud, tā vien grasīdamies cienīgajam kungam iekost degunā. Bet Līzes kundze stāvēja garīdznieka priekšā pagalam apmulsusi, blenza uz viņu plati ieplestām acīm un nepavisam nezināja, ko lai par viņa vārdiem domā.

—Ak, mīļais mācītāja kungs, — beidzot viņa iesāka raudulīgā balsī,

— tāds Dieva virs kā jūs taču nezobosies par nabaga nelaimīgu sievieti, ko debesis diezin kādēļ sodījušas ar šo riebīgo izdzimteni!

— Kādas trakas blēņas, — garīdznieks ļoti nopietnā balsī atbildēja,

—  kādas trakas blēņas jūs tur sarunājāt, mīļo sieviņ, — par zobošanos — izdzimumu debesu sodību — es jūs nepavisam nesaprotu un zinu vienīgi to, ka jums jābūt gluži apmātai, ja no visas sirds nemīlat savu skaisto puisēnu. — Noskūpsti mani, mazais rātnais cilvēciņ!

Mācītājs spieda mazo pie krūtīm, taču Cahejs ņurdēja: «Negribu!» un no jauna tiecās sakampt mācītāja degunu.

— Paskat vien šo nabaga zvērēnu! — Līze izbailēs iesaucās, bet šajā acumirkli ierunājās mācītāja dēlēns:

— Ak, mīļo tēt, tu esi tik labs, tu tik jauki izturies pret bērniem, ka tiem visiem, nudien, tevi no sirds jāiemīl!

—Ak, paklausieties tikai, — sauca mācītājs, acīm priekā iemirdzoties,

— ak, paklausieties vien, Līzes kundze, ko saka daiļais, prātīgais zēns, jūsu mīļais Cahejs, kam jūs nepavisam nevēlat labu. Es jau manu, ka jums šis zēns nekad neko nenozīmēs, kaut arī būtu divtik daiļš un saprātīgs.

'Paklausieties, Līzes kundze, atstājiet savu daudzsološo zēnu manā kopšanā un audzināšanā! Jūsu spiedīgajā trūkumā zēns jums irvienīgi par nastu, bet man sagādās prieku uzaudzināt viņu kā paša dēlu!

Līze, nevarēdama no pārsteiguma ne attapties, lāgu lāgiem iesaucās:

— Bet, mīļais mācītāja kungs, mīļais mācītāja kungs, vai tad jūs visā nopietnībā gribat mazo ncjaucēnu pieņemt un audzināt, atbrīvojot mani no raizēm, kas man šā nerātneļa dēļ jācieš?

Taču, jo vairāk sieva vērsa mācītāja uzmanību uz alrauniņa atbaidošo neglītumu, jo dedzīgāk viņš apgalvoja, ka savas dīvainās apmātības dēļ tā nav pat pelnījusi lielisko dāvanu — brīnumbērnu, — ar ko debesis to svētījušas, līdz beidzot gluži sadusmots, ar mazo Ci«heju uz rokas, ieskrēja mājā, durvis no iekšpuses aizbultēdams.

Tur nu Līzes kundze, gluži kā pārakmeņojusies, stāvēja mācītāja mājas durvju priekšā un nepavisam nesaprata, ko lai par notikušo domā.

— Kas gan, Dieva dēļ, — viņa paklusām runāja, — lēcies mūsu cienīgajam mācītāja kungam, ka viņš tik aplam iemīlējis manu mazo Caheju un tura vientiesīgo knauķi par daiļu, saprātīgu zēnu? — Nu, Dievs lai palīdz labajam kungam, kas noņēmis nastu no maniem pleciem un uzvēlis savējiem, lai tad nu pats pielūko, kā to nest! — Ak, cik viegls tagad kļuvis malkas grozs, kopš uz tā vairs nesēž Cahejs un līdz ar viņu — vissmagākās bēdas!

Pēcšiem vārdiem Līzes kundze, nesdama malkas grozu uz muguras, priecīgi un labā omā.turpināja savu ceļu.

Ja arī es pagaidām vēlētos par to klusēt, tu, laipnais lasītāj, tomēr nojaustu, ka ar patversmes jaunkundzi fon Rozenšēnu vai, kā viņa citkārt sevi dēvēja, Rozcngrīnšēnu saistās kāds īpašs noslēpums. Jo tas, ka lāga mācītājs uzskatīja mazo Caheju par daiļu un gudru zēnu, bez kavēšanās pieņemdams viņu par savējo, droši'vien notika dīvainās galvas glāstīšanas un matu saglaušanas iespaidā. Taču tu, mīļais lasītāj, varētu, par spīti savai izcilajai atjautībai, izdarīt nepareizus secinājumus vai pat, par lielu zaudējumu stāstam, pāršķirt daudzas lapas, lai tikai bez kavēšanās uzzinātu kaut ko vairāk par noslēpumaino patversmes jaunkundzi; tāpēc katrā ziņā ir labāk, ka pats tev tūliņ pastāstu visu, kas man par šo cienījamo dāmu zināms.

Rozenšēnas jaunkundze bija liela auguma, cēla, majestātiska izskata un izturējās mazliet lepni un valdonīgi. Viņas seja, kaut arī bez iebildumiem to nācās atzīt par nevainojami daiļu, tomēr atstāja dīvainu, gandrīz baisu iespaidu, it īpaši brīžos, kad viņa, kā paradusi, stingu skatienu vērās tālumā, un tur, galvenokārt, bija vainojama visnotaļ savāda, starp uzacīm ievilkusies grumba, par kuru nepavisam nebija īstas skaidrības, vai kaut kas tamlīdzīgs maz iederas patversmes jaunkundzes pierē. Turklāt bieži, it īpaši rožu ziedēšanas laikā, kad gaiss bija dzidrs un saulains, viņas skatienā vīdēja tik daudz labestības un piemīlīguma, ka ikviens jutās saldas, neatvairāmas burvestības savaldzināts. Kad man bija Icmls prieks redzēt cienījamo dāmu pirmo un pēdējo reizi mūžā, viņa, pēc izskata spriežot, ziedēja pilnā plaukumā, atrazdamās mūža pagrieziena punktā, un es nodomāju, ka man lemta liela laime ieraudzīt šo dāmu tieši pašā yirsot nē un savā ziņā izjust bažas par viņas brīnumaino daiļumu, kas drīz vien vairs nebūs pamanāms. Es maldījos. Ciemata vecākie ļaudis apgalvoja, ka viņi jaunkundzi pazīst, kopš vien sevi atceras un ka cienījamā dāma nekad citādi nav izskatījusies — nedz vecāka, nedz jaunāka, nedz neglītāka, nedz daiļāka kā patlaban. Tātad laikam, šķiet, nav bijis pār viņu nekādas varas, un jau šis apstāklis vien dažam labam var šķist pārsteidzošs. Tam pievienojās vēl šis tas cits, par ko ikviens, ja vien nopietni apsvērs, brīnīsies tāpat, un beidzot pat tā sapīsies minējumos, ka nespēs no tiem atbrīvoties. Vispirms gluži skaidri izpaudās jaunkundzes radniecība ziediem, kuru vārdā viņa saucās. Ar to vēl nebija gana, ka neviens cilvēks visā pasaulē nespēja izaudzēt tik brīnišķīgas, tūkstošlapainas rozes kā viņa, jo pat no visnožēlojamākā ērkšķa, ko jau nkundze iesprauda zemē, uzplauka šie ziedi visā krāšņumā un lieliskumā. Vēl bija skaidri zināms, ka vientuļās pastaigās viņa risina skaļas sarunas ar brīnumainajām balsīm, kas šķita atskanam no kokiem, krūmiem, avotiem un strautiem. Kāds jauns mednieks bija pat novērojis, kā viņa reiz stāvējusi meža biežņā un dīvaini, šajā zemē neredzēti putni raibām, mirdzošām spalvām, kā glāstā viņai pieskardamies, lidinājušies ap jaunkundzi un, līksmi dziedādami un vidžinādami, šķiet, stāstījuši dažnedažādas jautras blēņas, par kurām viņa smējusies un priecājusies. Tāpēc jau arī notika tā, ka Rozenšēnas jaunkundze drīz vien pēc tam, kad ieradās patversmē, modināja visu apkaimes laužu uzmanību. Dižciltīgo jaunavu patversmē viņa tika uzņemta pēc firsta pavēles; tādēļ barons Pretekstats fon Mondšeins, kura muižas tuvumā atradās šī patversme, ko viņš pārvaldīja, neko nevarēja pret šo pavēli iebilst par spīti šaubām, kas viņu šaušalīgi mocīja. Proti, viņa pūles atrast Rozengrīnšēnu uzvārdu Ri'ksncra «Turnīru grāmatā» vai citās hronikās, nebija vainagojušās panākumiem. Ņemot vērā šo neveiksmi, viņš ar pilnām tiesībām apšaubīja, vai jaunkundzei, kas nebija uzrādījusi ciltskoku ar trīsdesmit diviem senčiem, ir tiesības tikt uzņemtai patversmē, un beidzot, gauži satriekts, spožām asarām acīs, debesu vārdā lūdza jaunkundzi vismaz nesaukties par Rozengrīnšēnu, bet gan Rozenšēnu, jo šajā vārdā tomēr ir kaut kāda jēga un iespējams sameklēt vismaz vienu senci. — Viņam par prieku, jaunkundze ieteikumu pieņēma.

Iespējams, ka aizvainotā Pretekstāta slepenais naids pret jaunkundzi, kurai nebija senču, izpaudās šādā vai tādā veidā, pirmkārt jau dodams pamatu ļaunajām nevalodām, kas aizvien vairāk un vairāk izplatījās ciematā. Baumām par brīnumjauko tērzēšanu mežā, kas likās gluži nenozīmīga, pievienojās runas par dažnedažādām aizdomīgām izrīcībām, vēsts par kurām gāja no mutes mutē un visnotaļ divdomīgi izgaismoja jaunkundzes īsteno būtību. Annas māte, ciemata amatvīra sieva, drosmīgi apgalvoja, ka ikreiz, kad jaunkundze, lūkodamas ārā pa logu, skaļi nošķavājas, visā ciematā saskābst piens. Nebija vēl lāgā apstiprinājies šis apgalvojums, kad notika visbriesmīgākais. Jaunkundze bija pārsteigusi skolotāja dēlu Mihaēlu patversmes virtuvē našķējamies ar ceptiem kartupeļiem un smaidīdama padraudējusi viņam ar pirkstu. Tad arī mute puikam palikusi vaļā uz visiem laikiem, it kā viņš būtu iemetis tajā ugunīgi karstu, ceptu kartupeli, un turpmāk viņam nācās nēsāt cepuri ar platām malām, jo citādi nabadziņam mutē būtu lijis lietus. Drīz vien ikviens ciemata iedzīvotājs bija pārliecināts, ka jaunkundze prot apvārdot uguni un ūdeni, uzsūtīt vētru un krusas mākoņus, sapīt Māras pīni* un nodarīt arī citādu postu, tāpat neviens neapšaubīja aituganaapgalvojumu, ka viņš pusnakts stundā ar šausmām un izbailēm redzējis jaunkundzi uz slotas kāta brāžamies pa gaisu, bet viņai pa priekšu — ragaino vaboli, starp kuras ragiem augstu šāvušās zilas liesmas.

Tagad sākās nemieri, ļaudis tīkoja pēc raganas dzīvības, un ciemata tiesa nosprieda ne vairāk, ne mazāk kā izraut jaunkundzi no patversmes un iemest ūdenī, lai viņa iztura parasto raganu pārbaudījumu. Barons

Pretekstats necentās notikumu gaitu aizkavēt un smaidīdams klusībā sprieda:

— Tā, lūk, iet vienkāršajiem ļautiņiem, kuriem nav senču un kuru izcelšanās nav tik sena un ievērojama kā Mondšeiniem.

Jaunkundze, brīdināta par draudošajām briesmām, bCga uz galvaspilsētu, un drīz vien pēc viņas nozušanas barons Pretckstats no zemes valdnieka kancelejas saņēma paziņojumu, kas viņam darīja zināmu, ka nav nekādu raganu, un pavēlēja ieslodzīt pils tornī ciemata tiesas vīrus par viņu nekaunīgo vēlmi patīksmināties par kādas patversmcsjaunkundz.es peldēšanas māku, bet pārējiem zemniekiem un viņu sievām likt noprast, ka viņus sagaida smags miesassods, ja viņi uzdrošināsies slikti domāt par Rozcnšēnas jaunkundzi. Zemnieki, izbijušies no draudošā soda, atjēdzās un turpmāk par jaunkundzi domāja tikai labu, kas abām pusēm — ciemata iedzīvotājiem un Rozcnšēnas jaunkundzei — nāca par svētību.

Firsta kabineta locekļi gluži labi zināja, ka fon Rozcnšēnas jaunkundze nav neviena cita, kā agrāk slavenā feja Rozabelverde, kuru pazina visa pasaule. Ar feju bija atgadījies, lūk, kas.

Agrāk diez vai uz visas plašās pasaules varēja uziet jaukāku zemes stūrīti par firsta mazo valstiņu, kurā atradās barona Pretekstata muiža, kur mita fon Rozcnšēnas jaunkundze, īsi sakot, kur risinājās visi notikumi, par kuriem grasos tev, mīļo lasītāj, pastāstīt sīkāk.

Augstas kalnu grēdas ieskauta, mazā valstiņa ar zaļajiem, smaržīgajiem mežiem, ziedošajām pļavām, šalcošajām straumēm un čalojošiem avotiem līdzinājās brīnišķīgi skaistam dārzam, kur iedzīvotāji, brīvi no jebkādām nomācošām dzīvas raizēm, pastaigājās, it kā paši sev par prieku; šī līdzība bija jo lielāka tādēļ, ka nekur nemanīja nevienas pilsētas, bet vienīgi jaukus ciematiņus. Ikviens zināja, ka zemi pārvalda firsts Dcmctrijs, taču tajā pašā laikā neviens šo valdīšanu nejuta, un visi ar to bija visnotaļ apmierināti. Cilvēki, kas no savas būtības visdziļākajām dzīlēm mīlēja pilnīgu brīvību, skaistu apkārtni un maigu klimatu, nevarēja izvēlēt ies sev labāku uzturēšanās vietu par firsta valstiņu, un tāpēc notika tā, ka kopā ar citiem uz dzīvi tajā apmetās arī dažādas labās fejas, kuras, kā zināms, par visu augstāk vērtē maigu klimatu un brīvību. Par viņu nopelnu var uzskatīt, ka gandrīz ikvienā ciematā, bet, galvenokārt, mežos bieži notika visneticamākās lietas, kas cilvēkos modināja sajūsmu un svētlaimīgu aizgrābtību, tā ka ikviens nešaubīgi ticēja brīnumiem un, pats to neapzinādamies, tieši tādēļ bija līksms, tātad — labs pavalstnieks. Labās fejas, kas pēc brīvas izvēles šeit bija iekārtojušās gluži kā džinu valstībā*, cildenajam Demetrijam labprāt būtu dāvājašas nemirstību. Tomēr tas nebija viņu varā. Dcmctrijs nomira, un pēc tam pie varas nāca jaunais Pafnutijs. Jau tēva dzīves laikā Pafnutijs sirds dziļumos bija izjutis raizes par to, ka tauta un valsts, pēc viņa pārliecības, visbriesmīgākajā kārtā atstāta novārtā, pagrimst. Viņš nolēma sākt valdīšanu un tūdaļ iecēla par valsts pirmo ministru savu sulaini Andresu, kas kādreiz, kad viņš

krodziņā viņpus kalnu grēdas pameta savu naudasmaku, aizdeva viņam sešus dukātus, tādā veidā izglābdams no liela posta.

— Gribu sākt valdīšanu, mans dārgais! — Pafnutijs viņam uzsauca.

Andress, no kunga acīm nopratis, kas notiek viņa dvēselē, nokrita

firstam pie kājām un svinīgi sacīja:

— Sir, lielais brīdis ir klāt! Ar jūsu nākšanu pie varas no naksnīgā haosa mirdzēdama paceļas valsts! — Sir, šeit uz ceļiem jūs lūdz visuzticamākais no jūsu vasaļiem, kura sirds un mute pauž daudzu tūkstošu nelaimīgo pavalstnieku vēlmes! — Sir, ieviesiet apgaismību!

Pafnutijs juta, ka viņu caurcaurēm saviļņo ministra cildenais domu gājiens. Paceldams to un vētraini piekļaudams pie krūtīm, viņš šņukstēja:

— Ministr — Andrcs — esmu tev parādā sešus dukātus — vēl vairāk — savu laimi — savu valsti — ak, uzticamais, gudrais kalps!

Pafnutijs gribēja uz karstām pēdām likt uzdrukāt lieliem burtiem un piesist pie visu māju stūriem ediktu*, ka no šā brīža valstī ieviesta apgaismība un ikvienam jārīkojas saskaņā ar to.

—   Žēlīgais valdniek! — pa starpām sauca Andress, — žēlīgais valdniek, tā rīkoties nevar!

—  Bet kā tad var, mans labais? — vaicāja Pafnutijs, saķēra savu ministru aiz pogas un ievilka kabinetā, kura durvis aizslēdza.

— Raugiet, — iesāka Andress, kad bija apsēdies uz maza sēdeklīša iepretī savam firstam, — raugiet, žēlīgais kungs, jūsu patvaldnieciskais edikts par apgaismības ieviešanu varētu tikt iztulkots visnelāgākajā veidā, ja mēs tam nepievienojam pavēli par sodiem, kas gan šķiet bargi, bet ko tajā pašā laikā ieteic gudrība. — Pirms mēs ķeramies pie apgaismības ieviešanas, proti, pirms mēs izcērtam mežus, padarām kuģojamas upes, iestādām kartupeļus, salabojam ciematu skolas, iedēstām akācijas un papeles, iemācām jauniešus divbalsīgi nodziedāt rīta un vakara lūgsnas, ierīkojam lielceļus un liekam iepotēt pretbaku serumu, iegūlu no govslopu asinīm, nepieciešams no valsts padzīt visus iedzīvotājus, kam iī bīstami uzskati, kas neuzklausa saprāta balsi un ar vistīrākajām blēņām samaitā tautu. — Jūs, žēlīgais first, esat lasījis «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas, jo es zinu, ka viņa gaišība, jūsu nelaiķa tēva kungs, — lai viņam kapā salda dusa! — šādas bīstamas grāmatas mīlēja un deva tās jums, kad vēl jādelējāt uz koka zirdziņa un mielojāties ar apzeltītām piparkūkām. Tātad! — No šīs visnotaļ mulsinošās grāmatas jūs, žēlīgais kungs, droši vien esat iepazinis tā dēvētās fejas, taču pat nenojaušat, ka dažas no šīm bīstamajām būtnēm iemitinājušās jūsu pašu mīļajā valstībā gluži tuvu pilij un dara dažnedažādus nedarbus.

—  Kā? Ko viņš tur runā? — Andres! Ministr! Fejas — šeit, manā valstībā? — gluži nobālis, sauca firsts un atslīga pret krēsla atzveltni.

— Mieru, žēlīgais kungs, — Andress turpināja, — mieru mēs varam saglabāt, ja tūliņ, apbruņojušies ar gudrību, dodamies karā pret šiem apgaismības ienaidniekiem. Jā, par apgaismības ienaidniekiem es viņus saucu, jo vienīgi viņi, ļaunprātīgi izmantodami jūsu nelaiķa tēva kunga labsirdību, vainojami, ka mūsu mīļā valsts vēl atrodas pilnīgā tumsībā. Šie ienaidnieki noņemas ar burvestībām un nebīstas poēzijas vārdā izplatīt slepenu indi, kas dara ļaudis gluži nespējīgus kalpot apgaismībai. Turklāt vēl viņiem piemīt tik neciešami pret policiju vērsti paradumi, ka jau to dēļ vien viņus nedrīkstētu ciest nevienā izglītotā valstī. Tā, piemēram, šie nekaunīgie iedrošinās, tiklīdz viņiem ienāk prātā, doties izbraukumā pa gaisu baložu, gulbju, jā, pat spārnotu zirgu vilktā pajūgā. Bet tagad es jautāju jums, žēlīgais kungs, vai ir vērts izstrādāt un ieviest gudru akcīžu tarifu, ja valstī atrodami ļaudis, kas spēj ikvienam vieglprātīgam pilsonim pa skursteni iemest tik daudz nenomuitotu preču, cik vien vēlas? — Tāpēc, visžēlīgais kungs, līdzko būs ieviesta apgaismība, nost ar fejām! Viņu pilis aplenks policija, atņems visas bīstamās mantas, bet pašas kā klaidones nogādās uzviņu tēvzemi, kura, kā jums, visžēlīgais kungs, no «Tūkstoš un vienas nakts» pasakām būs zināms, ir mazā džinu valstiņa.

— Vai ar šo valsti ir pasta satiksme, Andres? — ievaicājās firsts.

— Patlaban nē, — atbildēja Andrcss, — bet varbūt pēc apgaismības ieviešanas būs lietderīgi nodibināt ar turieni ik dienas pasta satiksmi.

—  Bet, Andres, — firsts turpināja, — vai mūsu izturēšanos pret fejām nenosodīs kā pārāk bargu? Vai izlutinātā tauta nesāks kurnēt?

— Arī pret to, — sacīja Andress, — arī pret to man ir zināms kāds līdzeklis. Ne jau visas fejas, žēlīgais valdniek, mēs sūtīsim projām uz džinu valstību — dažas no viņām paturēsim tepat, taču nevien laupīsim viņām vismazāko iespēju kaitēt apgaismībai, bet, izmantodami visus mērķim atbilstošos līdzekļus, mēģināsim padarīt šīs būtnes par apgaismotas valsts derīgām pilsonēm. Ja viņas nepiekritīs saistīties likumīgām laulības saitēm, tad varēs stingrā uzraudzībā veikt kādu derīgu darbu — kara gadījumā adīt kapzeķes armijas vajadzībām vai darīt ko citu. Ņemiet vērā, visžēlīgais kungs, ka ļaudis, tikko fejas staigās viņu vidū, ļoti drīz pārstās tām ticēt, un tas ir pats labākais. Šādā veidā taps novērsta jebkāda kurnēšana. — Bez tam,-kas attiecas uz feju amata rīkiem, tos mantos firsta dārgumu kambaris, baložus un gulbjus kā augstvērtīgus cepešus nogādās firsta virtuvē, bet spārnotos zirgus varēs pamēģināt pāraudzināt un pārvērst par derīgiem dzīvniekiem, apgriežot viņiem spārnus un nododot stallī izmitināšanai; šādu kārtību, cerams, līdz ar apgaismību arī ieviesīsim.

Pafnutijs bija visaugstākajā mērā apmierināts ar sava ministra ieteikumiem un jau nākamajā dienā tika veikts, kas bija nolemts.

Uzvisicm stūriem dižojās cdikts par apgaismības ieviešanu, un tajā pašā laikā policija ielauzās feju pilīs, apķīlāja visu viņu mantību, bet pašas sagūstītas aizveda.

Dievs vien zina, kā tas gadījās, ka feja Rozabelvcrde bija no visām vienīgā, kas dažas stundas pirms apgaismības likuma stāšanās spēkā kaut ko nojauta un izlietoja atlikušo laika sprīdi, lai palaistu brīvē gulbjus un noslēptu savus maģiskos rožu krūmus un citus dārgumus.

Jo viņa zināja arī to, ka nolemts viņu atstāt šajā zemē, un, kaut arī ar lielu nepatiku, pakļāvās šim lēmumam.

Vispār nedz Pafnutijs, nedz Andress nespēja aptvert, kāpēc fejas, kuras tiks nogādātas uz džinu valstību, izrāda tik pārspīlētu prieku un lāgu lāgiem apgalvo, ka par visu mantību, ko viņām šeit jāatstāj, nebēdā nenieka.

— Galu galā, — Pafnutijs sašutis sacīja, — galu galā džinu valstība izrādās daudz skaistāka zeme, nekā manējā, un fejas izsmej gan mani, gan manu ediktu par apgaismību, kam tikai tagad pa īstam būtu jāuzplaukst.

Galma ģeogrāfam kopā ar vēsturnieku vajadzēja sniegt sīku ziņojumu par šo zemi.

Abi bija vienisprātis, ka džinu valstība ir nožēlojama zeme, kurā nav izglītības, apgaismības, augstas gudrības, akāciju, kā arī pret baku seruma, un kura pat neeksistē. Bet kaut kas ļaunāks par neeksistēšanu nevar atgadīties nedz cilvēkam, nedz veselai zemei.

Pafnutijs nomierinājās.

Kad skaistā, ziedošā birzs, kurā atradās fejas Rozabelvcrdcs pils, tika nocirsta un Pafnutijs, lai iedvesmotu ar savu piemēru, pašrocīgi bija iepotējis pretbaku serumu dažiem kaimiņcicmata zemnieku lempjiem, feja uzglūnēja viņam mežā, caur kuru viņš kopā ar Andresu grasījās atgriezties pilī. Tad feja ar visvisādām izrunām, bet galvenokārt ar dažiem noslēpumainiem līdzekļiem, kurus bija policijai noslēpusi, iedzina firstu tādā strupceļā, ka viņš lūdza feju, Dieva dēļ, apmierināties ar vietiņu vienīgajā un tāpēc visā valstī vislabākajā jaunavu patversmē, kur viņa, nebēdājot par apgaismības edikta ieviešanu, varētu dzīvot, kā pašai tīk.

Feja Rozabelverde piedāvājumu pieņēma un šādā veidā nokļuva jaunavu patversmē, kurā viņa, kā jau sacīts, saucās par R^ozengrīnšēnas jaunkundzi, bet vēlāk, pakiausot barona Prctekstata fon Mondšcina neatlaidīgajiem lūgumiem, par Rozcnšēnas jaunkundzi.

OTRĀ NODAĻA

Par nepazīstamo tautu, kuru sava ceļojuma laikā atklāja Ptolemajs Filadeltuss. — Kerepesas universitāte. — Kā studentam Fabianani uz galvas uzkrita jājamzābaku pāris, bet profesors Mošs Tērptus ielūdza studentu Baltazaru uz tēju.

Draudzīgajās vēstulēs, ko pasaulslavenais zinātnieks Ptolemajs Filadelfuss, atrazdamies tālos ceļojumos, rakstīja savam draugam Rufinam, lasāmas šādas ievērības cienīgas rindas:

«Tu zini, mīļo Rufin, ka ne no kā uz pasaules es tā nebaidos, kā no dienas dzeldīgajicm saules stariem, kas izsūc mana ķermeņa spēkus un tik ļoti vājina un nogurdina manu garu, ka visas domas saplūst vienā jūklī un es velti cīnos, lai dvēselē notvertu kaut vienu vienīgu skaidru veidolu. Tādēļ 5ajā karstajā gadalaikā mēdzu dienā atpūsties, bet naktī turpināt ceļojumu, un tāpēc arī vakarnakt atrados ceļā. Necaurredzamajā tumsā mans vedējs bija nomaldījies no pareizā, ērtā ceļa un pēkšņi nokļuvis uz šosejas. Tomēr, par spīti tam, ka, karietei šurpu turpu zvalstoties, saņēmu dažlabu triecienu, tā ka mana puniem izrotātā galva sāka atgādināt ar valriekstiem pildītu maišcli, atmodos no dziļā miega, kādā biju iegrimis, vienīgi tad, kad ar briesmīgu grūdienu tapu izmests no karietes uz cietās zemes.

Sejā man spoži spīdēja saule, bet aiz aizkārtņa, kas atradās tieši priekšā, ieraudzīju prāvas pilsētas augstos torņus. Braucējs skaļi gaudās, ka lielais akmens, kas gulēja šosejas vidū, salauzis ne vien dīseli, bet arī ratu pakaļējo riteni, taču par mani, šķiet, bēdāja maz vai pat nemaz. Kā jau gudrajam klājas, apvaldīju savas dusmas un tikai lēnprātīgi uzsaucu puisim, ka viņš ir sasodīts nejēga, ja varējis iedomāties, ka Ptolemajs Filadclfass, sava laika slavenākais zinātnieks, paliks sēžam ceļa vidū kaut kāda riteņa dēļ.Tu, mīļo Rufin.zini, kāda man vara pārcilvēku sirdīm, un tāpēc arī tagad notika tā, ka braucējs acumirklī pārstāja gaasties un kopā ar šosejas nodevu ievācēju, kura mājiņas priekšā negadījums notika, palīdzēja man tikt uz kājām. Par laimi, kritiens nebija nodarījis man sevišķu ļaunumu un es spēju lēnām virzīties uz priekšu, kamēr aiz manis braucējs ar pūlēm vilka salauzto karieti.

Kad tuvojos pilsētas vārtiem, ko biju redzējis vīdam zilajā dūmakā, pretī man nāca daudz ļaužu, kas izturējās tik savādi un nēsāja tik dīvainus apģērbus, ka sāku berzēt acis, lai uzzinātu, vai patiešām esmu nomodā vai arī kāds aušīgs un ērmīgs sapnis aiznesis mani svešā, teiksmainā pasaulē.

Šie ļaudis, ko ar pilnām tiesībām varēja uzskatīt par tās pilsētas iedzīvotājiem, pa kuras vārtiem redzēju viņus iznākam, valkāja garas, ļoti platas, pēc japāņu parauga piegrieztas bikses no krāšņa auduma — samta, Mančcstcras vilnas, smalkas vadmalas vai arī raibi izausta linaudckla, bagātīgi apšūtas tresēm vai skaistām lentēm un auklām, turklāt vēl mazus bērnu svārciņus, kas tikko apsedza vēderu, lielākoties gaišās, saulainās krāsās, — tikai daži no viņiem bija tērpušies melnās drānās. Nesukāti mati pirmatnējā mežonībā nokarājās šiem cilvēkiem uz pleciem un muguras, bet uz galvas bija uzsēdināta maza, dīvaina izskata cepurīte. Vieni pēc turku un jaunāko laiku grieķu parauga kaklus bija pavisam atseguši, citi turpretī ap kaklu un krūtīm apsējuši balta audekla strēmelīti, kas gandrīz atgādināja krekla apkaklīti, kādu Tu, mīļais Rufin, būsi ievērojis senču portretos. Lai gan visi šie ļaudis šķita ļoti jauni, tomēr viņu balsis bija dobjas un skarbas, kustības — neveiklas, bet vienam otram no viņiem zem deguna vīdēja šaura ēniņa, it kā tur atrastos Osiņas. Dažiem no īso svārķeļu aizmugures rēgojās garš stobrs, kura galā šūpojās lieli, zižaini pušķi. Citi šos stobrus bija izvilkuši no kabatām un to lcjgalā piestiprinājuši mazas — lielākas —

dažreiz art ļoti lielas, brīnumaini veidotas galvas, no kurām viņi, iepūšot mazā, uz augšu gluži smailā stobriņā, visai izveicīgi lika gaisā pacelties mākslīgu dūmu mutuļiem. Citi nesa rokās platus, zibošus zobenus, it kā grasītos doties pretī ienaidniekam, vēl citi bija piestiprinājuši pie sāniem vai piesprādzējuši pāri mugurai nelielas ādas vai skārda makstis. Vari iedomāties, mīļais Rufin, kā es, allaž cenzdamies ar rūpīgu ikvienas jaunas parādības vērošanu bagātināt savas zināšanas, apstājos un cieši noskatījos uz ērmīgajiem cilvēkiem. Pēkšņi viņi ielenca mani, klaigādami pilnā kaklā: «Filistrs*! — filistrs!» — un sāka briesmīgi smieties. Šāda uzvedība mani sadusmoja. Jo, mīļais Rufin, kas gan vēl vairāk var aizvainot lielu zinātnieku, nekā pieņēmums, ka viņš pieder pie tās tautas, ko pirms daudziem gadu tūkstošiem nosita ar ēzeļa žokļa kaulu*?

Saņēmies, lai nezaudētu dabisko cieņu, skaļā balsī sacīju ērmīgajiem ļaudīm, kas stāvēja ap mani, ka, cerams, atrodos civilizētā zemē un tāpēc griezīšos policijā un tiesā, lai atriebtos par man nodarīto pārestību. Tagad sāka kurnēt visi; arī tie, kas līdz šim nebija dūmojuši, izvilka no kabatas šim nolūkam paredzētos rīkus un visi kā viens sāka pūst man sejā biezus dūmu mutuļus, kuri, kā tikai nupat pamanīju, gluži neizturami smirdēja un notrulināja manus jutekļus. Pēc tam viņi izgāza pār manu galvu veselu birumu lāstu, kuru vārdus Tev, mīļo Rufin, nevaru atkārtot to pretīguma dēļ. Arī pats spēju par tiem domāt tikai ar lielām šausmām. Beidzot viņi, skaļi un zobgalīgi smejot, aizgāja, bet man tā vien šķita, it kā gaisā atbalsotos vārds «suņu pātaga»!

Mans vedējs, kas visu bija dzirdējis un redzējis, rokas lauzīdams, iesaucās:

— Ak, mīļais kungs, tā kā tas, kam bija jānotiek, noticis, no Dieva puses neejiet iekšā lajā pilsētā! Neviens suns, kā mēdz sacīt, no jūsu • rokām maizi neņems un jums nepārtraukti draudēs briesmas tapt iekaust…

Neļāvu krietnajam puisim vārdu izrunāt līdz galam, bet pagriezos un, cik vien ātri spēdams, devos nākamā ciemata virzienā. Pašlaik sēžu šā ciemata vienīgās viesnīcas vientuļā istabiņā un rakstu Tev, mīļo Rufin, par visu, kas atgadījies. — Ievākšu, cik vien iespējams, sīkas ziņas par svešo, mežonīgo tautu, kas mājo tajā pilsētā. Par tās tikumiem, paražām un valodu esmu jau šo to visaugstākajā mērā dīvainu uzzinājis, ko vārdu pa vārdam darīšu Tev zināmu utt., utt.»

Ak, manu mīļo lasītāj, nu tu redzi, ka cilvēks var gan būt liels zinātnieks, bet, neizprotot visparastākās parādības, ar kādām dzīvē sastopamies, tomēr iegrimt visdīvainākajās fantāzijās par to, kas zināms visai pasaulei. Ptolcmajs Filadelfuss, kaut gan bija studējis, nepazina studentus un brīdī, kad rakstīja draugam par atgadījumu, kas viņa iztēlē bija pārvērties par visdīvaināko piedzīvojumu, pat nenojauta, ka nonācis Hohjakobsheimas ciematā, kas, cik zināms, atrodas cieši līdzās Kerepesas universitātei. Lāga Ptolemajs izbijās,

sastapis studentus, kas līksmi un bezrūpīgi paši savā nodabā pastaigājās ārpus pilsētas. Kādas bailes būtu viņu sagrābušas, ierodoties Kerepesas pilsētā stundu agrāk un nejaušības dēļ nokļūstot pie dabas zinību profesora Moša Terpina mājas! Simtiem studentu, straumē plūzdami no profesora mājas, būtu viņu apstājuši, skaļi sarunājoties un strīdoties, un no šā trokšņa un burzmas viņa galvā būtu modušies vēl dīvaināki sapņi.

Proti, visā Kerepesas pilsētā Moša Terpina lekcijas tika apmeklētas vislabāk. Viņš, kā jau sacīts, bija dabas zinību profesors; kā tas nākas, ka līst lietus, ducina pērkons vai plaiksnās zibens, kādēļ saule spīd dienā, bet mēness — naktī, kā un kamdēļ aug zāle, kā arī daudz ko citu viņš izskaidroja tā, ka to varēja saprast pat bērns. Visas dabas parādības viņš bija sakopojis nelielā, glītā konspektā, tā ka varēja pēc patikas ērti ar to rīkoties un atbildi uz jebkuru jautājumu izvilkt kā no atvilktnes. Viņa slavas pamatā vispirms bija pēc daudziem fizikāliem izmēģinājumiem laimīgā kārtā iegūtā atziņa, ka tumsa, galvenokārt, rodas no gaismas trūkuma: šī atziņa, kā arī prasme minētos fizikālos izmēģinājumus veikli pārvērst jaukos trikos un rādīt visnotaļ uzjautrinošus kumēdiņus, nodrošināja viņam neticami lielu klausītāju pieplūdumu.

Atļauj, laipno lasītāj, ņemot vērā, ka tu pazīsti studentus daudz lahāk nekā slavenais zinātnieks Ptolcmajs Filadelfuss un ne nieka nezini par viņa biklajām bailēm, aizvest tevi uz Kerepcsu pie profesora Moša Terpina mājas tieši tajā brīdī, kad lekcija likko beigusies. Viens no studentiem, kuri plūst ārā no profesora mājas, tūliņ piesaista tavu uzmanību. Tu ieraugi labi noaugušu, gadus divdesmit trīs vai divdesmit četrus vecu jaunekli, kura tumšās, mirdzošās acis daiļrunīgi stāsta par rosīgu, brīnišķīgu dvēseles dzīvi. Viņa skatienu varētu saukt par gandrīz izaicinošu, ja sapņainās sēras, kas atspoguļojas jaunekļa bālajā sejā, gluži kā plīvurs ncaizklātu acu dedzīgos zibšņus. Viņš tērpies melnā smalkas vadmalas uzvalkā ar samta rotājumiem, kurš piegriezts bezmaz pēc senvācu parauga un pie kura lieliski piedien kā žilbinoši baltā mežģīņu apkakle, tā arī uz skaistajām, kastaņbrūnajām cirtām uzliktā samta berete. Šis tērps viņam tik labi piestāv tāpēc, ka ar visu savu būtni, ar savu gaitu un izturēšanos, ar savu ļoti zīmīgo sejas veidojumu viņš, nudien, šķiet nākam no kāda skaista, dievbijīga senlaika un tieši šā iemesla dēļ nespēj pat domāt par klīrēšanos, kas tik bieži izpaužas dziņā ķēmoties pakaļ aplami saprastiem paraugiem vai tikpat aplami saprastām mūsdienu prasībām. Šis jaunais cilvēks, kas tev, laipno lasītāj, no pirmā acu uzmetiena tik ļoti iepaticies, nav neviens cits, kā students Baltazars — cienījamu, turīgu vecāku bērns — dievbijīgs, saprātīgs, čakls; par viņu ceru tev, ak, laipno lasītāj, vēl daudz ko pavēstīt šajā ievērības cienīgajā stāstā, ko esmu apņēmies uzrakstīt.

Nopietnu vaigu, pēc sava paraduma domās iegrimis, Baltazars, nākdams no profesora Moša Terpina lekcijas, tuvojās pilsētas vārtiem, paukošanās laukuma vietā izraudzījies jauko mežiņu, kas atradās labi ja pāris simt soļu attālumā no Kercpcsas. Viņa draugs Fabians, daiļš zēns, spriganu ārieni un tādu pašu dabu, steidzās Baltazaram pa pēdām un panāca viņu pie pašiem vārtiem.

—  Baltazar! — Fabians skaļi sauca, — klau, Baltazar, vai tu atkal gribi vientulībā klaiņāt pa mežu kā grūtsirdīgs filistrs, kamēr īsti zēni dūšīgi vingrinās dižciltīgajā paukošanas mākslā? Es lūdzu tevi, Baltazar, atmet savu muļķīgo noslēpumainību un esi atkal mundrs un priecīgs, kāds tu agrāk, nudien, biji. Nāc, izmēģināsim spēkui pāris gājienos un, ja pēc tam tev vēl būs vēlēšanās doties ārpus pilsētas, es tevi labprāt pavadīšu!

— Tu vēli man labu, — atsaucās Baltazars, — tu, Fabian.vēli man labu, tādēļ nenaidošos ar tevi par to, ka reizumis tu kā apsēsts skrien man visur'pa pēdām un noskaud dažu labu prieku, par kuru tev nav ne mazākās sajēgas. Tu nu reiz piederi pie tiem dīvainajiem ļaudīm, kas ikvienu, ko redz vientulībā staigājam, uzskata par grūtsirdīgu ģeķi un, pēc savas saprašanas, cenšas to vest pie prāta un dziedināt tādā pašā veidā, kā galma lišķis cēlo princi Hamletu, kas vīrelim pēc tam, kad tas apgalvoja, ka neprot pūst flautu, deva labu mācību. No tā gan es gribu tevi, mīļo Fabian, pasargāt, toties no visas sirds lūgt, lai tu savai dižciltīgajai cīņai ar rapieriem uzmeklētu citu biedru, bet man atļautu mierīgi turpināt savu ceļu.

— Nē, nē! — smiedamies sauca Fabians, — tādā veidā tu no manis neizbēgsi, dārgais draugs! Ja negribi nākt man līdzi uz paukošanās pļaviņu, tad es iešu tev līdzi uz mežiņu. Aizgainīt tavu drūmo omu ir uzticīga drauga pienākums. Nāc vien, mīļo Baltazar, nāc vien, ja nu nekas cits tev nav pa prātam!

Tā runādams, viņš paķēra draugu zem rokas un kopā ar to moži devās prom. Baltazars slēptā niknumā sakoda zobus un turpināja • drūmi klusēt, kamēr Fabians vienā elpas vilcienā citu pēc cita stāstīja jocīgus atgadījumus. Pastarpām atskanēja daudz blēņu, kā allaž, notiek, stāstot jocīgus atgadījumus vienā elpas vilcienā.

Kad viņi beidzot nonāca smaržīgā meža vēsajā paēnā, kad krūmiem, savā starpā sačukstoties, pāršalca it kā ilgu pilna nopūta, kad čalojošo strautu brīnumainās melodijas un meža putnu dziesmas, atskanot no tāluma, pamodināja atbalsis, kas, nākdamas no kalniem, tām atbildēja, Baltazars pēkšņi apstājās un, plaši izpletis rokas, it kā grasītos mīlestībā apskaut kokus un krūmus, sauca:

— Ak, tagad man atkal ir labi — neizsakāmi labi!

Fabians uzlūkoja draugu mazliet pārsteigts, kā cilvēks, kas netiek gudrs, ko otrs ar šādiem vārdiem domājis, un pat nesaprot, ko lai atbild uz tiem. Pēkšņi Baltazars satvēra viņa roku un jūsmīgi iesaucās:

— Tagad arī tava sirds atveras un arī tu sāc apjaust meža vientulības svēto noslēpumu, vai ne, brāl?

— Es tevi ne visai labi saprotu, mīļais brāli, — atbildēja Fabians, — bet, ja tu ar šiem vārdiem gribi teikt, ka pastaiga mežā dara tev labu,

tad esmu ar tevi pilnīgi vienisprātis. Vai tad ari es labprāt nedodos pastaigā, it sevišķi — labā sabiedrībā, kur var risināt prātīgas, pamācošas sarunas? — Tā, piemēram, ir tīrais prieks iziet ārpus pilsētas kopā ar mūsu profesoru Mošu Terpinu. Viņš pazīst katru stādiņu, katru zālīti un zina, kā to sauc un pie kādas dzimtas tā pieder, bez tam viņš spēj paredzēt vētru un negaisu.

—  Klusē! — sauca Baltazars, — es lūdzu tevi, klusē! Tu pieskaries kaut kam tādam, kas mani varētu padarīt traku, ja man nebūtu kāds mierinājums. Veids, kādā profesors runā par dabu, plosa manu dvēseli. Vai, labāk sakot, mani sagrābj briesmīgas izbailes, it kā es redzētu vājprātīgo, kas jocīgā ākstībā, turēdams sevi par ķēniņu un valdnieku, apmīļo paša satītu salmu lelli, iztēlodamies, ka apskauj dižciltīgu līgavu. Viņa tā saucamie eksperimenti man liekas kā riebīga ņirgāšanās par dievišķo būtību, kuras elpa mums uzvēdī dabā, modinādama vissvētākās nojausmas mūsu dvēseles dzīlēs. Bieži man uzmācas kārdinājums sadauzīt viņa kolbas un mēģenes, kā arī pārējo drazu, un cs to izdarītu, ja vien mani neatturētu doma, ka pērtiķis nerimsies spēlēties ar uguni, kamēr neapdedzinās pirkstus. Redzi, Fabian, šīs izjūtas mani biedē Moša Terpina lekciju laikā, likdamas sirdij sažņaugties, tādēļ ļoti iespējams, ka šādos brīžos šķietu jums grūtsirdīgāks un biklāks kā jebkad. Es pāls tad jūtos tā, it kā pāri manai galvai grasītos sagrūt mājas, un neizsakāmas bailes trenc mani ārā no pilsētas. Bet šeit — šeit drīz vien manu dvēseli pārņem glāsmains miers. Nogūlies ziedošā pļavā, veros augstajā debesu zilgmē un pāri man, pāri gavilējošajam mežam kā brīnumaini sapņi traucas zeltainie mākoņi, nākdami no tālas, svētlaimīga prieka pārpilnas pasaules! — Ak, mīļo Fabian, šādos brīžos manā dvēselē mostas kāds brīnumaias spēks'un cs dzirdu, kā tas noslēpumainos vārdos runājas ar krūmiem, ar kokiem, ar meža strauta viļņiem, un cs nespēju izteikt to svētlaimi, kas visu manu būtni pilda saldām, skumīgām baismām!

— Ak! — iesaucās Fabians, — ak, tā nu reiz atkul ir sen zināmā, mūžīgā dziesma par skumjām un svētlaimi, par runājošām puķēm un meža strautiem! Tavi panti mudž no šiem jaukajiem vārdiem, kas labskanīgi skar dzirdi un liekas īsti vietā, kamēr aiz tiem nemeklē dziļāku jēgu. — Bet, Dieva dēļ, saki man; godājamais melanholiķi, ja Moša Terpina priekšlasījumi tevi patiešām tik briesmīgi aizskar un sadusmo, kādēļ tu uz tiem rautin raujies, kādēļ ne vienu vienīgu nepalaid garām, bet ikreiz sēdi tur kluss un sastindzis, ar aizvērtām acīm, kā sapņodams?

— Nejautā, — atbildēja Baltazars, acis nolaizdams, — nejautā man to, mīļais draugs! Nezināms spēks ik rītu ievelk mani Moša Terpina mājā. Jau iepriekš apzinos, kādas mokas mani sagaida, un tomēr nespēju pretoties: drūms liktenis rauj mani šurp!

— Ha! Ha! — skanīgi smējās Fabians, — ha! ha! ha! — cik smalki — cik dzejiski cik noslēpumaini! Nepazīstamais spēks, kās tevi ievelk Moša Terpina mājā, slēpjas daiļās Kandidas tumši zilajās acīs! To, ka tu profesora glītajā meitiņā esi iemīlējies līdz ausīm, mēs visi sen zinām un tāpēc neņemam verā tavu murgošanu un aušīgās izdarības. Tādi nu reiz mCdz būt iemīlējušies. Tu atrodies mīlestības ligas pirmajā stadijā un esi spiests vēlīnajos jaunekļa gados samierināties ar visām tās dīvainajām nerātnībām, ko mēs — es un daudzi citi, paldies Dievam, lielu skatītāju pūļu nenovēroti, esam pārcietuši jau skolas solā. Bet tici man, mīļā sirds…

Sīs sarunas laikā Fabians no jauna bija satvēris savu draugu Baltazaru aiz rokas, un viņi abi naski soļoja uz priekšu. Nupat abi iznāca no biezokņa uz platā ceļa, kas veda cauri mežam. Pēkšņi Fabians pamanīja, ka, putekļu mākulī'tīts, šurpu rikšo zirgs bez jātnieka.

— Ei, ci! — viņš sauca, pārtraukdams savu sakāmo, — ci, ci! — rau, kur viens sasodīts kleperis, kas, sākdams trakot, nometis jātnieku — tas mums jānoķer, bet vēlāk mežā jāuzmeklē jātnieks!

Izteicis šos vārdus, viņš nostājās ceļa vidū.

Zirgs rikšoja tuvāk un tuvāk, un pēkšņi šķita, it kā tam abās pusēs augšup lejup šūpotos pāris jājamzābaicu, bet seglos kūņotos un gāzelētos kaut kas melns. Tad tieši Fabiana degungalā atskanēja gari stiepts, griezīgs «tprū-tprū!» un tajā pašā acumirklī viņam uz galvas uzgāzās pāris jājamzābaku, bet starp kājām noripoja mazs, ērmīgs un melns radījums. Lielais zirgs stāvēja kā iemiets un, tālu uz priekšu izstiepis kaklu, apošņāja savu sīciņo pavēlnieku, kas, vārtīdamies smiltīs, beidzot ar pūlēm trausās kājās. Galva mazajam knēvelim slēpās dziļi starp uzrautajiem pleciem, un viņš pats ar saviem puniem uz muguras un krūtīm, ar savu īso rumpi un garajām zirnekļa kājelēm atgādināja uz dakšiņas uzdurtu ābolu, kurā iegriezta viepļa seja. Kad nu Fabians ieraudzīja savā priekšā mazo, ērmīgo neradījumu, viņam izlauzās skaļi smiekli. Bet mazais spītīgi vilka uz acīm beretīti, ko' tikko bija pacēlis no zemes, un, urbdamies Fabianā nikniem skatieniem, skarbā, stipri piesmakušā balsī vaicāja:

— Vai šis ir īstais ceļš uz Kerepesu?

—   Jā, mans kungs! — atbildēja Baltazars laipni un iecietīgi, pasniegdams mazajam zābakus, ko bija sameklējis kur kuro.

Taču visas pūles uzaut tos kājās bija veltīgas: reizi pēc reizes mazais centās uzstīvēt zābakus un stenēdams valstījās smiltīs. Baltazars nolika abus zābakus vienu otram līdzās, uzmanīgi pacēla mazo un, tikpat uzmanīgi nolaizdams viņu lejup, iemauca abas kājeles pārāk smagajos un platajos futrāļos. Turēdamies stalti — vienu roku iespiedis sānos, ar otru pieskāries beretei, mazais iesaucās: «Gratias*, mans kungs!» un devās pie zirga, satverdams tā pavadu. Tomēr visi mēģinājumi sasniegt kāpsli vai uzrāpties lielajā zirgā bija veltīgi. Baltazars, kā allaž laipns un iecietīgs, piegāja pie mazā vīreļa un pacēla viņu līdz kāpšļiem. Iespējams, ka mazais pārāk sparīgi bija meties seglos, jo tajā pašā acumirklī, kad atradās zirga mugurā, viņš no jauna nolidoja zemē.

—  Ne tik strauji, mans mīļais mesjē! sauca Fabians, no jauna sākdams skaļi smieties.

— Velns ir jūsu mīļais mesjē! — pagalam saniknots, kliedza mazais, nopurinādams no apģērba smiltis, esmu students un, ja tāds esat arī jūs, tad uzskatu par izaicinājumu to, ka smejaties man acīs kā zaķpastala, un tādēļ jums nāksies rīt Kcrcpesā ar mani cīnīties!

—  Sasper jods! — sauca Fabians, joprojām smiedamies, — sasper jods — tas tik ir viens kārtīgs buršs, meistars visās lietās, kas attiecas uz drosmi un studentu goda kodeksu!

Šādi runādams, Fabians pacēla mazo, neņemot vērā viņa spārdīšanos un pretošanos, un uzsēdināja zirgā, kas, priecīgi zviegdams, bez kavēšanās rikšoja prom ar visu savu kundziņu. Fabians abām rokām turēja sānus — smiekli draudēja viņu nosmacēt.

—  Ir cietsirdīgi, — sacīja Baltazars, — izsmiet cilvēku, pret kuru daba izturējusies tik bargi, kā pret šo mazo jātnieku. Ja viņš patiešām ir students, tad tev ar viņu jācīnās, turklāt ar pistolēm, jo n'edz rapieri, nedz zobenu viņš nespēj cilāt.

— Cik nopietni, — sacīja Fabians, — cik nopietni, cik bēdīgi tu atkal visu uztver, mans mīļais draugs Baltazar! Nekad man nav nācis prātā izsmiet kropli. Bet saki man, vai drīkst šāds īkstītis sēsties zirgā, kura galvai nespēj pāri redzēt? Vai drīkst savas kājelcs iemaukt tik sasodīti platos zābakos? Vai drīkst valkāt cieši pieguļošu karavīra svārku ar neskaitāmām aukliņām un pušķiem, vai drīkst nēsāt tik dīvaina izskata samta bereti? Vai drīkst izturēties tik augstprātīgi un spītīgi? Vai drīkst izgrūst tik mežonīgas, aizsmakušas skaņas? — Ja viņš visu to drīkst, vai tad — es jautāju — nav pelnījis, ka top izsmiets kā visīstākais zaķpastala? — Bet man jātiek pilsētā, lai savām acīm redzētu, kāda jezga sacelsies, kad tur uz sava lepnā rumaka iejās bruņnieciskais students! — Ar tevi saprasties šodien nav iespējams! Paliec sveiks! Pa galvu pa kaklu Fabians cauri mežam steidzās uz pilsētu.

Baltazars nogriezās no klajā ceļa un pazuda krūmāju biežņā, kur, vissūrāko bēdu mākts, pat pievārēts, noslīga uz sūnaina ciņa. Varēja jau būt, ka viņš patiešām mīlēja daiļo Kandidu, taču šo mīlestību viņš bija ieslēdzis dziļi dvēselē, lai kā dzelmīgu un trauslu noslēpumu pasargātu no visiem cilvēkiem, pat no sevis paša. Pēc tam, kad Fabians tik atklāti, tik bezbēdīgi bija runājis par to, viņu nepameta sajūta, ka raupjas rokas nekautrīgā pārgalvībā norāvušas plīvuru svētās tēlam, kuram pieskarties viņš nebija uzdrīkstējies, ka svētajai tagad vajadzētu mūžīgi uz viņu dasmoties. Jā, Fabiana vārdi viņam likās kā riebīgs viņa dziļākās būtības, viņa visjaukāko sapņu izsmiekls.

— Tātad, — viņš iesaucās pagalam sapīcis, — tātad tu, Fabian, turi mani par iemīlējušos nelgu? Par ģeķi, kas skrien uz Moša Terpina lekcijām, lai kaut stundu pavadītu zem viena jumta ar daiļo Kandidu, par ģeķi, kas vientulībā klejo pa mežu,-lai galvā sacerētu mīļotajai nožēlojamus pantus un vēlāk tos vēl nožēlojamāk uzrakstītu, kas bojā kokus, iegriezdams to gludajā mizā muļķīgus iniciāļus, kas meitenes klātbūtnē nespēj izteikt neviena prātīga vārda, bet vienīgi pūš un vaid, rādīdams raudulīgu seju, it kā ciestu no krampjiem, kas novītušus ziedus, ko viņa nēsājusi pie krūtīm, vai pat cimdu, ko pazaudējusi, glabā uz kailām krūtīm, — īsi sakot, kas izdara tūkstoš bērnišķīgu aušību? Un tādēļ tu, Fabian, mani ķircini, tādēļ droši vien par mani ņirgājas visi burši un tādēļ es, tāpat kā jūtas, kas modušās manā sirdī, esmu kļuvis par izsmiekla objektu. Bet jaukā, piemīlīgā, burvīgā Kandida…

Tikko viņš šo vārdu izrunāja, sirdī viņam iedūrās kā nokaitēts duncis! — Ak, šajā acumirklī kāda iekšēja balss ļoti skaidri viņam pačukstēja, ka viņš patiešām vienīgi Kandidas dēļ apmeklē Moša Terpina māju, ka viņš sacer pantus mīļotajai, ka iegriež koku mizā viņas vārdu, ka viņas tuvumā apklust, pūš un vaid, ka nēsā uz krūtīm apvītušas puķes, ko mīļotā pazaudējusi, ka patiešām dara visas aplamības, kādās vien viņu varētu apsūdzēt Fabians.

Tikai tagad viņš īsti izjuta, cik ļoti mīl daiļo Kandidu, bet tajā pašā laikā saprata, ka vistīrākā, visdvēseliskākā mīlestība uz ārieni izpaužas diezgan muļķīgā veidā, par ko droši vien jāpateicas dziļajai ironijai, ar kādu daba apveltījusi visas cilvēciskās dziņas. Tā varēja būt tiesa, taču gluži aplami bija tas, ka viņš par to sāka bez mēra skaisties. Sapņi, kas citkārt viņu apņēma, bija zuduši, meža balsis skanēja ausīs kā ņirgas un izsmiekls, tāpēc viņš steidzās atpakaļ uz Kcrepesu.

—    Baltazara kungs! Mon cher* Baltazar! — kāda balss viņam uzsauca. Baltazars pacēla acis un palika stāvam kā apburts, jo pretī nāca profesors Moša Terpins, vezdams zem rokas savu meitu Kandidu. Ar sev raksturīgo vienkāršību Kandida līksmi un draudzīgi apsveica studentu, kas bija pārvērties akmens tēlā.

—    Baltazar, mon cher Baltazar, — iesaucās profesors, — jūs patiešām esat visčaklākais no maniem klausītājiem, turklāt man — vismīļākais! — Ak, mans dārgais, esmu pamanījis, ka jūs mīlat dabu ar visiem tās brīnumiem tāpat kā es, kas gluži vai prātu zaudējis tās dēļ! — Droši vien vācāt augus mūsu mežiņā? Ko derīgu izdevās atrast? — Bet tagad,ar jūsuatļauju,icpazīsimicstuvāk! — Apciemojiet mani — būsiet gaidīts viesis jebkurā laikā. Varēsim kopā eksperimentēt. — Vai esat jau redzējis manu gaisa sūkni? — Tātad, mon cher, — rītvakar manā mājā sanāks kopā draugu pulciņš, lai iebaudītu tēju ar sviestmaizītēm un izklaidētos ar patīkamām sarunām — papildiniet šo pulciņu ar savu cienījamo personu! — Jūs iepazīsieties ar kādu visai pievilcīgu jaunu cilvēku, kas man lika sevišķi ieteikts. — Bon soir, mon cher — arlabvakar, cienījamais! — au revoir — uz redzēšanos! — Uz rītdienas lekciju jūs taču ieradīsieties? Nu, mon cher, adieu\ Nenogaidījis Baltazara atbildi, Moša Terpins kopā ar meitu devās prom.

Savā mulsumā Baltazars nebija iedrošinājies pacelt acis, taču Kandidas skatieni iespiedās viņa dvēselē, to aizdedzinādami, — viņš juta meitenes dvašu un nodrebēja saldās trīsas.

Kā ar roku atņemts bija viss īgnums, sajūsmas pilniem skatieniem viņš pavadīja Kandidu, kamēr tā nozuda lapkoku gatvē. Tad lēniem soļiem Baltazars atgriezās mežā, lai nodotos brīnumainākiem sapņiem kā jebkad.

TREŠĀ NODAĻA

Kū tas gadījās, ka Fabians nezināja, ko sacīt — Kandida un jaunavas, kas nedrīkstēja ēst zivis. — Moša Terpina literārais tējas saiets. — Jaunais princis.

Skriedams pa taisnāko taku, kas šķērsoja mežu, Fabians cerēja, ka katrā ziņā apsteigs Crmīgo knēveli, kas, sēdēdams zirga mugurā, bija aizrikšojis uz pilsētu pirms viņa. Taču viņš maldījās, jo, iznācis no krūmāja, lielā tālumā pamanīja mazo, kam piebiedrojās kāds stalts jātnieks, ar kuru kopā tas iejāja pa Kerepcsas pilsētas vārtiem.

— Hm! — Fabians nodomāja, — kaut arī riekstkodis uz sava lielā zirga pilsētā nonācis pirms manis, taču cs būšu klāt laicīgi diezgan, lai redzētu kņadu, kādu sacels viņa ierašanās. Ja dīvainais ērms patiešām ir students, tad viņu novirzīs uz «Spārnoto zirgu», kur ar savu spalgo «tprū! tprū!»viņš pieturēs savējo, vispirms nometot jājamzābakus, bet pēc tam noveļoties pats, bet, kad burši sāks smieties, iesvilstotics niknumā un spītā, — tad, lūk, jandāliņš ies vaļā!

Sasniedzis pilsētu, Fabians cerēja sastapt ielās, kas veda uz «Spārnoto zirgu», skaļi smejošus cilvēkus. Taču tā nenotika. Ļaudis gāja garām mierīgi un nopietni. Tikpat nopietni pa laukumu «Spārnotā zirga» priekšā šurpu turpu pastaigājās vairāki studenti, kas tur mēdza pulcēties, lai cits ar citu parunātos. Fabians bija pārliecināts, ka mazais vismaz šeit vēl nav ieradies, taču, ielūkojies pa viesnīcas vārtiem, pamanīja, ka tieši pailaban knēveļa visnotaļ zīmīgais zirgs top vests uz stalli. Viņš metās klāt pirmajam kaut cik pazīstamajam pretimnācējam un vaicāja, vai tad šeit nav atrikšojis kāds gaužām ērmīgs knēvelis.

Students, kuru Fabians izvaicāja, zināja par to tikpat maz, cik pārējie, kam viņš tagad izstāstīja, kas atgadījies starp viņu un īkstīti, kurš uzdevies par studentu. Visi sirsnīgi smējās, taču tajā pašā laikā apgalvoja, ka tāds ērms, par kādu runā Fabians, šeit nekādā ziņā nav ieradies. Toties pirms minūtēm desmit uz skaistiem zirgiem atjājusi divi stalti jātnieki, kas apmetušies «Spārnotajā zirgā».

— Vai vicas no tiem nesēdēja zirgā, kas nupat tika ievests stallī? — taujāja Fabians.

—   Protams, — atbildēja viens no uzrunātajiem, — protams! Jātnieks, kas sēdēja tā mugurā, bija gan pamaza auguma, bet glīti veidots, patīkamiem sejas vaibstiem un visskaistākajām cirtām, kādas vien redzētas. Turklāt viņš pierādīja, ka ir lielisks jātnieks, jo nolēca no zirga tik cēli un iznesīgi kā firsta pirmais staļļmeistars.

—   Un, — sauca Fabians, — un nepazaudēja jājamzābakus un ncnovēlās jums pie kājām?

— Pasarg Dievs, — visi iesaucās vienā balsī, — pasarg Dievs, kas tev, brāl, prātā — tik labs jātnieks kā mazais?

Fabians nezināja pat, ko atbildēt. Bet tut jau pa ielu lejup nāca Baltazars. Fabians metās viņam klāt, pievilka sev tuvāk un izstāstīja, ka mazais knēvelis, ko viņi sastapuši šaipus pilsētas vārtiem un kas novēlies no zirga, tikko kā ieradies šeit, un visi esot vienisprātis, ka tas ir skaists zēns, glīti noaudzis, turklāt lieliskākais no visiem jātniekiem.

— Redzi nu, — mierīgi un nosvērti atbildēja Baltazars, — redzi nu, mīļais brāli Fabian, ka ne jau visi cietsirdīgi zobojas par nelaimīgiem, dabas noraudzītiem cilvēkiem, kā to dari tu.

—  Bet manu dieniņ, — Fabians viņu pārtrauca pusvārdā, — nav jau runa par izsmieklu un cietsirdību, vienīgi par to, vai var saukt par skaistu, graciozu zēnu trīs pēdas garu vīreli, kura līdzību ar rutku nemaz nav tik grūti pamanīt?

Kas attiecās uz mazā studenta augumu un izskatu, Baltazaram nācās Fabiana izteikumus apstiprināt. Pārējie apliecināja, ka mazais jātnieks esot skaists, glīta auguma zēns, turpretī Fabians un Baltazars nemitējās apgalvot, ka nekad neesot redzējuši riebīgāka izskata īksmi. Neviens no saviem uzskatiem neatteicās, bet šķīrās, cits par citu brīnīdamies.

Satumsa vēls vakars, un abi draugi devās mājup. Pēkšņi Baltazars, pats nezinādams kādēļ, ieminējās., ka sastapis profesoru Mošu Tcrpinu, kas viņu ielūdzis pie sevis nākamajā vakarā.

—  Ak, laimīgais! — iesaucās Fabians, — ak, laimīgais cilvēk! Tur taču tu redzēsi savu iemīļoto daiļo Kandidas jaunkundzi — unvarēsi viņā klausīties, ar viņu runāt!

Baltazars, no jauna dziļi aizvainots, atrāvās no Fabiana un jau grasījās aiziet. Taču apdomājās, apstājās un, ar varu apspiedis dusmas, sacīja:

—  Iespējams, ka tev taisnība, mīļo brāl, kad tu mani uzskati par muļķīgu, iemīlējušis ģeķi — varbūt es patiešām tāds esmu. Taču šo muļķību rada dziļa, sāpīga brūce, kas cirsta manā sirdī uri kas, neuzmanīgi aizskarta, var iesmelgties vēl sāpīgāk un pamudināt mani uz visdažādākajām neprātībām. Tādēļ, brāl, ja tu mani patiešām mīli, nekad vairs manā klātbūtnē nepiemini Kandidas vārdu!

—  Atkal, — atbildēja Fabians, — atkal tu, mans mīļais Baltazar, visu uzņem briesmīgi traģiski, taču nekas cits jau tavā stāvoklī nav gaidāms. Bet, lai starp mums nerastos visvisādas pretīgas domstarpības, apsolos, ka Kandidas vārds nenāks pār manām lūpām, kamēr tu pats man nedosi iespēju to izrunāt. Vienīgi atļauj man šodien vēl piebilst, ka es paredzu visdažādākos sarūgtinājumus, ko tev sagādās šī iemīlēšanās. Kandida gan ir visai daiļa un apburoša meitene, taču nepavisam neatbilst tavai melanholiskajai, jūsmīgajai dabai. Kad būsi ar viņu iepazinies tuvāk, tev šķitīs, ka viņas vienkāršajam, līksmajam raksturam pietrūkst poēzijas, ko tu visur veltīgi meklē. Tu nodosies dažnedažādiem brīnumainiem sapņiem, bet tic visi ar lielu troksni sairs, atstādami vienīgi neiedomājamas sāpes un gandrīz vai izmisumu. Starp citu, arī es, tāpat kā tu, esmu rītdien ielūgts pie profesora, kas mūs izklaidēs ar ļoti skaistiem eksperimentiem! Saldu dusu, ja vien tu spēj dusēt pirms tik svarīgas dienas kā nākamā!

Pēc 5iem vārdiem Fabians atstāja savu dziļās pārdomās ieslīguSo draugu. — Ne bez pamata Fabians tika paredzējis dažnedažādas patētiskas nelaimes, kas varētu uzbrukt Kandidai un Baltazaram, jo, spriežot pēc abu rakstura un dvēseles īpatnībām, iemeslu tam patiešām netrūka.

Kandida bija ikvienam nācās to atzīt — ļoti daiļa meitene ar mirdzo5ām acīm, kas šķita ieskatāmies tieši dvēselē, un mazliet pilnīgām, sārtām lūpiņām. Esmu aizmirsis, vai viņas Visnotaļ skaistie mati, ko, sapinusi pīnēs, viņa prata fantastiski uzspraust, bija vairāk gaiši nekā tumšblondi, vienīgi ļoti labi atceros dīvaino īpatnību, ķa tie kļuva aizvien tum5āki un tumšāki, jo ilgāk tos uzlūkoja. Šī slaidā, gara auguma meitene ar vieglajām kustībām šķita pats laipnības un pifmīlības iemiesojums — it īpaši dzīvespriecīgā vidē — tādēļ, ņemot vērā tik daudzus ķermeņa krāšņumus, ļaudis labprāt izlikās neredzam, ka viņas rokas un kājas varēja būt mazākas un glītāk veidotas. Turklāt Kandida bija lasījusi Gētes «Vilhelmu Meistaru», Šillera dzeju un Fukē «Burvju gredzenu», uz karstām pēdām aizmirsdama gandrīz visu, kas tur rakstīts; viņa diezgan ciešami spēlēja klavieres, lāgiem pat piedziedot, dejoja jaunākās franču kadriļas un gavotes un labā, salasāmā rokrakstā uz zīmītes pierakstīja mazgātājai nodoto veļu. Ja nu katrā ziņā gribēja jaukajā meitenē atrast kādas nepilnības, tad varbūt varēja pārmest, ka viņas balss pārāk zema, ka viņa pārāk cieši iežņaudzas korsetē, pārāk ilgi priecājas par jaunu cepuri un pie tējas notiesā pārāk daudz kūku. Protams, pārsmalcinātajiem dzejniekiem vēl daudz kas daiļajā Kandidā nepatika, bet ko gan tie visu neprasa! Pirmkārt, viņi vēlas, lai par katru vārdu, kas nāk no viņu mutes, jaunkundzi pārņem mēnessērdzīga aizgrābtība, — lai tā dziļi nopūšas, pārgricžacis, nejauši krīt gluži nelielā bezsamaņā vai pat uz brīdi zaudē redzi, kas liecinātu par sievišķās sievišķības pārāko pakāpi. Vēl minētajai jaunkundzei jāprot nodziedāt dzejnieka vārsmas melodijā, kas plūst no viņas (jaunkundzes) sirds, taču aiz sajūsmas drīz vien jākļūst slābai, jāprot arī pašai sarīmēt-pantus, taču ļoti jākaunas, kad tas nāk gaismā, par spīti tam, ka dāma savas rīmes, ar glītiem burtiem uzrakstītas uz ļoti laba, iesmaržota papīra, jau pamanījusies iespiest rokā dzejniekam, kuram pēc tam, savukārt, aiz sajūsmas jākļūst gluži slimam, ko viņam nekādi nedrīkst ņemt ļaunā. Sastopami arī poētiski askēti, kas savās prasībās ir vēl stingrāki, uzskatīdami, ka nepieciešamība smiet, ēst un dzert, kā arī ģērbties atbilstoši modei, ir pretrunā ar jebkādu sievišķīgo maigumu. Šie askēti gandrīz vai atgādina svēto Hironīmu, kas aizliedz jaunavām nēsāt auskarus un ēst zivis. Viņām klājas — tā pavēl svētais — iebaudīt kādu nieku īpaši sagatavotas zaļbarības, būt mūždien izsalkušām, pašām to neapjēdzot, ievīstīties rupja auduma slikti pašūtās drānās, kas apslēpj viņu augumus, bet par visām lietām — izvēlēties sev par pavadoni tādu būtni, kas ir bāla, skumīga un mazliet netīra.

Kandida caurcaurēm bija vienkārša un līksma meitene, tāpēc par visu vairāk viņai patika sarunas, kas traucās uz nevainīga humora vieglajiem, gaisīgajiem spārniem. No sirds viņa smējās par visu jocīgo, viņa nopūtās vienīgi tad, ja lietavas izjauca iecerēto pastaigu vai, par spīti visai piesardzībai, uz jaunās šalles uzkrita traips. Turklāt, ja vien gadījās īsts iemesls, viņā varēja novērot neliekuļotas, dziļas jūtas, kas nekad neizvērtās par pliekanu jūtelību, un tāpēc man un tev, mīļo lasītāj, kas nepiederam pie pārāk jūsmīgajiem, meitene varēja būt pat ļoti pa prātam. Toties, runājot par Baltazaru, viss varēja izvērsties gluži citādi. — Taču drīz vien noskaidrosies, cik pareizi bijuši prozaiskā Fabiana pareģojumi.

Kas gan varčja būt vCl dabiskāk, kā tas, ka viens vienīgs satraukums un saldas baismas Baltazaram augu nakti neļāva aizvērt ne aci? Aizņemts ar domām par mīļoto, viņš sēdās pie galda un uzrakstīja prāvu skaitu pieklājīgu, labskanīgu vārsmu, kas mistiskā vēstījumā par lakstīgalas mīlestību pret purpursārto rozi attēloja viņa paša dvēseles stāvokli. Šīs virsmas viņš dzīrās ņemt līdzi, dodoties uz Moša Tcrpina literāro tējas saietu, lai', tikko radīsies izdevība, dotos ar tām uzbrukumā Kandidas neaizsargātajai sirdij.

Fabians tikko jaušami pasmaidīja, kad, pēc iepriekšējas norunas ieradies noteiktajā stundā, lai pavadītu draugu uz saietu, atrada viņu saposušos glītāk kā jebkad. Baltazaram bija ar vissmalkākajām Briseles mežģīnēm apmalota robota apkakle, bet īsais kamzolis ar šķeltajām piedurknēm šūdināts no sašķērēta samta. Pie tā viņš valkāja franču zābakus ar augstiem, smailiem papēžiem un sudrabotām bārkstīm, vissmalkākā angļu kastora platmali* un dāņu cimdus. Tātad — viņš bija ģērbies gluži pec vācu modes, un šis ietērps viņam lieliski piestāvēja, it īpaši tāpēc, ka viņš bija licis skaisti iecirtot matus un glīti uzvirpinājis Osiņas.

Baltazara sirds aizgrābtībā notrīsēja, kad Moša Terpina mājā, no galvas līdz kājām tērpusies kā senvācu jaunava, viņam pretī nāca Kandida, laipna un piemīlīga izskatā, valodā un visā savā būtībā, kādu bija pierasts viņu redzēt allaž.

—  Mana daiļā jaunkundze! — kā nopūta, nākusi no pašām dvēseles dzīlēm, Baltazaram izlauzās vārdi, kad skaistā Kandida pati savām rokām sniedza viņam kūpošu tējas tasi. Bet Kandida, uzlūkodama viņu savām mirdzošajām acīm, sacīja:

—  Lūk, rums un maraskino, sausiņi un pumperniķeļi, — lūdzams ķerieties tik klāt un ņemiet pēc patikas, mīļais Baltazara kungs!

Taču sajūsminātais Ballazars ne vien neķērās klāt, bet pat neskatījās uz maraskino, sausiņiem vai pumperniķeļiem, nespēdams novērst sāpīgu skumju apgaroto viskvēlākās mīlestības pilno skatienu no daiļās jaunavas un pūlēdamies atrast vārdus, kas izpaustu visu, ko viņš patlaban juta dziļi dvēselē. Pēkšņi Baltazaru no aizmugures ar valdonīgu dūri sagrāba estētikas profesors, vīrs kā ozols, un apgriezdams riņķī, tā ka viņš izšļakstīja uz grīdas vairāk tējas, nekā pieklātos, pērkonīgā balsī iesaucās:

—   Dārgais Lūkas Krānah*, nedzeriet šo pretīgo ūdeni — jūs pagalam samaitāsiet savu vācisko kuņģi! Tur, tajā istabā, mūsu krietnais Moša uzstādījis lielisku dižciltīgā Reinas vīna pudcu bateriju, kurai mēs tūdaļ liksim skanēt! — Un viņš aizvilka nelaimīgo jaunekli sev līdzi.

Taču no blakusistabas viņiem pretī nāca profesors Mošs Terpins, vezdams pie rokas mazu, visai ērmīga izskata cilvēciņu un skaļā balsī saukdams:

— Manas dāmas un kungi! Stādu jums priekšā ar izcilām īpašībām dāsni apveltītu jaunekli, kam nenāksies grūti iekarot jūsu labvēlību un uzmanību! Tas ir jaunais Cinobcra kungs, kas tikai vakar ieradās mūsu universitātē, kur nodomājis studēt tieslietu zinības.

Fabians un Baltazars no pirmā acu uzmetiena pazina mazo, dīvaino knēveli, kas pie pilsētas vārtiem bija auļojis viņiem pretī un novēlies no zirga.

— Vai tad man, — Fabians paklusām sacīja Baltazaram, — vai tad man no tiesas nāksies šo alrauniņu izaicināt uz dueli ar niedres stabulēm vai kurpnieka īleniem? Citus ieročus pret šo briesmīgo pretinieku es taču izmantot nevaru.

—   Kaunies, — atbildēja Baltazars, kaunies izsmiet nīkulīgo cilvēku, kuram, kā dzirdēji, piemīt retas rakstura īpašības un kurš ar garīgām vērtībām aizstāj ķermeniskās, ko daba viņam noskaudusi.

Pēc tam viņš pievērsās mazajam, sacīdams:

— Es ceru, dārgais Cinobera kungs, ka jūsu vakarējais kritiens no zirga nav atstājis nekādas ļaunas sekas?

Bet Cinobers, ar muguru atspiedies uz mazā spieķīša, ko turēja rokā, paslējās uz pirkstgaliem, tā ka sniedzās Baltazaram līdz joslas vietai, atmeta galvu un, naidā zibošām acīm lūkodamies augšup, sacīja

dīvaini tarkškošā basā: »

—   Nesaprotu, ko jūs vēlaties, par ko jūs runājat, mans kungs? Nokritis no zirga? Es — nokrilis no zirga? Laikam jūs nezināt, ka esmu labākais jāt nieks, kāds vien var būt, ka es nekad nemēdzu krist no zirga, ka esmu karasieru pulka sastāvā kā brīvprātīgais piedalījies karagājienā un manēžā apmācījis virsniekus un ierindniekus jāšanas mākslā? — Hm, hm — krist no zirga? — Es lai kristu no zirga?

Beidzis runāt, mazais gribēja ātri apgriezties, bet spieķis, uz kura viņš bija atspiedies, izslīdēja viņam no rokām, un viņš apmeta kūleni pēc kūleņa, līdz palika guļam pie Baltazara kājām. Baltazars strauji pastiepa roku, lai palīdzēlu mazajam piecelties, bet nejauši pieskārās viņa galvai. Mazais izgrūda lik spalgu brēcienu, ka tas atbalsojās visā zāiē un viesi izbailēs pietrūkās kājās. Visi ielenca Baltazaru, taujādami cits caur citu, kāpēc viņš, Dieva dēļ, tik šaušalīgi kliedzis?

—  Neņemiet ļaunā, mīļais Baltazara kungs, — sacīja profesors Mošs Terpins, — taču tas bija dīvains joks. Jūs laikam gribējāt, lai mēs noticam, ka šajā zāle atrodas kaķis, kuram kāds uzkāpis uz astes?

—  Kaķis — kaķis — izvāciet kaķi! — sauca kāda dāma ar vājiem nerviem un bez kavēšanās krita ģībonī. Arī pāris vecu kungu, kas cieta no tās pašas pārjūtelības, metās ārā pa durvīm, klaigādami: «Kaķis! kaķis!»

Kandida, kas visu savas ožamzāļu pudelītes saturu bija uzlējusi noģībušajai dāmai, klusi sacīja Baltazaram:

— Kāduganpostujūs,mīļaisBaltazarakungs,esat nodarījisarsavu riebīgi spalgo ņaudēšanu!

Baltazars nesaprata, kas ar viņu noticis. No īgnuma un kauna piesarcis pa visu seju, viņš nespēja izdvest ne vārda, nespēja pasacīt, ka tas bijis mazais Cinobcra kungs, nevis viņš, kas ņaudējis tik šaušalīgā balsī.

Profesors Moša Terpins pamanīja jaunekļa dziļo apjukumu. Viņš tam draudzīgi tuvojās un sacīja:

—   Nu, nu, mīļais Baltazara kungs, apmierinieties taču! Es visu skaidri redzēju. Noliekdamies pie zemes un lēkādams uz visām četrām, jūs lieliski atdarinājāt dusmīgu runci, kam nodarīta pārestība. Man parasti ļoti patīk tamlīdzīgas dabaszinātniskas spēles, taču šeit — literārajā tējas saietā…

— Bet, — Baltazaram pēkšņi atraisījās mēle, — bet, ļoti cienījamais profesor, tas nebiju es!

—  Ir jau labi — ir jau labi! — profesors viņu pārtrauca. Pienāca Kandida.

—  Nomierini, — profesors sacīja meitai, — nomierini taču mīļo Baltazara kungu, kas gluži apmulsis no daudzajām likstām, kas šeit atgadījušās!

Labsirdīgā Kandida no visas sirds nožēloja nabaga Ballazaru, kas stāvēja viņas priekšā gaužām apjucis, acis uz zemi nolaidis. Kandida sniedza jauneklim roku un, piemīlīgi smaidīdama, čukstēja:

— Un atrodas arī patiešām smieklīgi ļaudis, kas tik briesmīgi bīstas no kaķiem!

Baltazars dedzīgi spieda pie lūpām viņas roku. Kandidas sirsnīgais skatiens kavējās pie viņa sejas. Sajūsminātais Baltazars jutās kā septītajās debesīs un nemaz vairs nedomāja par kaķa brēcienu.

Troksnis bija norimis, un atkal iestājies miers. Pie tējas galda sēdēja dāma ar vājajiem nerviem un iebaudīja vienu pēc otra vairākus sausiņus, ko iepriekš apmērcēja rumā, apgalvodama, ka tādējādi norimstot satrauktais prāts un pēkšņo izbaiļu vietā mostoties ilgu pilnas cerības.

Arī abi vecie kungi, kam uz ielas patiešām starp kājām bija izskrējis klaiņojošs kaķis, nomierinājušies atgriezās zālē un, tāpat kā daudzi citi, uzmeklēja kāršu galdu.

Baltazars, Fabians, estētikas profesors un vairāki jauni cilvēki apsēdās pie dāmām. Pa to laiku Cinobera kungs bija piebīdījis kājsoliņu un ar tā palīdzību uzrāpies uz dīvāna, kur tagad sēdēja starp divām dāmām, uz visām pusēm mētādams lepnus acu zibšņus.

Baltazaram šķita, ka pienācis īstais brīdis paspīdēt klātesošo acīs ar savu dzejojumu par lakstīgalas mīlestību uz purpursārto rozi. Tādēļ viņš ar pienācīgo kautrību, kāda piemīt jauniem dzejniekiem, ieminējās, ka viņš, ja vien nebaidītos modināt apnikumu un garlaicību, bet drīkstētu cerēt uz godājamās sabiedrības laipno iecietību, labprāt nolasītu kādu dzejojumu — savas mūzas jaunāko veikumu.

Tā kā dāmas jau pietiekami bija apspriedušas visu, par ko pēdējā laikā pilsētā tenko, tā kā meitenes bija priecīgi pārrunājušas prezidenta pēdējās balles notikumus un pat panākušas vienprātību jautājumā par jaunāko cepuru modi, tā kā vīrieši nevarēja cerēt uz jaunām uzkodām un iedzeršanu agrāk kā pēc divām stundām, tad Baltazaru vienbalsīgi lūdza neliegt sabiedrībai šo brīnišķīgo baudījumu.

Baltazars izņēma rūpīgi pārrakstīto manuskriptu un lasīja.

Aizvien vairāk un vairāk viņu aizrāva paša rakstītās rindas, kas, radušās īsta dzejnieka sirdī, plūda spēcīgi, rosīga dzīvīguma caurstrāvotas. Viņa dzejojums, kļūdams aizvien kaismīgāks, pauda mīlošas sirds iekšējo kvēli. Viņš drebēja no sajūsmas, kad klusas nopūtas, daži «ak», ko klusiņām izdvesa dāmas, daži vīriešu izsaucieni: «Lieliski — izcili — dievišķīgi!» viņu pārliecināja, ka ikvienu klātesošo aizrāvis viņa dzejojums.

Beidzot viņš ar lasīšanu bija galā. Tagad visi sauca:

— Kāda dzeja! — Kādas domas! — Kāda iztēle — kas par skaistām vārsmām — kāds labskanīgums! Paldies, paldies jums, mīļais Cinobera kungs, par dievišķo baudījumu!

— Kas? Kā? — iekliedzās Baltazars, taču neviens nepievērsa viņam uzmanību, bet gan traucās pie Cinobera, kas, uz dīvāna sēdēdams, piepūtās kā mazs tītars un pretīgā balsī ķērca:

—  Laipni lūdzu — laipni lūdzu ņemiet par labu! Tāds sīkums vien ir, ko nupat pagājušā naktī lielā steigā .uzrakstīju!

Bet estētikas profesors klaigāja:

—   Cienījamais, dievišķīgais Cinobcr! Sirdsdraugs, ja neskaita mani, tu šobrīd esi vienīgais dzejnieks zemes virsū! Nāc pie manas krūts, daiļā dvēsele!

Tā runādams, viņš uzrāva gaisā mazo, kas sēdēja uz dīvāna, un sāka to skūpstīt un apmīļot. Cinobers šo mīlestības izpausmi uzņēma visai iecirtīgi. Viņš, apstrādādams profesora resno vēderu mazajām kājclēm, spiedza:

— Laid vaļā! — Laid vaļā! — Man sāp — sāp — sāp! Izskrāpēšu tev acis! — Nokodīšu degunu!

— Nē, — izsaucās profesors, nosēdinādams mazo uz dīvāna, nē, labais draugs, iztiksim bez pārliekas pieticības!

Tagad ari Mošs Terpins, atstājis spēļu galdu un piebiedrojies pārējiem, satvēra Cinobera roķcli, paspieda to un visnopietnākajā balsī sacīja:

—  Lieliski, jaunais cilvēk! Nevis par daudz, nē, manuprāt drīzāk par maz tika cildināts diženais ģēnijs, kas jūs apgaro!

—   Kura, — atkal sauca estētikas profesors. — Kura no jums, jaunavām, apbalvos ar skūpstu brīnišķīgo Cinoberu par viņa dzejojumu, kas pauž vistīrākās mīlas kvēlākās jūtas?

Pēkšņi piecēlās Kandida, vaigiem kvēlojot, tuvojās mazajam vīrelim, noslīga uz ceļiem un noskūpstīja viņa pretīgo muti ar zilganajām lūpām.

— Jā, tagad iekliedzās Baltazars, it kā pēkšņi zaudējis saprašanu, — jā, Cinober, dievišķais Cinober, dziļdomīgo dzejojumu par lakstīgalu un purpursārto rozi esi sacerējis tu un tev pienākas karaliskā alga, ko jau saņēmi!

I/klicdzis šos vārdus, viņš ierāva Fabianu blakusistabā un sacīja:

—  Esi tik laipns un uzlūko mani labi cieši! Saki man godīgi un atklāti, vai es esmu students Baltazars, vai tu patiešām esi Fabians un vai mēs patiešām atrodamies Moša Terpina mājā, vai arī esam ieslīguši sapnī, vai sajukuši prātā! Parausti mani aiz deguna vai ari sapurini labi dūšīgi, lai es beidzot pamostos no šā nolādētā murga!

—   Kā tu vari, — atbildēja Fabians, — nu kā tu vari aiz tīras greizsirdības trakot tādēļ vien, ka Kandida mazo noskūpstīja? Tev taču pašam jāatzīst, ka dzejolis, ko mazais nolasīja, patiešām bija lielisks!

— Fabian, — visdziļākajā pārsteigumā iesaucās Baltazars, — ko tu runā?

— Nudien, — Fabians turpināja, — nudien, mazā knēveļa dzejolis bija lielisks un Kandidas skūpstu es viņam labprāt novēlēju. Vispār man šķiet, ka aiz dīvainā vīreļa ārienes slēpjas daudz kas tāds, kam lielāka vērtība nekā daiļam izskatam. Bet, kas attiecas tieši uz viņa augumu, tad tagad tas man vairs neliekas tik atbaidošs kā sākumā. Lasot dzejoli viņa sejas vaibstus daiļākus vērta iekšējā apgarotība, tā ka brīžam viņš man šķita piemīlīgs, labi noaudzis jauneklis, par spīti tam, ka tikko sniedzās'pāri galdam. Atmet savu veltīgo greizsirdību un sadraudzējies ar viņu kā dzejnieks ar dzejnieku!

— Ko? — Baltazars dusmās kliedza, — ko, es lai draudzētos ar šo sasodīto izdzimumu, ko varētu nožņaugt savām rokām?

—   Tādējādi, — sacīja Fabians, tādējādi tu kļūsti kurls pret patiesības balsi. Taču atgriezīsimies zālē, kur atkal kaut kas atgadījies, jo es dzirdu vienus vienīgus piekrišanas saucienus.

Gluži neapzināti Baltazars sekoja draugam zālē.

Kad viņi ienāca, profesors Mošs Terpins, apstulbis no izbrīna, viens pats stāvēja zāles vidū, vēl aizvien turēdams rokā rīkus, ar kuriem bija veicis kādu fizikālu eksperimentu. Visa sabiedrība bija sapulcējusies ap mazo Cinoberu, kas, atspiedies uz spieķa, stāvēja pirkstgalos izslējies un, aiz cienības piepūties, saņēma cildinājumus, kuri plūda no visām pusēm. Tad sabiedrība atkal pievērsās profesoram, kas rādīja citu gluži pieklājīgu triku. Tikko viņš beidza, klātesošie, no jauna apstādami mazo, klaigāja:

— Brīnišķīgi, mīļais Cinobera kungs!

Beidzot arī Mošs Terpins pielēca pie mazā, saukdams desmitreiz skaļāk, nekā pārējie:

—  Brīnišķīgi! Lieliski, Cinobera kungs!

Viesu starpā atradās arī jaunais firsts Gregors, kas studēja šejienes universitātē. Firstam bija vispievilcīgākā āriene, kādu vien var iedomāties, turklāt viņa uzvedība bija tik cēla un nepiespiesta, ka skaidri liecināja par augsto izcelšanos un pieradumu apgrozīties starp visizcilākajiem ļaudīm.

Tagad tas bija firsts Gregors, kas ne soli neatkāpās no Cinobera, slavēdams viņu pāri mēram kā brīnišķīgāko dzejnieku un izveicīgāko fiziķi.

Stāvēdami abi kopā, viņi radīja dīvainu iespaidu. Līdzās stalti noaugušajam Gregoram gaužām ērmīgi izskatījās sīkais vīrelis, kas, augstu izslējis degunu, tikko jaudāja noturēties uz tievajām kājelēm. Uz viņiem vērās visu dāmu acis, taču ne jau uz firstu, bet uz mazo knēveii, kas, pirkstgalos sliedamics, allaž no jauna atslīga atpakaļ un tādējādi grīļojās augšup lejup kā kartēziešu velniņš*.

Profesors Mošs Terpins, pienākdams pie Baltazara, ievaicājās:

—  Nu, ko jūs sakāt pat manu aizbilstamo, par manu mīļo Cinobcru? Aiz šā vīra ārienes jaušams kāds noslēpums un, kad es viņā tā īsti ieskatos, man kļūst skaidrs, kāds tas varētu būt. Mācītājs, kas viņu uzaudzinājis un nodevis manā gādībā, par viņa izcelsmi izsakās visai mīklaini. Bet pavērojiet tikai viņa cēlās manieres, smalko, nepiespiesto uzvedību. Viņa dzīslās noteikti rit firstu asinis, varbūt viņš ir pat kāda ķēniņa dēls!

Šajā acumirklī tika paziņots, ka galds ir klāts. Cinobers neveikli pietenterēja pie Kandidas un, lācīgi sagrābdams viņas roku, veda savu dāmu uz ēdamistabu.

Tumšajā naktī, cauri vētrai un lietum, trakās dusmās Baltazars skrēja mājup.

CETURTĀ NODAĻA

Kā itāliešu vijolnieks Sbjoka draudēja iemest Cinobera kungu kontrabasā, bet referendārijs Pulhers nespēja iekļūt ārlietu ministrijas dienestā. — Par muitas ierēdņiem un mājas vajadzībām pataupītajiem brīnumainajiem priekšmetiem. — Italtazara noburšana ar spieķa uzgaļa palīdzību.

Pašā meža dziļumā uz sūnām apauguša akmens izciļņa sēdēja Baltazars un domīgi skatījās lejup, kur starp klinšu bluķiem un kroplīgiem krūmājiem putodams brāzās strauts. Šurpu traucās tumši

mākoņi, pazuzdami aiz kalniem; kā dobji vaidi skanēja koku šalkošana un ūdens čalas, kam pievienojās ķērkšana, ar kādu laupltājputni, paceldamies no tumšā biezokņa augstu debesīs, aizlidoja nopakaļ bēgošajam padebesim.

Baltazaram šķita, it kā brīnumainajās meža balsīs būtu dzirdamas izmisīgas žēlabas, kurās klausoties, viņam jāiet bojā, il kā arvisu būtību viņš izteiktu vienīgi dziļas, nepārvaramas sāpes. Viņa sirds draudēja vai lūst aiz skumjām un, no acīm plūstin plūstot asarām, Baltazaram šķita, ka meža straumju gari, skatīdamies augšup, izstiepj no viļņiem savas sniegbaltās rokas, lai novilktu viņu lejā, vēsajā dzelmē.

Pēkšņi no tālienes atlidoja dzidras, priecīgas radziņa skaņas, kas, modinādamas ilgas un līdzi tām — saldas cerības, mierinādamas atbalsojās viņa dvēselē. Baltazars pavērās visapkārt un, kamēr radziņš vēl joprojām turpināja skanēt, meža zaļās ēnas viņam vairs nešķita tik skumīgas, vēja šalkas un krūmu čuksti — vairs ne tik žēlabaini. Viņš atguva valodu.

— Nē, — viņš izsaucās, pietrūkdamies kājās un mirdzošām acīm lūkodamies tālumā, — nē, visas cerības vēl nav zudušas! Nav ne mazāko šaubu, ka esmu sastapies ar kādu drūmu noslēpumu, kādu ļaunu burvestību, kas posta manu dzīvi, taču es salauzīšu šās burvestības varu, kaut arī man tādēļ nāktos iet bojā! Vai tad, kad beidzot, sajūsmā iededzies, to jūtu pārvarēts, kam manās krūtīs kļuva par šauru, atzinos mīlestībā daiļajai un piemīlīgajai Kandidai, es neizlasīju viņas skatienos, neizjutu viņas rokasspiedienā, ka mani gaida laime? Bet, tikko parādās sasodītais mazais nejaucēns, visa mīlestība tiek dāvāta viņam. Pie viņa, nolādētā izdzimteņa, kavējas Kandidas skatieni, no viņas krūlīm raisās ilgpilnas nopūtas, kad lempīgais puika tuvojas vai tikai pieskaras viņas rokai. Droši vien ar šo knēveli saistās kāds , noslēpums un, ja es ticētu muļķīgām pasaciņām, tad apgalvotu, ka puika noburts un spēj, kā mēdz sacīt, apmānīt ļaudīm acis. Vai nav dīvaini, ka par ķēmīgo, caurcaurēm dabas noraudzīto vīreli visi zobojas un smejas, bet pēkšņi, tikko mazais knēvelis parādās, skaļi slavē viņu, dēvējot par gudrāko, mācītāko, pat izskatīgāko no visiem klātesošajiem studentu kungiem? — Ko lai saku? Vai ar mani nenoliek gandrīz tas pats vai arī man bieži vien neliekas, ka Cinobers ir gudrs un daiļš? Vienīgi Kandidas klātbūtnē burvestībai nav varas pār mani, tad Cinobera kungs ir un paliek dumjš, atbaidošs alrauniņš. — Taču es pretojos ļaunajai varai, manā dvēselē mīt neskaidra nojausma, ka negaidot manās rokās tiks ielikti ieroči cīņai pret šo ļauno garu!

Baltazars grasījās atgriezties Kcrcpcsā. Iedams pa kādu aleju, viņš pamanīja uz ceļa mazu, ar saiņiem krautin apkrautu karieti, pa kuras logu kāds viņam laipni māja ar ballu mutautiņu. Viņš devas pie karietes un ieraudzīja Vinčenco Sbjoku, pasaulslaveno virtuozu, kuru ārkārtīgi cienīja lieliskā, izteiksmīgā priekšnesuma dēļ un pi^ kura jau divus gadus mācījās vijoļspēli.

—Jauki, — iesaucās Sbjoka, izlēkdams no karietes, — jauki, mīļais Baltazara kungs, mans dārgais draugs un skolnick, ka vēl sastopu jūs šeit, lai varētu no jums sirsnīgi atvadīties!

—  Kā? — nesaprata Baltazars, — kā, Sbjokas kungs, jūs taču negrasaties pamest Kerepesu, kur ikviens jūs tura godā un cicņā, kur esat neaizstājams?

— Jā, — atbildēja Sbjoka, kļūdams purpursarkans no apslāpētām dusmām, — jā, Baltazara kungs, es pametu pilsētu, kuras iedzīvotāji ir tik aušīgi, ka tā atgādina trako māju. — Jūs vakar neieradāties manā koncertā, jo bijāt izgājis ārpus pilsētas, jo citādi jūs būtu palīdzējis atvairīt trakojošo pūli, kas metās man virsū!

— Kas noticis, Dieva dēļ, kas noticis? sauca Baltazars.

—  Es spēlēju, — turpināja Sbjoka, — Vioti visgrūtāko koncertu. Šis skaņdarbs ir mans lepnums, mans prieks, jūs esat dzirdējis, kā es to spēlēju, un nekad tas nav atstājis jūs vienaldzīgu. Vakar, uzdrošinos apgalvot, biju visnotaļ lieliskā garastāvoklī — anima*, tā sakot, — līksms dvēselē — spirito aloto*, tā sakot. Neviens vijolnieks visā plašajā pasaulē, kaut vai pats Vioti, nevarētu nospēlēt labāk. Kad beidzu, kā jau varēja gaidīt, sacēlās aplausu vētra, tā sakot — sajūsma. Vijoli padusē, iznāku priekšā, lai pieklājīgi pateiktos. — Bet, kas man jāredz, kas man jādzird! — Visi klausītāji, ne mazāko vērību neveltīdami man, grūstīdamies steidzas uz zāles kaktu, klaigādami: «Bravo, bravissimo, dievišķais Cinobcr! Kāda spēle! Kāda stāja, kāda izteiksmība, kāda veiklība!» — Pieskrējis pūlim, izspraucos tam cauri: tur stāv trīs sprīžu garš kroplīgs punduris un pretīgā balsī tarkšķ: «Lūdzu, lūdzu, ņemiet par labu — spēlēju, cik nu labi pratu, protams, šobrīd esmu labākais vijolnieks Eiropā, kā arī visās pārējās zināmajās pasaules daļās!» — «Pie tūkstoš velniem!» — kliedzu, — «kurš tad īsti spēlēja — eš vai tas tur zemes tārps?» — Un, tā kā mazais joprojām tarkšķ: «Pateicos, pazemīgi pateicos!», grasos sagrābt viņu, izmantodams visu aplikatūru*. Bet pēkšņi tuvumā stāvošie metas man virsū, melsdami visādas muļķības par naidu, greizsirdību un nenovīdību. Pa to laiku kāds iesaucas: «Bet kāda kompozīcija!» Un visi vienā balsī cits aiz cila atkārto: «Bet kāda kompozīcija! Dievišķais Cinobers, lieliskais komponists!» — Saniknots vēl vairāk, nekā iepriekš, iekliedzos: «Vai esat prātu zaudējuši, kļuvuši apmāti? Koncertu uzrakstījis Vioti, bet spēlēju to es — es, pasaulslavenais Vinčenco Sbjoka!» — Taču tagad viņi saķer mani un, runādami par itāliešu trakumu — rabbia, tā sakot, un par dīvainām šā neprāta lēkmēm, ar varu iestiepj mani blakusistabā, izturēdamies pret mani kā pret slimnieku, kā pret vājprātīgu. Nepaiet necik ilgs laiks, kad iedrāžas sinjorīna Bragoci un noslīgst zemē bez samaņas. Viņai klājies tāpat kā man. Tikko viņa nodziedājuši āriju, zālē nodārdējuši saucieni: «Bravo, bravissimo, Cinobcr!» Visi klaigājuši, ka nav pasaulē labākas dziedātājas par Cinoberu, bet tas atkal tarkšķējis savu sasodīto: «Lūdzu, lūdzu!» — Sinjorīna Bragoci guļ karsonī un visā drīzumā šķirsies no šīs pasaules; es, savukārt.

glābjos no ārprātīgā pūļa bēgot. Dzīvojiet vesels, dārgais Baltazara kungs! Gadījumā, ja sastopat sinjorīno Cinoberu, esiet tik laipns un pasakiet, ka viņš darītu prātīgi, ja izvairītos apmeklēt koncertus, kuros piedalos es. — Pretējā gadījumā neizbēgami es saķeršu viņu aiz zirnekļa kājelēm un caurefu* iemetīšu kontrabasā, kur viņš visu mūžu varēs spēlēt koncertus un dziedāt ārijas, cik vien sirds kāro. Dzīvojiet vesels, mīļais Baltazara kungs un nepametiet vijoļspēli!

Šādi runādams, Vinčenco Sbjoka kungs apskāva no izbrīna sastingušo Baltazaru, bet pēc tam iekāpa karietē, kas ātri aizripoja.

—  Vai man nav taisnība, — Baltazars paklusām runāja, — vai man nav taisnība, ka šis baisais punduris, šis Cinobers, ir noburts un nodara cilvēkiem ļaunumu?

Tieši šajā acumirklī garām paskrēja jauns cilvēks — bāls, samulsis, ārprāta un izmisuma pēdām sejā. Baltazaram kļuva smagi ap sirdi. Viņam šķita, ka jauneklī sazīmējis vienu no saviem draugiem, tāpēc viņš skriešus metās mežā tam pa pēdām.

Noskrējis tikko divdesmit trīsdesmit soļu, viņš ieraudzīja referendāriju* Pulheru, kas bija apstājies zem liela koka un, raudzīdamies uz debesīm, runāja šādus vārdus:

—   Nē, ilgāk vairs necietīšu šo negodu! — Zudušas visas cerības! Visas izredzes guldītas kapā! Ardievu dzīve, pasaule, cerības, mīļotā!

Šādi runādams, satriektais referendārijs izrāva no azotes pistoli un piespieda pie deniņiem.

Zibens ātrumā Baltazars pielēca viņam klāt, izrāva no rokas pistoli un, aizmēzdams to tālu prom, iekliedzās:

—  Pulher, Dieva dēļ, kas ar tevi notiek, ko tu dari?

Vairākas minūtes referendārijs nespēja attapties. Pusncmaņā viņš bija noslīdzis uz velēnām. Baltazars apsēdās draugam līdzās un sāka to mierināt, cik labi vien varēja, nezinādams izmisuma cēloni.

Neskaitāmas reizes Baltazars taujāja, kas referendārijam atgadījies tik ļauns, ka viņā modušās drūmās pašnāvības domas. Beidzot Pulhers dziļi nopūtās un sāka stāstīt:

—  Tu, mīļais draugs Baltazar, pazīsti manus spaidīgos apstākļus un zini, ka visas manas cerības saistījās ar slepenā ekspedienta* vietu, kas patlaban atbrīvojusies ārlietu ministra kancelejā; tu zini, cik centīgi, ar kādu čaklumu es tai gatavojos. Biju paraugam iesniedzis savus izrakstus, kurus, kā ar prieku uzzināju, visnotaļ atzinīgi novērtējis ministrs. Ar kādu paļāvību šorīt ierados uz mutvārdu pārbaudījumu! — Telpā, kur tam bija jānotiek, sastapu kādu mazu, ķēmīga izskata vīreli, kuru tu droši vien pazīsi kā Cinobera kungu.

Padomnieks, kam bija uzticēta eksaminēšana, draudzīgi nāca man pretim, sacīdams, ka uz vietu, ko vēlos iegūt, pieteicies arī Cinobera kungs, tāpēc viņš pārbaudīšot mūs abus. Pēc tam viņš klusiņām iečukstēja man ausī:

—    Jums, dārgais referendārij, no sava sāncenša nav jābaidās: paraugi, kurus iesniedzis mazais Cinobers, izskatās nožēlojami!

Pārbaudījums sākās, un es atbildēju uz visiem padomnieka jautājumiem. Cinobers nezināja neko, gluži neko; viņš nevis atbildēja, bet, šņākuļodams un spiegdams, gvelza nedzirdētas aplamības, ko neviens nesaprata, kā arī pāris reižu novēlās no augstā sēdekļa, tāpēc ka neiecietīgi spārdījās kājelēm, tā ka man vairākkārt nācās viņu pacelt. Sirds man trīsēja no prieka; laipnīgos skatienus, ar* kādiem padomnieks mazo apveltīja, uzskatīju par rūgtāko izsmieklu. Pārbaudījums bija beidzies. Bet kas attēlos manas izbailes? Kad padomnieks, mazo apskaudams, viņam sacīja: «Lieliskais cilvēk! Kādas zināšanas! Kāds saprāts! Kāda attapība!» — jutos tā, it kā pēkšņi zibens spēriens mani iedzītu asīm dziļi zemē. — Pēc tam padomnieks « pievērsās man: «Esmu dziļi vīlies jūsos, referendārij Pulhcr — jūs taču nezināt neko! Turklāt, neņemiet ļaunā, veids, kādā jūs eksāmena laikā pūlējāties iedvest sev drosmi, neatbilst nekādām paražām, nekādiem uzvedības noteikumiem. Jūs pat nespējāt noturēties uz krēsla un vairākkārt novēlaties zemē, tā ka Cinobera kungam nācās jūs pacelt. Diplomātiskā dienesta darbiniekiem jābūt gaužām prātīgiem un apdomīgiem. — Uz redzēšanos, referendārija kungs!» — Joprojām man šķila, ka te notiek traka acu apmānīšana. Uzdrošinājos doties pie ministra. Viņš lika man pateikt, ka brīnoties par manu pārdrošību traucēt viņu vēl pēc tam, kad tik nožēlojamā kārtā esmu sevi parādījis pārbaudījumā: viņam jau viss bija zināms! Vieta, pēc kuras tiecos, ir jau atdota Cinobera kungam! — Tādējādi kāds velnišķīgs spēks laupījis man visas cerības un es gribu brīvprātīgi upurēt savu dzīvību, kas nonākusi tumšo spēku varā! Atstāj mani!

— Nemūžam, — iesaucās Baltazars, — vispirms uzklausi mani!

Tad viņš izstāstīja visu, ko zināja par Cinoberu kopš tā pirmās

parādīšanās pie Kercpcsas vārtiem: kādus nepelnītus pārdzīvojumus mazais knēvelis sagādājis viņam Moša Terpina mājā, kā arī to, ko tikai nupat dzirdējis no Vinčenco Sbjokas.

—  Nav ne mazāko šaubu, — Baltazars sacīja, — ka visam, ko šis nelaimīgais izdzimums uzsāk, panākumus nodrošina kāds noslēpumains spēks, un tici man, draugs Pulhcr, — ja tur iejaukta kāda velnišķīga burvestība, tad atliek vienīgi ar drošu prātu stāties viņam pretī: ja vien nepietrūks drosmes, uzvara ir droša. — Tāpēc — nekrist izmisumā, nepieņemt nekādus pārsteidzīgus lēmumus! Ķersimies klāt mazajam pestelim kopīgiem spēkiem!

—   Pestelis! — sajūsmā sauca referendārijs Pulhers, jā gan, pestelis! Skaidrs, ka mazais izdzimums ir sasodīts pestelis! Taču saki, brāl Baltazar, kas īsti ar mums notiek — vai mēs sapņojam? Pārdabiskas būtnes, burvestības — vai tad tās nav pazudušas daudz gadu atpakaļ? Vai tad firsts Pafnutijs Lielais jau pirms daudziem gadiem nav ieviesis apgaismību, bet visas aušīgās neradības, visu prātam neaptveramo izraidījis no savas valsts? Un tomēr, par spīti visam, vajadzēja arī tamlīdzīgiem burvju stiķiem kontrabandas ceļā tikt iemānītiem atpakaļ! Sasodīts, par to uz karstām pēdām nāktos ziņot policijai un muitas ierēdņiem! — Taču nē, nē, pie mūsu nelaimes vainojama tikai cilvēku muļķība vai — man tā vien šķiet — varena piekukuļošana. Nolādētajam Cinoberam jābūt neizmērojami bagātam. Nesen viņš stāvēja pie naudas kaltuves, bet ļaudis, rādīdami uz viņu ar pirkstiem, sauca: «Raugiet šo mazo, smuko tētiņu! Tam pieder viss spožais zolts, kas tur iekšā top kalts!»

— Klusē, — atsaucās Baltazars, — klusē, draugs referendārij, — ne jau ar zeltu šis nešķīstenis visus pievārē — tur slēpjas kaut kas cits! — Tiesa, ka firsts Pafnutijs ieviesa apgaismību par laimi un svētību savai tautai, saviem pēcnācējiem, bet visā zemē vēl joprojām palicis daudz kā brīnumaina un neaptverama. Tā sakot, mājas vajadzībām pataupīti daži tīri jauki brīnumi. Piemēram, vēl joprojām no nožēlojamām sēkliņām izaug visaugstākās, visdaiļākās puķes, pat visdažādākie augļi un labības graudi, ar kuriem pildām savus vēderus. Vēl taču atļauts raibo puķu ziedlapiņām un kukaiņu spārniem greznoties vismirdzošākajās krāsās, kas atveido pat visbrīnumainākās rakstu zīmes, par kurām neviens cilvēks netiek gudrs, vai tās uzvilktas ar eļļas, guaša vai akvareļkrāsām un kuras neviens nabaga kaligrāls nespēj izlasīt, kur nu vēl atdarināt! — Ha, ha! Atzīstos, referendārij, ka dažbrīd manā dvēselē norisinās kaut kas neizprotams! — Es nolieku pīpi malā, soļoju pa istabu šurp un turp, bet kāda dīvaina balss manī čukst, ka es pats esmu brīnums, ka manī rosās apburts mikrokosms, mudinādams uz dažnedažādiem trakiem jokiem! Bet tad, referendārij, es bēgu, lai ielūkotos dabā, un pēkšņi saprotu visu, ko man saka puķes un ūdeņi, un pār mani nolaižas debesu svētlaime!

— Tu runā karsonī! — iesaucās Pulhers.

Taču Baltazars, neveltīdams viņam ne mazāko vērību, it kā dedzīgās ilgās izstiepa rokas pretī tālei:

— Ieklausies taču, — viņš sauca, — ieklausies taču, ak, referendārij, kāda debesu mūzika, vakarvējam šalkojot, atskan mežā! Vai saklausi, kā pieņemas spēkā avotu dziesma? Kā piemīlīgām balsīm tai pievienojas krūmāji un ziedi?

Rcfcrendārijs sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu mūziku, par kuru runāja Baltazars.

— Patiešām, — pēc brīža viņš sacīja, — patiešām mežā, iespiezdamās man dziļi dvēselē, viļņo vispiemīlīgākās un brīnumainākās skaņas, kādas jebkad mūžā esmu dzirdējis. Taču tā nedzied nedz vakarvējš, nedz krūmāji, nedz ziedi — drīzāk man šķiet, ka šīs skaņās, kas nāk no tāluma, top izvilinātas no stikla harmoniku* pašiem dobjākajiem zvaniem.

Pulheram bija taisnība. Patiešām — pilnskanīgie akordi, kas, kļūdami aizvien spēcīgāki un spēcīgāki, atskanēja ik brīdi tuvāk, atgādināja tādu harmoniku skaņas, kuru apmēriem un spēkam vajadzēja būt nedzirdēti lielam. Kad nu abi draugi devās tālāk, viņi ieraudzīja tik neparastu ainu, ka, aiz pārsteiguma sastinguši, apstājās kā zemē iemieti. Netālu no vietas, kur viņi stāvēja, cauri mežam lēnām brauca cilvēks, ģērbies gandrīz kā ķīnietis, vienīgi galvā šim vīram bija bagātīgi krokota berete ar kuplām spalvām. Kariete līdzinājās atvērtam zaigojoša kristāla gliemežvākam, ari abi augstie riteņi šķita darināti no tā paša materiāla. Tikko tie apgriezās, atskanēja brīnumainie harmonikas akordi, kurus draugi bija dzirdējuši jau no tālienes. Divi sniegbalti vienradži zeltītā aizjūgā vilka karieti, kam uz bukas kučiera vietā sēdēja sudrabfazāns, turēdams knābizelta pavadas. Karietes aizmugurē tupēja liela zelta vabole, kas, plivinādama vizošos spārnus, šķita vēdījam dzestrumu dīvainajam vīram gliemežvākā. Braucot garām abiem draugiem, svešais laipni pamāja. Šajā acumirklī, nākdams no braucēja rokā esošā niedres spieķa kvēlojošā uzgaļa, Baltazaru ķēra žilbinošs stars, tā ka dziļi krūtīs viņš sajuta dedzinošu dūrienu un, izdvesdams dobju «ak», satrūkās.

Svešais palūkojās uz viņu, smaidīdams un mādams vēl laipnāk nekā iepriekš. Tikko brīnumainais pajūgs pazuda aiz biezajiem krūmājiem un bija dzirdama vienīgi harmoniku skaņu liegā atbalss, Baltazars, nespēdams valdīties no aizgrābtības un sajūsmas, metās draugam ap kaklu, iesaukdamies:

—   Referendārij, mēs esam glābti! Viņš ir tas, kas salauzīs Cinobcra burvestību neģēlīgo varu!

— Nesaprotu, — sacīja Pulhers, — nesaprotu, kas ar mani šobrīd notiek: vai esmu nomodā vai sapņoju, bet šaubu nav vismaz par to, ka mani pārņem līdz šim nepazīta svētlaime un manā dvēselē no jauna atgriežas mierinājums un cerība.

PIEKTĀ NODAĻA

Kā firsts Baranufs brokastīs mielojās ar Leipcigas cīruļiem un Dancigas Zelta ūdeni*, kā uz viņa kašmira biksēm parādījās tauku traips, bet slepenais valsts sekretārs tapa paaugstināts par slepeuo speciālpadomnickii. — Doktora I'rospēra Alpanusa bilžu grāmatas. — Kā durvju sargs ieknāba pirkstā studentam Fabianani, bet tas sāka valkāt svārkus ar garām ļipām un tādēļ tapa izsmiets. — Baltazara bēgšana.

Ilgāk nav noslēpjams, ka ārlietu ministrs, kurš pieņēma Cinobcra kungu savā dienestā par slepeno dokumentu pārrakstītāju, bija tā barona Pretekstata fon MondŠcina pēctecis, kas turnīru grāmatās un hronikās veltīgi meKlēja fejas Rozabelverdcs ciltskoku. Viņš, tāpat kā viņa sencis, saucās Pretekstats fon Mondšeins, bija lieliski izglītots, patīkamu uzvedību, nekad nejauca locījumu «mani» ar «man», «jums» ar — «jūs», rakstīja savu vārdu franču burtiem, turklāt labi salasāmā rokrakstā un brīžiem pat strādāja — galvenokārt, ja laiks bija slikts. Firsts Barzanufs, kāds no lielā Pafnutija pēcnācējiem, viņu maigi mīlēja, jo viņš prata atbildēt uz jebkuru jautājumu, vaļas brīžos kopā ar firstu spēlēja ķegļus, lieliski izprata naudas darījumus, bet gavotes dejošanā veltīgi meklēja sevis cienīgu pretinieku.

Reiz gadījās, ka barons Prctckstats fon Mondšeins bija ielūdzis firstu brokastīs, lai pacienātu ar Leipcigas cīruļiem un glāzīti Dancigas Zelta ūdens. Kad firsts ieradās Monc&eina mājā, vairāku patīkamu diplomātu vidū viņš ieraudzīja mazo Cinobcru, kas, uz sava spieķa atspiedies, pazibsnīja pret viņu mazās ačeles un, turpmāk nelikdamies par viņu ne zinis, stūķēja mutē ceptu cīruli, ko nupat bija nočiepis no galda. Tikko firsts mazo ieraudzīja, viņš tam visžēlīgi uzsmaidīja un sacīja ministram:

—  Mondšein, kas ir tas mazais, glītais un prātīgais vīrs, ko sastopu jūsu mājā? Droši vien labā stilā sacerētie un skaisti uzrakstītie vēstījumi, ko pēdējā laikā no jums saņemu, pieder viņa spalvai?

— Jā gan, visžēlīgais kungs, — atbildēja Mondšeins. — Šo vīru, kas ir atjautīgākais,un izveicīgākais darbinieks manā kancelejā, pie manis atveda pats liktenis. Viņš saucas Cinobcrs un es, manu dārgo first, uzticu jūsu gudrībai un žēlastībai šo lielisko jauno cilvēku! Viņš pie manis ieradās tikai pirms nedaudz dienām.

— Un tieši tāpēc, — sacīja kāds jauns, daiļš cilvēks, kas pa sarunas laiku bija pienācis abiem augstajiem vīriem, — un tieši tāpēc, kā jūsu ekselence atļaus piebilst, mans mazais kolēģis vēl neko nav uzrakstījis. Vēstījumus, kuriem bija tā laime atrast žēlastību jūsu gaišības acīs, esmu sacerējis es!

— Kojās gribat? — firsts viņam nikni uzkliedza.

Cinobers bija pievirzījies cieši lidzās firstam un, ēzdams cīruli, šmakstināja aiz kārības un labsajūtas. — Jaunais cilvēks patiešām bija sacerējis šos vēstījumus, taču…

—  Ko jūs gribat? — sauca firsts, — jūs taču neesat spalvu vēl lāgā rokā turējis! — Bet tas, ka jūs, nostājies man tieši blakus, lokāt iekšā cīruļus, tā ka uz manām jaunajām kašmira biksēm jau rēgojas tauku traips, ko, sev par lielu sarūgtinājumu esmu spiests pamanīt, turklāt tik nepieklājīgi šmakstināt, jā, visas šis izdarības gaiši liecina gan par jūsu pilnīgo nepiemērotību jebkādai diplomātiskai karjerai! — Ejiet vien mierīgi mājās un nerādieties man acīs, pirms nebūsiet atnesis iedarbīgu līdzekli, kas noderētu traipa izņemšanai no manām kašmira biksēm. — Varbūt tad es atkal parādīšu jums žēlastību!

Pēc tam firsts pievērsās Cinoberam:

— Šādi jaunekļi, kā jūs, cienījamais Cinobcr, ir valsts rota un pelna, ka saņem godpilnus apbalvojumus! — No šā brīža jūs esat slepenais speciālpadomnieks, mans dārgais!

— Mīļi tencinu, — tarkšķēja Cinobers, norīdams pēdējo kumosu un slaucīdams muti abām rokām, — mīļi tencinu! Viss būs, kā nākas!

—  Drosmīgā pašpaļāvība, — sacīja firsts picpaccltā balsī, drosmīgā pašpaļāvība liecina par dvēseles spēku, kādam jāmājo ikvienā valstsvīrā!

Izteicis šo sentenci, firsts izdzēra glāzīti Zelta ūdens, ko viņam sniedza pats ministrs un kas viņam darīja labu.

Jaunajam padomniekam nācās sēdēt starp firstu un ministru. Viņš notiesāja neticami daudz cīruļu, juku jukām piedzerdams Malagas vīnu un Zelta ūdeni, murmulēja un dīca caur zobiem un, tā kā viņa smailais deguns tikko sniedzās pāri galda malai, sparīgi darbojās ar roķelēm un kājelēm.

Kad brokastis beidzās, firsts un ministrs sauca vienā balsī:

— īsts anglis šis slepenais speciālpadomnieks, nudien!

— Tu izskaties, — Fabians sacīja savam draugam Baltazaram, — tu izskaties tik priecīgs — tavām acīm ir pavisam īpašs mirdzums. Vai jūties laimīgs? — Ak, Baltazar, tev varbūt rādās brīnišķīgs sapnis, bet man tevi jāpamodina: tas ir drauga pienākums!

— Kas ir ar tevi? Kas noticis? — pārsteigts jautāja Baltazars.

— Jā, — turpināja Fabians, — jā, tas man tev jāpasaka! Saņemies, mans draugs! Apdomā, ka laikam gan neviena nelaime pasaulē neskar sāpīgāk un tomēr nav vieglāk pārvarama kā tieši šī! Kandida…

—   Dieva dēļ! — Šausmās iesaucās Baltazars, — Kandida! Kas noticis ar Kandidu? Viņas vairs nav? Viņa ir mirusi?

— Mieru, — Fabians runāja vien tālāk, — tikai mieru, mans draugs! Kandida nav beigta, taču tev — tikpat kā mirusi! — Tad nu zini, ka mazais Cinobcrs kļuvis par slepeno spcciālpadomnieku un skaitās gandrīz vai saderinājies ar daiļo Kandidu, kas, Dievs vien zina, kā tas nācies, viņa dēļ ir gluži bez prāta.

Fabians gaidīja, ka pēc šī ziņojuma Baltazara bēdas izpaudīsies neremdināmās žēlabās un lāstos. Taču tas, rāmi smaidīdams, vienīgi bilda:

— Ja tas ir viss, kas tev sakāms, tad tā vēl nav nekāda nelaime, par kuru man vajadzētu noskumt!

— Vai tad tu Kandidu vairs nemīli? — Fabians izbrīnā vaicāja.

—   Mīlu, — atbildēja Baltazars, — mīlu šo dievišķīgo būtni, šo brīnumdaiļo meiteni, ar visu kvēli un sajūsmu, kāda vien var iedegties jaunekļa krūtīs! Un zinu — ak, es zinu, ka Kandida, savukārt, mīl mani, ka vienīgi neģēlīga burvestība ievilinājusi viņu savos valgos, bet drīz vien es saraustīšu šos burvju pinekļus, drīz vien iznicināšu nešķīsteni, kas nabadzīti apmānījis.

Pēc tam Baltazars draugam sīki pastāstīja par brīnumaino vīru, ko sastapis braucam cauri mežam visdīvainākajā pajūgā. Noslēgumā viņš piebilda, ka, tikko no burvim līdzīgā svešinieka spieķa galviņas izlauzies stars, kā dzirkstele iekrītot krūtis, viņā modusies stingra pārliecība, ka Cinobcrs nav nekas vairāk kā pestelis, kura varu salauzīs šis svešinieks.

—  Bet, — iesaucās Fabians, kad draugs apklusa, — kā gan tev, Baltazar, varēja ienākt prātā tik dīvainas un trakas domas? Cilvēks, kuru tu uzskati par burvi, nav nekas cits kādoktors Prospērs Alpanuss, kas dzīvo savā lauku mājā netālu no pilsētas. Ir tiesa, ka par viņu tiek izplatītas visneticamākās baumas, tā ka viņu varētu uzskatīt gandrīz vai par otru Kaliostro, bet lur vainojams viņš pats. Prospēram Alpanusam patīk slēpties mistiskā krēslā, pieņemot tāda cilvēka izskatu, kas labi izprot dabas visdziļākos noslēpumus un valda pār nezināmiem spēkiem, turklāt viņam mēdz iekrist prātā visdīvainākās iedomas. Tā, piemēram, viņa kariete darināta tik savdabīgi, ka cilvēku ar dzīvu un rosīgu iztēli, kāda piemīt tev, mans draugs, droši var novest tiktāl, ka tas visu redzēto sāk uzlūkot kā murgainus pasaku tēlus. Tātad — klausies! Viņa kabriolets izveidots tā kā gliemežvāks un visgarām apsudrabots, starp riteņiem atrodas leijerkaste, kas, pajūgam kustoties, pati no sevis sāk spēlēt. Tas, ko tu uzskati par sudrabfazānu, droši vien bija viņa mazais, balti ģērbtais žokejs, tāpat kā izplestā saulessarga volānus tu droši vien uzskati par zelta vaboles spārniem. Abiem saviem baltajiem zirdziņiem viņš pierē liek piestiprināt milzīgus ragus, lai tie izskatītos īsti pasakaini. Starp citu, tā ir tiesa, ka doktoram Alpanusam pieder skaists spāniešu niedres spieķis ar brīnišķīgi zaigojošu kristālu, kurš piestiprināts tam galā kā poga un par kura brīnumaino ietekmi sllsta daudz pasakaina, bet vēl jo vairāk piemelo. Proti, staru, kas izplūst no šās kristāla galviņas, diez vai izturētu cilvēka acs. Kad nu doktors šo kristāla galviņu ievīsta plīvurā un cilvēks skatās uz to, acu nenovērsis, tad gl uži kā izliektā spogulī parādās tās būtnes attēls, pie kuras kavējas visslēptākās domas.

—  Vai tiešām? — Baltazars pārtrauca draugu pusvārdā, — vai patiešām? Vai tā runā? Un ko tad vēl stāsta par doktoru Prospēru Alpanusu?

— Ak, — atbildēja Fabians, — neprasi nu, lai atstāstu tev visas šīs blēņas un pasakas! Tu zini, ka vēl līdz pat šai baltai dienai atrodas dēkaiņi, kas, par spīti veselajam saprātam, tic visiem muļķīgu pasaciņu tā saucamajiem brīnumiem.

—  Atzīšos, turpināja Baltazars, ka arī es piederu pie šiem dīvaiņiem, kam trūkst veselā saprāta. Apsudrabots koks nav nekāds mirdzošs, caurspīdīgs kristāls, leijerkaste neskan kā' harmonikas, sudraba fazāns nav nekāds žokejs, bet saulessargs — nekāda zelta vabole. Vai nu brīnumainais cilvēks, kuru sastapu, nebija doktors Prospērs Alpanuss, par kuru tu stāstīji, vai arī doktors patiešām valda pār visneparastākajām parādībām.

— Ak, — sacīja Fabians, — lai tevi pavisam izārstētu no dīvainajām iedomām, vislabāk būs, ja aizvedīšu tevi tieši pie doktora Prospēra Alpanusa. Tad tu pats varēsi pārliecināties, ka doktora kungs ir gluži parasts dziednieks un nekādā ziņā nedodas izbraukumos ar vienradžiem, sudrabfazāniem un zelta vabolēm.

— Tu izteici, acīm gaiši iemirdzoties, atsaucās Baltazars, tu, dārgais draugs, izteici manas sirds visdedzīgāko vēlēšanos. Dosimies tikai bez kavēšanās ceļā!

Drīz vien viņi stāvēja pie aizslēgtajiem režģu vārtiem, kas veda parkā, kura vidū atradās doktora Alpanusa lauku māja.

— Bet kā mēs tiksim iekšā? — ieminējās Fabians.

—  Man šķiet, ka jāpieklauvē, — atsaucās Baltazars un satvēra metāla klauvējamo āmuriņu, kas bija piestiprināts pie atslēgas.

Tikko viņš pacēla āmuriņu, no zemes apakšas atskanēja tādi kā tāla pērkona dārdi, kas atbalsojās, šķiet, visdziļākajās dzīlēs.

Režģu vārti lēnām pavērās, viņi iegāja dārzā un devās prom pa garu un platu aleju, kuras galā vidēja lauku māja.

— Vai jūti, — ievaicājās Fabians, — šeit kaut ko brīnumainu?

—  Manuprāt, — atbildēja Baltazars, — veids, kādā atvērās režģu vārti, tomēr nebija gluži parasts, un vēl, pats nezinu kādēļ, viss man šeit liekas tik brīnumains, tik noslēpumains. — Un kur vēl — tuvu vai tālu — sastopami tik brīnišķīgi koki kā šajā parkā? Jā, dažs labs koks vai krūms ar savu spožo mizu un smaragdzaļajām lapām liekas pat kā no svešas, nezināmas zemes nācis.

Fabians pamanīja divas neparasta lieluma vardes, kas, lēkādamas katra savā pusē, bija pavadījušas viņus jau no pašiem vārtiem.

— Jauks parks, — iesaucās Fabians, — kurā mājo tādi mūdži! — un pieliecās, lai paceltu akmentiņu, ar kuru mest jautrajām vardēm. Abas ielēca krūmājā, no kurienes noraudzījās viņā spožām, cilvēciskām acīm.

— Pagaidiet tik! — sauca Fabians, notēmēdams uz vienu no tām, un meta.

Taču tajā pašā acumirklī iespiedzās maza, riebīga izskata sievelc, kas tupēja ceļmalā:

— Rupausis! Kāpēc viņš sviež ar akmeni godīgiem ļaudīm, kas šajā dārzā ar sviedriem vaigā pelna savu maizes riecienu?

—   Nāc, nu nāc, — pārbijies murmināja Baltazars, jo gluži labi redzēja, ka varde pārvērtusies par vecu sievu. Pametis skatienu krūmājā, viņš pārliecinājās, ka no otras vardes tagad izveidojies vees vīriņš, kas noņemas ar nezāļu ravēšanu.

Mājas priekšā pletās skaists mauriņš, kurā ganījās abi vienradži, kamēr gaisā viļņoja visbrīnumainākās skaņas.

— Vai nu tu redzi, vai nu tu dzirdi? — vaicāja Baltazars.

— Neredzu neko citu, — atbildēja Fabians, — kā vien divus baltus zirdziņus, kas plūc zāli, bet gaisā viļņojošās skaņas laikam gan nāk no kādā kokā pakārtas Eola kokles*.

Diezgan prāvās vienstāvīgās lauku mājas lieliskā un tajā pašā laikā vienkāršā arhitektūra sajūsmināja Baltazaru. Viņš parāva zvana auklu, durvis tūlīt atvērās, un draugu priekšā stāvēja milzīgs, strausam līdzīgs, viscaur zeltdzclteni spīguļojošs putns — durvju sargs.

— Nu paskat vien, Fabians sacīja Baltazaram, nu paskat vien, kas par uzkrītošu livreju! Ja arī rastos vēlēšanās vēlāk iedot šim puisim dzeramnaudu, vai viņam maz ir roka, lai iebāztu to vestes kabatā?

Tad, pievērsies strausam, viņš satvēra lo aiz spožajām, pūkainajām spalvām, kas lejpus knābja slējās ap kaklu kā kupls žabo, un sacīja:

— Lai viņš pieteic mūs doktoram, mans Šarmantais draugs!

Taču strauss atbildēja tikai «kvirr!» un ieknāba Fabianam pirkstā.

—  Tavu brīnumu! — iekliedzās Fabians, — tas puisis galu galā tomēr izrādās sasodīts putns!

Šajā acumirkli atvērās durvis, kas veda uz iekštelpām, un abiem draugiem pretī iznāca pats doktors — maza auguma, tievs, bāls vīriņš. Viņš valkāja niecīgu samta cepurīti virs krāšņajiem matiem, kas garās sprogās slīga pāri pleciem, garu indiešu tērpu okera dzeltenumā un īsus, sarkanus saišu zābaciņus, izrotātus vai ņu ar raibu kažokādu, vai mirdzošām putna spalvām tas bija grūti nosakāms. Viņa vaigs izstaroja mieru un labsirdību, vienīgā dīvainība bija tā, ka, uzlūkojot viņu pavisam tuvu un vērīgi, šķita, it kā no viņa sejas kā no stikla apvalka raudzītos ārā vēl viena — sīkāka — sejiņa.

—  Ieraudzīju, — doktors, piemīlīgi smaidīdams, ierunājās klusā un mazliet stieptā balsī, ieraudzīju jūs, mani kungi, caur logu, kaut gan jau iepriekš labi zināju — vismaz varu to teikt par jums, Baltazara kungs, ka mani apciemosiet. — Laipni lūdzu, sekojiet man! '

Prospērs Alpanuss ieveda abus draugus apa|ā istabā, kuras griesti bija augsti, bet sienas — visgarām debesziliem aizkariem klātas. Gaisma šajā telpā ieplūda caur kupolā iebūvēto logu un tās stari krita uz spoži nospodrinātu marmora galdu, kas, balstīdamies uz sfinksas, stāvēja istabas vidū. Nekā cita ievērības cienīga telpā nebija.

— Ar ko varu jums pakalpot? — vaicāja Prospērs Alpanuss.

Tad Baltazars saņēmās un izstāstīja, kas noticis ar mazo Cinoberu,

kopš tas pirmoreiz'parādījies Kerepcsā, un noslēdza savu stāstu, izteikdams nelokāmu pārliecību, ka tieši viņš, Prospērs Alpanuss, ir tas labais burvis, kas darīs galu Cinobera nekrietnajai, atbaidošajai pesteļošanai.

Prospērs Alpanuss iegrima dzijās domās un brīdi stāvēja klusēdams. Beidzot, kad bija aiztecējušas jau vairākas minūtes, viņš nopietnu vaigu zemā balsī ierunājās:

— Spriežot pēc visa, ko jūs, Baltazar, man stāstījāt, nav nekādu šaubu, ka ar mazo Cinoberu saistās kāds īpašs noslēpums. — Taču ienaidnieks, pret kuru nāksies cīnīties, vispirms jāiepazīst, jānoskaidro to izdarību cēloņi, kuru ietekmi nāksies iznīcināt. Cik var nojaust, tad Cinobers nav nekas cits kā alrauniņš. Taču to mēs tūliņ pārbaudīsim.

Tā runādams, Prospērs Alpanuss pavilka vienu no zīda auklām, kas no griestiem nokarājās visapkārt istabai. Aizkars šalkodams pašķīrās, atklādams milzīgus foliantus, kuru iesējums mirdzēja vienā zeltā, bet no griestiem nolaidās vieglas, trauslas ciedru koka kāpnes. Prospērs Alpanuss uzkāpa pa tām un izņēma no pašas augšējās rindas kādu foliantu, ko nolika uz marmora galda, iepriekš ar mirdzošu pāva spalvu pušķi rūpīgi notrausis putekļus.

—  Šajā darbā, — viņš sacīja^, — aprakstīti alrauniņi, kas visi bez izņēmuma tur uzzīmēti. Varbūt starp tiem jūs atradīsiet savu ienaidnieku Cinoberu, un tad viņš būs mūsu varā.

Tikko Prospērs Alpanuss grāmatu atvēra, draugi ieraudzīja rūpīgi izkrāsotus vara grebumus, kas attēloja visērmīgākos, viskroplīgākos cilvēciņus ar visbriesmīgākajās grimasēs izvaibslītiem gimīšiem, kādus vien var iedomāties. Bet, līdzko Prospērs pieskārās vienam no šiem uz papīra lapas redzamajiem cilvēciņiem, tas atdzīvojās, izskrēja no grāmatas un, visnotaļ jocīgi māžodamies, kūleņoja pa galdu, sizdams knipjus un veidodams ar līkajām kājelēm visskaistākās piruetes un krusteniskos lēcienus, turklāt dziedādams: «Kvirr, kvapp, pirr, papp!» līdz Prospērs to nesaķēra aiz galvas un no jauna neielika grāmatā, kur tas tūliņ izgludinājās un saplacinājās, pārtapdams krāsainā zīmējumā.

Šādā veidā tika pāi lūkoti visi grāmatā ievietotie attēli, taču, lai cik bieži Baltazaram gribējās iesaukties: «Šis ir viņš, šis ir Cinobers!» — tomēr, ciešāk ieskatoties, viņam nācās, sev par sarūgtinājumu, atzīt, ka

cilvēciņš nekādā zinā nav Cinobers. * »

—   Tas ir diezgan dīvaini, — ierunājās Prospērs Alpanuss, kad grāmata bija izšķirstīta. — Taču, — viņš turpināja, — varētu arī gadīties, ka Cinobers ir tikai zemes gariņš! Pārbaudīsim!

To sacīdams, viņš vēlreiz ļoti veikli uzrāpās pa ciedrkoka kāpnēm, paņēma kādu citu foliantu, rūpīgi notrausa putekļus, nolika uz marmora galda un atvēra to, sacīdams:

— Šis ir sacerējums par zemes gariņiem — varbūt mēs noķersim Cinoberu šajā grāmatā!

Draugi atkal ieraudzīja milzum daudz vara gravīru, kas attēloja atbaidoši pretīgus nešķīsteņus okera krāsā. Bet, kad Prospērs Alpanuss tiem pieskārās, gariņi sāka spiedzīgās balsīs raudulīgi žēloties, līdz beidzot tūļīgi izlīda no grāmatas, lai, stenēdami un vaidēdami, valstītos pa marmora galdu, kamēr doktors no jauna tos neicsprostoja grāmatā.

Arī starp tiem Baltazars nebija ieraudzījis Cinoberu.

—   Dīvaini, visaugstākajā mērā dīvaini, — murmināja doktors, iegrimdams klusās pārdomās.

— Vaboļu ķēniņš, — pēc brīža viņš ierunājās, — vaboļu ķēniņš viņš nevar būt, jo tas, kā man skaidri zināms, pašlaik aizņemts citur; zirnekļu maršals — ari nē, jo zirnekļu maršals gan ir pretīga izskata, taču prātīgs un veikls, turklāt pārtiek no sava roku darba, nepiesavinotics citu nopelnus. — Dīvaini, ļoti dīvaini!

Atkal viņš dažas minūtes klusēja, tā-ka gluži skaidri kļuva dzirdamas dažnedažādas noslēpumainas balsis, kas viļņoja visapkārt te kā atsevišķas skaņas, te pieaugdamas pilnskanīgos akordos.

— Jūsu mājā, mīļais doktora kungs, itin visur, turklāt bez pārtraukuma, skan īsti jauka mūzika, — sacīja Fabians.

Taču Prospērs Alpanuss, šķiet, nemaz viņā neklausījās, jo nenovērsa acu no Baltazara, vispirms izstiepdams pret viņu abas rokas, bet pēc tam kustinādams pirkstu galus tā, it kā aprasinātu to ar neredzamām lāsēm.

Beidzot doktors, satverdams Baltazaru aiz abām rokām, laipni un draudzīgi sacīja:

—  Saskaņā ar duālisma likumībām tikai vistīrākā psihisko spēku saskaņa var veicināt tā pasākuma izdošanos, ko grasos uzņemties. Sekojiet man!

Draugi, sekodami doktoram, Šķērsoja vairākas istabas, kurās, ja neņem vērā dažus dīvainus dzīvniekus, kas nodarbojās ar lasīšanu, rakstīšanu, gleznošanu un dejām, nebija nekā ievērības cienīga, kamēr atvērās divējas divviru durvis un viņi nonāca līdz biezam priekškaram, aiz kura pazuda Prospērs Alpanuss, atstādams viņus necaurredzamā tumsā. Priekškars šalkodams pavērās, un abi draugi atradās, kā šķita, ovālā zālē, kurā valdīja noslēpumaina puskrēsla. Aplūkojot zāles sienas, draugiem likās, it kā skatiens maldītos pa nepārskatāmām zaļām birzīm un ziedošām pļavām ar čalojošiem avotiem un strautiem. Svešādas smaržas noslēpumainie viļņi atplūda un aizplūda, un tā vien likās, ka līdzi tiem augšup lejup ceļas harmoniku saldās skaņas. Parādījās Prospērs Alpanuss, tērpies viscaur baltā kā bramīns, un nolika zāles vidū milzīgu kristāla spoguli, kam pāri uzmeta plīvuru.

— Nāciet, Baltazar, — viņš mudināja klusā un svinīgā balsī, — nāciet un, neatlaidīgi domādams par Kandidu, nostājieties šā spoguļa priekšā, no visas sirds vēloties, lai viņa jums parādās šajā laikā un telpā.

Baltazars darīja, kā vēlēts, kamēr Prospērs Alpanuss, nostājies aizmugurē^abām rokām vilka ap viņu apļus.

Bija pagājušas tikai dažas sekundes, kad no spoguļa sāka velties zilgana dūņiaka. Kandida, daiļā Kandida, gluži kā dzīva parādījās visā savā piemīlībā! Taču viņai līdzās, cieši viņai līdzās, spiezdams un skūpstīdams viņas rokas, sēdēja riebīgais Cinobcrs, kamēr Kandida, ar vienu roku apskāvusi nejaucēnu, apmīļoja to.

No Baltazara lūpām raisījās skaļš kliedziens, bet Prospērs Alpanuss satvēra viņu cieši aiz abiem pleciem, un kliedziens noslāpa Baltazara krūtīs.

—  Rāmāk, klusām sacīja Prospērs, rāmāk, Baltazar! Ņemiet šo niedres spieķi un padurstiet ar to mazo, tikai neizkustieties no vietas!

. Baltazars paklausīja burvim un ar prieku vēroja, kā mazais locījās, staipījās un vāļājās pa zemi.

Trakā niknumā viņš metās uz priekšu, — te pēkšņi Cinobcrs izgaisa miglā un dūmakā, bet Prospērs Alpanuss ar varu parāva atpakaļ saniknoto Baltazaru, skaļi saukdams:

—   Apstājieties! Ja sasitīsiet maģisko spoguli, mēs visi būsim pazuduši! — Iziesim atkal gaismā!

Paklausīdami doktora pavēlei, draugi atstāja zāli un iegāja gaišā blakusistabā.

— Lai slavētas, — iesaucās Fabians, ievilkdams elpu, — lai slavētas debesis, ka esam ārā no sasodītās zāles! Smacīgajā gaisā gandrīz pamira sirds, un kur tad vēl burvju triki, kas man dziļi pretīgi!

Baltazars Jftu grasījās atbildēt, kad ienāca Prospērs Alpanuss.

— Tagad, viņš sacīja, vismaz ir skaidrs, ka ķēmīgais Cinobcrs nav nedz alrauns, nedz zemes gariņš, bet gan parasts cilvēks. Taču viņu atbalsta kādi noslēpumaini burvju spēki, kurus atklāt man vēl līdz šim

brīdim nav izdevies un tieši tāpēc šobrīd arī nespēju palīdzēt. — Apciemojiet mani drīz atkal, Baltazar, tad palūkosim, kas tālāk darāms. Uz redzēšanos!

— Tātad, — sacīja Fabians, pienākdams doktoram pavisam tuvu, — tātad jūs, doktora kungs, esat burvis, bet ar visām savām burvja mākām nespējai piekļūt mazajam, nožēlojamajam Cinobcram? — Vai zināt, ka es jūs ar visām jūsu raibajām bildītēm, lellītēm un maģiskajiem spoguļiem, ar visiem jūsu sašķiebtajiem purniem uzskatu par visīstāko krāpnieku? — Jūs varat iestāstīt visvisādas blēņas Baltazaram, kas ir iemīlējies un kaļ pantus, bet apmānīl mani jums ncizdosifcs! Esmu izglītots cilvēks un vispār neatzīstu nekādus brīnumus!

—  Domājiet, — atbildēja Prospērs Alpanuss, smiedamies skaļāk un sirsnīgāk, nekā varēja gaidīt no tāda cilvēka, kā viņš, — domājiet, kā jums tīk! Taču, kaut arī neesmu īsts burvis, tomēr pieprotu vienu otru veiklu burvju triku.

—   Ko esat aizguvis no Vīgleba «Maģijas*» vai tamlīdzīgas grāmatas! — iesaucās Fabians. — Nu, tādā gadījumā jums daudz jāmācās no mūsu profesora MošaTerpina un jūs nevarat "sevi salīdzināt ar viņu, jo šis godavīrs mums allaž parāda, ka visas pārnļaiņas noris dabiskā ceļā, turklāt nevācapscvi tik daudz noslēpumainu lietu kā jūs, doktora kungs! Bet tagad atļaujiet padevīgi atvadīties!

—  Ak, — iesaucās doktors, — jūs taču neaiziesiet no manis tik sadusmots?

Tā runādams, Prospērs Alpanuss pāris reižu noglauda abas Fabiana rokas no pleca līdz plaukstas locītavai, tā ka pēdējam kļuva gluži ērmīgi ap sirdi un viņš nomākts iesaucās:

— Ko tad tas nozīmē, doktora kungs?

— Ejiet, mani kungi, — doktors sacīja, — bet jūs, Baltazara kungs, es ceru visai drīz atkal ieraudzīt. — Gan jau padoms atradīsies!

— Viņš tomēr nedabūs nekādu dzeramnaudu, mans draugs! — ārā iedams, Fabians uzsauca zeltdzeltenajam sargam un saķēra to aiz žabo. Taču durvju sargs arī šoreiz sacīja vienīgi «kvirr!» un no jauna ieknāba viņam pirkstā.

— Plēsoņa! — iekliedzās Fabians un metās prom.

Abas vardes nekavējās laipni pavadīt draugus līdz pat režģu vārtiem, kas ar dobju pērkondārdu atvērās un atkal aizvērās.

—   Nesaprotu, — ierunājās Baltazars, soļodams pa lielceļu aiz Fabiana, — nudien, nesaprotu, brāl, kas par dīvainiem svārkiem tev šodien mugurā — lik šaušalīgi garām ļipām un tik īsām piedurknēm?

Fabians, pagalam izbrīnīts, pārliecinājās, ka viņa īsie svārciņi aizmugurē nostiepušies līdz zemei, turpretī kādreiz vairāk nekā pietiekami garās piedurknes sarāvušās līdz elkoņiem.

—   Sasper jods, ko tas nozīmē? — viņš icsaucāf, vilkdams un raustīdams piedurknes un grozīdams plecus. Tas arīšķietami palīdzēja, bet, tikko viņi izgāja caur pilsētas vārtiem, piedurknes rāvās uz augšu, bet svārku ļipas stiepās garumā, tā ka, par spīti visai vilkšanai un raustīšanai, kā arī plecu grozīšanai, te piedurknes pierāvās pie pleciem, atstādamas likteņa varā Fabiana kailās rokas, te viņam aiz muguras vilkās aste, stiepdamās aizvien garāka un garāka. Cilvēki apstājās un smējās pilnā kaklā, kad ielas zēni, līksmodami un gavilēdami, dučiem vien lēkāja pa garā talāra stērbelēm, nogāzdami Fabianu zemē, bet, kad viņš no jauna uztraucās kājās, no garajām stērbelēm netrūka ne skrandas, nē, tās bija izstiepušās vēl garākas. Aizvien nevaldāmāki kļuva smiekli, gaviles un klaigas, līdz Fabians, gandrīz vai zaudējis prātu, iespruka pa kādas mājas vaļējām durvīm. Tajā pašā acumirklī bija pazudusi arī aste.

Baltazaram nepavisam neatlika laika daudz brīnīties par Fabiana dīvaino noburšanu, jo viņu notvēra referendārijs Pulhers un, ierāvis kādā nomaļā šķērsielā, sacīja:

— Kā tas nākas, ka tuvēl neesi aizbēdzis, bet joprojām rēgojies šeit, kad tev pa pēdām jau dzenas tiesas sulainis ar apcietināšanas pavēli?

— Par ko tu runā? — pārsteigts izsaucās Baltazars.

— Tātad tik tālu, — turpināja referendārijs, — tātad tik tālu tevi novedis greizsirdības trakums, ka tu, pārkāpdams likumu par mājas neaizskaramību, varmācīgi ielauzies Moša Tcrpina mājā un,atrazdams Cinoberu pie viņa līgavas, uzbrūc nabaga īkstītim, iepērdams viņu gandrīz līdz nāvei?

— Apžēlojies! — iekliedzās Baltazars, — tic ir nekaunīgi meli: visu dienu es nebiju Kerepesā!

— Ak, klusē nu, klusē! — Pulhers viņu pārtrauca pusvārdā, tevi glābj vienīgi Fabiana neprātīgā iedoma apvilkt svārkus ar ļipām. Šobrīd tev uzmanību nepievērš neviens! — Izvairies vienīgi no kaunpilnās apcietināšanas, par pārējo parūpēsimies mēs. Savā dzīvoklī rādīties tu vairs nedrīksti! — Dod atslēgas man: es aizsūtīšu tev visu nepieciešamo. Bet tagad — ātrāk uz Hohjakobsheimu!

Pēc šiem vārdiem referendārijs vilka Baltazaru pa nomaļām ieliņām, cauri pilsētas vārtiem uz Hohjakobsheimas ciematu, kur slavenais zinātnieks Ptolemajs Filadelfuss rakstīja savu ievērības cienīgo grāmatu par nepazīstamo studentu tautu.

SESTĀ NODAĻA

Kā slepenais speciālpadomnieks Cinobers savā dārzā tapa frizēts un izpeldējās zāles rasā. — Zaļi plankumainā tīģera ordenis. — Kāda teātra skrodera laimīgā iedoma. — Kā Kozenšēnas jaunkundze ielēja sev klēpī kafiju, bet l'rospērs Alpanuss apliecināja viņai savu draudzību.

Profesors Mošs Terpins peldēja vienā vienīgā svētlaimē. — Vai gan, — vai gan es varēju piedzīvot vēl lielāku laimi, nekā to, ka izcilais slepenais speciālpadomnieks, būdams students, uzradās

manā mājā? Precēdams manu meitu, viņš kļūs par manu znotu, ar kura palīdzību es iegūšu cildenā firsta Barzanufa labvēlību un kāpšu augšup pa kāpnēm, pa kurām jau rāpjas mans mazais, lieliskais Cinobers. — Tiesa, man pašam bieži liekas neizprotami, kā tas nākas, ka meitene, tas ir — mana Kandida, varēja tā, līdz ausim — iemīlēties šajā mazajā vīrelī. Parasti sievietes laikam gan vairāk ciena skaistu ārieni nekā izcilas garadāvanas, un, kad es tā brīžiem paraugos uz šo speciālvīreli, tad man šķiet, ka viņu nevar vis saukt par sevišķi daiju — viņš ir drīzāk bossu* — bet kuš! — šš! — šš! — sienām ir ausis. Viņš ir firsta mīlulis, kas kāps aizvien augstāk un augstāk, turklāt — mans znots!

Mošam Terpinam bija taisnība: Kandida izrādīja mazajam visnešaubīgāko pieķērību un, ja šur tur kāds, ko nebija savaldzinājusi Cinobera dīvainā parādība, lika noprast, ka īstenībā slavenais speciālpadomnieks tomēr ir nepatīkams, kroplīgs ērms, tūliņ sāka runāt par brīnumdaiļajām cirtām, ar kādām viņas līgavaini apveltījasi daba.

Bet neviens; Kandidai runājot, nesmīnēja viltīgāk, kā referendārijs Pulhers.

Viņš vēroja katru Cinobera soli, un šajā lietā viņam uzticīgi palīdzēja slepenais sekretārs Adriāns — tas pats jaunais cilvēks, ko Cinobera burvju triks bezmaz padzina no ministra kancelejas un kas firsta žēlastību atguva vienīgi tāpēc, ka pasniedza tam lielisku traipu tīrīšanas līdzekli.

Slepenais speciālpadomnieks Cinobers apdzīvoja skaistu māju ar vēl skaistāku dārzu, kura vidū atradās biezu krūmāju ieskauts mauriņš, kur auga viskrāšņākās rozes. Bija novērots, ka ik devītās dienas rītausmā Cinobers klusiņām pieceļas un, lai arī cik grūti tas nenāktos, apģērbjas bez kalpotāju palīdzības, nokāpj dārzā un pazūd biezajā krūmājā, kas apņem minēto mauriņu.

Pulhers un Adrians, nojauzdami, ka ar šo pazušanu saistās noslēpums, kādu nakti, kad, pēc Cinobera sulaiņa vārdiem, apritēja devītā diena, kopš viņš bija apmeklējis pļaviņu, uzdrošinājās pārkāpt mūrim un noslēpties krūmājā.

Diena bija tikko uzaususi, kad abi gaidītāji pamanīja, ka, šņaukādams un šķaudīdams, tuvojas mazais, jo, tā kā viņš snāja cauri puķu dobei, zāles ceri un stiebri sitās viņam gar degungalu.

Kad viņš nonāca līdz mauriņam, kurā auga rozes, cauri krūmu biežņai izskrēja saldi dvesmojoša vēsma, un stiprāk iesmaržojās rožu ziedi. Lejup nolaidās daiļa, aizplīvurota sievišķīga būtne ar spārniem pie pleciem, nosēdās uz vieglā krēsliņa zem rožu krūmiem un, klusā balsi aicinādama: «Nāc, mans mīļais bērns!» pievilka sev mazo Cinoberu, sākdama ar zelta ķemmi sukāt viņa garos matus, kas kupliem viļņiem nokarājās pāri mugurai. Šķita, ka šī sukāšana mazajam ļoti pa prātam, jo viņš, blisinādams actiņas, tālu izstiepa kājelcs un ņurrāja un murrāja kā runcis. Matu sukāšana vilkās ne mazāk kā minūtes piecas, tad brīnumainā būtne pārvilka ar pirkstu pa mazā galvvidu, un tiklab Pulhers, kā Adriāns ieraudzīja virs Cinobera galvas iezaigojamies šauru, ugunīgu svītriņu. Beidzot sievišķīgā būtne sacīja:

— Ardievu, mans mīļais bērns! — Esi prātīgs, esi prātīgs, cik vien iespējams!

Mazais atbildēja: — Adieu, māmīņ, esmu prātīgs diezgan, tev to nevajaga atgādināt tik bieži!

Sievišķīgā būtne lēnām piecēlās un nozuda gaisā.

Pulhers un Adriāns bija aiz brīnumiem sastinguši. Bet, tikko Cinobers grasījās doties prom, no krūmāja izlēca referendārijs un skaļā balsī iesaucās:

—  Labrīt, slepenais speciālpadomnicka kungs! Ak, cik skaisti jūs esat sasukāts!

Cinobers paskatījās apkārt un, ieraudzījis referendāriju, gribēja skriešus mesties prom. Taču, neveikls un nevarīgs uz kājelēm, kāds nu viņš reiz bija, sāka streipuļot un nokrita garajā zālē, kas sakļāva savus stiebrus viņam pāri, tā ka mazais gulēja rasas peldē. Pulhers pieskrēja un palīdzēja viņam piecelties, bet Cinobers tarkšķēja:

—  Kungs, kā jūs iekļuvāt manā dārzā? — Vācieties pie velna! — To sacīdams, viņš palēkdamies skrēja, cik ātri vien jaudāja, un nozuda mājā.

Pulhers pastāstīja Baltazaram par šo brīnumaino atgadījumu vēstule, apsolīdams pievērst mazajam apburtajam nejaucēnam divkāršu uzmanību. Šķita, ka Cinobers par notikušo ir izmisis. Viņš pavēlēja sevi apguldīt, pūta un vaidēja, tā ka ziņa par viņa pēkšņo saslimšanu drīz vien sasniedza ministra Mondšeina un firsta Barzanufa ausis.

Firsts Barzanufs bez kavēšanās atsūtīja pie mazā mīluļa savu galma ārstu.

—  Mans labais slepenais speciālpadomnick, — sacīja galma ārsts, kad bija pārbaudījis slimnieka pulsu, jūs upurējat sevi valsts labā! Saspringtais darbs novedis jūs slimības gultā, nepārtrauktā domāšana radījusi neizsakāmas ciešanas, ko jūs droši vien izjūtat. Jūsu vaigs ir visnotaļ bāls un sakrities, bet jūsu cienījamā galva deg kā ugunīs! — Ak, ak, tas taču nebūs smadzeņu iekaisums? Vai rūpes par valsti labklājību būtu to izsaukušas? Neticami! — Tāpēc — atļaujiet!

Galma ārsts droši vien bija pamanījis uz Cinobera galvas sarkano svītru, kas dūrās acīs jau Pulheram un Adriānam. PCc tam, kad no tālienes bija apvilcis ap slimnieku dažus magnētiskus lokus, kā arī no visām pusēm tam uzpūtis dvašu, par ko pēdējais visai dzirdami ņaudēja un pīkstēja, galma ārsts, grasīdamies pārvilkt ar roku Cinobera galvai, nejauši pieskārās sarkanajai svītrai. Pēkšņi Cinobers, dusmās sprēgādams, pietrūkās kājās un ar savu mazo, kaulaino dūrīti cirta galma ārstam, kas tieši tobrīd bija noliecies viņam pāri, tādu pliķi, kas atbalsojās visā istabā.

— Ko jūs gribat, — kliedza Cinobers, — ko jūs no manis gribat, ko jūs knibināties ap manu galvu? Es nepavisam neesmu slims — esmu vesels, gluži vesels, tūliņ celšos un braukšu uz konferenci! Vācieties projām!

Gluži izbijies, galma ārsts steidzās nozust. Bet, kad viņš firstam Barzanufam stāstīja, ko piedzīvojis, tas sajūsmā izsaucās:

—   Kas par dedzīgu vēlēšanos kalpot valstij! Kāda pašcieņa, kāda dižciltīga uzvedība! Kas pārcilvēku šis Cinobers!

—    Mans labais slepenais speciālpadomniek, — ministrs Pretekstats fon Mondšeins sacīja mazajam Cinoberam, — cik jauki, ka jūs, par spīti slimībai, ierodaties konference! Esmu pats uzmetis memorandu svarīgajā jautājumā, kas attiecas uz Kakatukas galmu, un lūdzu jūs to nolasīt, jo jūsu apgarotais priekšnesums pacels šā dokumenta vērtību, par kura sacerētāju firstam nāksies atzīt mani!

Taču memorandu, ar kura palīdzību firsts gribēja izcelties, bija sacerējis neviens cits kā Adriāns.

Ministrs kopā ar mazo devās pie firsta.

Cinobers izvilka no kabatas memorandu, ko viņam bija iedevis ministrs, un sāka lasīt. Bet, tā kā las lāgā negribēja veikties un no viņa lūpām atskanēja vienīgi nesaprotama murrāšana un ņurrāšana, ministrs izņēma memorandu viņam no rokām un lasīja pats.

Firsts likās pagalam aizgrābts un izteica savu piekrišanu, reizi pa reizei iesaukdamies:

— Skaisti! Labi teikts! Lieliski! Trāpīgi!

Tikko ministrs beidza lasīt, firsts taisnā ceļā devās pie Cinobera, pacēla mazo gaisā, spieda pie krūtīm tieši tajā vietā, kur viņam (firstam) atradās lielā Zaļi plankumainā tīģera zvaigzne, un, bagātīgi līstot asarām, elsodams izstomlja:

—  Ak; kas par cilvēku! — kāds talants! — kāda centība! — kāda mīlestība! Tas ir par daudz — daudz par daudz!

Pēc tam viņš turpināja savaldīgāk:

—   Cinober, ar šo bridi es ieceļu jūs par savu ministru! Palieciet tēvzemei padevīgs un uzticams, drosmīgi kalpojiet Barzanufam, kas jūs ciena, kas jūs mīl!

Tad viņš sapīcis pievērsās ministram:

—   Esmu ievērojis, mīļo baron fon Mondšcin, ka jūsu spēki kopš kāda laika iet mazumā. Atpūta dzimtas muižās nāks par labu jūsu veselībai! — Palieciet sveiki!

Ministrs fon Mondšeins attālinājās, nesaprotamus vārdus caur zobiem murminādams un mezdams zvērojošus skatienus uz Cinoberu, kas, pa savam paradumam, muguru atspiedis pret spieķīti, slējās pirkstgalos, lepni un izaicinoši lūkodamies visapkārt.

—   Tagad, — ierunājās firsts, — tagad man jāapbalvo jūs, mīļo Cinober, atbilstoši jūsu lielajiem nopelniem, tāpēc pieņemiet no manām rokām Zaļi plankumainā tīģera ordeni!

Pēc šis uzrunas firsts gribēja aplikt mazajam ordeņa lenti, ko lielā steigā bija pavēlējis sulainim atnest, bet Cinobera kroplīgā auguma dēļ lente nekādā ziņā negribēja turēties īstajā vietā, te nepieklājīgā veidā raudamās uzaugšu, te tikpat nepiedienīgi nokarādamās lejup.

Šajā, tāpat kā ikvienā citā jautājumā, kas attiecās uz valsts labklājību, firsts bija visnotaļ sīkumains. Pie lentes piestiprinātajam Zaļi plankumainā tīģera ordenim vajadzēja atrasties slīpā virzienā starp gūžas kaulu un rstcs kaulu trīs sešpadsmitdaļas collu augstāk par pedejo. To panākt neizdevās. Roku pielika sulainis, trīs pāži un pats firsts, taču visas pulēs bija veltas. Nepaklausīgā lente šļūkāja šurp un turp, līdz Cinobers sāka īgni spiegt:

—    Ko jūs visi tik briesmīgi gramstaties ap mani? Lai taču tas nejēdzīgais bundulis karājas, kā viņam tīk, ministrs es tomēr esmu un palikšu!

—    Kāpēc, — tagad firsts ierunājās dusmīggi, — kāpēc gan man vajadzīgi ordeņa padomnieki, ja attiecībā uz lentēm ieviesti tik muļķīgi noteikumi, kas nepavisam neatbilst manai gribai? — Pacietību, manu mīļo Cinobcr! Drīz viss būs citādi!

Tad, lai apspriestos, kā ministram Cinoberam visveiklāk piestiprināt Zaļi plankumainā tīģera ordeni, pēc firsta pavēles sapulcējās ordeņa padome, kurai lika pievienoti vēl divi filozofi, kā arī kāds nupat no ziemeļpola atgriezies dabas pētnieks*, kas brauca cauri firsta valstiņai. Lai sakopotu tik svarīgai apspriedei nepieciešamos spēkus, visiem dalībniekiem tapa uzdots astoņas dienas pirms sanāksmes izvairīties no domāšanas, bet, lai labāk varētu izpildīt šo pavēli, nepārtraucot darbošanos valsts dienestā, šajā laikā pievērsties vienīgi aplēsēm. Iela pils priekšā, kur ordeņa padomniekiem, filozofiem un dabas pētniekiem vajadzēja pulcēties uz apspriedi, tika noklāta ar biezu salmu kārtu, lai ratu rībēšana netraucētu gudros vīrus, un tieši šā paša iemesla dēļ tika aizliegts pils tuvumā sist bungas, muzicēt vai pat skaļi sarunāties. Pašā pili visi čāpoja biezās filca čībās un sazinājās ar zīmju palīdzību.

Septiņas dienas no agra rīta līdz vēlam vakaram bija ilgušas sēdes, bet par kāda lēmuma pieņemšanu joprojām nebija ko domāt.

Firsts, kļuvis gaužām nepacietīgs, laiku pa laikam sūtīja savu pilnvaroto pie sēdes dalībniekiem, likdams atgādināt, ka beidzot taču — pie joda! — jāpieņem kāds saprātīgs lēmums.

Dabas pētnieks, cik vien iespējams, bija izpētījis Cinobera augumu, izmērījis viņa kupra augstumu un platumu, kā arī iesniedzis ordeņa padomei vissīkāko aprēķinu. Viņš bija arī tas, kurš beidzot ieminējās, vai nebūtu lietderīgi apspriedē pieaicināt teātra skroderi.

Lai cik dīvains varēja likties šis priekšlikums, tomēr bailēs un izmisumā, kādās sanāksmes dalībnieki atradās, tas tika pieņemts vienbalsīgi.

Teātra skroderis Kēses kungs bija ārkārtīgi izveicīgs un āķīgs virs. Kolīdz viņam bija paskaidrots, ar kādām grūtībām padome sastapusies, kolīdz viņš bija ieskatījies dabas pētnieka aprēķinos, šis vīrs tūliņ zināja vislabāko paņēmienu, kā ordeņa lenti piestiprināt īstajā vietā.

Proti, uz krūtīm un muguras vajadzēja piešūt zināmu skaitu pogu, lai pie tām varētu piepogāt ordeņa lenti. Izmēģinājums noritēja ārkārtīgi veiksmīgi.

Firsts bija sajūsmā un atbalstīja ordeņa padomes priekšlikumu kopš šā brīža Zaļi plankumainā tīģera ordeni iedalīt vairākās pakāpēs, atkarībā no pogu skaita, ar kādu to apvelta, — piemēram, ordenis ar divām pogām, ar trim utt. Ministrs Cinobers kā īpaša pagodinājuma zīmi, uz kuru neviens cits nedrīkstēja cerēt, saņēma ordeni ar divdesmit briljanta pogām, jo tieši tik daudz pogu prasīja viņa dīvainā ķermeņa uzbūve.

Skroderis Kēse saņēma Zaļi plankumainā tīģera ordeni ar divām zelta pogām un lapa iecelts par galma slepeno virsskroderi, jo firsts, par spīti Kēses laimīgajai iedomai, uzskatīja viņu par sliktu skroderi un tāpēc pat nedomāja valkāt viņa šūdinātos apģērbus.

Pa savas lauku mājas logu doktors Prospērs Alpanuss domīgi nolūkojās lejup uz parku. Augu nakti viņš bija noņēmies, sastādīdams Baltazara horoskopu, un tādā kārtā uzzinājis šo to, kas attiecās uz mazo Cinoberu. Vissvarīgākās viņam tomēr likās no Adriana un Pulhcra dzirdētās ziņas par to, kas ar mazo bija atgadījies dārzā. Prospērs Alpanuss patlaban grasījās uzsaukt saviem vienradžiem, ka būtu laiks piebraukt gliemežvāku, jo viņš nodomājis doties uz Hohjakobsheimu, kad rībēdama šurpu traucās kariete, kas apstājās pie režģu vārtiņiem. Proti, bija ieradusies patversmes jaunkundze fon Rozenšēna, lai parunātos ar doktoru.

—   Laipni lūdzu! — aicināja Prospērs Alpanuss, un dāma iegāja mājā.

Atbraucēja bija tērpusies garā, melnā tērpā un gluži kā matrona ietinusies plīvuri. Prospērs Alpanuss, dīvainas nojausmas vadīts, paņēma savu niedres spieķīti, ļaudams tā uzgaļa dzirkstīgajiem stariem krist uz jaunkundzi. To pašu bridi ap dāmu šņākdamas sāka locīties zibens mēles un pēkšņi viņa stāvēja baltā, caurspīdīgā apģērbā, mirdzošiem spāres spārniem pie pleciem, baltām un sarkanām rozēm caurvīlicm matiem.

-       Ai, ai! čukstēja Prospērs, paslēpdams niedres spieķīti zem rītasvārka, un tūdaļ dāma stāvēja savā iepriekšējā ietērpā.

Prospērs Alpanuss laipni aicināja viešņu apsēsties. Tad fon Rozenšēnas jaunkundze sacīja, ka sen jau lolojusi nodomu apmeklēt doktora kungu viņa lauku mājā, lai iepazītos ar cilvēku, kam visā apkaimē ir ļoti apdāvināta, gudra labdara slava. Droši vien doktors izpildīs viņas lūgumu un uzņemsies rūpes par tuvējās jaunavu patversmes iemītnieču ārstēšanu, jo lurienes vecās dāmas bieži vārguļojot, nesaņemdamas nekādu pjlīdzību. Prospērs Alpanuss laipni albidēja, ka viņš, lai gan jau sen kopš izbeidzis nodarboties ar ārstniecību, tomēr izņēmuma kārtā apmeklēs patversmes dāmas, ja tāda nepieciešamība radīsies, un pēc tam apjautājās, vai viņu pašu —

fon RozenšCnas jaunkundzi — nemāc kāda kaite. Jaunkundze apgalvoja, ka tikai šad un tad, kad apsaldējusies rīta vēsumā, sajūtot locekļos reimatiskas sāpes, taču šobrīd esot gluži vesela, un nekavējoties uzsāka garlaicīgu sarunu. ProspCrs apvaicājās, vai viņa, ņemot vērā, ka vCl ir agra rīta stunda, nevelētos iebaudīt tasi kafijas. RozenšCnas jaunkundze atbildēja, ka, pēc viņas domām, patversmes dāmas šādu cienastu nekad nenoniecinot.

Kafija tika ienesta, taču, lai arī cik ļoti ProspCrs nenopūlējās, to liedams, tasītes kā bija, tā palika tukšas, kaut gan kafija no kannas plūda straumēm.

—  Ai, ai! — smaidīja ProspCrs Alpanuss, kas par stūrgalvīgu kafiju! Varbūt labāk jūs pati, cienījamā jaunkundze, to ieliesict?

— Labprāt, — atbildēja jaunkundze un satvCra kannu. Kaut arī no kannas nciztccCja ne piliens, tase kļuva pilnāka un pilnāka, kafija pludoja pa galdu un gāzās uz patversmes jaunkundzes tCrpa. Viņa steigšus nolika kannu uz galda, un tūdaļ kafija pazuda bez pčdām. Kādu brīdi ProspCrs Alpanuss un patversmes jaunkundze vCroja viens otru zīmīgiem skatieniem.

—  Jūs, — dāma ierunājās, — jūs, doktora kungs, brīdī, kad es ienācu, droši vien lasījāt ļoti saistošu grāmatu?

— Tiešām, — atbildēja doktors, — tajā aprakstītas visai dīvainas lietas.

Tā runādams, viņš grasījās atvCrt mazo, zeltītos vākos iesieto grāmatiņu, kas atradās uz galda. Taču tās bija gluži veltīgas pūles, jo ar skaļu «klip-klap» grāmata aizvien no jauna aizcirtās.

— Ai, ai! — iesaucās ProspCrs Alpanuss, — pamēģiniet taču jūs, cienījamā jaunkundze, tikt galā ar šo ietiepīgo grāmatiņu!

Un doktors sniedza viešņai grāmatu, kas, tikko viņa tai pieskārās, pati atvCrās. Taču visas lapas izrisa un, izstiepušās milzum lielā folijā, , čaukstēdamas laidelējās pa istabu.

Jaunkundze izbailes atsprāga atpakaļ. Tad doktors no visa speķa aizcirta grāmatu, un visas lapas nozuda.

— Bet, — laipni smaidīdams, ierunājās ProspCrs Alpanuss, — bet, mana dārgā, cienījamā jaunkundze, kādCļ mCs tCrCjam laiku ar šādu nožCIojamu acu apmānīšanu, jo tas, ar ko mCs līdz šim noņemamies, taču nav nekas cits, kā acu apmānīšana — labāk ķersimies tūliņ pie augstākām lietām.

— Gribu uz mājām! — iesaucās jaunkundze, pieceldamās no krēsla.

—  Ai, — iebilda ProspCrs Alpanuss, — bez manas piekrišanas tas jums varCtu arī neizdoties, jo man jāatzīstas, cienītā, ka pašlaik jūs atrodaties pilnīgi manā varā!

—Jūsu varā! — jaunkundze dusmīgi iesaucās, — jūsu varā, doktora kungs? — Aplama iedoma!

To sacīdama, viņa, izpletuši savu zīda tCrpu, uzlidoja pie griestiem kā visskaistākais sCru taurenītis. Taču tūliņ, dūkdams un džinkstēdams, varenas ragainās vaboles izskatā viņai sekoja ProspCrs Alpanuss. Gluži

paguris sēru taurcnltis nolaidās lejup un kā maza pelīte sāka tekalēt pa grīdu. Taču ragainā vabole pārvērtās pelēkā runci, kas ņaudēdams un sprauslādams dzinās tai pa pēdām. Pelīte atkal pacēlās pret griestiem kā mirdzošs kolibri, bet ap māju pēkšņi sāka skanēt dažnedažādas neizprotamas balsis, un zumzēdami šurpu traucās dažnedažādi neredzēti kukaiņi un kopā ar tiem reti sastopami spārnoti meža iemītnieki, bet logam priekšā audās zeltains zirnekļa tikls. Tad pēkšņi, starodama visā krāšņumā un cēlumā, istabas vidū parādījās feja Rozabclverdc mirdzošās baltās drānās, ko apņēma zaigojoša dimanta josta, tumšajās cirtās iepinusi baltas un sārtas rozes. Bet viņas priekšā bija nostājies mags ar zeltu izšūtā mantijā, mirdzošu kroni galvā, turēdams rokā niedres spieķi ar ugunīgi zaigojošu uzgali.

Kad Rozabclverdc tuvojās magam, no matiem viņai pēkšņi izkrita zelta ķemme un, it kā būtu no stikla, salūza uz marmora grīdas gabalu gabalos.

— Vai man! Vai man! — iesaucās feja.

Pēkšņi patversmes jaunkundze fon Rozcnšēna garā melnā tērpā atkal sēdēja pie kafijas galda, bet viņai iepretī doktors Prospērs Alpanuss.

—    Es domāju, — Prospērs Alpanuss ļoti rimti ierunājās, bez jebkādiem kavēkļiem liedams ķīniešu tasītēs lielisku, verdošu mokas kafiju, — es domāju, mana mīļā, cienījamā jaunkundze, ka tagad mēs viens otru esam iepazinuši pietiekami labi. — Man ļoti žēl, ka uz manas cietās grīdas salūza jūsu skaistā ķemme. ' -

— Tur vainojama, — atbildēja jaunkundze, ar baudu malkodama kafiju, — vienīgi mana neveiklība. Uz šīs grīdas jāpiesargās kaut ko nomest, jo, ja nemaldos, šīs akmens plāksnes aprakstītas ar visdīvainākajiem hieroglifiem, ko dažs labs var uzskatīt par gluži parastu marmora dzīslojumu.

—Nodeldēti talismani, mana cienītā, — sacīja Prospērs Alpanuss, — nekas cits, kā nodeldēti talismani, ir šie akmeņi.

— Bet, dārgo doktor, — iesaucās jaunkundze, — kā tas iespējams, ka mēs jau agrāk neesam iepazinušies, ka ne reizes mūsu ceļi nav krustojušies?

—   Tur vainojama, — atbildēja Prospērs Alpanuss, — tur vainojama vienīgi dažādā audzināšana, mana labā! Kamēr jūs kā daudzsološa meitene džinu valstībā varējāt pilnībā nodoties sava ģēnija izkopšanai, es, sērīgs students, biju ieslēgts piramīdā un spiests noklausīties profesora Zaroastras, veca īgņas, lekcijas, kurās tomēr izpaudās viņa sasodīti plašās zināšanas. Cienījamā firsta Dcmcirija laikā apmelos uz dzīvi šajā mazajā, pievilcīgajā valstiņā.

— Kā? — iesaucās jaunkundze, — un netapāt izraidīts, kad firsts Pafnutijs ieviesa apgaismību? • .

— Nekādā ziņā, — atbildēja Prospērs Alpanuss, — drīzāk tā man palīdzēja pilnīgi noslēpt savu patieso būtību (ādā veidā, ka es nopūlējos parādīt jo izcilas zināšanas visos apgaismības jautājumos, sacerēdams visdažādākos rakstus, ko ari izplatīju. Pierādīju, ka pretēji firsta gribai nekad nespēj rībēt pērkons un plaiksnit zibens, bet par to, ka laiks jauks un raža bagātīga, jāpateicas vienīgi viņa un viņa augstmaņu pūliņiem, kas pils zālēs par to ļoti gudri apspriežas, kamēr aiz pils sienām vienkāršā tauta ar un sēj. Firsts Pafnutijs toreiz paaugstināja mani par slepeno apgaismības lietu virsprezidentu — amatā, kuru kopā ar visu noslēpumainību nometu kā slogu, tikko vētra bija beigusies. — Slepenībā centos būt noderīgs, kā vien varēju. Tas ir, darīt to, ko mēs — es un jūs, mana cienījamā — uzskatām par tiešām noderīgu. — Vai jūs maz zināt, mīļā jaunkundze, ka tas biju es, kas jūs brīdināja pirms apgaismības policijas iebrukuma, ka tas biju es, kam jums jāpateicas, ka vēl jums pieder jaukās lietiņas, kuras nesen parādījāt? — Ak Dievs, mīļā patversmes jaunkundze, palūkojieties taču uz šiem logiem! Vai tad jūs vairs nepazīstat parku, kurā tik bieži priecīgi klaiņojāt un sarunājāties ar laipnajiem gariem, kas mīt krūmos, ziedos, avotos? — Šo parku man izdevās izglābt, pateicoties savām zināšanām. Vēl joprojām tas ir tāds pats, kā vecā Demetrija laikā. Firsts Barzanufs, paldies Dievam, daudz neraizējas par pārdabiskām būtnēm: viņš ir vēlīgs kungs un ļauj ikvienam darboties pēc sirds patikas, kamēr tas rīkojas slepenībā un kārtīgi maksā nodevas. Tā nu es šeit dzīvoju, mīļā jaunkundze, tikpat laimīgs un bezrūpīgs, kā jūs savā patversmē.

—  Doktor! — asarām plūstot, iesaucās jaunkundze, — doktor, ko jūs sakāt! Kāds atklājums! Jā, es pazīstu šo birzi, kurā izbaudīju vislielāko svētlaimi! — Doktor, cēlais cilvēk, kam esmu tik daudz pateicības parādā! Kā jūsu varējāt tik cietsirdīgi vajāt manu mazo luteklīti?

—   Jūs, — atbildēja doktors, — jūs, mana mīļā jaunkundze, iedzimtās labsirdības mudināta, esat savas veltes izšķieffusi necienīgam. Cinobers, neņemot vērā jūs laipno palīdzību, ir un paliek mazs, kroplīgs resgalis, kas tagad, kad zelta ķemme salūzusi, atrodas pilnīgi manā varā.

— Ak, doktor, esiet žēlsirdīgs! — lūdzās jaunkundze.

—  Bet esiet tik laipna un ieskatieties šajā dokumentā, — sacīja Prospērs Alpanuss, turēdams jaunkundzei priekšā Baltazara horoskopu, ko pats bija sastādījis.

Jaunkundze ielūkojās tajā un tūliņ sāpju pilnā balsī iesaucās:

— Jā, ja nu lādas tās lietas, tad gan man nāksies piekāpties augstāka spēka priekšā. — Nabaga Cinobers!

—  Atzīstiet, mīļā jaunkundze, — doktors smaidīdams sacīja, — atzīstiet, ka dāmas ļoti bieži ir untumainas: nerimtīgi un nesaudzīgi sekodamas acumirklīgām iedomām, viņas neievēro, cik sāpīgi viņu iegribu piepildījums skar ikvienu, kam ar tām kaut vismazākais sakars. — Cinobers neizbēgs savam liktenim, taču iepriekš viņam vēl jāiemanto nepelnīts gods. To pieļaudams, es cildinu jūsu spēku, jūsu labsirdību, jūsu tikumus, mana ļoti cienījamā jaunkundze!

— Lieliskais, izcilais cilvēk, — iesaucās jaunkundze, — esiet mans draugs!

— Uz laiku laikiem! — atbildēja doktors. — Mana draudzība, mana labvēlība pret jums, daiļā feja, nekad nemitēsies. Visos gadījumos, kad jūs māc Šaubas, paļāvīgi'nāciet pie manis un — ak, ierodieties uz kafiju tik bieži, cik vien vēlaties!

— Palieciet sveiks, mans cienījamais mag, — nekad es neaizmirsīšu jūsu laipnība, nekad, — šo kafiju! — sacīja jaunkundze un dziļi saviļņota piecēlās, lai atvadītos.

Prospērs Alpanuss pavadīja viņu līdz režģu vārtiņiem, kamēr visapkārt piemīlīgi skanēja meža teiksmainās balsis.

Pie vārtiem nestāvēja vis jaunkundzes kariete, bet gan doktora kristāla gliemežvāks, kam priekšā bija aizjūgti abi vienradži, bet aizmugurē savus mirdzošos spārnus pleta zelta vabole. Uz bukas sēdēja sudrabfazāns un, zelta pavadu knābī turēdams, gudrām acīm uzlūkoja jaunkundzi.

Kad kariete, burvīgi skanēdama, traucās cauri smaržīgajam mežam, patversmes jaunkundze jutās tā, it kā būtu atgriezusies savas fejas dzīves svētlaimīgākajās dienās.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Kā profesors Mošs Terpins firsta vīna pagrabā nodevās dabas pētījumiem. — Myceles Beelcebub. — Studenta ltaltazara izmisums. — labi iekārtotas lauku mājas labvēlīgā ietekme uz ģimenes laimi. — Kā Prospērs Alpanuss pasniedza Baltazaram bruņurupuča čaulas tabakdozi un pēc tam aizgāja.

Baltazars, kas slēpās Hohjakobsheimas ciematā, saņēma no Kerepesas vēstuli, ko bija rakstījis referendārijs Pulhers un kas saturēja šādas rindas:

«Mīļais draugs Baltazar, mūsu izredzes kļūst aizvien sliktākas un sliktākas. Mūsu ienaidnieks, pretīgais Cinobers, ir iecelts par ārlietu ministru un saņēmis lielo Zaļi plankumainā tīģera ordeni ar divdesmit pogām. Viņš kļuvis par firsta mīluli un panāk visu, ko vēlas. Profesors Mošs Terpins, nespēdams valdīties, ir piepūties no muļķīga lepnuma par viņu. Ar sava nākamā znota gādību profesors iecelts par Visu valsts dabas resursu direkcijas ģenerāldirektoru, kas viņam ienes daudz naudas un ne mazums citu priekšrocību. Būdams tā saucamais ģenerāldirektors, viņš cenzē un revidē saules un mēness aptumsumu, tāpat kā laika pareģojumus valstī atļautajos kalendāros, izdarīdams arī dabas pētījumus, it īpaši galvaspilsētā un tās apkaimē. To veikšanai viņam no firsta mežiem top piegādāti visretākie putni un visneredzētākie zvēri, ko profesors pētījuma nolūkos liek izcept, lai pēc tam aprīļu. Tāpat viņš šobrīd raksta (vismaz tā viņš apgalvo) apcerējumu par to, kādēļ vīns garšo citādāk nekā ūdens un arī tā iedarbība ir cita; šo apcerējumu viņš grasās veltīt savam znotam. Cinobers ir panācis, ka šā apcerējuma deļ Mošs Terpins studiju nolūkā katru mīļu dienu drīkst uzturēties firsta vīna pagrabā. Viņš jau ir izstudējis pusokshofta* veca Reinas vīna, kā arī vairākus dučus šampanieša, un pašlaik ķeries pie Alikantes vīna* mucas. Pagrabmeistars lauza rokas! — Tā, lūk, paveicies profesoram, kuru Tu pazīsti kā lielāko kārumnieku pasaule, un viņš turpinātu ērto augstākās sabiedrības dzīvi, ja itin bieži, kad krusa noposta labības sējumus, viņam nenāktos doties uz laukiem pie firsta nomniekiem un izskaidrot, kādēļ uzbrukusi krusa, lai nabaga nejēgām sniegtu kādu mazumiņu no augstajām gudrībām un uz priekšu viņi spētu no tamlīdzīgas nelaimes izsargāties, nevis allaž pieprasītu nomas atlaišanu tādas likstas deļ, kurā vainojami vienīgi viņi paši.

Ministrs nekādi nespēj aizmirst pērienu, ko no Tevis saņēma. Viņš nozvērējies Tev atriebties. Tu vairs nedrīksti pat rādīties Kcrepcsā. Arī mani viņš visnotaļ vajā, tāpēc ka es nejauši noskatījos, kā viņš slepenībā ļauj sevi uzpost spārnotai dāmai. Kamēr Cinobers būs firsta mīlulis, es nevaru pretendēt ne uz vienu kārtīgu amatu. Mana nelaimes zvaigzne allaž saved mani kopā ar šo iztļzimumu tur, kur vismazāk ceru viņu ieraudzīt, turklāt tādā veidā, kas man neapšaubāmi var kļūt liktenīgs. Nesen ministrs visā savā krāšņumā — ar zobenu, zvaigzni un ordeņlenti — pCcsava paraduma, uz spieķa atspiedies un pirkstgalos izs lējies, bija nostājies zooloģijas kabinetā pie stikla skapja, kurā atrodas retākie Amerikas pērtiķi. Svešinieki, ienākuši kabinetā, dodas pie skapja un viens no viņiem, mazo alrauniņu ieraudzījis, skaļi iesaucas:

«Ai, kas par brīnumjauku pērtiķi! Kāds glīts dzīvnieks — visa kabineta rota! — Klau, kā sauc šo smuko pērtiķenu? Kur ir viņa dzimtene?»

Uz šiem jautājumiem kabineta uzraugs, picskardamics Cinobera plecam, ļoti nopietni atbild:

«Jā, ļoti skaists eksemplārs, lielisks brazīlietis, tā sauktais Mycetes Beelzebub — Simia Beelzebub Linnei — niger, barbatus,podiis caudaque apice brunneis* — pērtiķis bļauris!»

«Kungs,» uz to mazais, nikni sprauslodams, uzraugam atcērt, «kungs, man šķiet, jūs esat sajucis vai — pie deviņiem velniem! — gluži traks: es neesmu nekāds Beelzebub caudaque, nekāds pērtiķis-bļauris, bet gan Cinobers, ministrs Cinobers, Zaļi plankumainā tīģera ordeņa ar divdesmit pogām bruņinieks!»

Es stāvēju turpat netālu un laidu vaļā lielo smējienu, jo, kaut arī tas man maksātu dzīvību, nespēju savaldīties.

«Arī jūs esat šeit, referendārija kungs?» Cinobers čērkstēja, kamēr viņa velnišķīgās acis meta sarkanus zibšņus.

Dievs vien zina, kāpēc svešinieki vēl joprojām uzskatīja viņu par skaistāko un retāko pērtiķi, kādu jebkad redzējuši, un, izvilkuši no kabatas Lombardijas riekstus, par katru cenu gribēja viņu ar tiem barot. Cinobcrs tādā mērā zaudēja apvaldu, ka veltīgi cīnījās pēc elpas, bet kājcles pavisam atteicās viņam klausīt. Ataicinātajam sulainim nācās viņu paņemt uz rokas un aiznest līdz karietei.

Pats nesaprotu, kādēļ šis atgadījums viesa mani cerību atblāzmu. Tas ir pirmais sarūgtinājums, ko piedzīvojusi mazā velnišķīgā neradība.

Cik man zināms, nupat agrā rīta stundā Cinobers iznācis no dārza gaužām samulsis. Laikam spārnotā sievišķīgā būtne nebija ieradusies, jo pagalam ir viņa skaistās sprogas. Droši vien mati viņam nokarājušies uz muguras pinkās, ja jau firsts Barzanufs sacījis: «Neesiet tik nevīžīgs attiecībā pret ārējo izskatu, mīļais ministr, — aizsūtīšu pie jums savu frizieri!» Uz to Cinobers ļoti laipni paskaidrojis, ka liks izsviest pa logu šo zelli, ja tas ieradīsies. — «Diženā dvēsele! Nekādi nav iespējams jums tuvoties!» firsts izsaucies, sākdams rūgti raudāt.

Paliec sveiks, mīļo Baltazar! Neatmet visas cerības un noslēpies labi, lai viņi Tevi nesaķer!»

Gaužām izmisis par visu, ko draugs savā vēstulē rakstījis, Baltazars ieskrēja mežā un izplūda žēlabās.

— Jācer! — viņš izsaucās, — vēl man esot jācer, kaut gan visas cerības zudušas, visas zvaigznes norietējušas un mani, nožēlojamo, apņem drūma, drūma nakts? — Ļaunais likteni! Mani uzveicis tumšais spēks, kas, atnesdams postu, ielauzies manā dzīvē! — Neprāts, ka cerēju uz Prospēra Alpanusa palīdzību, tā paša Prospēra Alpanusa, kas mani kārdināja ar velnišķīgām mākām un padzina no Kerepesas, likdams sitieniem, ar ko apveltīju attēlu spoguli, krist uz īstā Cinobera muguras! — Ak, Kandida! Kaut jel es spētu aizmirst šo dievišķo būtni! Taču karstāk un spēcīgāk kā jebkad manī kvēlo mīlestības dzirksts! Visur man rādās iemīļotās burvīgais tēls, kas, mīļi smaidīdams, izstiepj rokas ilgās pēc manis! — Protams, es zinu, ka tu, cēlā, jaukā Kandida, mīli mani un tieši tas sagādā man visbezcerīgākās, visgaužākās sāpes, ka nespēju tevi atpestīt no ļaunās burvestības! Nodevīgais Prospēr, ko ļaunu esmu tev nodarījis, ka tu mani tik cietsirdīgi izjoko?

Mežā bija iestājusies dziļa krēsla, un visas krāsas zaudējušas spilgtumu, kļūdamas drūmi pelēcīgas. Pēkšņi šķita, ka caur kokiem liesmotu vakara blāzma un tūkstošiem kukaiņu, spārniem šalkojot, zuzēdami paceltos gaisā. Šurpu turpu šaudījās mirgojošas zelta vaboles, kam pa vidu laidelējās raibi izgreznojušies tauriņi, izkaisīdami ap sevi smaržīgus ziedputekšņus. Žūžošana un zumzēšana pārtapa maigā, liegi plūstošā mūzikā, kas mierinādama ieplūda Baltazara saplosītajā dvēselē. Debesīs virs viņa aizvien ugunīgāk iedzirkstījās blāzma. Baltazars pacēla galvu un izbrīnīts ieraudzīja, ka pa gaisu viņam tuvojas Prospērs Alpanuss, sēdēdams mugurā brīnumainam kukainim, kas mazliet atgādināja krāšņās krāsās zaigojošu spāri.

Prospērs Alpanuss nolaidās uz zemes un apsēdās līdzās jauneklim, kamēr spāre uzspurdza krūmājā, lai piebalsotu dziesmai, kas pieskandēja visu mežu.

Prospērs Alpanuss pieskārās jaunekļa pierei ar brīnumaini zaigojošām puķēm, ko turēja rokā, un tūliņ Baltazara dvēselē iekvēlojās jauns dzīves prieks.

— Tu, — Prospērs Alpanuss lēnīgi ierunājās, — tu, mīļo Baltazar, nodari man lielu netaisnību, nosaukdams par cietsirdīgu un nodevīgu brīdī, kad man izdevies uzveikt burvestību, kas sagandē tavu dzīvi, kad es, vienīgi lai tevi drīzāk atrastu un mierinātu, lecu sava iemīļotākā raibā zirdziņa mugurā un auļoju šurp, nodrošinājies ar visu, kas nepieciešams tavai laimei! — Taču nav nekā rūgtāka par mīlestības sāpēm, nekā, kas varētu līdzināties mīlestības un ilgu izmocītas sirds nepacietībai. — Es tev piedodu, jo arī man pašam nav klājies labāk, kad pirms apmēram divtūkstoš gadiem mīlēju kādu indiešu princesi, sauktu Balzamīne, un burvim Lotosam, kas bija mans labākais draugs, izmisumā izplūkāju bārdu, kādēļ es, kā redzi, pats bārdu nenēsāju, lai ar mani neatgadītos kaut kas līdzīgs. — Tomēr šo atgadījumu gari un plaši tev izstāstīt droši vien nebūs īsti vietā, jo ikviens mīlētājs spēj klausīties vienīgi runās par savu mīlestību, kuru vienīgo tura pieminēšanas vērtu, tāpat kā ikviens dzejnieks labprāt klausās vienīgi savos pantos. Tātad — pie lietas! — Tad nu zini, ka Cinobers ir novārtā pamests nabaga zemnieku sievas izdzimtenis un īstenībā saucas mazais Cahejs. Vienīgi aiz uzpūtības viņš pieņēmis lepno Cinobera vārdu. Patversmes jaunkundze fon Rozenšēna vai patiesībā feja Rozabelverde, jo šī dāma, nudien, ir viņa pati, atrada mazo neradību ceļa malā. Viņa cerēja visu, ko daba, izturēdamās kā pamāte, mazajam bija liegusi, atlīdzināt tādējādi, ka apveltīja viņu ar dīvainu, noslēpumainu dāvanu, kas spēja radīt iespaidu, ka itin viss, ko viņa klātbūtnē kāds cits, cienījamāks cilvēks, domā, saka vai dara, top uzskatīts par mazā ncjaucēna nopelnu, jā, ka augsti izglītotu, gudru un atjautīgu cilvēku sabiedrībā arī viņš iegūst izglītota, gudra un attapīga cilvēka slavu un vispār allaž top atzīts par visprasmīgāko jebkurā dzīves jomā, ar kuru viņam iznāk saskarties.

Šī dīvainā burvestība slēpjas trijos ugunssarkani zvīļojošos matos, kas stiepjas pāri mazā galvvidum. Ikviena pieskaršanās šiem matiem, tāpat kā vispār — galvai, droši vien sagādā mazajam sāpes un ir pat kaitīga. Tāpēc feja rūpējās, lai viņa no dabas plānie, raupjie mali, vīdamies kuplās, brīnišķīgās sprogās, krislu pāri mugurai, sargādami mazā galvvidu, kā arī vienlaicīgi noslēpdami sārto svītru, tādējādi stiprinādami burvestību. Katru devīto dienu feja pati savām rokām sukāja mazā neradījuma matus ar maģisku zelta ķemmi, un šī sasuka padarīja nekaitīgu ikvienu mēģinājumu satriekt burvestības varu. Taču šās ķemmes varu iznīcināja spēcīgs talismans, kuru es pratu iemānīt labajai fejai, kad viņa ciemojās pie manis.

Tagad atliek vienīgi šos trīs ugunssarkanos matus izraut, lai Cinobers pārvērstos nicināmajā radībā, kāds bija iepriekš! — Tev, manu mīļo Baltazar, top dotas tiesības salauzt šo burvju varu. Tev piemīt drosme, spēks un veiklība — tu izdarīsi visu, kā nākas. Ņem šo mazo sllpčta stikla lorneti, dodies klāt mazajam Cinoberam, vienalga kur viņš atrastos, cieši skaties caur šo lorneti uz viņa galvvirsu, kam neslēpti un labi ieraugāmi pāri stiepsies trīs sarkanie mati. Sagrāb mazo stingri, nepievērsdams uzmanību spalgajiem kaķa brēcieniem, ko viņš izgrūdis, un, ar vienu rāvienu izrāvis trīs sarkanos matus, sadedzini tos uz līdzenas vietas. Katrā ziņā mati jāizrauj ar vienu rāvienu un bez kavēšanās jāsadedzina, jo citādi tic vel joprojām spes nodarīt dažnedažādu postu. TāpCc pievērs uzmanību galvenokārt tam, lai matus veikli un ciešrsatvcrtu tieši tādā brīdī, kad tuvumā iekurts kamīns vai aizdegta svece.

—  Ak, ProspCr Alpanus, — izsaucās Baltazars, — ar savu neuzticēšanos neesmu pelnījis tādu labestību, tādu žēlsirdību! Sirds dziļumos es jūtu, ka nupat beidzas manas ciešanas un paveras debesu svētlaimes zeltītie vārti!

—  Es, — turpināja Prospers Alpanuss, — es mīlu jaunekļus, kuri, tāpat kā tu, manu mīļo Baltazar, savās šķīstajās sirdīs glabā ilgas un mīlestību, kuru dvCscICs atbalsojas brīnišķīgie akordi, kas plūst no tālās, dievišķīgu brīnumu pārbagātās zemes — manas dzimtenes. Šie laimīgie cilvēki, kuru dvēselēs skan mūzika, ir vienīgie, ko var saukt par dzejniekiem, kaut gan tā mēdz dēvēt arī daudzus, kas ķer pirmo labāko, pa rokai pagadījušos, kontrabasu un Čīgā uz tā, uzskatīdami juceklīgo troksni, ko viņu dūres izvilina vaidošajām stīgām, par brīnišķīgu mūziku, kas plūst no viņu dvēselēm. — Tev, manu mīļo Baltazar, es zinu, tev reizēm ap sirdi ir tā, it kā tu saprastu čalojošos avotus, šalcošos kokus, jā, pat tā, it kā vakarblāzma, iekvēlodamās debesīs, uzrunātu tevi skaidri saprotamiem vārdiem. Jā, mīļo Baltazar, šādos brīžos tu patiešām saproti dabas brīnumainās balsis, jo no tavas dvēseles augšup ceļas dievišķā melodija, ko izraisījusi dabas visdziļākās būtības brīnumainā saskaņa. — Tā kā tu, ak, dzejniek, spēle klavieres, tad tev nebūs noslēpums, ka, izvilinot no instrumenta vienu skaņu, tai līdzi skan radniecīgās. Sis dabas likums nozīmē daudz vairāk, nekā pliekans salīdzinājums! — Jo tu, ak, dzejniek, esi daudz labāks, nekā domā dažs labs no tiem, kam lasīji priekšā savas vārsmas, kurās mēģināji ar tinti uz papīra izteikt savas dvēseles mūziku. Šajos mēģinājumos tālu lu neesi ticis. Taču vēsturiskajā stilā krietnu soli uz priekšu tu esi spēris, ar pragmatisku vērienīgumu un noteiktību manu acu priekšā uzrakstīdams dzejojumu par lakstīgalas mīlestību pret purpursārto rozi. — Tas ir gluži pieklājīgs darbiņš.

Prospērs Alpanuss apklusa. Baltazars, gandrīz izbrīnījies, uzlūkoja viņu lielām acīm, nepavisam nezinādams, ko lai atbild uz to, ka Prospērs viņa dzejojumu, kuru viņš pats uzskatīja par visfantastiskāko, kādu jebkad uzrakstījis, nosauc par mēģinājumu rakstīt vēsturiskā stilā.

— Iespējams, — turpināja Prospērs Alpanuss, kamēr pār viņa seju pārslīdēja starojošs smaids, — ļoti iespējams, ka mana runa modinās tevī izbrīnu, iespējams pat, ka daudz kas manī tev šķitīs dīvains. Taču apdomā, ka, pēc visu prātīgo ļaužu atziņas, esmu būtne, kas drīkst parādīties vienīgi pasakās, un tu zini, mīļo Baltazar, ka šādām būtnēm atļauts izturēties dīvaini un melst blēņas, cik vien tīk, it īpaši, ja aiz visa tā slēpjas kaut kas tāds, ko nevar gluži vienkārši atspēkot. — Bet — turpināsim! Ja feja Rozabelverde ar tādu dedzību uzņēmās rūpes par kroplīgo Cinobcru, tad tu, manu mīļo Baltazar, nenoliedzami atrodies manā aizsardzībā. Tātad uzklausi, ko esmu nodomājis tavā labā darīt! Vakar mani apciemoja burvis Lotoss, atnesdams tūkstoš sveicienu, bet arī tūkstoš pārmetumu no princeses Balzamīnes, kas,j)amozdamās no dusas, ar ilgošanos izstiepusi rokas pēc manis no Carta-Bhades, šīs saldai mūzikai līdzīgās dzejas, kurā apdziedāta mūsu pirmā mīlestība. Ari mans senais draugs, ministrs Juhī, laipni māj no polārzvaigznes. — Man jāpošas ceļā uz tālo Indiju! — Savu lauku muižiņu, kuru atstāju, nevēlētos redzēt neviena cita rokās, kā vien tavējās. Rīt došos uz Kcrepesu un likšu pēc visiem likumiem izgatavot dāvinājuma rakstu, kurā uzdošos par tavu tēvoci. Kad nu Cinobcra burvestību vara būs lauzta un tu nostāsies profesora Moša Terpina priekšā kā lieliskas lauku muižas un vērā liekamu ienākumu īpašnieks, lai izlūgtos daiļās Kandidas roku, tad viņš ar vislielāko prieku tam piekritīs. Vēl vairāk! — Ja tu kopā ar Kandidu apmetlsics manā lauku mājā, tava laulības dzīves laime būs nodrošināta. Zem skaistajiem kokiem aug viss, kas mājturībā nepieciešams: ne vien vislieliskākie augļi, bet arī visnevainojamākie kāposti, turklāt vislieliskākās un garšīgākās saknes, kādas tuvākajā apkaimē neatrast. Tavai sievai nekad netrūks nedz pirmo salātu, nedz agrīno sparģeļu. Virtuve tika ierīkota tā, ka vira nekad nekūsā pāri poda malām un neviens ēdiens nepiedeg, kaut arī tu nokavētu maltīti par veselu stundu. Paklājiem, krēsliem un dīvānu pārvalkiem piemīt tā īpatnība, ka dienestmeitām, lai cik neveiklas viņas būtu, nekad neizdosies uzmest uz tiem nevienu traipu, tāpat kā neplīsīs nedz porcelāna, nedz stikla trauki, kaut arī kalpi netaupītu nekādas pūles, lai nomestu tos uz pašas cietākās grīdas. Beidzot — ik reizes, kad tava sieva rīkos Veļas dienu, lielajā pļaviņā aiz mājas būs visskaistākais, vissaulainākais laiks, kaut ari visapkārt litu, rūcinātu un zibeņotu. īsi sakot, mīļo Baltazar, ir gādāts par to, lai mājas laimi pie daiļās Kandidas sāniem tu baudītu mierīgi un netraucēti!

Taču man pienācis laiks atgriezties mājās, lai kopā ar draugu Lotosu sāktu gatavoties drīzai aizceļošanai. Paliec sveiks, mīļo Baltazar!

Beidzis runāt, Prospērs reizi — divas uzsvilpa spārei, kas zumzēdama tūliņ atlaidās. Uzlicis spārei iemauktus, viņš iemetās seglos. Taču, jau laizdamies prom, viņš pēkšņi pieturēja un pagriezās pret Baltazaru:

— Gandrīz, — Prospērs sacīja, — aizmirsu tavu draugu Fabianu. Reiz, būdams nebēdnīgā omā, pārāk bargi sodīju viņu parvīzdegunību. Šajā tabakdozē atrodas tas, kas viņu iepriecinās!

Prospērs sniedza Baltazaram mazu, spoži nospodrinātu bruņurupuča čaulas tabakdozīti, kuru tas noslēpa tāpat kā lorneti, ko bija saņēmis no Prospēra Cinobcra burvestības varas laušanai.

Tad Prospērs Alpanuss, sēdēdams spāres mugurā, aizlidoja cauri krūmājam, tā ka gaiss iešalcās, bet meža balsis ieskanējās saldāk un spēcīgāk.

Baltazars atgriezās Hohjakobshcimā, sirdi juzdams svētlaimi, aizgrābtību un visjaukākās cerības.

ASTOTĀ NODAĻA

Kā Fabians savu svārku garo ļipu dēļ tapa uzskatīts par sektantu un dumpinieku. — Kā firsts Barzanufs noslēpās aiz kamīna aizslietņa un atbrīvoja no darba Dabas resursu kancelejas ģenerāldirektoru. — Cinobera bēgšana no Moša Terpina mājas. — Kā Mošs Terpins grasījās izjāt ar tauriņu un kļūt par ķeizaru, bet pēc tam devās pie miera.

Pašā rīta agrumā, kad uz ceļiem un ielām vēl neredzēja ļaudis, Baltazars ielavījās Kerepesā un tūliņ aizsteidzās pie sava drauga Fabiana. Kad viņš pieklauvēja pie istabas durvīm, gurdena balss atsaucās:

— Iekšā!

Bāls, pārvērties, bezcerīgu sāpju apēnotu vaigu, gultā gulēja Fabians.

—    Dieva dēļ! — iesaucās Baltazars, — Dieva dēļ, saki, draugs, kas tev noticis?

—    Ak, draugs, — lūstošā balsī atbildēja Fabians, ar pūlēm pasliedamics augšup, — esmu pagalam, beigts un pagalam! Nolādētie raganu zavēkļi, ko man — es zinu — uzsūtījis atriebīgais Prospērs Alpanuss, icdzīs'mani postā!

—    Kā tas iespējams? — jautāja Baltazars, — burvestības, raganu zavēkļi — senāk tu nekam tādam neticēji! *

—    Ak, — raudulīgā balsī turpināja Fabians, — tagad es ticu visam — burvjiem un raganām, zemes un ūdens gariem, žurku ķēniņam un alrauna saknei — visam, kam vien vēlies. Ja kādu, tāpat kā mani, vajā šādi ērmi, tas ir ar mieru padoties! — Tu taču vēl atceries ellišķīgo kņadu, ko izraisīja mani svārki, kad mēs atgriezāmies no Prospēra Alpanusa? Jā, kaut nu ar to būtu bijis gana! — Paveries mazliet apkārt, mīļo Baltazar!

Baltazars tā arī darīja un ieraudzīja visapkārt pie visām sienām karājamies neskaitāmu daudzumu visdažādākā piegriezuma fraku, virssvārku un vamžu.

— Ko tas nozīmē? — viņš iesaucās, — vai gribi atvērt krāmu bodi?

—   Nezobojies, — atbildēja Fabians, — nezobojies, mīļais draugs! Visus šos apģērbus pasūtīju pie visslavenākajiem drēbniekiem, allaž cerēdams, ka beidzot tomCr izdosies izbēgt no nelaimīgā lāsta, kas gulstas uz maniem svārkiem, taču veltīgi. Tikko visskaistākos svārkus, kas man derēja kā uzlieti, pavalkāju tikai dažas minūtes, piedurknes uzraujas līdz pleciem, bet ļipas velkas nopakaļ kā aste sešu olekšu garumā. Izmisumā liku šūdināt sev šo jaciņu ar pasaulsgarajām Pjēro piedurknēm. — Raujieties nu, piedurknes, es nodomāju, — stiepieties nu, stērbeles, tad viss izlīdzināsies!

Taču pāris minūšu laikā notika gluži tas pats, kas ar visiem pārējiem svārkiem! — Visveiklāko drēbnieku pūles un māka neiespēja ne nieka pret sasodīto burvestību! Pats par sevi saprotams, ka mani, kur vien parādījos, izzoboja un apņirdza, taču drīz vien mana netīšā stūrgalvība allaž no jauna parādīties šādos nolādētos svārkos, izraisīja gluži citādu nosodījumu. Tas vēl bija pats mazākais ļaunums, ka sievietes man pārmeta neredzētu uzpūtību un gaumes trūkumu, jo es, spītējot visiem pieklājības noteikumiem, katrā ziņā gribot sabiedrībā parādīties plikām rokām, laikam uzskatīdams tās par ļoti daiļām. Jo teologi drīz vien izdaudzināja mani par sektantu, strīdēdamies vienīgi par to, vai esmu pieskaitāms pie kailročiem vai garļipaiņiem, taču bija vienisprātis, ka abas sektas visaugstākajā mērā bīstamas, jo abas atzīst pilnīgu gribas brīvību un nekaunīgā kārtā uzdrīkstas domāt tā, kā pašām patīk. Diplomāti uzskatīja mani par zemisku kūdītāju. Viņi apgalvoja, ka ar savām garajām svārku ļipām es gribot modināt tautas neapmierinātību, uzkūdīdams to valdībai, un ka vispār es piederot pie slepenas bandas, kuras pazīšanās zīme ir īsas piedurknes. Jau kopš ilgāka laika šur un tur nākts uz pēdām īspiedurknainajiem, no kuriem, ņemot vērā, ka viņi nopūlas it visur ieviest jebkurai valsts iekārtai bīstamo poēziju, kā arī apšaubīt firsta nemaldību, jābaidās tāpat kā no jezuītiem, ja ne vēl vairāk. īsi sakot, stāvoklis kļuva aizvien nopietnāks un nopietnāks, līdz mani pie sevis uzaicināja rektors. Jau iepriekš paredzēju nelaimi, kas notiks, ja uzvilkšu svārkus, tāpēc ierados vestē. Par to rektors sadusmojās, jo domāja, ka gribu viņu izsmiet, un uzkliedza man, lai nedēļas laikā ierodos pie viņa pieklājīgos svārkos, pretējā gadījumā viņš ierosināšot mani bez jebkādas žēlastības izslēgt no universitātes. — Šodien termiņš beidzas! — Ak, es nelaimīgais! Ak, nolādētais Prospērs Alpanuss!

—    Rimsties! — iesaucās Baltazars, — rimsties, mīļais draugs Fabian, nenoniecini manu labo, dārgo tēvoci, kas man uzdāvināja lauku muižu! Ari tev viņš nevēl ļaunu, kaut gan jāatzīst, ka par vīzdegunību, kādu tu pret viņu atļāvies, tiki sodīts pārāk bargi. — Taču esmu ieradies, lai tev palīdzētu! Prospērs Alpanuss sūta tev šo tabakdozīti, kas darīs galu visām tavām ciešanām!

Tā runādams, Baltazars izvilka no kabatas bruņurupuča čaulas tabakdozīti, ko bija saņēmis no Prospēra Alpanusa, un sniedza to izmisušajam Fabianatn.

—   Ko gan, — tas sacīja, — ko gan var man līdzēt šis muļķīgais nieciņš? Kā maza bruņurupuča čaulas labakdozīte var iespaidot manu svārku izskatu?

— To es nezinu, — atbildēja Baltazars, — taču mans dārgais tēvocis nevarēja un negribēja mani mānīt; es viņam pilnīgi uzticos, tāpēc ver vien vaļā tabakdozi, mīļo Fabian, paskatīsimies, kas tur iekšā!

Fabians darīja, kā vēlēts, un no tabakdozes izslīdēja brīnišķīga melna fraka, šūdināta no vissmalkākās vadmalas. Abi — gan Fabians, gan Baltazars — nespēja apspiest visdziļākās izbrīnās saucienu.

—   Ha, es saprotu tevi, — iesaucās Baltazars, — es saprotu tevi, Prospēr, manu dārgo tēvoc! Šis svārks derēs — visu burvestību vara taps lauzta!

Fabians bez kavēšanās uzvilka fraku, un tas, ko Baltazars bija nojautis, piepildījās. Skaistā fraka Fabianam derēja tik labi, kā vēl neviena cita nebija derējusi, turklāt par piedurkņu uzraušanos vai stērbeļu pagarināšanos nebija ne domas.

Aiz prieka nevarēdams ne rimties, Fabians nolēma uz karstām pēdām steigties pie rektora savā jaunajā, labi piegulošajā frakā, lai godam nokārtotu visus pārpratumus.

Tagad Baltazars sīki izstāstīja draugam par savu satikšanos ar Prospēru Alpanusu mežā, kā arī par līdzekli, ko saņēmis no viņa, lai. darītu galu kroplīgā īkstīša nedarbiem. Fabians, kļuvis gluži cits cilvēks, kopš atbrīvojies no visām šaubām, pār mēru cildināja Prospēra cēlsirdību, piedāvādamies sniegt palīdzīgu roku Cinobera burvju varas laušanā. Šajā acumirklī Baltazars, pametis skatienu logā, ieraudzīja referendāriju Pulheru, kas gaužām sadrūmis grasījās pagriezties ap stūri.

Baltazara uzdevumā Fabians, izbāzis galvu pa logu, māja un aicināja referendāriju bez kavēšanās uzkāpt pie viņa.

Tikko ienācis, Pulhers iesaucās:

— Cik gan brīnišķīgi svārki tev mugurā, mīļo Fabian!

Taču tas, steigdamies pie rektora, vienīgi attrauca, ka Baltazars viņam visu izskaidros.

Kad nu Baltazars referendārijam visu notikušo bija sīki izklāstījis, pēdējais sacīja:

—  Nupat pienācis īstais laiks, lai atbrīvotos no riebīgā nešķīsteņa! Jo tieši šodien viņš visā krāšņumā svin savu saderināšanos ar Kandidu, bet uzpūtīgais Mošs Tcrpins rīko lielus svētkus, kuros ielūdzis pat firstu. Tieši šo svinību laikā ielauzīsimies profesora mājā un uzbruksim mazajam. Sveču zālē ņetrūks, lai bīstamos matus acumirklī varētu sadedzināt.

Draugi paspēja pārspriest un vienoties vēl par šo un to, kad pēkšņi, sejai priekā starojot, atgriezās Fabians. •

—  Cik lieliski, — viņš iesaucās, — cik lieliski izpaudās spēks, kas piemīt no bruņurupuča čaulas tabakdozes izslīdējušajam svārkam! Līdzko ienācu rektora istabā, viņš apmierināts pasmaidīja. «Ahā,»viņš mani uzrunāja, «ahā, es redzu, miļo Fabian, ka esat atbrīvojies no saviem dīvainajiem maldiem! — Nu, karstgalvji — tādi, kā jūs — viegli aizraujas līdz galējībai! Nekad neesmu uzskatījis, ka jūsu izturēšanos nosaka reliģiska jūsma — drīzāk gan nepareizi izprasts patriotisms, — tieksme pēc ārkārtējā, kas balstās uz senatnes varoņu piemēra. — Jā, šādu skaistu, labi piegulošu fraku es atzīstu! — Kad cēlsirdīgi jaunekļi tērpjas šādās frakās — ar tik piemērota garuma piedurknēm un ļipām —, tas nāk par labu valstij, par labu visai pasaulei. Palieciet uzticīgs, Fabian, šādam tikumam, šādai krietnuma izpratnei — no tās izaug patiess varoņgars!» — Rektors, acīs sariešoties spožām asarām, apkampa mani. Pats nesaprotu, kā tas gadījās, ka izvilku mazo bruņurupuča čaulas tabakdozi, no kuras bija nākuši svārki, kuru kabatā tagad glabāju dozi. «Atļaujiet!» sacīja rektors, sakļaudams īkšķi un rādītājpirkstu. Pats nezinādams, vai dozē tabaka vispār ir, atsitu to vaļā. Rektors pagrāba šķipsniņu, iešņauca, satvēra manu roku un cieši to saspieda, bet pēc tam, asarām pār vaigiem ritot, dziļi aizkustināts sacīja: «Cēlais jaunekli, kas par lielisku šņaucienu! — Viss ir piedots un aizmirsts, — atnāciet šodien pie manis pusdienas!» — Jūs redzat, draugi, ka visas manas ciešanas beigušās, un, ja mums šodien izdosies salauzt Cinobera burvju varu, kā tas visnotaļ gaidāms, tad priekšdienās arī jūs būsiet laimīgi!

Simtiem sveču apgaismotajā zālē, aplicis Zaļi plankumainā tīģera ordeņa lenti ar divdesmit pogām, zobenu pie sāniem, spalvām greznotu cepuri padusē, stāvēja mazais Cinobcrs šarlaksarkanā, izšuvumiem rotātā svārkā. Viņam blakus, starodama visā jaunības krāšņumā un piemīlībā, — daiļā Kandida līgavas tērpā. Cinobers bija satvēris viņas roku, ko laiku pa laikam, visnotaļ pretīgi ņirgdams un smīnēdams, spieda pie lūpām. Un ikreiz, kad viņš to darīja, Kandidas vaigos iesitās spējš sārtums, bet viņas acis noraudzījās uz mazo vīreli visdedzīgākajā mīlestībā. Bija drausmīgi viņus abus vērot, un, ja neviens no klātesošajiem, sadusmots par piedauzīgo valdzināšanu, nesatvēra un neiemeta kamīna liesmās mazo pesteli, par to varēja pateikties vienīgi apmātībai, ko izraisīja Cinobera burvestības. Ap šo pāri godbijīgā attālumā bija sapulcējušies viesi. Vienīgi firsts Barzanufs stāvēja blakus Kandidai, mezdams visapkārt zīmīgus skatienus, kurus neviens īpaši neievēroja. Visu acis bija pievērstas vienīgi līgavai un līgavainim, kavēdamies pie Cinobera lūpām, kas laiku pa laikam noburkšķēja dažus nesaprotamus vārdus, kam ikreiz kā vislielākās apbrīnas apliecinājums sekoja viesu izdvestais, paklusais «ak!».

Klāt bija laiks apmainīties saderināšanās gredzeniem. Loka vidū ienāca Mošs Terpins, nesdams greznu šķīvi, uz kura zvīļoja gredzeni. Viņš ieklepojās, — Cinobers paslējās pirkstgalos, cik augstu vien spēja, sniegdamies līgavai gandrīz līdz elkoņiem. Visi saspringa gaidās, — te pēkšņi atskan svešas balsis, zāles durvis atsprāgst vaļā, iebrāžas

Baltazars, bet aiz viņa Pulhers Fabians! — Viņi laužas cauri viesu lokam.

—  Ko tas nozīmē? Ko šie svešinieki grib? — cits caur citu sauc klātesošie.

Firsts Barzanufs izbailes kliedz:

—  Sacelšanās! Dumpis! Sardze! — un ātri paslēpjas aiz kamīna aizslietņa.

Mošs Terpins sazīmē Baltazaru, kas jau izlauzies līdz Cinoberam,

un sauc:

—  Studenta kungs! Vai esat traks? Pavisam zaudējis saprašanu? Kā jūs uzdrīkstaties ielauzties saderināšanās svinībās? Ļaudis! Viesi! Kalpi! Metiet ārā šo rupekli!

Taču Baltazars, nelikdamies ne zinis par profesora klaigāšanu, ir jau izvilcis ProspCra lorneti un caur to cieši nopēta Cinobera galvvidu. It kā elektriskās strāvas skarts, Cinobers izgrūž spalgu kaķa brēcienu, kas atbalsojas visā zāle. Kandida nesamaņā noslīgst uz krēsla; viesi, kas bija stāvējuši slēgtā lokā, aizvirpuļo kur kurais. Pavisam skaidri Baltazars saskata ugunssārti zvīļojošo svītru Cinobera matos, pielec klāt un saķer vinu. Cinobers pretojas — spārdās ar kājelCm, skrāpējas un kož.

— Turiet! Turiet! — sauc Baltazars.

Tad Fabians un Pulhers saķer mazo vīreli, tā ka tas nevar ne pagrozīties, ne izlocīties, bet Baltazars stingri un piesardzīgi satver sarkanos matus, ar vienu rāvienu izrauj tos, pieskrien pie kamīna, iemet ugunī. Mati uzsprakšķ, noskan apdullinošs sprādziens, un visi klātesošie pamostas kā no sapņa.

Tur stāv mazais Cinobers, kas ar pūlCm pierausies kājās, un lamājas un sodās, pieprasīdams, lai nekaunīgie miera traucētāji, kas pielikuši rokas valsts ministra svētajai personai, uz vietas taptu saķerti un iemesti visdziļākajā cietumā. Bet viesi taujā cits citam:

— No kurienes šeit uzradies mazais kūleņu metējs? Ko šis mazais neradījums grib?

Bet, tā kā īkstītis joprojām plosās, dauza ar kājelēm grīdu, pa starpām saukdams:

—  Esmu ministrs Cinobers! Esmu ministrs Cinobers! Zaļi plankumainais tīģeris ar divdesmit pogām! — Zālē atskan nevaldāmi smiekli.

Visi apstāj mazo ērmu, vīrieši paceļ viņu un met cits citam kā rokasbumbu; viena pēc otras no ordcņlentes izsprāgst pogas, Cinobers pazaudē cepuri, kurpes. Firsts Barzanufs atstāj kamīna aizslietni un ienāk burzmas vidū. Tad mazais iespiedzas:

— First Barzanuf! Jūsu gaišība! Glābiet savu ministru, savu mīluli! Palīgā! Palīgā! Valsts briesmās! Zaļi plankumainais tīģeris — vai! vai!

Firsts uzmet mazajam bargu skatienu un ātrā gaitā soļo uz durvīm. Ceļā viņam pagadās Mošs Terpins, viņš satver to, ievelk kādā kaktā un, acīm nikni zibšņojot, saka:

—   Jūs uzdrīkstaties šeit, sava firsta, savas zemes tēva, priekšā nospēlēt muļķīgu komēdiju? Jūs ielūdzat mani uz savas meitas saderināšanās' svinībām ar manu ministru Cinoberu, bet sava ministra Cinobera vietā es atrodu šeit krāšņās drēbēs ietērptu atbaidošu kropli! — Jums jāzina, kungs, ka šis joks uzskatāms par valsts nodevību, un jūs saņemtu stingru sodu, ja nebūtu visnotaļ aušīgs cilvēks, kam vieta trakomājā. — Es atceļu jūs no Dabas resursu kancelejas ģenerāldirektora amata un turpmāk aizliedzu jebkādus pētījumus manā vīnapagrabā! — Adieu!

To izteicis, firsts aizbrāzās.

Bet Mošs Terpins, dusmās drebēdams, metās virsū mazajam vīrelim, saķēra to aiz garajiem, pinkainajiem matiem un aizvilka pie loga.

— Lec lejā, — viņš kliedza, — lec lejā, ļaunais, nekrietnais izdzimteni, kas esi mani tik apkaunojošā kārtā pievīlis, kas esi man nolaupījis visu dzīves laimi!

Viņš grasījās mazo izgrūst pa atvērto logu, taču zooloģiskā kabineta uzraugs, kas arī bija ielūgts viesībās, zibens ātrumā pielēca klāt un satvēra mazo, izraudams to no Moša Terpina ķetnām.

—  Rimstieties, — sacīja uzraugs, — rimstieties, profesora kungs, nepalaidiet nagus pret firsta īpašumu! Tas nav nekāds izdzimums, tas ir Myceles Beelzebub — Simia Beelzebub, kas izbēdzis no muzeja.

— Simia Beelzebub! Simia Beelzebub! — no visām pusēm atskanēja skaļu smieklu pavadīti izsaucieni.

Taču, tikko uzraugs bija paņēmis mazo uz rokas un ciešāk tajā ieskatījies, viņš sapīcis iesaucās:

— Ko es redzu? — Tas jau nav Simia Beelzebub 's, bet gan nelietīgs, riebīgs alrauns! Tpu! Tpu!

Tā runādams, viņš nosvieda mazo zāles vidū.

Viesu ņirdzīgo smieklu pavadīts, mazais, pīkstēdams un ņurdēdams, izskrēja pa durvīm — lejā pa kāpnēm — ātrāk, ātrāk uz mājām! Neviens no Cinobera kalpotājiem viņu pat nepamanīja.

Pa to laiku, kamēr zālē risinājās šie nolikumi, Baltazars bija devies uz kabinetu, kurā, kā viņš bija uzzinājis, tapusi ienesta samaņu zaudējusī Kandida. Baltazars metās viņai pie kājām, skūpstīja rokas, sauca vismaigākajos vārdos. Beidzot ar dziļu nopūtu Kandida atvēra acis un, ieraudzījusi Baltazaru, sajūsmā iesaucās:

—  Beidzot — beidzot tu esi šeit, manu mīļo Baltazar! Ak, esmu gandrīz vai nobeigusies aiz mīlas un sāpēm! Un visu šo laiku manās ausīs skanēja lakstīgalas dziesma, kas tā saviļņo purpurrozi, ka pa lāsei vien iztek tās sirds asinis!

Pēc tam, visu ap sevi aizmirsdama, Kandida izstāstīja, kā viņu savalgojis ļauns, atbaidošs sapnis, kā viņai šķitis, ka pie sirds cieši piekļāvies pretīgs neradījums, kuram viņai jādāvā sava mīlestība, jo citādi rīkoties viņa nespēj. Neradījums pratis izlikties, ka izskatās līdzīgs Baltazara'm; bet, kaut arī, ļoti neatlaidīgi domājot par

Baltazaru, viņa sapratusi, ka ncradljums nav Baitazars, neizprotamā kārtā viņai tomēr licies, ka tas jāmīl tieši Baltazara dēļ.

Par to, kā risinājušies nesenie notikumi, Baitazars Kandidai paskaidroja vienīgi tik daudz, cik bija iespējams, pagalam nesamulsinot 'viņas jau tā satraukto dvēseli. Šai sarunai sekoja, kā jau mīlētāju starpā parasts, tūkstošiem apliecinājumu, tūkstošiem mūžīgas mīlestības un uzticības zvērestu. Tos izteicot, viņi apskāvās un visdziļākajā maigumā dedzīgi glaudās viens pie otra krūtīm, bet viņu sirdis līdz malām pildīja pati debesu svētlaime un jūsma.

Rokas lauzīdams un gauzdamies, ienāca Mošs Terpins, bet viņam pa pēdām sekoja Pulhcrs un Fabians, joprojām, taču bez panākumiem, viņu mierinādami.

—  Nē! — sauca Mošs Terpins, — nē, esmu galīgi beigts cilvēks! Neesmu vairs Valsts dabas resursu kancelejas ģenerāldirektors! Nekādu pētījumu vairs firsta pagrabā — viņš liedz man savu labvēlību, bet es biju cerējis kļūt par Zaļi plankumainā tīģera bruņinieku ar vismaz piecām pogām! Viss pagalam! — Ko gan viņa ekselence, cienījamais ministrs Cinobers, sacīs, kad uzzinās, ka esmu nelietīgu izdzimumu — Simia Bcelzebub cauda prehensili*, vai kā nu to sauc, noturējis par viņa ekselenci? Ak Dievs, arī viņa naids nāks pār manu galvu! — Alikantc! — Alikante!

— Bet, dārgo profesor, — abi draugi viņu mierināja, — cienījamais ģcncrāldircktor, apdomājiet taču, ka nav vairs nekāda ministra Cinobera! — Jūs nepavisam neesat maldījies: ar burvju spējām, ko saņēmis no fejas Rozabelverdcs, šis ķēmīgais knēvelis bija jūs, tāpat kā mūs visus, apstulbinājis!

Tad Baitazars izstāstīja, kā notikumi risinājušies no paša sākuma.

Profesors klausījās un klausījās, līdz Baitazars ar savu stāstu bija galā, tad viņš iesaucās:

—  Vai esmu nomodā? Vai nesapņoju? Raganas, burvji, maģiskie spoguļi, simpātijas — kā lai noticu šādām blēņām?

—  Ak, dārgais profesora kungs, — Fabians viņu pārtrauca, — ja jums, tāpat kā man, būtu nācies kādu laiciņu pavalkāt svārkus ar īsām piedurknēm un garām ļipām, jūs ar prieku noticētu itin visam!

—  Jā, — atsaucās Mošs Terpins, — jā, tā ir taisnība! Jā, mani apmānījis apburts neradījums — es neturos vairs kājās — es lidoju uz griestiem — Prospērs Alpanuss ieradies pēc manis — es izjāju ar taureni — ļauju, lai mani sasukā feja Rozabelverde — patversmes jaunkundze'fon Rozenšēna — un kļūstu ministrs — ķēniņš — ķeizars!

Pēc tam Mošs Terpins sāka lēkāt pa istabu, klaigādams un gavilēdams, tā ka bija jābīstas par vina saprašanu, līdz beidzot, galīgi pārguris, atslīga atzveltnes krēslā. 1ad viņam tuvojās Kandida un Baitazars. Viņi stāstīja par to, cik kvēli — vairāk par visu pasaulē — mīl viens otru, ka nespēj pat dzīvot viens bez otra, un šī atzīšanās modināja tādas skumjas, ka Mošs Terpins no tiesas mazliet apraudājās.

—  Dariet, — viņš šņukstēdams sacīja, — dariet, bCrni, kā jums tīk! Precieties — mīliet viens otru, — cietiet kopā badu, jo no manis Kandida pūrā nesaņems ne graša!

Kas attiecoties uz badošanos, Baltazars smaidīdams iebilda, tad viņš cerot profesora kungu pārliecināt, ka tāda nelaime viņiem nedraudot, jo tēvocis Prospērs Alpanuss pietiekamā mērā nodrošinājis viņa nākotni.

—   Pārliecini mani, — profesors gurdeni sacīja, — pārliecini mani, mīļais dēls, ja vien vari, bet dari to rīt, jo, ja negribu zaudēt saprašanu, ja negribu, lai man pārplīst galva, man tūdaļ jāliekas gultā!

Tā ari viņš darīja uz līdzenas vietas.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kāda uzticama kambarsulaiņa apmulsums. — Kā vecā I.īze izraisīja dumpi, b«t ministrs Cinobers bēgot paslīdēja. — Cik dīvainā veidā firsta galma ārsts izskaidroja Cinobera pēkšņās nāves cēloni. — Kā firsts ftarzanufs bēdājās un ēda sīpolus, taču Cinobera zaudējums bija un palika neaizstājams.

, Ministra Cinobera kariete gandrīz visu nakti veltīgi bija nostāvējusi pie Moša Terpina mājas. Ne reizi vien jCgeram* tika apgalvots, ka viņa ekselence droši vien jau sen atstājusi viesību namu, bet jēgers, savukārt, domāja, ka viņa ekselence nekādā ziņā nebūs kājām skrējusi pa vētru un lietu mājup. Kad nu beidzot tika apdzēstas visas sveces un noslēgtas durvis, jēgeram tomēr nācās braukt projām ar tukšu karieti, taču ministra mājā viņš bez kavēšanās pamodināja kambarsulaini, lai iztaujātu, vai ministrs ar Dieva palīgu ieradies un kādā veidā tas noticis.

— Viņa ekselence, — kambarsulainis čukstēja jēgeram ausī, — viņa * ekselence vakar pārnāca dziļā krēslā, bet tagad — tiktāl viss ir skaidrs guļ gultā, cieši aizmidzis. Bet, manu dārgo jēgcr, kādā veidā viņš ieradās! — Es jums visu izstāstīšu, taču — tālāk ne vārda! — Esmu pazudis cilvēks, ja viņa ekselence uzzinās, ka tas biju es, kas tumšajā gaitenī patrāpījās viņam pa kājām! Zaudēšu savu vietu, jo, kaut gan maza auguma, viņa ekselence ir ārkārtīgi nesavaldīgs — ātri aizsvilstas un dusmās zaudē galvu: vel vakar ar kailu zobenu viņš sadurstīja cauru kā sietu kādu nekaunīgu peli, kas bija iedrošinājusies lēkāt pa viņa ekselences guļamistabu. — Ņu labi! Tātad — krēslā paķeru savu mētclīli un grasos klusītiņām aizlavītics uz krodziņu pāri ielai, lai izspēlētu kādu triktraka partiju, te pēkšņi kāds šņaukādams un šļūkādams nāk man pretī pa kāpnēm un tumšajā gaitenī ieskrien starp kājām, atsizdamies pret grīdu, tad izgrūž spalgu kaķa brēcienu, turklāt sākdams urkšķēt kā… Ak Dievs! Jēger, goda vīrs, — mēli aiz zobiem! — citādi csmu.pagalam! Panāciet mazliet tuvāk! Un urkšķ tad tā, kā mēdz urkstēt mūsu žēlīgā ekselence, kad pavārs apsvilinājis teļa gurnu vai arī kaut kas cits valstī nav īsti kārtībā.

Pēdējos vārdus sulainis, aizlicis mutei plaukstu priekšā, bija iečukstējis jēgeram ausī. Jēgers atsprāga atpakaļ un, savilkdams dziļdomīgu vaigu, iesaucās:

— Vai tas var būt?

— Jā, — kambarsulainis turpināja, — navšaubu, ka tā bija mūsu žēlīgā ekselence, kas man gaitenī izskrēja starp kājām. Skaidri dzirdēju, kā cienīgais kungs, piebīdīdams krēslas pie istabu durvīm, atvēra tās citu pēc citas, līdz nonāca savā guļamistabā. Neuzdrošinājos viņam sekot, taču pēc pāris stundiņām pielavījos pie guļamtelpas durvīm un ieklausījos, Tur krāca mūsu mīļā ekselence gluži tāpat, kā allaž, kad priekšā lieli darbi. — Jēger! «Debesīs un virs zemes notiek vairāk dīvainību, nekā mēs savā prātā spējam apjēgt!» Šos vārdus dzirdēju reiz teātrī, kur tos sacīja Kāds grūtsirdīgs princis, kas bija tērpies viscaur melnā un ļoti baidījās no pelēkās kartona bruņās ieģērbta vīra. — Jēger, droši vien vakar notikušas dīvainas lietas, kas pamudinājušas ekselenci doties mājup. Pie profesora viesojies arī firsts, — varbūt ka tas izteicis savas domas par tādu vai citādu jautājumu — par kādu jauku reformiņu — un te nu pēkšņi ministrs iedegas, pamet savas saderināšanās svinības, lai bez kavēšanās sāktu strādāt valsts labā. — Es jau pēc krākšanas nopratu: jā, tiks pieņemts kāds svarīgs un izšķirošs lēmums! Ak, jēger, iespējams, ka agrāk vai vēlāk mums visiem nāksies no jauna ataudzēt bizes! — Bet, dārgais draugs, dosimies lejā un kā uzticami kalpi paklausīsimies pie guļamistabas durvīm, vai viņa ekselence vēl joprojām micrigi atdusas, ļaudams izkristalizēties domām, kas radušās viņa galvā!

Abi — sulainis un jēgers — pielavījās pie durvīm un ieklausījās. Cinobcrs krāca, stabulēja un svelpa visapbrīnojamākās toņkārtās. Abi kalpotāji sastinga klusā bijībā, tad sulainis, dziļi aizkustināts, ierunājās:

— Cik dižens cilvēks tomēr ir mūsu ministra kungs!

Jau agrā rīta stundā ministra mājas apakšējā slāvā sacēlās varens troksnis. Kāda veca, nožēlojamās, sen izbalojašās svētdienas drānās ģērbusies, zemnieku sieva bija ielauzusies mājā un pieprasījusi durvju sargam, lai tas bez kavēšanās ved viņu pie dēliņa niazā Caheja. Durvju sargs bija sievai aizrādījis, ka māju apdzīvo viņa ekselence fon Cinobcrs, Zaļi plankumainā tīģera ordeņa ar divdesmit pogām kavalieris, bet starp kalpotājiem nav neviena, kas patiešām sauktos vai arī būtu iedēvēts par Cahcju. Pēc šā paskaidrojuma, sieva, gluži neprātīgi gavilēdama, iesaukusies, ka tieši ministrs Cinobera kungs ar divdesmit pogām jau esot viņas mīļais dēliņš — mazais Cahcjs. Dzirdot sievas klaigāšanu un durvju sarga pērkondimdošos lāstus, gaitenī bija saskrējuši visi mājas iemītnieki, bet troksnis kļuva aizvien skaļāks un skaļāks. Kad lejā nonāca sulainis, lai izdzenātu ļaudis, kas tik nekaunīgā kārtā, traucēja viņa ekselences rīta nomiedzi, patlaban no mājas tika izmesta sieva, kuru visi uzskatīja par garā vāju.

Bel tad sieva apsēdās uz pretējās mājas akmens kāpnēm un elsodama žēlojās, ka rupjie cilvēki tur — pretējā mājā — negribot ielaist viņu pie karsti mīļotā dēliņa — mazā Caheja, kas kļuvis par ministru, Pienākdami cits pēc cita, ap sievu sapulcējās daudz ļaužu, kam viņa atkal un atkal atkārtoja, ka ministrs Cinobers nav neviens cits, kā viņas dēls, kas bērnībā nosaukts par Caheju, tā ka beigu beigās cilvēki nesaprata, vai sieva būtu jāuzskata par traku vai jāpieņe'm, ka viņas vārdos patiešām slēpjas kāda jēga.

Sieva nenovērsa acis no Cinobera loga. Beidzot viņa skanīgi iesmējās, sasita plaukstas un pārmēru skaļi iegavilējās:

— Lūk, kur viņš! Lūk, kur viņš, manas sirds lolojums, mans mazais koboldiņš! — Labrīt, mazo Cahej! Labrīt, mazo Cahej!

Visi ļaudis pavērās turp, uz kurieni norādīja sieva, un, ieraudzījuši mazo Ci'nobcru ar izšuvumiem greznotajā šarlaksarkanajā tērpā, Zaļi plankumainā tīģera ordeņlcnti pāri plecam, stāvam pie loga, kas sniedzās līdz grīdai, tā ka viss viņa augums caur lielajām rūtīm bija skaidri saredzams, smējās pilnā kaklā, trokšņoja un klaigāja:

— Mazais Cahejs! Mazais Cahejs! Ei, paskatieties taču uz šo mazo uzposto paviānu! Neredzēts izdzimums! — Alrauns! — Mazais Cahejs! — Mazais Cahejs!

Durvju sargs, kā arī visi pārējie Cinobera kalpotāji, izskrēja uz ielas, lai palūkotos, par ko ļaudis tik nevaldāmi smejas un uzjautrinās. Bet, tikko ieraudzījuši savu kungu, viņi sāka smieties un klaigāt vēl trakāk nekā pārējie:

— Mazais Cahejs! — Mazais Cahejs! — Burvju vīrelis! — Īkstītis! — Alrauns!

Šķila, ka ministrs tikai nupat pamana, ka neprātīgā ērmošanās uz ielas attiecas uz viņu. Viņš atrāva vaļā logu un, skatīdamies lejup dusmās zibošām acīm, kliedza un plosījās, dīvaini lēkādams aiz niknuma, draudēdams ar sardzi, policiju, restēm un cietoksni.

Bet, jo vairāk ekselence dusmās ārdījās, jo vairāk pieauga troksnis un smiekli. Nelaimīgajam ministram sāka mest ar akmeņiem — augļiem — saknēm — ar it visu, kas gadījās pa rokai. Viņam nācās paslēpties mājā.

— Augstais Dievs! — kambarsulainis izbailēs sauca, — šis mazais, atbaidošais briesmonis taču lūkojās pa viņa žēlīgās ekselences logu! — Ko tas nozīmē? — Kā šis mazais pestelis iekļuvis ministra istabā?

Izkliedzis šos vārdus, kambarsulainis metās pa kāpnēm augšup, bet, tāpat kā iepriekš, atrada ministra guļamtelpas durvis cieši aizslēgtas. Viņš uzdrošinājās klusiņām pieklauvēt. — Nekādas atbildes.

Pa to laiku, Dievs vien zina kā, pūlī bija sākusies dobja murmināšana, no kuras izrietēja, ka mazais, ērmīgais briesmonis turaugšā no tiesas esot mazais Cahejs, kas pieņēmis lepno Cinobera vārdu un ar visvisādiem meliem un viltu sasniedzis augstu stāvokli. Balsis kļuva aizvien skaļākas un skaļākas.

— Nost ar mazo plēsoņu! Nost! Izkratiet mazo Caheju no ministra kamzoļa! Iesprostojiet krātiņā! Rādiet viņu par naudu gadatirgos! Aplīmējiet viņu ar vizuļzeltu un atdāviniett'bērniem par rotaļlietu! — Augšā! — Un ļaudis metās uzbrukumā mājai.

Kambarsulainis izmisumā lauzīja rokas.

—  Sacelšanās! Dumpis! Ekselence, atveriet durvis! Glābieties! — viņšTdaigāja, taču atbildi nesaņēma — atskanēja vienīgi kluss vaids.

Parādes, durvis tika izlauztas, ļaudis, mežonīgi smiedamies dārdināja augšup pa kāpnēm.

— Ir laiks! — iesaucās kambarsulainis un, ieskrējies, no visa spēka metās pret kabineta durvīm, tā ka tās brīkšķēdamas un krakšķēdamas izlēca no virām. — Taču no ekselences — Cinobera — ne vēsts.

— Ekselence! Visžēlīgā ekselence! Vai tad jūs nedzirdat sacelšanās troksni? Ekselence! Visžēlīgā ekselence, kur tad jūs pie … Dievs, piedod grēkus! — kur tad jums labpatīk atrasties? — Tā klaigāja sulainis, vislielākajā izmisumā skraidīdams pa istabām. Taču — nekādas atbildes, nevienas skaņas, tikai no marmora sienām mēdoši atsaucās atbalss. Cinobers šķita pagaisis klusi un bez pēdām. Troksnis ielā bija pierimis, un kambarsulainis saklausīja dobji skanīgu sievietes balsi, kas uzrunāja ļaudis, un, pavēries pa logu, redzēja, ka cilvēki, savā starpā klusi sarunādamies, cits pēc cita atstāj māju, uzmezdami pa domīgam skatienam augšējam logam.

—   Dumpis, šķiet, beidzies, — sacīja kambarsulainis, — tagad ekselence droši vien iznāks no savas slēptuves.

Viņš devās atpakaļ uz guļamistabu, nospriedis, ka tur taču beigu beigās ministrs atradīsies.

Kambarsulainis pētoši lūkojās visapkārt, līdz pēkšņi pamanīja, ka no skaista, osaina sudraba trauka, kas allaž mēdza stāvēt cieŽi līdzās tualetei, jo ministrs to augstu vērtēja kā dārgu firsta dāvanu, rēgojas ārā gaužām mazas, tievas kājeles.

— Ak Dievs! Ak Dievs! — kambarsulainis izbailēs iesaucās, — ak Dievs! Ak Dievs! Ja acis mani neviļ, tad šīs kājiņas pieder viņa ekselencei, ministram Cinobera kungam, manam žēlīgajam pavēlniekam!

Izbailēs drebot, kambarsulainis piegāja pie trauka un, ieskatījies tajā, iekliedzās:

—  Ekselence! Dieva dēļ, ko jūs tur darāt? Kas jums tur dziļumā meklējams?

Bel, tā kā Cinobers klusēja, sulainis skaidri apzinājās briesmas, kādās viņa ekselence atrodas, kā arī to, ka pienācis laiks mest pie malas visu godbijību. Viņš saķēra Cinobcru aiz kājelēm — izvilka… Ak, beigta — beigta bija mazā ekselence! Kambarsulainis sāka skaļi vaimanāt, atsteidzās jēgers un pārējie kalpotāji, aizskrēja pēc firsta galma ārsta. Pa to laiku sulainis nosusināja savu nabaga nelaimīgo kungu ar tīriem dvieļiem, nolika to gultā, apsedza ar zīda spilvenu, tā ka redzams palika vienīgi mazais, sarukušais gīmītis.

Pēkšņi istabā ienāca fon Rozeašēnas jaunkundze. Vjspirms viņa bija, Dievs vien zina, kādā veidā, nomierinājusi ļaudis. Tagad jaunkundze devās pie mirušā Cinobera, bet viņai pa pēdām sekoja vecā Līze, mazā Caheja .miesīgā māte. — Nāvē Cinobers patiešām izskatījās skaistāks, nekā jebkad visā savā mūžā: mazās ačeles aizvērtas, deguntiņš visnotaļ balts, mute mazliet savilkta, it kā viņš grasltos rimti pasmaidīt, bet galvenokārt šādu iespaidu radīja tumšbrūnie mati, slīgdami lejup visdaiļākajās sprogās. Jaunkundze pārvilka ar roku par mazā vīreļa galvu, un tajā pašā acumirklī zem matiem uzzibsnīja blāvi sārta svītra.

—  Jā! — iesaucās jaunkundze, un viņas acis priekā iemirdzējās, — jā, ProspCrAlpanus, dižais meistar, tu turi vārdu! — Beidzies viņam uzliktais pārbaudījums un tam līdzi — viss negods!

— Ak, — ierunājās vecā Līze, — ak, tu mīļo Dieviņ, tas taču nevar būt mans mazais Cahejs — tik skaists viņš nekad nav izskatījies! Tad taču iznāk, ka gluži veltīgi esmu ieradusies pilsētā un jūsu padoms, cienījamā jaunkundze, nekam nav derējis!

— Tikai bez kurnēšanas, lāga sieviņ, — jaunkundze atbildēja.

—  būtu jūs klausījusi manam padomam, nevis jau pirms manas ierašanās ielauzusies mājā, jūsu izredzes šobrīd būtu labākas. — Atkārtoju vēlreiz — mazais vīrelis, kas miris guļ, lūk, tajā gultā, neapšaubāmi un no visas tiesas ir jūsu dels — mazais Cahejs!

—   Nu, — sieva iesaucās, acīm iemirdzoties, — nu, ja šī mazā ekselence patiešām ir mans bērns, tad jau es droši vien mantošu visas skaistās lietas, kas redzamas ik uz soļa, tāpat kā māju ar visu, kas tajā atrodas?

—  Nē, — jaunkundze atbildēja, — šī izdevība zaudēta uz laiku laikiem. Jūs esat palaidusi garām īsto mirkli, lai iegūtu naudu un mantību. — Jums — to es jau tūliņ sacīju — jums nu reiz bagātība nav lemta.

—  Vai tādā gadījumā, — sieva turpināja, asarām sariešoties acīs,

—  vai tādā gadījumā es nedrīkstētu vismaz paņemt savu nabaga mazo dēliņu priekšautā un aiznest uz mājām? Mūsu mācītāja kungam pieder tik daudz skaistu izbāztu putnu un vāverīšu, viņš liks izbāzt arī manu mazo Caheju, lai es varētu viņu nolikt uz skapjaugšas tādu, kāds viņš te guļ — sarkanajā tērpā ar plato lenti un lielo zvaigzni pie krūtīm!

—   Tā, — iesaucās jaunkundze gandrīz pikti, — tā ir gaužām vientiesīga iedoma! Tas nekādi nevar notikt!

Tad sieva sāka šņukstēt, gausties un žēloties:

—  Kas gan, — viņa sūdzējās, — man tagad tiek no tā, ka mazais Cahejs ieguvis augstu godu un lielu bagātību? Būtu viņš palicis pie manis, būtu es viņu uzaudzinājusi, par spīti savai nabadzībai, nekad viņš nebūtu iekritis tajā sasodītajā sudraba traukā, bet joprojām dzīvotu un būtu, iespējams, man par svētību un iepriecinājumu. Būtu es nēsājusi viņu savā malkas grozā, ļaudis aiz līdzjūtības būtu man pasvieduši dažu labu naudas gabalu, bet tagad…

Priekštelpā atskanēja soļi, un jaunkundze izraidīja veco sievu no istabas, pavēlēdama gaidīt lejā pie durvīm, jo pirms aizbraukšanas grasījās viņai dot nemaldīgu padomu, kā ar vienu rāvienu darīt galu postam un nabadzībai.

Tad Rozabelverde, vēlreiz pienākdama pavisam tuvu mazajam, sacīja maigā, no dziļas līdzjūtības drebošā balsi:

— Nabaga Cahcj! — Dabas pabērns! — Es vēlēju tev labu! — Droši vien muļķīgi bija ticēt, ka skaistās dāvanas, ar kurām tevi apveltīju, kā gaismas stars iespīdēs tavā dvēselē, pamodinādamas balsi, kas tev sacīs: «Tu neesi tas, par ko tevi uzskata, taču centies līdzināties tam, uz kura spārniem tu, vājais, pie zemes saistītais, celies augšup!» — Taču nekāda iekšēja balss tevī nepamodās. Tavs kūtrais, nedzīvais gars nespēja pārvērsties, tu nepārvarēji savu muļķību, rupjību,stūrgalvību. — Ak,būtu tu palicis vienīgi mazs, neaptēsts lempis, tu izbēgtu kaunpilnajai nāvei! — Prospērs Alpanuss ir gādājis par to, lai tevi tagad, pēc nāves, atkal uzskatītu par to, kas, pateicoties manai varai, tu šķiti dzīvē. Es priecātos, ja man izdotos tevi no jauna ieraudzīt maza kukainīša, žiglas pelītes vai veiklas vāverītes izskatā! — Dusi saldi, mazais Cahej!

Pēc šiem vārdiem, feja Rozabelverde atstāja istabu, kurā kambarsulaiņa pavadībā ienāca galma ārsts.

— Dieva dēļ! — iesaucās ārsts, kad bija apskatījis mirušo Cinoberu un pārliecinājies, ka visas pūles atsaukt viņu dzīvē būs veltīgas, — Dieva dēļ, kā tas notika, kambarsulaiņa kungs?

—  Ak, — atbildēja uzrunātais, — ak, mīļais doktora kungs, priekšistabā gaužām briesmīgi plosījās un trakoja dumpis vai revolūcija — visviens, kā jums to labpatīk nosaukt. Viņa ekselence, norūpējies par savu dārgo dzīvību, droši vien gribēja iebēgt tualetē, taču paslīdēja un…

— Tātad viņš, — doktors, dziļi aizkustināts, svinīgi sacīja, — tātad viņš miris no bailēm mirt*!

Durvis atsprāga vaļā, un istabā iebrāzās firsts Barzanufs, bālu vaigu, bet aiz viņa — septiņi vēl bālāki kambarkungi.

—   Vai tā ir tiesa? Vai tā ir tiesa? — klaigāja firsts, bet, tikko ieraudzījis mazo līķīti, atlēca atpakaļ un, acis pret debesīm paceldams, ar visdziļāko sāpju izteiksmi vaigā, izdvesa:

— Ak, Cinober!

Un visi septiņi kambarkungi atkārtoja: «Ak, Cinober!» — izvilkdami no kabatas mutautiņus, tāpat kā to darīja firsts, un picspiezdami tos pie acīm.

— Kāds zaudējums! — pēc klusa sāpjū brīža ierunājās firsts, — kāds neatsverams zaudējums valstij! — Kur lai atrod vīru, kas Zaļi plankumainā tīģera ordeni ar divdesmit pogām nēsās ar tādu cieņu, kā mazais Cinobcrs? — Un jūs, galma ārst, pieļāvāt, ka zaudēju šo cilvēku? — Sakiet, kā gadījās, kā tas varēja notikt, — kāds bija iemesls, no kā nomira šis izcilais cilvēks?

Galma ārsts cieši nopētīja mazo, pārbaudīja visas vietas, kur kādreiz sitis pulss, atglauda matus no pieres, noklepojās un iesāka šādi:

—   Visžēlīgais kungs! Ja man nāktos apmierināties ar parādību virspasēju koastatēšanu, es varētu sacīt, ka ministrs miris no pilnīga elpas trūkuma, bet šo elpas trūkumu radījusi nespēja ievilkt elpu, kam, savukārt, par iemeslu bijis vienīgi pamatelements — humors, kurā iekritis ministrs. Es varētu sacīt, ka šādā kārtā ministrs miris humoristiskā nāvē, taču šāda paviršība man visnotaļ sveša, sveša ari tieksme, balstoties uz nicināmām fiziskām likumībām, izskaidrot to, kam pamatojums rodams vienīgi tīri dabiskā, neapstrīdami psihiskā jomā. — Visžēlīgais first, vīrs runā skaidru valodu! — Par ministra nāves izraisītāju jāuzskata Zaļi plankumainā tīģera ordenis ar divdesmit pogām!

—  Kā? — sauca firsts, uzlūkodams ārstu niknumā zibošām acīm, — kā? Ko jūs runājat? — Zaļi plankumainā tīģera ordenis ar divdesmit pogām, ko valstij par svētību nelaiķis nēsāja ar lādu vieglumu un cieņu? '— Tas viņa nāves iemesls? Pierādiet man to vai… — Kambarkungi, ko jūs par to sakāt?

—   Lai viņš pierāda, lai viņš pierāda, vai… — sauca visi septiņi kambarkungi bet galma ārsts turpināja:

— Mans labais, visužēlīgais first, es to pierādīšu, tātad — nekāda vai! Lūk, kādas ir kopsakarības: smagais, pie lentes piestiprinātais ordenis, bet, galvenokārt, pogas, ļauni iedarbojās uz mugurkaula gangliju*. Tajā pašā laikā ordeņa zvaigzne izdarījusi spiedienu uz vietu, kur mezglojas pavedieni, kas atrodas starp diafragmu un augšējā apzarņa dzīslu, ko mēs saucam par saules pinumu un kas pārvalda pinuma pārējos labirintus. Šis svarīgais orgāns visdažādākajā veidā ietekmē cerebrālo sistēmu un, protams, arī to spiediens uz gangliju ietekmēja nelabvēlīgi. Bet vai tad cerebrālsistēmas netraucēta darbība nav apziņas un personības nosacīj ums, kas šos dažādos faktorus apvieno vienā svarīgā krustpunktā? Vai dzīvības process neliecina par abu sfēru — ganglija un cerebrālās sistēmas — darbošanos? Bet pietiks runāt par to — ikviena no šīm postošajām ietekmēm traucēja psihisko organismu. Vispirms raisījās drūmas domas par nenovērtēto uzupurēšanos valsts labā, par spīt i sāpēm nēsājot šo ordeni utt., līdz, stāvoklim kļūstot aizvien riskantākam, galēja nesaskaņa starp gangliju un cerebrālo sistēmu beidzot noveda pie pilnīga apziņas zuduma, pilnīgas personības iznicināšanās. Bet šo stāvokli mēs raksturojam ar vārdu nāve — Jā, visžēlīgais pavēlniek, ministrs jau bija pazaudējis savu personību, tātad bija jau beigts un pagalam, kad iekrita tajā liktenīgajā traukā! — Tādā kārtā viņa nāves cēlonis nebija fiziska, bet gan neizsakāmi dziļa psihiska rakstura.

— Galma ārst, — firsts sapīcis ierunājās, — jūs pļāpājat jau veselu pusstundu, bet, lai esmu nolādēts, ja saprotu kaut vienu zilbi. Ko jūs gribat sacīt ar vārdiem fizisks un psihisks?

—   Fiziskais princips, — ārsts atsāka, — tīri veģetatīvās dzīves nosacījums, turpretī psihiskais attiecas uz cilvēka organismu, kas eksistences dzinējspēku atrod tikai gara dzīvē un spējā domāt.

— Vēl joprojām, — gaužām sapīcis firsts iesaucās, — vēl joprojām es jūs, putrotāju, nesaprotu!

— Gribēju sacīt, — doktors atbildēja, — gribēju sacīt, jūsu gaišība, ka fiziskais princips attiecas vienīgi uz tīri veģetatīvo dzīvošanu bez spējām domāt, kā tas notiek augu valstī, bet psihiskais — uzspējām domāt. Tā kā šīs spējas piemīt vienīgi cilvēka organismam, ārstam allaž jāsāk ar dvēseles stāvokļa, ar domāšanas spēju izpēti, bet miesu jāuzskata vienīgi par dvēseles vasali, kam jāpakļaujas, tikko to pieprasa pavēlnieks.

— Nu, nu! — iesaucās firsts, — nu, nu, galma ārst, lai nu tas paliek! — Ārstējiet manu miesu, bet lieciet mieru manam garam, kas vēl ne reizi nav sagādājis man nepatikšanas. Un vispār, galma ārst, jūs esat cilvēks ar juceklīgu domu gaitu un, ja es nestāvētu šeit pie sava ministra līķa un nebūtu aizkustināts, es zinātu, ko darīt!

—  Nu, kambarkungi, nobirdināsim vēl pa asarai uz mūžībā aizgājušā ministra katafalka, bet pēc tam dosimies pie galda!

Firsts, turēdams pie acīm mutautu, šņukstēja, un to pašu darīja arī kambarkungi, tad viņi visi devās prom.

Pie durvīm stāvēja vecā Līze, kas bija pārlikusi pāri rokai dažas virtenes visskaistāko zeltdzelteno sīpolu, kādi jebkad redzēti. Nejauši firsts uzmeta skatienu šiem dārzeņiem. Viņš apstājās, sāpju izteiksme pagaisa no viņa vaiga un, laipni un vēlīgi smaidīdams, viņš sacīja:

—   Nekad vēl mūžā neesmu redzējis tik skaistus sīpolus — tiem jābūt brīnum garšīgiem. Vai jūs tos pārdodat, labo sieviņ?

— Ak, jā, — atbildēja Līze, pietupdamās dziļā reveransā, — ak, jā, visžēlīgā gaišība, — ar sīpolu pārdošanu sagādāju sev iztiku, lai arī cik trūcīga tā būtu! — Šie sīpoli ir saldi kā vistīrākais medus. Varbūt jums labpatiktos nogaršot, visžēlīgais kungs?

Tā runādama, viņa sniedza firstam virteni visprāvāko sīpolu ar visspožākajām mizām. Firsts sīpolus paņēma, pasmaidīja, tad, iekodis vienā no tiem un mazliet pašmakstinājis, iesaucās:

— Kambarkungi, iedodiet taču kāds savu kabatas nazi!

Saņēmis nazi, firsts sīpolu vispirms rūpīgi un tīri nomizoja, bet pēc tam kādu nieku iebaudīja no tā.

— Kāda garša! Kādssaldums! Kāds stiprums! Kāds sīvums! — viņš iesaucās, acīm aiz sajūsmas mirdzot, — turklāt man ap sirdi ir tā, it kā es redzētu savā priekšā stāvam nelaiķa Cinoberu, kas, pamādams man, čukst: «Pērciet — ēdiet šos sīpolus, manu valdniek — tas nāks par labu valstij!»

Firsts iespieda rokā vecajai Līzei pāris zelta gabalu, bet kambarkungiem pavēlēja atlikušās sīpolu virtenes iebāzt kabatās. Vēl vairāk! Firsts pieprasīja, lai dejeuners domāto sīpolu piegāde turpmāk taptu uzticēta Līzei, bet nevienam citam. Tā mazā Cahcja māte, kaut arī nekļuva tieši bagāta, atbrīvojās no jebkāda posta un nabadzības, un gluži droši varēja apgalvot, ka šajā lietā ar slepenu burvestību viņai palīdzēja labā feja Rozabelverde.

Ministra Cinobera bēres bija vienas no krāšņākajām, kādas Kerepesā jebkad redzētas; firsts un visi Zaļi plankumainā tīģera ordeņa bruņinieki dziļās skumjās sekoja līķratiem. Zvanījavlsi zvani, vairākas reizes izšāva pat abas mortīras*, ko firsts par lielu naudu bija iegādājies uguņošanas vajadzībām. Pilsētnieki — tauta — itin visi raudāja yn vaimanāja, ka valsts zaudējusi savu stiprāko balstu un droši vien tās stūre vairs nekad nenonāks

tāda vira rokās, kāds bija Cinobcrs — dvēselē dižens, ieeietlgs un savā dedzībā pūlēties vispārības labā — nenogurdināms.

Patiesībā zaudējums arī palika neaizstājams, jo nekad vairs neatradās ministrs, kam Zaļi plankumainā tīģera ordenis ar divdesmit pogām derētu tikpat labi kā nelaiķa neaizmirstamajam Cinoberam.

PĒDĒJĀ NODAĻA

Autora sērīgs lūgums. — Kā profesors MošsTerpins nomierinājās, bet Kandida savu mūžu nespēja dusmoties. — Kā doktors Prospērs Alpanuss atvadījās, pēc tam kad viņam ausī kaut ko iedūca zelta vabole, bet Baltazars turpināja dzīvot laimīgā laulībā.

Tuvojas brīdis, kad tam, kas tevis labad, mīļo lasītāj, raksta šīs lappuses, nāksies atvadīties, tāpēc viņam uzmācas skumjas un nemiers. — Vēl daudz, daudz kas viņam zināms par mazā Cinobera ievērības cienīgajiem darbiem uti, tā kā vLspār ķerties pie ŠI stāsta viņu mudinājusi nepārvarama iekšēja dziņa, viņš labprāt pastāstītu tev, mīļo lasītāj, arī visu pārējo. Taču, atcerēdamies notikumus, kas attēloti iepriekšējās deviņās nodaļās, viņš labi apzinās, ka tajos jau tā ir tik daudz brīnumaina un murgaina, kas runā pretī veselajam saprātam, ka, pievienojot vēl vairāk tamlīdzīgu aprakstu, viņam draudētu briesmas, ļaunprātīgi izmantojot tavu iecietību, pilnīgi sabojāt attiecības ar tevi, laipni lasītāj. Ar skumjām un nemieru, kas, rakstot vārdus «pēdējā nodaļa», pēkšņi lika sažņaugties viņa sirdij, dzejnieks lūdz, lai tev labpatiktos ar patiesi līksmu un skaidru sirdi ne vien vērot dīvainos tēlus, bet arī dzīvot līdzi šiem varoņiem, par kuru rašanos viņam jāpateicas būtnes, sauktas par Iztēli, iedvesmai un kuru neparasto, untumaino raksturu atklāsmei viņš varbūt mazliet par daudz nodevies.

Tāpēc nepiktojics uz abiem — dzejnieku un untumaino būtni Iztēli! — Ja tu, mīļais lasītāj, par dažlabu lappusi esi šad tad no sirds pasmaidījis, tas nozīmē, ka tev bija radies noskaņojums, kādu vēlējies panāķt šās grāmatas sacerētājs un tad, pēc viņa domām, tu droši vien daudz ko ņemsi par labu!

īstenībā stāsts varēja beigties ar mazā Cinobera traģisko nāvi. Taču, vai nav patīkamāk, ja to noslēdz nevis skumīgu bēru, bet gan līksmu kāzu apraksts?

Tāpēc uz brīdi atcerēsimies daiļo Kandidu un laimīgo Baltazaru.

Agrāk profesors Mošs Terpins bija apgaismots, pieredzes bagāts vīrs, kas, saskaņā ar gudro izteicienu: «Nil admirari/» kopš daudziem, daudziem gadiem ne par ko pasaulē nemēdza brīnīties. Bet tagad notika tā, ka, par spīti visai gudrībai, viņam nācās nepārtraukti brīnīties, tā ka beidzot viņš bija spiests žēloties, ka neapjēdzot vairs, vai no tiesas ir profesors Mošs Terpins, kas kādreiz vadījis Valsts dabas resursu kanceleju, un vai no tiesas stāv nevis uz galvas, bet uz paša kājām.

Vispirms Mošs Terpins izbrīnījās, kad Baltazars iepazīstināja viņu ar doktoru Prospēru Apanusu, ko nosauca par savu tēvoci, un kad pēdējais viņam uzrādīja dāvinājuma rakstu, saskaņā ar kuru Baltazars mantoja lauku muižiņu, kas atradās stundas brauciena attālumā no Kercpesas, līdz ar mežu, tīrumiem un pļavām, otrreiz viņš izbrīnījās, kad, tikko noticēdams savām acīm, inventāra sarakstā ieraudzīja vērtīgus iedzīves priekšmetus, pat zelta un sudraba stieņus, kuru vērtība daudzkārt pārsniedza firsta mantas kambara bagātību. PCc tam viņš izbrīnījās, kad caur Baltazara lorneti aplūkoja krāšņo zārku, kurā gulēja Cinobers, un viņam pCkšņi likās, ka nekāda ministra Cinobera nekad nav bijis, bet vienīgi mazs, tūļīgs, neuzvedīgs knēvelis, kas aplamā kārtā ticis uzskatīts par saprātīgo un viedo ministru Cinoberu.

Bet visaugstāko pakāpi MošaTerpina izbrīns sasniedza, kad ProspCrs Alpanuss viņu izvadāja pa lauku muižiņu, parādīdams savu bibliotēku un daudzas citas brīnumainas lietas, izdarīdams pat dažas ļoti interesantus eksperimentus ar neredzētiem stādiem un dzīvniekiem.

Profesoram uzmācās doma, ka viņa dabas pētīšana nav neko vērta un viņš ieslēgts krāšņā, daudzkrāsainā brīnumpasauie gluži kā olas čaumalā. Šī doma profesoru satrauca tik ļoti, ka beidzot viņš gaudās un raudāja kā mazs bērns. Tad Baltazars bez kavēšanās ieveda viņu plašajā vīnpagrabā, kur atradās mucas un mirdzošas pudeles. Šeit, Baltazars piebilda, viņš varot nodoties studijām labāk nekā firsta, vīnpagrabā, bet dabu pētīt skaistajā parkā.

Pēc tam profesors nomierinājās.

Baltazara kāzas tapa svinētas lauku muižiņā. Baltazaru, tāpat kā Viņa draugus — Fabianu un Pulheru — pārsteidza Kandidas burvīgais daiļums, viņas neparastā pievilcība, kas izpaudās gan apģērbā, gan visā viņas uzvedībā. — Patiesībā tā arī bija burvestība, kas viņu apņēma, jo feja Rozabelverde, kas piedalījās kāzās kā patversmes jaunkundze fon Rozenšēna, dusmas aizmirsdama, pati bija ģērbusi līgavu, greznodama to ar visskaistākajām un viskrāšņākajām rozēm. Bet nevienam jau nav noslēpums, ka apģērbs der kā uzliets, ja roku tam pielikusi feja. Bez tam Rozabelverde bija uzdāvinājusi daiļajai līgavai spoži zvīļojošu kaklarotu, kuras maģiskā iedarbība izpaudās tādējādi, ka, to aplikusi, valkātāja nekad nespēja skaisties par slikti sasietu lenti, neizdevušos sasuku, traipu uz galdauta vai tamlīdzīgiem sīkumiem. Šī rakstura īpašība, par kuru viņa varēja pateikties kaklarotai, piešķīra Kandidas sejai sevišķi līksmu un piemīlīgu izteiksmi.

Līgava un līgavainis peldēja svētlaimē un tomēr — tik brīnumaini izpaudās Alpanusa slepenā un viedā burvestība — viņiem vēl atradās pa skatienam, pa vārdam mīļajiem draugiem, kas bija sapulcējušies viņu kāzās. Abi — Prospērs Alpanuss un Rozabelverde — rūpējās par to, lai kāzu dienu krāšņāku darītu visskaistākie brīnumi. No krūmiem un kokiem atskanēja maigākās mīlas melodijas, kamēr no zemes pacēlās mirdzoši galdi, pārpilni visizmeklētākajiem ēdieniem un kristāla karafēm, no kurām plūda vislieliskākais vīns, liedams viesu dzīslās dzīvības kvēli.

Bija jau iestājusies nakts, kad pāri parkam pārliecās ugunīgs varavīksnes loks un kļuva redzami mirdzoši putni un kukaiņi, kas laidelējās šurpu turpu,' bet, tikko tie sadrebinaja spārniņus, ap tiem uzvirmoja dzirksteļu spiets, veidojot dažnedažādus jaukus tēlus, kas, nepārtraukti mainīdamies, dejoja un kūleņoja, līdz pazuda krūmājā. Turklāt aizvien skaļāka kļuva meža melodija, bet šurpu atmaldījies naktsvējš noslēpumaini žūžoja, izelpodams saldu dvesmu.

Baltazars, Kandida un viņu draugi pazina Alpanusa varenās burvestības, bet Mošs Terpins, krietni iereibis, skaļi smējās un apgalvoja, ka par tām parūpējies neviens cits, kā šis velna zellis — firsta operas dekorators un uguņošanas meistars.

Atskanēja spalgas zvanu skaņas Nolaidās mirdzoša zelta vabole un, nosēzdamās uz Prospēra Alpanusa pleca, šķiet, iedūca viņam kaut ko ausī.

Prospērs Alpanuss piecēlās no krēsla un sacīja nopietni un svinīgi:

—  Mīļais Baltazar! Daiļā Kandida! Mani draugi! Šis brīdis ir klāt — Lotoss mani sauc — man nākas atvadīties!

Pēc tam viņš tuvojās līgavai un līgavainim, lai klusā balsi ar viņiem parunātos. Baltazars un Kandida izskatījās dziļi saviļņoti — šķita, ka Prospērs sniedzis viņiem dažlabu pamācību, beidzot viņš abus sirsnīgi apskāva.

Tad Prospērs pievērsās fon Rozcnšēnas jaunkundzei un tikpat klusiņām aprunājās arī ar to — laikam gan jaunkundze uzticēja viņam kādus ar burvju un feju darbošanos saistītus uzdevumus, kurus viņš labprāt apņēmās veikt.

Pa to laiku no gaisa bija nolaidusies maza kristāla kariete ar divām mirdzošām spārēm iejūgā un sudrabfazānu uz bukas.

—   Dzīvojiet veseli! Dzīvojiet veseli! — sauca Prospērs Alpanuss, iekāpdams karietē, kas cēlās aizvien augstāk pāri mirdzošajam varavīksnes lokam, līdz beidzot parādījās pie debesīm kā mirgojoša zvaigznīte, kas pēdīgi pazuda aiz mākoņiem.

—   Skaists mongolfjē*! — noburkšķēja Mošs Terpins un, vīna pievārēts, ieslīga dziļā miegā.

Baltazars, likdams lietā Prospēra Alpanusa pamācības un saprātīgi izmantodams brīnumainās lauku muižiņas priekšrocības, tiešām kļuva par labu dzejnieku un, tā kā mājai no tiesas piemita visas īpatnības, kuras, domādams par Kandidu, bija cildinājis Prospērs, bet Kandida, savukārt, nekad nenoņēma kaklarotu, ko viņai kā kāzu dāvanu bija pasniegusi patversmes jaunkundze fon Rozeašēna, tad nebija nekāds brīnums, ka Baltazars vadīja savas laimīgās laulības dienas tādā svētlaimē un priekā, kādā tās jebkad vadījis dzejnieks ar jaunu un daiļu sievu.

Tādā kārtā pasakai par mazo Cahcju, sauktu Cinobers, beigas tomēr ir visnotaļ līksmas.

FĀLUNAS KALNRAKTUVES

Kādā jaukā, saulainā jūlija dienā visi Gēteborgas iedzīvotāji bija sapulcējusies reidā. Milzīgs burinieks, kas bija devies uz Austrumindiju, laimīgi atgriezies no tālas zemes, stāvCja noenkurojies Klipahāfcnā, ļaudams garajiem vimpeļiem un zviedru valsts karodziņiem jautri plīvot dzidrajā debesu zilgmC, kamēr pa GCtas elfa ūdeņiem, kas vizēja kā spogulis, šurpu turpu peldēja simtiem laivu un laiviņu, bet Mastugetorgas lielgabali pāri jūras plašumam dārdināja savus tālu sadzirdamos sveicienus.

Pa ostas malu pastaigājās Austrumindijas sabiedrības kungi un smaidīgām sejām aprēķināja bagātīgo peļņu, kuru guvuši, turklāt priecādamies no sirds, ka ar katru gadu aizvien vairāk un vairāk zeļ viņu drosmīgais pasākums un lāga GCteborga, pateicoties rosīgajai tirdzniecībai, uzplaukst, kļūdama aizvien ziedošāka un krāšņāka. Tādēļ arī ikviens ar prieku un gandarījumu nolūkojās uz krietnajiem kungiem, līksmodams līdz ar viņiem, jo viņu guvums iedvesa jaunu sparu un garu visai darbīgajai pilsētai.

Austrumindijas burinieka apkalpe, skaitā ap simtpiecdesmit vīru, cēlās malā neskaitāmās laivās, kas bija apgādātas ar visu nepieciešamo, lai, nonākuši krastā, vīri varētu stāties pie hčnsning'a sagatavošanas. Proti, tā sauca svētkus, ko tamlīdzīgos gadījumos svinēja kuģa ļaudis un kas bieži vien ilga vairākas dienas. Šajos svētkos gājiena priekšgalā soļoja spēlmaņi dīvainos raibos tērpos, nesdami vijoles, stabules, obojas un bungas, ko viņi dūšīgi rībināja, kamēr pārējie viņiem piebalsoja, dziedādami dažnedažādas jautras dziesmiņas. Ejot pa pāriem, spēlmaņiem un dziedātājiem sekoja jūrnieki. Daži no viņiem, ģērbušies ar daudzkrāsainām lentītēm izgreznotos svārkos un cepurēs, vicināja plīvojošus karodziņus, citi dancoja un lēkāja, bet visi līksmoja un gavilēja tā, ka spēcīgās skaņas atbalsojās augstu gaisā.

Sādā kārtībā priecīgais gājiens virzījās cauri kuģu būvētavai, cauri priekšpilsētām līdz Hāgas ārpilsētai, kur kādā krodziņā bija paredzēts dūšīgi mieloties un tikpat dūšīgi plītēt.

Tur nu straumēm plūda vislabākais alus un tapa tukšots kaass pēc kausa. Kā allaž, kad jūrnieki atgriezās no tāla brauciena, tūliņ viņiem piebiedrojās glītas meičas, jo citādi nemaz nevarēja būt, un sākās dejas, prieks kļuva aizvien mežonīgāks, līksmība skaļāka un nevaldāmāka.

Tikai viens vienīgs jūrnieks, daiļš, slaika auguma cilvēks, diez vai pat pilnus divdesmit gadus vecs, bija aizlavījies prom no burzmas un apsēdies ārpuse uz sola, kas stāvēja pie krodziņa durvīm.

Pie jaunekļa pienāca pāris jūrnieku, no kuriem viens, skaļi smiedamies, sauca:

— Elis Frībum! Elis Frībum! Vai tu atkal reiz esi kļuvis neglābjami grūtsirdīgs ģeķis un iznieko jaukās stundas, lai nodotos muļķīgām pārdomām? Klau, Elis, ja tu aizej no mūsu svētkiem, tad labāk ej prom arī no kuģa! Tik un tā īsts un kārtīgs jūrnieks no tevis nemūžam neiznāks. Kaut gan drosmes tev netrūkst un arī briesmās tu esi bezbailīgs, taču dzīrošanā tu nespēj turēt līdzi citiem un savus dukātus labprātāk paturi kabatā, nekā izšķied, lai uzcienātu sauszemes žurkas. Dzer, puis, vai — pie jūrasvelna spranda! — uzlaidīsim tev kaklā visu troļļu varzu!

Eliss Frībums, steigšus pielecis no sola, zibošām acīm uzlūkoja jūrniekus, satvCra līdz malām piepildīto kausu un izdzCra degvīnu vienā rāvienā. Tad viņš sacīja:

— Tu redzi, Jūn, ica iemest es varu tāpat, kā ikviens no jums, bet, vai esmu labs jūrnieks, tas jāizšķir kapteinim. Bet tagad aizver savu mēlneša muti un laidies lapās! Man riebj jūsu mežonīgās trakulības. — Ko es šeit, ārā, daru, nav tava daļa!

—  Nu, nu! — atbildēja Jūns, — zinu jau, ka tu esi dzimis Ncrikā, bet visi turienieši ir drūmi un grūtsirdīgi ļaudis, kam pārgalvīgā jūrnieku dzīve nesniedz nekāda prieka! Pagaidi tik, Elis, gan es izsūtīšu kādu ārā pie tevis, kas drīz vien aizvāks tevi no šā apzavetā sola, uz kura sCdi kā pienaglots!

Nepagāja necik ilgs laiks, kad no krodziņa iznāca visnotaļ glīta un iznesīga meitene un apsēdās blakus skumīgajam Elisam, kas, kluss un domīgs, atkal bija noslīdzis uz sola. PCc meičas greznā tCrpa un visas izlurCŠanās bija skaidri nojaušams, ka viņa diemžēl nodevusies nelāgām izpriecām, taču trakulīgais dzīvesveids vel nebija atstājis savu postošo ietekmi uz viņas daiļās sejas brīnum piemīlīgajiem, liegajiem vaibstiem. Ne miņas no atbaidošas nekaunības, — nC, meičas tumšo acu skatienā vīdčja ilgu pilnas skumjas.

—   Vai tad jūs, Elis, negribat ņemt nekādu dalību savu biedru izpriecās? Vai tad šobrīd, kad, izbēdzis viltīgajiem jūras viļņiem, esat atgriezies mājās un stāvat uz tčvtCvu zemes, jūsu krūtis ncsaviļņo prieks?

Tā, apskaujot jaunekli, klusā, maigā balsī runāja meitene. Eliss Frībums, it kā pamodies no dziļa sapņa, ielūkojās meitenei acīs, satvēra viņas roku un piespieda to pie krūtīm, — bija skaidri redzams, ka meičas maigie čuksti ieskanējuši dziļi viņa dvēselē.

—  Ak, — beidzot viņš, it kā atjēgdamies, ierunājās, — ak, mans prieks, mana līksme nu reiz ir pagalam! Vismaz nekādā ziņā es nespēju piedalīties savu biedru trakulībās. Ej vien iekšā, labais bCrns, līksmo un gavilē līdz ar citiem, ja tas sagādā tev prieku, bet drūmo, noskumušo Elisu atstāj šeit, ārpuse, vienu — viņš var vienīgi sabojāt tev visu prieku. —

Taču pagaidi! Tu man gluži labi paiīc un es gribu, lai tu atceries mani ar pateicību, kad atkal būšu jūrā!

Tā runādams, viņš izņēma no kabatas divus spožus dukātus, izvilka no azotes skaistu Austrumindijas lakatu un abas šis veltes iedeva meičai. Bet meitenei acis sariesās mirdzošas asaras, viņa piecēlās kājās, nolika dukātus uz sola un sacīja:

—    Ak, paturiet taču savus dukātus — tic man uzdzen vienīgi skumjas, taču skaisto lakatu es nēsāšu kā dārgu piemiņu nojums, bet, ja pēc gada svinēsiet savus jūrnieku svētkus Hāgā, jūs droši vien mani šeit vairs neatradīsiet.

Šos vārdus pasacījusi, meitene, abām rokām aizklājusi seju, lēnām pārgāja pāri ielai, krodziņā vairs neiegriezdamās.

Atkal Eliss Frībums iegrima savos drūmajos sapņojumos, bet, kad līksmība krodziņā kļuva pārāk skaļa un nevaldāma, beidzot iesaucās:

—  Ak, kaut es gulētu miris visdziļākajā jūras dzelmē, jo nav vairs pasaulē cilvēka, kas spētu mani iepriecināt!

Pēkšņi tieši viņam aiz muguras ierunājās kāda zema, skarba balss:

— Jūs, jaunais cilvēk, laikam gan esat piedzīvojis lielas bēdas, ja jau tagad, kad jums tā pa īstam jāsāk dzīvot, ilgojaties pēc nāves?

Eliss atskatījās un ieraudzīja vecu kalnraci, kas, rokas sakrustojis, muguru atbalstījis pret krodziņa dēļu sienu, vērās viņā ar nopietnu, caururbjošu skatienu.

Jo ilgāk Eliss veco vīru uzlūkoja, jo spēcīgāka kļuva sajūta, it kā no dziļās, bezcerīgās vientulības, kurā viņš šķita pazudis, draudzīgi mierinādams, viņam pretī nāktu pazīstams tēls. Eliss sakopoja domas un pastāstīja, ka viņa tēvs, kaut gan prasmīgs stūrmanis, gājis bojā tādā pašā vētrā, no kādas viņš brīnumainā kārtā izglābies. Abi brāļi, kas bijuši karavīri, palikuši kaujas laukā, un viņš viens pats uzturējis nabaga vientuļo māti, jo pēc katra brauciena uz Austrumindiju saņēmis bagātīgu algu. Un, tā, kā jau no bērna kājas bijis nolemts, ka viņam jābūt jūrniekam, tad iespēja kalpot Austrumindijas sabiedrībai viņam šķitusi liela laime. Dāsnāka kā jebkad šoreiz bijusi peļņas tiesa, un ikviens jūrnieks saņēmis ne vien algu, bet piedevām vēl dažu labu naudas gabalu, tā ka viņš, dukātiem pilnu kabatu, visnotaļ priecīgi steidzies uz mazo namiņu, kurā dzīvojusi viņa māte. Bet pa logiem uz viņu noraudzījušās svešas sejas, un kāda jauna sieviete, kas durvis beidzot atvērusi un kam viņš pateicis savu vārdu, vēsā un nelaipnā balsi paziņojusi, ka viņa māte mirusi jau pirms trim mēnešiem un ka tās nedaudzās skrandas, kas vēl palikušas pēc bēru izdevumu segšanas, viņš var saņemt rātsnamā. Ziņa par mātes nāvi plosa viņa sirdi, viņš jūtas atstumts no visas pasaules — vientuļš, bezpalīdzīgs, nožēlojams — it kā izmests uz neapdzīvotas salas. Visa iepriekšējā dzīve uz jūras viņam šķiet kā juceklīga un bezmērķīga traukšanās, jā, kad viņš padomā, ka viņa mātei, svešu ļaužu nevērīgi koptai, varbūt nācies nomirt tā — bez jebkāda mierinājuma — viņam liekas, ka neģēlīgi un zemiski bijis vispār doties jūrā, nevis palikt mājās, lai aprūpētu un koptu nabaga māti. Biedri ar varu aizrāvuši viņu uz jūrnieku svētkiem un ari viņš pats cerējis, ka visapkārt valdošā jautrība, jā, ari stiprie dzērieni, notrulinās sāpes, bet tā vielā viņam drīz vien šķitis, it kā visi asinsvadi krūtīs pārpllstu un viņam draudētu noasiņošana.

—  Ej nu, — sacīja vecais kalnracis, — ej nu, Elis, drīz vien kuģis atkal izies jūrā un pCc neilga laika tavas sāpes mitēsies. Veciem cilvēkiem jāmirst, tā nu tas reiz nolemts, turklāt tava māte, kā tu pats atzīsti, pametusi taču vienīgi nabadzīgu, mokpilnu dzīvi.

—  Ak, — atbildēja Eliss, — ak, tieši tas jau arī atsvešina mani no pārējiem cilvēkiem, ka neviens netic manām sāpēm, jā, ka mani saukā par aušīgu un neprātīgu. — Braukt jūrā vairs negribu: dzīve uz kuģa man derdzas. Senāk mana sirds aiz prieka salēcās, kad kuģis, izpletis buras kā milzu spārnus, traucās pāri jūrai un viļņi jautri čaloja un šļakstinājās, bet pastarpām vējš svilpoja krakšķošajās vantīs. Tad es kopā ar biedriem līksmi gavilēju uz kuģa klāja, bet pēc tam, ja man iegadījās tumšā pusnakts stundā stāvēt sardzē, es domāju par atgriešanos un veco, labo māmuļu, iztēlodamies viņas prieku par to, ka dēls ir atkal mājās! Ai, būtu es iebēris māmulītei klēpi spožos dukātus, būtu es iedevis viņai skaistos lakatus un vēl dažlabu citu retu mantu, atvestu no tālās aizjūras zemes, tad gan es droši vien līksmotu svētkos! Ja viņas acis no prieka būtu gaiši iemirdzējušās, ja viņa, līksmes un laimes pārpilnībā, laiku pa laikam būtu sasitusi plaukstas, ja viņa, rosīgi šurpu turpu tecēdama, būtu atnesusi pašu labāko alu, ko uzglabājusi savam Elisam, tad gan es līksmotu šajos jūrnieku svētkos! Un, kad nu es vakaros sēdētu pie vecas māmuļas, tad stāstītu viņai par ērmīgajiem ļaudīm, ar kuriem esmu sastapies, par viņu tikumiem un paražām, par visu dīvaino, kas ar mani garajā ceļojumā atgadījies. Klausīšanās viņai allaž sagādāja lielu prieku, un viņa, savu kārt, runāja par mana tēva brīnumainajiem braucieniem uz vistālākajiem ziemeļiem, izstāstīdama dažlabu jūrnieku pasaciņu, kuru biju dzirdējis jau simtām reižu un kurā klausīties man tomēr nekad neapnika. — Ak, kas man atdos šos priekus? — Nē, nekad vairs nebraukšu jūrā! Ko es iesākšu starp biedriem, kas vienīgi smiesies par mani, kur ņemšu spēku darbam, kas man šķitīs vienīgi mokoša bezmērķīga piepūle?

— Klausos jūsu vārdos, — sacīja vecais vīrs, kad Eliss apklusa, — klausos jūsu vārdos, jaunais cilvēk, ar prieku, tādēļ ka jau pāris stundu ne bez patikas esmu vērojis jūsu izturēšanos, kaut gan jums par to nebija ne jausmas. Viss, ko jūs darījāt, ko runājāt, pierādīja, ka jums ir dziļa, bijīga un bērnišķīga dvēsele, kas gremdējas pati sevī, bet skaistāku velti augstās debesis pat nebūtu spējušas jums piešķirt. Taču savu mūžu jūs ne mazākajā mērā neesat bijis piemērots jūrnieka amatam. Kā gan varētu jums — klusajam nerikietim (ka tāds jūs esat, par to liecina jūsu sejas vaibsti, visa jūsu izturēšanās) — kā gan jums, kam piemīt slieksme uz grūtsirdību, varētu būt pa prātam nemierīgā klaida dzīve uz jūras? Jūs rīkojaties pareizi, atsacīdamies no šīs dzīves uz visiem laikiem. Tomēr rokas klēpī taču jūs neturēsiet? — Klausiet manam padomam, Elis Frībum! Dodieties uz Fālunu, kļūstiet par kalnraci! Jūs esat jauns, spēcīgs, droši vien visai drīz kļūsiet par krietnu izpalīgu, pēc tam par cirtēju, uzraugu un tādējādi pa'celsieties aizvien augstākā amatā. Jums kabatā ir vērtīgie dukāti — ieguldīdami tos, jūs iegūsiet peļņu un droši vien kļūsiet par kalnrača mājas īpašnieku, kam pieder sava daļa raktuvēs. Uzklausiet manu padomu, Elis Frībum — kļūstiet kalnracis!

Elisu Frībumu vecā vīra vārdi gandrīz izbiedēja.

—  Kā? viņš iesaucās, — kādu padomu jūs man dodat? Lai es atstāju skaisto, klajo virszemi, līksmās, saulainās debesis, kas plešas man pāri, veldzējot un spirdzinot, un nolaižos baismīgajās elles dzīlēs, kur, nožēlojamas peļņas kāres dzīts, būtu spiests, vara un dzelzs rūdas meklēdams, rakņāties gluži kā kurmis?

—  Tādi, — sadusmots iesaucās vecais vīrs, — tādi nu reiz ir cilvēki: viņi nicina to, ko nespēj izprast. Nožēlojama peļņa! Vai tad darbs tirdzniecībā, kas noris zemes virspusē un liek cilvēkiem nopūlēties sviedriem vaigā, ir cēlāks par to, ko dara kalnrači, kuru nenogurdināmais čaklums atslēdz dabas visslepenākos mantas kambarus? Tu runā par nožēlojamu peļņu, Elis Frībum! — Ak,šim darbam itin labi noderētu kāds augstāks dzinulis! Ja aklais kurmis rakņājas zemē, akla instinkta mudināts, tad ļoti iespējams, ka visdziļākajās zemes dzīlēs kalnraču lampas nespodrajā gaismā cilvēka redze top asākā, ka beidzot viņa acs, kļūdama aizvien redzīgāka un redzīgāka, brīnumainajos iežos spēj ieraudzīt tās norises, ko virszemē apslēpj mākoņi. Tu, ElLs Frībum, par kalnrūpniecību nezini neko, ļauj lai es tev par to pastāstu!

Izsacījis šo vēlmi, vecais vīrs apsēdās uz sola blakus Elisam un sāka ļoti izsmeļoši stāstīt par darbu raktuvēs, netaupīdams pūļu, lai visdzīvākajās krāsās nezinātāja acu priekšā uzburtu dzīvi pazemē. Nonācis Fālunas raktuvēs, viņš, kā pats apgalvoja, strādājis tur kopšagras jaunības; vecais vīrs aprakstīja lielo virszemes atveri ar melni brūnajām sienām, kas redzamas, raugoties dziļumā no augšas, runāja par šajās raktuvēs sastopamo lielisko iežu neizmērojamo bagātību. Aizvien dedzīgāka un dedzīgāka kļuva vecā vīra runa, aizvien liesmaināks viņa skatiens. Viņš klaiņāja pa raktuvju ejām kā pa brīnumainu dārzu. Ieži atdzīvojās, fosilijas sakastējās, pirosmalīti un almandīni* raktuvju lampu gaismā iedzirkstījās, juku jukām zaigoja un mirdzēja kalnu kristāli.

Eliss ieklausījās, veids, kādā vecais vīrs runāja par pazemes brīnumiem, it kā stāvēdams to vidū, aizrāva viņu. Eliss juta sirdi krūtīs sažņaudzamies un viņam šķita, it kā viņš būtu ar vcco kalnraci nolaidies zemes dzīlēs un kāda spēcīga burvestība turētu viņu, lai viņš nekad vairs neredzētu laipno dienas gaismu. Bet tad atkal viņu pārņēma sajūta, it kā vecais vīrs būtu pavēris viņam jaunu, nezināmu pasauli, pie kuras viņš pats piederētu un kuras daudzie brīnumi viņam būtu atklājušies dīvainās, neizprotamās nojausmās jau agrīnajos zēna gados.

— Esmu jums, — beidzot sacīja vecais kalnracis, — esmu jums, Elis Frībum, parādījis, cik lieliska ir nodarbošanās, kādai daba jūs izraudzījusi vārda vistiešākajā nozīmē. Apdomājiet labi visu sacīto un tad dariet tā, kā pavēl jūsu saprāts!

Izteicis šos vārdus, vecais vīrs steigšus pietrūkās kājās un, nedz atsveicinājies no Elisa, nedz uz viņu atskatījies, devās prom. Drīz vien viņš bija izgaisis skatienam.

Pa to laiku troksnis krodziņā bija apklusis. Tā apmeklētājus bija uzveicis stiprais alus un degvīns. Daži no kuģa apkalpes ļaudīm bija aizzagušies prom kopā ar savām meičām, citi gulēja kaktos un krāca. Elisam, kas vairs nevarēja iegriezties ierastajā pajumtē, pēc viņa lūguma, ierādīja mazu kambarīti gulēšanai.

Tikko Eliss, izvārdzis un pārguris, atlaidās savā guļvietā, pāri viņam savus spārnus izpleta sapnis. Viņam šķita, it kā viņš peldētu skaistā kuģī ar paceltām burām pa spoguļgludo jūras līmeni,'bet virs viņa paceltos tumšs, mākoņains debesjums. Taču, kad nu viņš nolūkojās lejup uz viļņiem, tad drīz vien atskārta, ka tas, ko viņš noturējis par jūru, ir cieta, caurspīdīga, zaigojoša viela, kuras mirdzumā kuģis brīnumainā kārtā izgaist, tā ka viņš stāv uz kristāla slāņa, bet pāri viņam jumjas melni, mirguļojoši ieži. Proti, tie paši ieži, ko viņš sākumā bija noturējis par mākoņaino debesjumu. Nezināma spēka dzīts, Eliss paspēra soli uz priekšu, bet acumirklī viss ap viņu saviļņojās un kā cirtainas bangas no zemes pacēlās brīnumainas, mirdzošas metāla puķes un augi, kuru ziedi un lapas, cits ar citu graciozi kopā vīdamies, stīdza augšup no zemes visdziļākajām dzīlēm. Kristāla slānis bija tik caurspīdīgs, ka ElLss skaidri varēja saskatīt augu saknes, bet drīz vien, skatienam urbjoties aizvien dziļāk, pašā dzīlē viņš ieraudzīja neskaitāmus daiļus, jaunavīgus stāvus, kas cits citu turēja apskautus baltām, mirdzošām rokām, kamēr no viņu sirdīm stīdza augšup jau minētās saknes, ziedi un augi, bet, kad jaunavas smaidīja, plašajai velvei pāršalca saldi, labskanīgi akordi un metāliskie ziedi straujāk un līksmāk auga augumā. Jaunekli sagrāba neaprakstāms sāpju un saldkaisles mistrojums, viņa dvēselē raisījās vesela mīlestības, ilgu un dedzīgu alku pasaule. «Lejup! Lejup pie jums!» viņš iesaucās un izplestām rokām metas uz kristāla grīdas.

Taču tā pašķīrās, un Eliss lidinājās it kā mirgojošā izplatījumā.

—   Nu, Eliss Frībum, kā tev patīk šajā krāšņajā valstībā? — šos vārdus sauca kāda spēcīga balss.

Eliss pamanīja, ka blakus viņam nostājies vecais kalnracis, bet, jo ilgāk viņš to uzlūkoja, tas pārtapa no kvēlojošas rūdas izlietā milzī. Eliss juta, ka viņam uzmācas bailes, taču to pašu brīdi no zemes dzīlēm uzplaiksnīja it kā spējš zibens atspīdums un kļuva redzams kādas varenas sievas dziļi nopietnais vaigs. Eliss juta, kā jūsma, ar katru brīdi pieaugdama, viņa krūtīs pārtop baismās, kas draud viņu iznīcināt. Vecais kalnracis, apskāvis viņu, sauca:

—  Skaties un iegaumē, Elis Frībum, — tā ir ķēniņiene! Vēl tev ir iespēja paraudzīties augšup!

G luži neapzinīgi Eliss pagrieza galvu un pa velves spraugu ieraudzīja, kā pie naksnīgajām debesīm mirgo zvaigznes. It kā neremdināmās skumjās kāda maiga balss sauca viņa vārdu. Tā bija viņa mātes balss. Viņam Šķita, ka augSā pie spraugas pamanījis mātes auguma apveidu. Taču tā izrādījās daiļa, jauna sieva, kas, dziļi noliekusies un pastiepasi roku lejup, sauca viņa vārdu.

— Nes mani augšup! — Eliss uzsauca vecajam kalnracim, — es taču piederu virszemei un tās laipnajām debesim!

—  Ievfiro, — dobjā balsi brīdināja vecais, — icvCro, Elis Frībum! Paliec uzticīgs ķēniņienei, kuras varai esi pakļāvies!

Bet, tiklīdz jauneklis atkal pavērās lejup varenās sievas stingajā vaigā, viņS juta, ka zūd viņa «es», saplūzdams ar mirdzoSo iezi. Iekliedzies neizsakāmās bailēs, Eliss pamodās no dīvainā sapņa, kura svētlaime un Šausmas dziļi atbalsojās viņa dvēselē.

— Citādi, sacīja Eliss, kad, sakopojis visus spēkus, ar pūlēm bija attapies, — citādi jau nemaz nevarēja būt: šāds dīvains sapnis man bija jāredz. Vecais kalnracis taču man sastāstīja tik daudz brīnumaina par pazemes pasauli, ka man galva vai plīst no šiem stāstiem: nekad vēl mūžā neesmu juties tā, kā patlaban. — Varbūt sapņoju vēl joprojām? — NC, nē! — droši vien esmu slims, tāpēc — ārā, brīvā dabā! — Jūras svaigā elpa mani izdziedēs!

Eliss uztraasās kājās un skriešas devās uz Klipahāfcnu, kur no jauna atskanēja svētku dalībnieku gaviles. Taču drīz vien Eliss pamanīja, ka visa līksme paslīd viņam garām, ka viņa dvēselē nav vietas nevienai domai, jo tur krustojas nojautas un vēlmes, kurām viņš nezina pat vārda.

Ar dzijām sērām Eliss domāja par savu mirušo māti, taču drīz vien viņam šķita, ka viņš ilgojas vēl kaut reizi sastapt meiču, kas vakar tik laipni bija viņu uzrunājusi. Bet pēkšņi viņu atkal sagrāba bailes, ka arī tad, ja meiča iznāktu viņam pretī no vienas vai otras šķērsielas, beigu beigās nācējs izrādīsies' vecais kalnracis, kas viņam, 'pašam nezinot kāpēc, iedvesa šausmas. Un tomēryiņš no jauna'ar prieku būtu ļāvis vecajam stāstīt vēl vairāk par kalnrūpniecības brīnumiem.

Pa galvu šurpu turpu šaudoties urdošajām domām, Eliss pavērās lejup ūdenī. Pēkšņi viņam šķita, it kā sudrabotie viļņi sastingtu dzirkstīgi vizošā vielā, kurā izkustu skaistie, lielie kuģi, it kā tumšie mākoņi, kas nupat savelkas pie skaidrajām debesīm, nogrimtu un sabiezētu par akmeņainu velvi. Atkal viņš atradās sava sapņa varā, atkal skatīja varenās sievas nopietno vaigu, un viņu no jauna satvēra ilgu pilno alku izraisītās mulsās izbailes.

Biedri, sapurinādami Elisu, pamodināja viņu no sapņa — Elisam bija jāpiedalās svētku gājienā. Taču pēkšņi viņam šķita, it kā sveša balss bez milas čukstētu viņam ausī:

— Ko tu vēl kavējies šeit? — Prom, prom, — Fālunas kalnraktuvēs tu atradīsi mājvietu. Tur tev atklāsies viss brīnumainais, par ko esi sapņojis, — prom, prom uz Fālunu!

Trīs dienas Eliss Frībums klīda pa Gētcborgas ielām, sava sapņa dīvaino tēlu nepārtraukti vajāts, svešās balss nepārtraukti vilināts.

Ceturtajā dienā Eliss stāvēja pie vārtiem, kas veda uz Gcfli. Pēkšņi viņam pa priekšu caur tiem izgāja liela auguma virs. Elisam šķita, ka tas ir vecais kalnracis un viņš, nepārvarama spCka dzīts, steidzās tam pa pēdām, tomēr nespēdams to panākt.

Bez mitas viņi tagad soļoja tālāk, aizvien tālāk uz priekšu.

Eliss skaidri apzinājās, ka soļo pa ceļu, kas ved uz Fālunu, un tieši šī pārliecība gluži dīvainā kārtā viņu nomierināja, jo viņš nešaubījās, ka ar vecā kalnrača lūpām uz viņu runājusi likteņa balss, kas tad arī tagad ved pretī viņa aicinājumam.

Dažreiz, galvenokārt, kad ceļš sāka kļūt nepazīstams, Eliss tiešām redzēja, ka vecais pēkšņi iznāk no kādas krūmu skupsnas vai t umša ieža un soļo, apkārt neskatīdamies, viņam pa priekšu, taču drīz vien ar steigu atkal nozūd.

Beidzot, pčc dažām grūta ceļojuma dienām, Eliss ieraudzīja tālumā divus lielus ezerus, starp kuriem cēlās augšup kupls garaiņu mākulis. Rāpdamies aizvien augstāk un augstāk rietumpuses pakalnā, viņš cauri dūmiem pamanīja dažus torņus un nomelnējušus jumtus. Milzīgi liels viņa priekšā stāvēja vecais kalnracis, ar izstieptu roku rādīdams uz garaiņu mākuli un tūdaļ no jauna nozuzdams iezi.

— TāirFāluna! — iesaucās Eliss, — tāirFāluna manaceļojuma mCrķis!

Viņam bija taisnība, jo cilvēki, kas nāca aiz viņa, apstiprināja, ka tur — starp Runezeru un Varpanezeru — atrodas Fālunas pilsēta un ka patlaban viņš kāpj Gufrisberga kalnā, kur atrodas lielā rūdas raktuvju atvere.

Eliss Frībums labā omā soļoja tikai uz priekšu, bet, kad viņš nonāca pie milzīgā elles bezdibeņa, asinis viņa dzīslās sasala ledū un, uzlūkodams briesmīgo postažu, viņš sastinga.

Lielā Fālunas rūdas raktuves atvere, kā zināms, ir tūkstoš divsimt pCdu gara, sešsimt pēdu plata un simt astoņdesmit pēdu dziļa. Sākumā melnbrūnās sānu sienas lielākoties iet lejup svCrtcniski, bet, sasniegušas pusi dziļuma, pateicoties milzīgajām gružu un izdedžu grCdām, kļūst nolaidenākas. No šīm kaudzēm, kā arī sānu sienām šur tur rCgojas ārā pa sijai, kas saglabājušies no senajām pCc parastā guļbaļķu parauga celtajām šahtām, kuras veidoja cieši cits pie cita likti, galos savienoti, stipri dziedri. Kailajā, apdrupušajā akmens plaisā neaug neviens koks, nedīgst neviens zāles stiebriņš, bet visapkārt slejas šķautņainas radzes, veidojot brīnumainus tClus, kas reizēm atgādina milzīgus, pārakmeņojušos dzīvniekus, reizēm varenus, cilvēka augumam līdzīgus kolosus. Bezdibenī pirmatnējā nekārtībā juku jukām guļ akmeņi un sārņi — rūdas izdedži, bet no dzīlēm mūždien uz augšu kāpj apdullinošs sēra tvaiks, it kā lejā vārītos pekles virums, kura garaiņi laupītu dabai jebkuru prieku radīt kaut ko zaļu. Tā vien liekas, ka šajā vietā Dante no ķipis pazemē un skatījis elli ar visām tās bezcerīgajām mokām, ar visām tās šausmām.

Kad nu Eliss Frībums ielūkojās dziļajā bezdibenī, viņam ienāca prātā, ko pirms ilga laika viņš bija dzirdējis no sava kuģa vecā stūrmaņa.

Šim vīram, guļot reiz karsonī, bija Šķitis, it kā jūras viļņi būtu aizplūduSi, bet zem viņa pavēries neizmērojamais bezdibenis, tā ka viņš ieraudzījis baismīgos dzīļu nezvērus, kas, riebīgi savijušies, zvalstījušies šurpu turpu starp tūkstošiem dīvainu gliemežnīcu, starp koraļļu ceriem un brīnumainiem iežiem, līdz atplestām rīklēm, nāvē sastinguši, palikuši guļam. Šāda parādība, pēc vecā jūrnieka domām, vēstīja drīzu nāvi viļņos'un patiešām — drīz pēc tam viņš pēkšņi no kuģa klāja iekrita jūrā un neglābjami pazuda. Šo notikumu atcerējās Eliss, jo bezdibenis viņam atgādināja jūras dzīli, ko pametuši viļņi, bet melnais iezis un zilgansārtie rūdas izdedži — atbaidošus nezvērus, kas stiepj pēc viņa savas riebīgās, polipvcidīgās rokas.

Gadījās, ka tieši tobrīd no dziļuma virszemē pacēlās daži kalnrači, ko viņu tumšā ietērpa un melni apkvēpušo seju dēļ itin viegli varēja iztēloties par pretīgiem briesmoņiem, kas, ar pūlēm rāpdamies ārā no zemes dzīlēm, grib izlauzt sev ceļu uz virszemi.

Eliss juta, ka viņam pārskrien izbaiļu trīsas un, kas vēl nekad nav atgadījies jūrniekam, uznāk reibonis; viņam šķita, it kā neredzamas rokas vilktu viņu lejup bezdibenī.

Aizvērtām acīm Eliss skriešus metās prom un tikai tad, kad tālu no raktuvju atveres atkal kāpa lejup no Gufrisbcrga un pavērās uz skaidrajām, saulainajām debesīm, zuda bailes, ko bija modinājis baisais skats. Atkal brīvi uzelpojot, viņam izlauzās vārdi, kas nāca no pašām dvēseles dzīlēm:

— Ak, manas dzīvības pavēlniek, kas gan ir visas briesmas uz jūras, salīdzinājumā ar tām šausmām, kuras uzglūn tuksnesīgajās akmens aizās! Var trakot vētra, var melnie padebeši nirt brāzmainajos viļņos, tomēr drīz vien no jauna uzvar skaistā, brīnišķīgā saule, un viņas laipnā vaiga priekšā apklust mežonīgais troksnis, taču nekad viņas skatiens neiespiežas tumšajās alās un nekad tur lejā, krūtis neatspirdzina pavasara svaigā vēsma. — Nē, es nevaru jums piebiedroties, jūs, melnie zemes tārpi, — nekad es nespēšu pierast pie jūsu drūmās dzīves!

Eliss bija nodomājis Fālunā pārnakšņot un pašā rīta agrumā doties atpakaļ uz Gēteborgu.

Nonācis tirgus laukumā, kas saucās Helsingtorgets, viņš atrada tur sapulcējušos ļaužu pūli.

Garš gājiens, kurā piedalījās kalnrači, tērpušies visā savā greznībā, ar raktuvju lampām rokās, spēlmaņiem ejot priekšgalā, patlaban apstājās pie staltas mājas. Liela auguma slaids vīrs vidējos gados iznāca no mājas un, laipni smaidīdams, uzlūkoja sapulcējušos.

Pēc nepiespiestās uzvedības, pēc atklātās pieres, pēc tumši zilajām, mirdzošajām acīm varēja pazīt īstu dalarnieti. Kalnrači saslēdzās ap viņu lokā; ikvienam viņš sirsnīgi pakratīja roku, ikvienam pateica laipnu vārdu.

Apjautājies, Eliss Frībums uzzināja, ka šis vīrs Pēršons Dālšē — ir ne vien kādu jauku raktuvju, kas atrodas pie Lielās Koparbcrgas, līdzīpašnieks, bet ari uzraugs un oldermanis. Šādas raktuves, ko

Zviedrijā sauc par lendereinām, tiek iznomātas vara un sudraba rūdas ieguvei. Cilvēkiem, kas pieņemti darbu uzraudzīšanai, pieder paja šajās raktuvēs.

Vēl Elisam pastāstīja, ka tieši šodien beidzies tings* un ka šādās dienās kalnrači mēdzot staigāt pa visu pilsētu, apmeklēdami raktuvju uzraugus, dzelzs cepļu meistarus un oldermaņus, kas viņus viesmīlīgi pacienājot.

Kad Eliss aplūkoja skaistos, staltos cilvēkus ar atklātajām, laipnajām sejām, tie viņam nepavisam vairs neatgādināja lielajās raktuvēs redzētos zemes tārpus. Gaišais prieks, kas, it kā no jauna iekvēlojies, pāršalca visam vīru lokam, tikko parādījās Pēršons Dālšē, bija gluži citāds, nekā jūrnieku trakās gaviles svētku laikā.

Veids, kādā kalnrači priecājās, dziļi aizkustināja kluso, nopietno Elisu. Viņš jutās neizsakāmi labi, taču tikko spēja valdīt saviļņojuma asaras, kad daži jaunākie kalnraču palīgi uzsāka senu dziesmu, kas gaužām vienkāršā melodijā slavēja svētību, ko zemei atnes rūdas ieguve; šī dziesma dziļi iespiedās sirdī un prātā.

Kad dziesma beidzās, Pēršons Dālšē atvēra savas mājas durvis, un kalnrači cits aiz cita devās iekšā. Gluži neapzinīgi Eliss viņiem sekoja, bet uz sliekšņa apstājās, tā ka varēja pārredzēt visu plašo priekšnamu, kurā uz soliem sasēdās kalnrači. Galds bija klāts — atnācējus gaidīja bagātīga maltīte.

Pēkšņi aizmugurējās durvis, kas atradās pretī Elisam, atvērās, un ienāca daiļa, greznās svētku drānās tērpusies jaunava. Liela auguma, slaidi noaugusi, tumšo matu daudzās pīnes savijusi galvvirsū, košo, izrotāto ņieburu aizdarījusi dārgām sprādzēm, viņa tuvojās, starojot ziedošās jaunības visjaukākajā piemīlībā. Visi kalnrači piecēlās kājās un caur viņu rindām izskrēja klusa čala:

Ulla Dālšē! Ulla Dālšē! Kā Dievs gan svētījis mūsu krietno oldermani, dāvādams šo daiļo, dievbijīgo bērnu, kas šķiet nākam no debesīm!

Pat vecākajiem kalnračiem iemirdzējis acis, kad Ulla viņiem, tāpat kā visiem pārējiem, sniedza roku draudzīgam sveicienam. Pēc tam, atnesusi skaistas sudraba krūkas ar lielisko alu, kādu dara vienīgi Fālunā, viņa pildīja to kausos un sniedza līksmajiem viesiem, kamēr viņas daiļajā sejā staroja visnevainīgākā dabiskuma dievišķais spožums.

Tikko Eliss Frībums jaunavu ieraudzīja, viņam šķita, it kā caur viņa dvēseli būtu izskrējis zibens stars, aizdedzinādams krūtīs snaudošās ilgas pēc debesu svētlaimes un likdams sajust mīlas sāpes. — Tā bija Ulla Dālšē, kas viņam kļūmīgajā sapnī bija sniegusi glābēju roku. Pēc Elisa domām, tagad viņš saprata šā sapņa dziļāko jēgu un, aizmirsdams veco kalnraci, slavēja likteni, kas viņu atvedis uz Fālunu.

Bel pēkšņi, uz durvju sliekšņa stāvēdams, viņš jutās kā neviena nepamanīts svešinieks — nožēlojams, izmisis, atstāts — un vēlējās, kaut būtu miris, pirms ieraudzīja Ullu Dālšē, jo tagad taču viņam nāksies iznīkt aiz ilgām un mīlestības. Ne acu viņš nespēja novērst no daiļās jaunavas un, kad nu tā gāja viņam cieši garām, klusā, drebošā balsī Eliss sauca tās vārdu. Ulla pavērās visapkārt un ieraudzīja nabaga Eļjsu, kas stāvēja liesmaini pietvīkušiem vaigiem, acis nolaidis, sastindzis, nespējīgs izteikt ne vārda.

Ulla piegāja pie viņa un, mīļi smaidīdama, sacīja:

—  Ak, jūs, dārgais draugs, droši vien esat svešinieks — es redzu to pēcjūsujūrniekadrānām! — Bet kādēļ gan jūs stāvat tā — uzsliekšņa? Nācict taču iekšā un līksmojiet kopā ar mums!

Tā runādama, Ulla satvēra Elisu pie rokas, ievilka priekšnamā un pasniedza viņam pilnu krūku alus.

—  Dzeriet! — viņa skubināja, — dzeriet, mīļais draugs, un esiet no sirds viesmīlīgi sveicināts!

Eliss jutās tā, it kā uz svētlaimīgu paradīzi viņu būtu aizvedis burvīgs sapnis, no kura viņš tūliņ pamodīsies un jutīsies neizsakāmi nelaimīgs. Neapzināti viņš tukšoja alus kausu. Šajā brīdī pie viņiem pienāca Pēršons Dālšē un vaicāja, pēc tam kad sirsnīgā sveicienā bija pakratījis Elisam roku, no kurienes viņš ieradies un kāda vajadzība viņu atvedusi uz Fālunu.

Eliss juta pa visām dzīslām izplūstam lieliskā dzēriena spēcinošo siltumu. Skatoties acīs krietnajam Pēršonam, viņam ap sirdi kļuva priecīgi un viņš atguva drosmi. Eliss izstāstīja, ka viņa, jūrnieka dēla, dzīve no bērna kājas noritējusi uz jūras, ka, nupat atgriezies no Austrumindijas, ncsastapis vairs starp dzīvajiem savu māti, kuru, algu nežēlodams, kopis un lolojis, ka tagad, kad viņš pasaulē jūtoties gluži pamests, skarbā dzīve uz jūras viņam kļuvusi gaužām pretīga, ka slēpta dziņa mudina viņu pievērsties rūdas ieguvei un ka viņš šeit, Fālunā, centīsies atrast kalnrača palīga darbu. Pēdējā piebilde, tik pretrunīga visam, ko viņš pirms neilga laika bija apņēmies, izlauzās viņam gluži nevilšus, bet tagad viņam šķita, ka neko-citu viņš oldermanim nebūtu varējis pasacīt, jā, ka viņš pat izpaudis savu dedzīgāko vēlmi, kurai pats nav ticējis līdz pat šim brīdim.

Uzlūkojis jaunekli vērīgi, itin kā vēlēdamies ielūkoties viņa dvēselē, Pēršons Dālšē sacīja:

—    Man, Elis Frībum, liekas, ka tā nav tikai vieglprātība, kas jūs mudina pamest līdzšinējo amatu, un ka jus jau iepriekš, pirms pieņēmāt lēmumu nodoties kalnrača darbam, esat apsvēris visu ar to saistīto sūrmi un grūtības. Pie mums pazīstams seas ticējums, ka kalnraci iznīcina varenie elementi, pār kuriem viņš drosmīgi valda, ja viņš nepieliek visus spēkus, lai saglabātu savu varu pār tiem, vai arī nododas citām domām, tādējādi vājinādams spēku, kas nedalīti jāveltī darbam ar uguni pazemē. Bet, ja esat savu iekšējo aicinājumu pieliekami pārbaudījis, tad nākat īstajā laikā. Manās raktuvēs trūkst strādnieku. Ja vēlaties, varat tūliņ pat palikt pie manis, bcfr rīt ierasties raktuvēs kopā ar uzraugu, kas jums ierādīs darbu.

Dzirdot Pēršona Dālšē vārdus, Elisa sirds priekā salēcās. Viņš vairs nedomāja par baismīgo elles rīkli, kurā bija ieskatījies. Viņa krūtis pildīja jūsma un svētlaime, ka tagad viņš ik dienas redzēs daiļo Ullu un dzīvos ar viņu zem viena jumta; viņš nodevās vissaldākajām cerībām.

Pēršons Dālšē, pavēstīdams kalnračiem, ka nupat darbā pieteicies jauns palīgstrādnieks, iepazīstināja viņus ar Elisu Frībumu.

Kalnrači, ar labpatiku uzlūkodami stalto jaunekli, nosprieda, ka ar saviem slaidajiem, spēcīgajiem locekļiem viņš ir gluži kā radīts kalnrača darbam un ka viņam droši vien netrūks arī čakluma un dievbijības.

Viens no kalnračiem, vīrs jau labi gados, tuvojās Elisam un, sirsnīgi pakratījis jaunekļa roku, sacīja, ka viņš esot virsuzraugs Pēršona Dālšē raktuvēs un pūlēsies, cik vien viņa spēkos, lai jaunatnācēju apmācītu visā, ko tam nepieciešams zināt. Uzaicinājis Elisu apsēsties sev līdzās, vecais vīrs uz karstām pēdām — turpat pie alus kausa — sāka runāt par darbu, kāds veicams iesācējam.

Elisam atkal ienāca prātā vecais Gēteborgā sastaptais kalnracis un dīvainā kārtā viņš varēja atkārtot gandrīz visu, ko tas viņam bija stāstījis.

— Ei! — pārsteigts iesaucās virsuzraugs, — kur jūs, Elis Frībum, ieguvāt šīs lieliskās zināšanas? — Nu, tad jau jums netrūkst nekā, lai īsā laikā kļūtu par labāko mācekli raktuvēs!

Daiļā Ulla, lēnā soli šurpu turpu starp viesiem staigādama un tos cienādama, ne reizi vien draudzīgi pamāja Elisam, lai uzmundrinātu viņu priecāties no sirds. Tagad, sacīja Ulla, viņš vairs neesot svešinieks, bet gan piederot pie mājniekiem, un ne vairs viltīgā jūra, bet gan Fāluna ar saviem bagātajiem kalniem esot viņa patvērums.

Klausoties Ullas vārdos, jauneklim pavērās debesis, pilnas līksmes un svētlaimes. Bija skaidri manāms, ka Ulla labprāt kavējas viņa tuvumā, un ari Pēršons Dālšē uzlūkoja viņa kluso, atturīgo izturēšanos ar acīm redzamu labpatiku.

Tomēr, kad Eliss atkal stāvēja pie kūpošās elles rīkles un, ietērpies kalnrača apģērbā, smagām, ar dzelzi apkaltām dalarniešu kurpēm kājās kopā ar uzraugu brauca lejup dziļajā šahtā, sirds viņa krūtīs dauzījās kā negudra. Te viņu draudēja nosmacēt karstie tvaiki, kas smagi spieda krūtis, te kalnraču lampas liesma raustījās stiprajā caurvējā, kas bezdibenī vilka no visām pasēm. Aizvien dziļāk un dziļāk viņi laidās lejup, līdz beidzot nonāca pie tikko pēdu platām dzelzs kāpnēm un Eliss Frībums skaidri redzēja, ka visa veiklība, ko viņš ieguvis, rāpdamies kuģu mastos, šeit nelīdz nenieka.

Beidzot viņi atradās pašā dzīlē, un uzraugs Elisam ierādīja darbu, kas viņam šeit veicams. >■•

Eliss atcerējās daiļo Ullu, redzēja viņas tēlu kā mirdzošu eņģeli lidināmies pāri galvai un aizmirsa visas bezdibeņa šausmas, visas mokošā darba grūtības. Viņš bija cieši pārliecināts, ka vienīgi tad, ja viņš, no visas sirds pieliekot pūles, kādas vien ķermenis spēj izturēt, nodosies kalnrača darbam Pēršona Dālšē raktuvēs, kādreiz varbūt varēs piepildīties viņa saldākās cerības, tāpēc arī nolika lā, ka neticami īsā laikā viņš spēja darbā sacensties ar vispicredzējušāko kalnraci.

Jo dienas, jo vairāk Pēršons Dālšē iemīļoja čaklo, dievbijīgo jaunekli un aizvien biežāk bez aplinkiem izteicās, ka ar viņu ieguvis ne vien dūšīgu zelli, bet vēl jo vairāk mīļu dēlu. Aizvien vairāk un vairāk izpaudās arī Ullas dedzīgā pieķeršanās. Bieži, kad Eliss devās uz raktuvēm, kur viņu gaidīja kāds bīstams darbs, Ulla, spožām asarām acīs, lūdza viņu būt piesardzīgam, nozvērinādama sargāties no jebkādām briesmām. Bet, kad viņš pēc darba atgriezās mājās, Ulla priecīgi skrēja viņam pretī un allaž tai' bija pie rokas vislabākais alus vai arī kāds cits kārums, ar ko viņu atspirdzināt.

Elisa sirds aiz prieka nodrebēja, kad Pēršons Dālšē reiz ieminējās, ka, nemaz jau neņemot vērā krietno kaudzīti naudas, ko atnesis līdzi, ar viņa čaklumu un taupību nebūt nav neiespējami priekšdienās tikt pie kalnrača mājiņas vai pat raktuvēm un ka tad droši vien Fālunā neatradīsies kalnraktuvju īpašnieka, kas Elisu noraidītu, ja viņš lūgtu tā meitas roku. Tagad būtu bijusi īstā reize sacīt, cik neizsakāmi viņš mīl Ullu un ka ar to saistās visas viņa nākotnes cerības. Taču Elisa muti slēdza nepārvarams biklums, bet vēl jo vairāk baiļpilnas šaubas, vai Ulla, kā viņam dažreiz šķita, no tiesas viņu mīl.

Reiz atgadījās, ka Eliss Frībums strādāja šahtas visdziļākajā dzīlē, biezu sēra tvaiku mutulī, tā ka viņa kalnrača lampa meta tikai vāju atspulgu un viņš krēslā tikko spēja atšķirt ejas iezī. Pēkšņi viņš dzirdēja, ka no vēl dziļākas pazemes atskan klaudziens, it kā tur kāds darbotos ar cērti. Tā kā veikt šādu darbu tik lielā dziļumā nevienam nav īsti pa spēkam, turklāt labi zinādams, ka šodien viņš vienīgais nobraucis lejā, jo pārējos kalnračus uzraugs norīkojis citā darbā, tad klaudzināšana un dauzīšanās Elisam šķita gaužām baisa. Atstājis mierā cērti un dzelzs dzīslu, viņš ieklausījās dobji dunošajos piesitienos, kas šķita nākam aizvien tuvāk un tuvāk. Te uzreiz viņš pamanīja cieši līdzās melnu ēnu un, tā kā patlaban vēja pūsma izkliedēja sēra tvaikus, pazina veco kalnraci no Gēteborgas, kas stāvēja viņam blakus.

—  Labu veiksmi! iesaucās vecais, labu veiksmi pazemē, Elis Frībum! — Nu, biedri, kā tev patīk kalnrača dzīve?

Eliss gribēja pajautāt, kādā brīnumainā kārtā vecais nokļuvis šahtā, bet tas, iecirzdams ar savu āmuru pa iezi tik spēcīgi, ka dzirksteles pašķīda uz visām pusēm un šahtā atbalsojās it kā tāla pērkona dārdi, baismīgā balsī sauca:

—  Sī te ir lieliska eja, bet tu, nožēlojamais, blēdīgais zelli*, neizskaties pēc tāda grausta, kas tikko jaudā salmu pārlauzt! — Šeit, lejā, tu esi akls kurmis, kam metālu valdnieks nemūžam nedāvās savu labvēlību, bet arī augšā tu neuzdrīksties neko uzsākt un veltīgi uzglūni rūdu ķēniņam. — Ak Pēršona Dālšē meitu Ullu tu tīko iegūt par sievu, tādēļ dari savu darbu šeit bez domām un bez mīlestības! Piesargies tu, viltīgais zelli, lai metāla valdnieks, par kuru tu ņirgājies, nesatver tevi un nenomet lejā, tā ka tavi kauliņi sadrups uzšķautņainā ieža! Untoestcvsaku — nekad Ulla nekļūs tava sieva!

KJaasoticsvecā kalnrača nievīgajos vārdos, Ellsā uzbangoja niknums.

—   Ko tu dari, — viņš sauca, — ko tu dari šeit — mana kunga Pēršona Dālšē šahtā, kurā es, spēkus netaupīdams, strādāju, kā to prasa mans amats? Kā nācis, tā arī pazudi, vai arī mēs redzēsim, kurš no mums pirmais iedauzīs otram pauri!

Izteicis šos draudus, Eliss Frībums spītīgi nostājās vecajam ceļā un augstu pacēla dzelzs cērti, ar kuru bija strādājis. Vecais ņirdzīgi iesmējās, un Eliss ar šausmām redzēja, ka viņš, gluži kā vāvere, lec augšup pa pieslietņu šaurajiem pakāpieniem, pazuzdams dziļajā aizā.

Elisam, kas jutās, it kā būtu pamiruši visi locekļi, darbs vairs negribēja veikties, tādēļ viņš cēlās augšup. Kad vecais virsuzraugs, kas tieši tobrīd izkāpa no priekšējās šahtas, Elisu ieraudzīja, viņš izsaucās:

—    Kristus vārdā! Kas tev noticis, Elis Frībum? Tu izskaties satraukts un bāls kā nāve! — Vai sēra tvaiks, pie kā vēl neesi pieradis, nodarījis tev gauži? — Ņem, iedzer, krietno zēn, tas nāks tev par labu!

Eliss iedzēra krietnu malku degvīna no pudeles, ko viņam sniedza virsuzraugs, bet pēc tam, juzdamies spēcināts, izstāstīja visu, kas atgadījies lejā šahtā, kā arī to, kādā veidā Gētcborgā iepazinies ar veco, baiso kalnraci.

Virsuzraugs viņu mierīgi uzklausīja, bet tad, domīgi pakratījis galvu, sacīja:

—  Elis Frībum, vīrs, ko tu sastapi, ir bijis vecais Torberns, un tagad es skaidri redzu, ka tas, ko šeit par viņu runā, nav tikai pasaciņa. Pirms vairāk nekā simts gadiem šeit, Fālunā, dzīvoja kalnracis, vārdā Torberns. Viņš laikam bijis viens no pirmajiem, kas pa īstam veicinājis kalnrūpniecības uzplaukumu Fālunā, un viņa laikā rūdas ieguve bijusi daudz bagātāka nekā tagad. Nevieas nebijis kalnrūpniecībā tāds lietpratējs kā Torberns, kas, ieguvis dziļas zināšanas, vadīja Fālunā visus ar rūdas ieguvi saistītos darbas. Tā kā viņš bija apveltīts ar gluži sevišķām spējām un viņam pavērās bagātīgākās ejas, turklāt vēl ņemot vērā, ka viņš, drūms, domās iegrimis vīrs, kam nebija nedz sievas, nedz bērna, pat ne savas pajumtes Fālunā, gandriz nekad neiznāca dienas gaismā, bet gan bez mitas rakās zemes dzīlēs, tad nebija nekāds brīnums, ka drīz vien par viņu radās leģenda, it kā viņš būtu saistīts ar noslēpumainajiem spēkiem, kas zemes dzīlēs kausē metālu.

Par spīti bargajiem brīdinājumiem, kuras izteica Torberns, pareģodams nelaimi, kas notiks, tikko kalnraci uz darbu mudinās nevis mīlestība pret brīnumainajiem iežiem un rūdām, bet gan peļņas kāre, aizvien vairāk un vairāk tika paplašinātas raktuves, līdz beidzot tūkstoš seši simti astoņdesmit septītā gada Jāņu dienā notika briesmīgais kalnu iegruvums, radīdams mūsu milzīgo atveri, turklāt izpostīdams iepriekšējo būvi tādā mērā, ka tikai ar milzu pūlēm un lielu māku dažas šahtas izdevās atjaunot. Torberns vairs netika nedz dzirdēts, nedz redzēts, un neviens nešaubījās, ka zemes dzīlēs, kur viņš strādājis, veco vīru apbēris iebrukums.

Drīz pēc tam un, proti, tad, kad darbi sāka veikties aizvien labāk un labāk, cirtēji apgalvoja, ka redzējuši šahtā veco Torbernu, kas viņiem devis dažnedažādus vērtīgus padomus, kā arī parādījis labākās ejas.

Citi bija pamanījuši veco klaiņojam virszeme ap atveri, te žēlabaini gaužamies, te dusmās plosāmies. Daži jaunekļi, tāpat kā tu, ieradās šeit, apgalvodami, ka vecs kalnracis mudinājis viņus pievērsties rūdas ieguvei un atsūtījis uz šejieni. Tā notika ikreiz, kad šahtās sāka aptrūkt strādnieku, un vecais Torberns droši vien gribēja šādā veidā rūpēties par raktuvēm. — Ja nu tas tiešām bijis vecais Torberns, ar kuru tev iznāca saraušanās, un, ja viņš runājis par kādu brīnišķīgu eju, tad ir skaidrs, ka tur atrodas bagātīga dzelzs dzīsla, kam mēs sadzīsim pēdas. — Tu, protams, neesi aizmirsis, ka par galveno eju mes saucam to, kuras iezi atrodas visbagātākās dzelzs dzīslas, un ka no šīs galvenās ejas sazarojas daudzas sānejas, aizstīdzot visdažādākajos virzienos.

Kad Eliss, visvisādu domu tirdīts, ienāca Peršona Dālše mājā, Ulla nenāca viņam draudzīgi pretī, kā paradusi. Zemei pievērstu skatienu un, kā Eliss šķita pamanījis, saraudātām acīm, viņa sēdēja blakus jaunam, staltam vīrietim, kas, turēdams viņas roku, pūlējās meiteni uzjautrināt, bārstīdams cildinājumus un asprātības, kam Ulla tomēr nepievērsa sevišķu vērību.

Ievilcis citā istabā Elisu, kas, drūmu nojautu mocīts, stingu skatienu cieši vērās sēdētājos, Pēršons Dālšē sacīja:

—  Nu, Elis Frībum, drīz vien tu varēsi man pierādīt savu mīlestību, savu uzticību, jo, lai gan allaž esmu tevi turējis par dēlu, tagad tu no tiesas tāds kļūsi. Cilvēks, ko tu redzi manā mājā, ir bagātais tirgonis Ēriks Ūlavsons no Gētcborgas. Šis vīrs bildināja manu meitu, ko es viņam neliegšu; kopā ar šo vīru viņa dosies uz Gēteborgu un tad pie manis paliksi tikai tu, Elis mans vienīgais atbalsts vecumdienās. Nu, Elis, tu klusē? Tu nobālē? — Ceru, ka mans nodoms tev nebūs nepatīkams, ka tagad, kad Ullai jādodas prom, arī tu negribēsi mani atstāt? Bet es dzirdu, ka Ūlavsona kungs mani sauc — man jādodas turp!

Pēc tam Pēršons Dālšē atgriezās istabā pie jaunā pāra.

Eliss juta, ka viņa sirdi plosa tūkstoš nokaitētu asmeņu. Viņam trūka vārdu, trūka asaru. Bezgalīgā izmisumā viņš izskrēja no mājas: prom — prom līdz lielajai atverei! Ja jau dienas gaismā dziļais bezdibenis izskatījās baismīgs, tad tagad, kad bija iestājusies nakts un mēnessirpis tikko ausa, jo sevišķi baisi bija uzlūkot juceklīgi izsvaidītos akmeņus, it kā lejā, kūpošajā dzīlē, rakņātos un valstītos milzīgs bars pretīgu nezvēru — briesmīgu elles izdzimumu — zibsnīdami augšup liesmainās acis un snaicādami milzīgās ķetnas pēc nabaga cilvēku dzimuma.

—  Torbcrr.! Torbern! — Eliss kliedza baismīgā balsī, lā ka atbalsojās tukšajās aizās. — Torbern, šeit es esmu! — Tev taisnība — es biju nekrietns zellis, nododamies aušīgām cerībām uz dzīvi virszemē! Zemes dzīlēs ir mani dārgumi, visa mana dzīve! Torbern, nokāp man līdzi lejā, parādi visbagātākās rudas dzīslas — tur es rakņāšos, urbšos un darbošos, turpmāk dienas gaismu vairs neredzēdams! Torbern! Torbern, nokāp man līdzi lejā!

Eliss izņēma no kabatas tērauda atlūzu un akmeni, tad, aizdedzinājis raktuvj u lampu, nokāpa šahtā, kurā bija nolaidies vakar. Kā viņam bija ap sirdi, kad visdziļākajā bezdibeni pavērās galvenā eja tik skaidri un gaiši, ka viņš varēja atšķirt pēdas, ko viņa cērtnis bija atstājis iezi?

Bet, jo ciešāk un ciešāk Elisa skatiens pievērsās brīnumainajai dzīslai iezi, jo vairāk viņam šķita, it kā pa visu šahtu izplūstu žilbinoša gaisma un tās sienas kļūtu caurspīdīgas kā vistīrākais kristāls. Atkal Elisam ienāca prātā liktenīgais sapnis, ko viņš bija redzējis Gēteborgā. Viņš ielūkojās klajumos, kas atgādināja paradīzes dārzu, kurā pie metāliskajiem kokiem un augiem kā ziedi, augļi un puķes karājās liesmaini zaigojoši dārgakmeņi. Viņš redzēja jaunavas, vērās varenās ķēniņienes cildenajā vaigā. Tā satvēra viņu un, novilkusi lejā, spieda pie savām krūtīm, tad pēkšņi caur viņa dvēseli izšāvās ugunīgs stars, un viņa apziņas dzīlēs modās sajūta, it kā viņš peldētu zilgas, caurspīdīgi mirdzošas miglas vālos.

— Elis Frībum! Elis Frībum! — no virszemes sauca spēcīga balss, un šahtā krita lāpu atblāzma. Tas bija pats Pēršons Dālšē, kas kopā ar uzraugu nokāpa lejā, lai uzmeklētu jaunekli, ko bija redzējuši gluži kā apsēstu skrējām uz raktuvēm.

Meklētāji atrada Elisu stāvam gluži kā sastingušu, seju saltajam akmenim piespiedušu.

— Ko, — Pēršons viņam uzsauca, — ko tu, karstgalvīgais jaunekli, dari šeit, lejā, nakts laikā? — Saņemies un kāp augšup kopā ar mums: kas zina, kāds prieks tevi gaida virszemē!

Neizdvesdams ne skaņas, Eliss uzkāpa virszemē, ncizdvesdams ne skaņas,sekoja Pēršonam Dālšē, kas joprojām turpināja bārties, ka viņš devies tādās briesmās.

Bija atausis gaišs rīts, kad viņi ienāca mājā. Skaļi iekliegdamās, Ulla metās Elisam pie krūtīm, saukdama viņu vismaigākajos vārdos. Bet Pēršons Dālšē viņam sacīja:

— Vai tu, nelga, domāji, ka es jau sen nenojautu, cik mīļa tev Ulla un ka tikai viņas dēļ tu strādā raktuvēs tik čakli un aizrautīgi? Vai gan es jau sen neredzēju, ka arī Ulla tevi mīl no visas sirds? Vai varēju vēlēties labāku znotu, nekā krietnu, darbīgu, dievbijīgu kalnraci — tādu kā tevi, manu brašo Elis? — Bet tas, ka jūs klusējāt, mani sāpināja un kaitināja.

— Vai mēs, — Ulla pā/trauca tēvu, — vai lad mēs paši zinājām, ka tik neizsakāmi mīlam viens otru?

—   Lai, — Pēršons Dālšē turpināja, — lai nu būtu, kā būdams, diezgan runāts par to! Es dusmojos, ka Eliss godīgi un atklāti nerunāja ar mani par savu mīlestību, tāpēc, lai viņu sodītu un arī lai pārbaudītu tavu sirdi, Ulļa, vakar nācu klajā ar pasaciņu par Ērika Ūlavsona kunga nodomiem, kas drīz vien iedzina tevi izmisumā. Neprātīgā meitene — Ēriks Ūlavsona kungs jau sen kopš precējies, un tev, brašais Elis, es dodu savu meitu par sievu, jo, atkārtoju — labāku znotu nespēju iedomāties!

Aiz tīra prieka un svētlaimes Elisam pa vaigiem ritēja asaras. Tik negaidīti viņš bija ieguvis dzīves laimi, ka viņam gandrlzšķita, it kā viņš atkal redzētu saldu sapni!

Pēc Pēršona Dālšē aicinājuma, pusdienlaikā kalnrači sapulcējās uz līksmu maltīti.

Ulla bija saposusies savās skaistākajās drānās un izskatījās piemīlīgāka kā jebkad, tā ka visi cits pēc cita sauca:

—  Ak, kādu visnotaļ brīnišķīgu līgavu ieguvis mūsu brašais Eliss Frībums! Nu, lai debesis svētī dievbijīgo un tikumīgo jauno pāri!

Elisa Frībuma bālajā vaigā vēl vīdēja naktī pārdzīvoto šausmu pēdas un viņš bieži stingu skatienu vērās sev priekšā, it kā atrastos tālu no visa, kas ir ap viņu.

—  Kas tev noticis, manu Elis? — vaicāja Ulla.

Eliss, pieglaudis viņu pie krūtīm, sacīja:

— Jā, jā, tu patiešām esi mana, un tagad viss ir atkal labi!

Dažbrīd, kad Eliss jutās sasniedzis svētlaimes kalngalus, viņam

šķita, it kā dvēseli satvertu Iedusauksta roka un drūma balss sacītu:

—   Vai tad tas ir tavs augstākais sasniegums, ka esi ieguvis Ullu? Tu, nabaga nelga! Vai tad tu neesi skatījis ķēniņienes vaigu?

Eliss juta, ka viņu pārņēmušas neizsakāmas baismas; viņu mocīja doma, ka pēkšņi viens no kalnračiem pacelsies viņa priekšā milža augumā un viņš ar šausmām pazīs tajā veco Torbcrnu, kas ieradies, lai briesmīgā veidā atgādinātu par apakšzemes dārgakmeņu un rūdu valstību, kuras varai viņš nodevies.

Un tad atkal viņš nesaprata, kādēļ lai spokainais vecis būtu viņam naidīgs, kāds sakars vispār viņa mīlestībai ar darbu raktuvēs.

Pēršons labi redzēja, cik pretrunu plosīts jutās Eliss Frībums, taču attaisnoja šo pārvērtību ar pārciestajām sāpēm un naksnīgajā nobraucienā izjustajām bailēm. Taču tā nedomāja Ulla, kas, neskaidras nojautas brīdināta, neatlaidīgi lūdza, lai mīļotais beidzot pasaka, kādas drausmas viņš piedzīvojis, ka tās rautin rauj viņu prom no līgavas.

Elisa sirds draudēja vai pušu plīst. Velti viņš centās mīļotajai pastāstīt par brīnumaino seju, kas viņam parādījusies bezdibenī. Šķita, ka nezināma roka ar varu aizspiež viņam muti, ka no viņa dvēseles dzīlēm raugās ķēniņienes bargā seja un, tikko viņš nosauks tās vārdu, tā, gluži kā uzskatot baismīgo Medūzas* galvu, viss ap viņu sastings drūmā, melnā akmenī. — Viss krāšņums, kas pazemes dzīlēs modināja viņa dvēselē augstāko svētlaimi, tagad šķita kā bezcerīgu moku pārpilna elle, mānīgi izgreznota ar postu nesošiem vilinājumiem.

Pēršons Dālšē pavēlēja Elisam Frībumam vairākas dienas no vietas palikt mājās, lai galīgi atspirgtu no slimības, kas viņam, šķiet, bija uzbrukusi tajā naktī. Šajā laikā Ullas mīlestība, kas tagad gaiša un tīra plūda no viņas bērnišķīgās, dievbijīgās sirds, pilnīgi aizgainīja atmiņas par liktenīgo piedzīvojumu šahtā. Eliss gluži atdzīvojās no prieka un svētlaimes, sākdams ticēt savai laimei, ko droši vien nekāda ļauna vara vairs nespēs izpostīt. ,

Kad viņš atkal nolaidās zemes dzīlēs, Šahtā viss likās gluži citāds, nekā agrāk. Viņa acu priekšā pavērās vislieliskākās ejas, viņš strādāja ar divkāršu sparu, aizmirsdams itin visu, taču, izkāpušam virszemē, Elisam nācās atcerēties Pēršonu Dālšē, jā, ari savu Ullu: viņš jutās kā divās daļās sašķelts — šķita, ka viņa labākais, patiesākais «es» dodas lejup līdz pat zemeslodes vidum, lai atdusētos ķēniņienes rokās, kamēr viņš Fālunā uzmeklē savu drūmo mājvietu. Tiklīdz Ulla ieminējās par savu mīlestību un par to, cik laimīgi viņi jutīsies, dzīvojot kopā, tā viņš sāka runāt par zemes dzīļu krāšņumu, par neizmērojamo bagātību, kas tur apslēpta, izplūzdams tik dīvainos, neizprotamos apgalvojumos, ka nabaga meitene, juzdama bailes un nomāktību, pat nesaprata, kā Eliss spējis savā dziļākajā būtībā tik pēkšņi pārvērsties.

Uzraugam un pašam Pēršonam Dālšē viņš nemitīgi vislīksmākajā balsī paziņoja, ka atklājis pašas bagātākās rūdas dzīslas un vislieliskākās ejas, taču,' ja viņi pēc tam atrada vienīgi tukšus iežas, Eliss, ņirdzīgi smiedamies, sacīja, ka bez šaubām viņš vienīgais saprotot noslēpumainās zīmes, svarīgo rakstu, ko pašas ķēniņienes roka iegrebusi akmeas aizā, un ka patiesībā jau arī esot diezgan, ka viņš šīs zīmes saprot, neatklājot citiem, ko tās vēsta.

Skumīgi vecais uzraugs nolūkojās uz jaunekli, kas ar neprātīgi zibošām acīm runāja par mirdzošo paradīzi, kas iezaigojas zemes klēpi.

— Ak, kungs, — vecais virs klusi čukstēja ausī Pēršonam Dālšē, — ak, kungs, ļaunais Torbcrns nabaga zēnam nodarījis gauži!

—  Neticiet, — atbildēja Pēršons Dālšē, — neticiet, vecais, tādām kalnraču pasaciņām! Grūtsirdīgajam nerikietim galvu sagrozījusi mīlestība, tas ir viss. Lai nu vispirms paiet kāzas, gan jau tad viss nokārtosies ar ejām, dārgumiem un apakšzemes paradīzi!

Beidzot pienāca Pēršona Dālšē noliktā kāzu diena. Jau dažas dienas pirms tās Eliss Frībums bija klusāks, nopietnāks, noslēgtāks nekā jebkad agrāk, taču arī nekad viņš nebija pakļāvies daiļajai Ullai ar tādu mīlestību, kā šajā laikā. Viņš nespēja ne uz brīdi no tās šķirties, tāpēc negāja uz raktuvēm; šķita, ka viņš nemaz vairs nedomā par savu nemierpilno kalnrača darbu, jo pār viņa lūpām nenāca ne vārds par pazemes valstību; bija izgaisušas visas bailes, ka pazemes dzīļu draudīgā vara, par kuru Ulla bieži bija dzirdējusi runājam vecus ļaudis, varētu viņas Elisu ievilināt pazušanā. Arī Pēršoas Dālšē smaidīdams sacīja vecajam uzraugam:

— Redziet nu, ka Elisam Frībumam vienīgi aiz mīlestības uz manu Ullu bija apreibusi galva!

Kāzu dienas agrumā Eliss pieklauvēja pie savas līgavas istabiņas durvīm. Atvērusi tās, Ulla izbailēs atrāvās atpakaļ, kad ieraudzīja Elisu, kas, bāls kā nāve, acīm drūmi liesmojot, stāvēja viņas priekšā, jau ietērpies kāzu drānās.

—   Gribu, — viņš sacīja klusā, nedrošā balsī, — gribu tev, mana sirdsmīļā Ulla, vienīgi pavēstīt, ka esam gandrīz jau sasnieguši visaugstākās laimes kalngalus — laimes, kāda vien cilvēkiem zemes virsū lemta. Šajā naktī man viss tapa atklāts. Šahtas dziļumā, ieslēgts hlorīta un vizlas iezi, guļ ķiršsārtais almandīns, kurā iegrebts mūsu mūža gājums: šis dārgakmens tev jāsaņem no manis kā kāzu dāvana. Tas ir skaistāks nekā brīnišķīgais, asinssarkanais karbunkuls, un, kad mēs, uzticīgā mīlestībā vienoti, ielūkosimies tā starojošajā gaismā, tad varēsim gluži skaidri saskatīt, kā mūsu dvēseles saaugušas ar brīnumainajiem zariem, kas stīdz no zemes viducī dusošās ķēniņienes sirds. Man vienīgi jāuznes šis dārgakmens virszemē, un to es tagad grasos darīt. Pagaidām dzīvo sveika, mana sirdsmīļotā Ulla! — Drīz vien es atkal būšu šeit!

Ulla, karstas asaras lejot, lūgtin lūdza mīļoto atteikties no šīs murgainās iedomas, jo viņas sirds nojaušot lielu nelaimi; taču Eliss Frībums apgalvoja, ka bez šā dārgakmens nekad viņu dzīvē nebūs nevienas mierīgas stundas un ka par kaut kādām draudošām briesmām neklājas pat domāt. Vēlreiz dedzīgi piekļāvis līgavu pie krūtīm, Eliss devās prom.

Jau bija sapulcējušies kāzu viesi, lai pavadītu līgavu un līgavaini uz Koparbergas baznīcu, kur pēc dievkalpojuma vajadzēja notikt laulībām.

Vesels bariņš krāšņi izrotātu jaunavu, kam, pēc šīs zemes paražas, vajadzēja iet pa priekšu līgavai, sastājušās ap Ullu, smējās un jokojās. Muzikanti skaņoja savus instrumentus un izmēģināja līksmu kāzu maršu.

Bija pienācis gandrīz jau pusdienlaiks, bet Eliss Frībums joprojām nerādījās. Pēkšņi, izbailēs un šausmās nobālušām sejām, atsteidzās kalnrači un pavēstīja, ka raktuves, kurās atrodas Dālšē šahta, aizbēris briesmīgs kalnu nogruvums.

— Elis! Manu Elis, tu esi miris — miris! — skaļā balsī iekliedzās Ulla un saļima kā nopļauta.

Tikai tagad Pēršons Dālšē no uzrauga uzzināja, ka Eliss rīta agrumā devies uz lielo atveri un nobraucis šahtā, kurā bez viņa nav atradusies neviena dzīva dvēsele, jo visi strādnieki un uzraugi posušies kāzām.

• No mājas izsteidzās Pēršons Dālšē un visi kalnrači, taču viņu meklējumi, saistīti ar vislielākajām dzīvības briesmām, palika veltīgi. Eliss Frībums netapa atrasts. Skaidrs bija vienīgi tas, ka zemes iebrukums nelaimīgo apracis starp ieža atlūzām; tā posts un bēdas ienāca krieinā Pēršona Dālšē mājā tieši tajā brīdī, kad viņš domāja, ka sagādājis sev bezrūpīgas vecumdienas.

Bija pagājis ilgs laiks, kopš miris krietnais raktuvju uzraugs — .oldcrmanis Pēršons Dālšē, kopš nozudusi viņa meita Ulla: neviens cilvēks visā Fālunā viņus vairs neatcerējās, jo droši vien bija aizritējuši gadi piecdesmit no Frībuma nelaimīgās kāzu dienas.

Pēkšņi atgadījās, ka, mēģinādami izcirst eju starp divām šahtām, trīssimt olekšu dziļumā kalnrači atrada peldam vitriola* ūdenī jauna kalnrača līķi, kas, uznests virszefnē, šķita pārakmeņojies. Jauneklis izskatījās tā, it kā gulētu dziļā miegā — tik svaigi, tik labi saglabājušies bija viņa sejas panti, tik iznīcības neskarts viņa košais kalnrača tērps, jā, — pat ziedi pie krūtīm. Visi tuvākās apkaimes ļaudis sapulcējās ap jaunekli, kas bija uznests no raktuvēm, taču nevienam viņa sejas vaibsti nebija pazīstami un neviens no kalnračiem pat neatcerējās, ka būtu ticis apbērts kāds no viņu biedriem. Patlaban ļaudis grasījās nest līķi uz Fālunu, kad no tālienes, aiz piepūles elsodama, uz kruķiem balstīdamās, viņiem tuvojās mūžveca, sniegbalta māmuļa.

— Rau, kur nāk Jāņu vecmāmuļa! — iesaucās vairāki kalnrači. Šādā vārdā viņi bija iedēvējuši veco sievu, kura, kā viņi jau pirms daudziem gadiem bija ievērojuši, ikreiz parādījās Jāņu dienā, lai, bezdibenī lūkodamās, rokas lauzīdama, žēlabaini vaidēdama un kunkstēdama, pa raktuvju atveri tiku tikām izstaigājusies, atkal uz veselu gadu pazustu.

Tikko vecā sieva ieraudzīja pārakmeņoto jaunekli, viņa ļāva nokrist abiem kruķiem un, rokas augstu" pret debesīm izstiepusi, sauca sirdi plosošās, dziļās bēdās:

— Ak, Elis Frībum! — Ak, manu Elis! — Manu mīļo līgavaini!

Pēc tam viņa notupās līdzās līķim un, satvērusi viņa sastingušās

rokas, spieda tās pie savām aiz vecuma sažuvušajām krūtīm, kurās vēl kā eļļas svētlampiņa zem ledus pukstēja karstas mīlestības pārpilna sirds.

— Ak, — pēc tam, paskatīdamās visapkārt, sacīja vecā sieva, — ak, neviens, neviens no jums vairs nepazīst nelaimīgo Ullu Dālšē, kas bija šā jaunekļa līgava pirms piecdesmit gadiem! — Kad, bēdu un sirdēstu mākta, devos uz Ornēsu, vecais Torbcrns mani mierināja, sacīdams, ka vēl šeit, virs zemes, redzēšu savu Elisu, ko ieži apbēra kāzu dienā, tādēc gads gadā ierados šajā vietā, lai, karstāko ilgu un uzticīgas mīlestības mudināta, lūkotos bezdibenī. — Un šodien man patiešām lemta šī svētlaimīgā atkalredzēšanās! Ak, manu Elis! Mans mīļotais līgavaini!

No jauna viņa apskāva jaunekli ar savām izkaltušajām rokām, it kā vairs nemūžam negribētu viņu atlaist, bet visapkārt, dziļi saviļņoti, •stāvēja ļaudis.

Aizvien klusākas un klusākas kļuva vecās sieviņas nopūtas un elsas, līdz ar dobju skaņu izgaisa.

Pienāca kalnrači, gribēdami pacelt nabaga Ullu, bet viņa bija savu pēdējo elpas vilcienu uzdvašojusi sastingušajam līgavainim. Ļaudis pamanīja, ka nelaimīgā ķermenis, ko viņi aplamā kārtā bija uzskatījuši par akmenī sastingušu, sāk sairt pīšļos.

Koparbergas baznīcā, kurā pirms piecdesmit gadiem bija jānotiek Ullas un Elisa laulībām, tagad apbedīja jaunekļa pīšļus un kopā ar tiem līdz pat rūgtai nāvei uzticīgās līgavas atdzisušās miesas.

VĒSTĪJUMS PAR KĀDU IZGLĪTOTU JAUNU CILVĒKU

Sirds jūtas pacilāta, vērojot, kā kultūra izplatās aizvien tālāk, jā, ka pat starp to sugu pārstāvjiem, kam agrāk augstākā izglītība bija liegta, rodas talanti un gūst vērā ņemamus panākumus.

Slepenā komercpadomnieka mājā iepazinos ar kādu jaunu cilvēku, kurā neparastas spējas apvienojās ar apburošu bonhommie*. Kad es reiz nejauši ieminējos par savu ilgstošo saraksti ar manu draugu Čārlzu Evsonu no Filadelfijas, paļāvīgi viņš man uzticēja nosūtīšanai kādu vaļēju vēstuli, ko bija rakstījis savai draudzenei.

Vēstule ir nosūtīta, taču vai man, ak, laipnais jaunekli, nevajadzēja uzglabāt šā sacerējuma norakstu kā tavas augstās gudrības un tikumības, tavas patiesās mākslas izpratnes apliecinājumu?

Nevaru noklusēt, ka ievērojamais jaunais cilvēks, pēc savas izcelšanās un sākotnējās nodarbošanās, īstenībā ir — pērtiķis, kas komercpadomnieka mājā iemācījās runāt, lasīt, rakstīt, muzicēt ult.; īsi sakot, guva kultūras jomā tik lielus panākumus, ka, pateicoties savām spējām mākslā un zinātnē, kā arī piemīlīgajiem tikumiem, iemantoja veselu baru draugu un visos asprātīgu ļaužu pulciņos tapa uzņemts ar prieku. Ja neņem vērā tādus sīkumus kā, piemēram, viņa paradumu the's dansants vakaros Hops Angloisen dejā dažkārt mazliet dīvaini palēkties, kā arī nespēju bez acīmredzama dvēseles saviļņojuma klausīties riekstu knakšķināšanā, tāpat kā apgalvojumu (taču celt viņam šādu neslavu laikam gan mudināja vienīgi naids, kas vajā visus dižgarus), ka viņš, skūpstīdams dāmām roku, par spīti apvilktajiem cimdiem, tās mazliet saskrāpē, viņā nemanīja ne niecīgāko pazīmju, kas liecinātu par eksotisko izcelsmi, bet visas mazās draiskulības, ko viņš bija pastrādājis agrā jaunībā, kad, piemēram, norāvis no galvas cepuri mājā ienākušam viesim, žigli paslēpās aiz cukurtrauka, tagad tika uzskatītas par asprātīgiem jokiem, kuriem ar sajūsmu aplaudē. — Lūk, ievērības cienīgā vēstule, kurā visā pilnībā izpaužas Milo daiļā dvēsele un lieliskā izglītība.

Milo, kāda izglītota pērtiķa, vēstule draudzenei Pipī Ziemeļamerikā

Ar zināmām šausmām vēl atceros tās nelaimīgās dienas, kad Tev, mīļotā draudzene, savas sirds maigākās jūtas nespēju izpaust citādi, kā vien ar nepiedienīgām, jebkuram izglītotam radījumam nesaprotamām skaņām. Vai gan varēja nožēlojamie, raudulīgie ēe, ēe, ko toreiz izgrūdu, lai gan tos pavadīja dažs labs maigs skatiens, sniegt kaut mazāko mājienu par tām dziļajām, sirsnīgajām jūtām, kas modās manās vīrišķīgajās, biezi apspalvotajās krūtīs? Un pat mani glāsti, kurus toreiz Tev, mazā, jaukā draudzenīte, ar klusu padevību nācās paciest, bija tik neveikli, ka tagad, kad šajā ziņā līdzinos labākajiem primo amoroso* un skūpstu roku ā la Duport*, varētu sarkt par tiem, ja vien to pieļautu zināmā, man raksturīgā, mazliet paraupjā sejas āda. Par spīti laimei, ko sniedz vispilnīgākā dvēseles pašapmierinātība, kāda manī izveidojusies cilvēku sabiedrībā iegūtās izglītības ietekmē, tomēr ir brīži, kad jūtos no sirds noskumis, kaut gan zinu, ka tamlīdzīgas vājuma izpausmes, kas ir pilnīgi pretējas tikumiskajai iedabai, kādu iemanto ar kultūras palīdzību, radušās vēl tajā pirmatnējā attīstības posmā, kas mani notur vienā pakāpē ar būtnēm, kuras es tagad neizsakāmi nicinu. Jo tādos brīžos esmu muļķīgs diezgan, lai domātu par mūsu nabaga radiniekiem, kas vēl joprojām lēkā pa kokiem plašajos, neskartajos mežos, pārtikdami no neapstrādātiem augļiem, kuru garša nav mākslīgi uzlabota, un kad, galvenokārt vakaros, uzsāk zināmas slavas dziesmas, kurās neviens tonis nav pareizs, bet par kaut kādu takti, kaut vai tā būtu nupat atrastā 7/8 vai 13/4 takts, nevar būt pat runas. Tad es domāju par šiem nelaimīgajiem, ar kuriem īstenībā vairs nekādā ziņā neesmu saistīts, un tikko spēju nomākt dziļu līdzjūtību. Laiku pa laikam man vēl nāk prātā mūsu vecais tēvocis (cik atceros, tas bija tēvocis no mātes puses), ■ kas mūs audzināja atbilstoši saviem muļķīgajiem principiem un darīja visu iespējamo, lai turētu tālu no visa cilvēciskā. Viņš bija nopietns vīrs, kas nekad nejuta vēlēšanos apaut zābakus, un vēl tagad man ausīs skan izbaiļu kliedziens, ar kuru viņš mani brīdināja, kad es kārām acīm uzlūkoju skaistos, jaunos atloku zābakus, ko viltīgais mednieks bija atstājis tieši zem tā koka, kurā es ar lielu ēstgribu tiesāju kokosriekstu. Tālumā vēl varēja saskatīt mednieku, kam lieliski piestāvēja atstātajiem gluži līdzīgi atloku zābaki. Manuprāt, vienīgi šo labi nospodrināto zābaku dēļ vīrs izskatījās iespaidīgs un varens — nē, es nespēju pretoties: doma pastaigāties jaunajos zābakos tikpat lepni, kā to darīja šis vīrs, sagrāba savā varā visu manu būtni; un vai jau tas neliecināja par manām neparastajām spējām zinātnē un mākslā, kuras tikai tagad drīkstēja manī mosties, kad, nolēcis no koka, viegls un izveicīgs, it kā visu mūžu būtu valkājis zābakus, pratu nepierastos apavus ar tērauda zābaku kalpiņa palīdzību uzstīvēt slaidajās kājās? Ka pēc tam es, protams, nevarēju paskriet, ka tūliņ klāt bija mednieks, kas bez jebkādām ceremonijām satvēra mani aiz skausta un vilka projām, ka tēvocis, žēli klaigādams, svieda mums nopakaļ kokosriekstus, no kuriem viens man īsti sāpīgi trāpīja pa kreiso aizausi, taču varbūt pretēji niknā veča gribai veicināja lieliska jauna orgāna rašanos, to visu Tu, mana jaukā, zini, jo, kaukdama un vaimanādama, skrēji nopakaļ savam mīļotajam, tādā kārtā labprātīgi padodamās gūstā. — Ko es saku — gūstā? Vai tad šis gūsts nav devis mums vislielāko brīvību? Kas var būt brīnišķīgāk, kā izkopt garu, ko esam iemantojuši, dzīvodami starp cilvēkiem? — Proti, es nešaubos, ka ari Tu, mīļā Pipī, ņemot vērā Tavu možumu un uztveres spējas, kaut nedaudz būsi pievērsusies mākslai un zinātnei uu, paļaudamies uz to, domāju par Tevi kā par būtni, kam nav nekā kopēja ar bezjūtīgajiem radiniekiem, kas mīt mežos. Ak, starp viņiem vēl joprojām valda netiklība un mežonība, viņi nepazīst asaras, un dziļas jūtas viņiem ir pilnīgi svešas. Protams, varu gluži labi iedomāties, ka nebūsi pavirzījusies izglītībā tikpat tālu uz priekšu, kā es, jo es tagad esmu, kā mēdz sacīt, cilvēks ar stāvokli: es zinu itin visu, tāpēc lieku uzskatīts par tādu kā orākulu un šejienes zinātnes un mākslas pasaulē valdu neierobežoti. Tev, jauko meitenīt, droši vien šķitis, ka tik augstas kultūras pakāpes sasniegšana man galu galā maksājusi daudz pūļu, gluži otrādi — varu apgalvot, ka nekas pasaulē man nav paveicies vieglāk: jā, es bieži pasmejos par to, ka agrā jaunībā vingrināšanās lēkāt no koka kokā man izspiedusi dažu labu sviedru lāsi, kas nekad nenotika, apgūstot mācītam un gudram vīram nepieciešamās zinības. Drīzāk šis process norisinājās tik viegli, it kā pats no sevis, un gandrīz grūtāk bija apzināties, ka sēžu jau uz pašas augstākās pakāpes, nekā tur uzrāpties. Lai paldies manai izcilajai apdāvinātībai un tēvoča laimīgajam sviedienam! Jo Tev, mīļā Pipī, jāzina, ka garīgie dotumi un talanti parādās uz galvas kā puni un ir rokām taustāmi; mans pakausis atgādina ar valriekstiem pārpilnu maišeli, bet, pateicoties tžvoča sviedienam, rasi, parādījies vēl kāds puniņšun līdz ar to — kāds talantiņš. Patiešām, aizausim man tīri biezs no puniemj

Tā atdarināšanas tieksme, kas piemīt mūsu dzimumam un ko gluži netaisnā kāriā cilvēki bieži mēdz izsmiet, nav nekas cits, kā nepārvarama dziņa ne tik daudz kultūru apgūt, kā parādīt mums jau piemītošo. Pie šādas atziņas jau izsenis nākuši cilvēki, bet īsteni gudrie, kam allaž cenšos līdzināties, rīkojas, lūk, kā. Kāds paveicis kaut ko — vienalga, vai tas noticis mākslas vai kādā citā jomā; visi sauc: «Lieliski!» un gudrais, iekšējas pārliecības skubināts, viņiem piebalso. Taču, ja vēlāk nostiprinās citāds spriedums, viņš saka: «Nudien, tā ir pareizi, un šis darbs, ko uzskatīju par lielisku, vienīgi rosināja mani izcelt dienas gaismā patiesi lielisko, ko sen jau loloju sevī.»

Tas, mīļā Pipī, ir apmēram tā, it kā viens no mūsu ciltsbrāļiem skujoties gan iešņāptu sev degunā, toties šā griezuma dēļ viņa Osiņas iegūtu tik īpatnēju formu, kādu nemūžam nespētu izveidot cilvēks, no kura viņš šo modi noskatījis.

Tieši minētā atdarināšanas dziņa, kas man kopš senām dienām īpaši raksturīga, tuvināja mani kādam estētikas profesoram — vislaipnākajam cilvēkam pasaule, — no kura ne vien daudz ko uzzināju pats par sevi, bet kurš iemācīja mani ari runāt. Pirms vel izkopu šis spējas, bieži uzturējos izmeklētā asprātīgu, jokus mīlošu cilvēku sabiedrībā. Cieši nopētījis viņu vaibstus un žestus, es pratu tos veikli atdarināt; šī māka, kā arī pieklājīgais apģērbs, ar kuru mani bija apgādājis toreizējais saimnieks, ne vien atvēra man ikvienas durvis jebkurā laikā, bet nodrošināja vispārēju vērtējumu, ka efmu jauns cilvēks ar smalku augstāko aprindu uzvedību. Lai arī cik dedzīgi alku iemācīties runāt, taču sirds dziļumos domāju: «Ak tētīt, ja arī tu prastu runāt, kur lai tu ņemtu neskaitāmās idejas un domas, kas viņiem tā vien plūst pār lūpām? Kā lai tu sāc runāt par tām tūkstoš lietām, par kurām tik tikko esi dzirdējis? Kā lai tu, kam šīs sfēras svešas, spried par zinātnes un mākslas darbiem tikpat nešaubīgi kā viņi?»

Tiklīdz spēju sakarīgi izteikt nedaudzus vārdus, atklāju šīs šaubas un pārdomas savam mīļotajam skolotājam, bet viņš smējās man tieši acīs, sacīdams: «Kas gan jums, dārgais mesjē Milo, nāk prātā? Jums jāmācās runāt, runāt, runāt, bet pārējais jau kaut kā nokārtosies. Runāt tekoši, ātri, veikli lūk, viss noslēpums. Jūs pats brīnīsieties, kā jums runājot rodas domas, kā raisās gudrība, kā dievišķās runas dāvanas ievada jūs visās zinātnes un mākslas dzīlēs, tā ka jums no tiesas liksies, ka klīstat maldu ceļos. Bieži jūs pats sevi nesapratīsiet, bet tad no jauna sevi atradīsiet tieši neviltotajā iejūsmā, ko sniedz runāšana. Vēl jums lieti var noderēt kāda viegla lasāmviela, bet drošības dēļ iegaumējiet dažus jaukus izteicienus, ko var izdevīgi bārstīt un izmantot par tādu kā piedziedājumu. Runājiet daudz par laikmeta attīstības virzību — kā lajā skaidri izpaužas šis vai tas — par dvēseles dziļumu — par sirsnību un vienaldzību utt.» — Ak, mīļā Pipī, cik liela taisnība bija šim vīram, kā līdz ar runas prasmi nāca gudrība! Izteiksmīgā vaibstu spēle piešķīra maniem vārdiem svarīgumu, bet spogulī biju novērojis, cik skaisti izskatās mana no dabas mazliet sakrokotā piere brīžos, kad klaji apstrīdu šāda vai tāda dzejnieka dvēseles dziļumu, jo es viņu nesaprotu un tādēļ viņš nevar būt neko vērts. Vispār — iekšējā pārliecība par savu augstāko kultūras līmeni ir tas soģis, kam uzticu izvērtēt ikvienu zinātnes un mākslas darbu, un spriedums ir nekļūdīgs, jo tas, gluži kā orākuls, nāk no iekšienes.

Esmu pievērsies visdažādākajiem mākslas veidiem — pa druskai gleznojis, pa druskai rīkojies ar tēlnieka kaltu, savu reizi — veidojis mālā. Tevi, mīļo meitenīt, attēloju kā Dianu antīkā manierē; taču šīs blēņas man drīz vien apnika; par visu vairāk mani valdzināja mūzika, jo tā vienīgā sniedz iespēju ne no šā, ne no tā izraisīt pārsteigumu un apbrīnu lielā ļaužu puikā, bet to, ka par manu mīļāko mū^'kas instrumentu kļuva klavieres, noteica mani iedzimtie dotumi. Tu, mana mīļā, zini, ka daba man piešķīrusi mazliet pagarus pirkstus — ar tiem es tagad aizsniedzu kvartas dccimu, pat divas oktāvas, un tas, līdzās ārkārtīgajai veiklībai, ar kādu loku un kustinu pirkstus, arī ir viss klavierspēles mākas noslēpums. Mūzikas skolotājs ir izlējis straumēm prieka asaru par sava skolnieka lieliskajām, dabas dotajām spējām, jo neilgā laikā esmu ticis tik tālu, ka bez aizķeršanās ar abām rokām pārskrienu trīsdesmit divu, sešdesmit Četru un simt divdesmit astoņu daļu taustiņiem uz augšu un uz leju, turklāt ar visiem pirkstiem reizē izbungojot lieliskus trillerus, pārlēcu trīs četras oktāvas augšup lejup, kā citkārt lēkājot no koka uz koku, tāpēc izcilāku virtuozu par mani pasaulē neatrast.

Visi līdz šim sacerētie klavieru skaņdarbi man šķiet pārāk vienkārši, tāpēc es komponēju sonātes un koncertus pats; tomēr pēdīgi minētajos skaņdarbos izveidot tutti nākas manam maestro, jo kam gan ir pacietība noņemties ar šiem daudzajiem instrumentiem un nekam nederīgajām blēņām? Tik un tā tutti koncertā ir vienīgi nenovēršams ļaunums un veido pauzes, kurās solists atpūšas, sagatavodamies jauniem lēcieniem.

Esmu jau vienojies ar kādu instrumentu meistaru, ka vēlāk viņš man izgatavos klavieres ar deviņām līdz desmit oktāvām, jo vai tad es varu ierobežot savu ģēniju ar nožēlojamo nabaga septiņu oktāvu apjomu? Parastajiem stīgu instrumentiem, turku bungām un šķīvjiem viņam nāksies pievienot vēl vienu tauru reģistru, kā arī flažolctu reģistru, lai tas, cik nu iespējams, atdarinātu putnu vidžināšanu. Tu redzi, mīļā Pipī, cik diženas ieceres rodas vīram, kam netrūkst gaumes un izglītības!

Pēc tam, kad vairākkārt biju dzirdējis, kādu bagātīgu aplausu ražu ievāc dziedātāji, arī man uzmācās neatvairāma tieksme dziedāt, taču domāju, ka daba diemžēl man liegusi jebkādu tam piemērotu orgānu; taču nespēju atturēties un izpaudu savu vēlmi kādam slavenam dziedātājam, kas bija kļuvis par manu sirsnīgāko draugu, pie reizes arī pažēlodamies viņam par savu balsi. Šis cilvēks mani apskāva, aizgrābtībā saukdams: «Laimīgais mesjC! — Ar savu muzikalitāti un balss lokanību, ko jau sen esmu ievCrojis, jūs esat dzimis, lai kļūtu par izcilu dziedātāju, jo lielākās grūtības jau esat pārvarējis. Proti, īstai dziedāšanas mākslai nekas tik ļoti nekaite, kā dabas dota, laba balss, un jauniem studentiem, kam patiešām ir dziedamā balss, jāpieliek ne mazums pūļu, lai no tās atbrīvotos. Taču izvairīšanās noturēt balsi, cītīgā vingrināšanās izdziedāt vissarežģītākās rulādes, kas krietni vien pārsniedz cilvēka balss iespējas, un galvenokārt saspringtā cenšanās izvilināt falscta skaņas, kas ir patiesas dziedāšanas mākslas kalngals, parasti pēc kāda laika vainagojas panākumiem, kaut gan zemākās balsis bieži vien ilgi pretojas šiem nopietnajiem pūliņiem, taču jums, godātais, nekas nav jāpārvar: visai drīz jūs būsiet izcilākais no visiem dziedātājiem!»

Šim cilvēkam izrādījās taisnība: pietika vienīgi mazliet pavingrināties, lai iegūtu lielisku falsetu un attīstītu spējas izgrūst simts toņu vienā elpas vilcienā, kas man sagādāja īsto mākslas cienītāju nedalītu atzinību, atstājot ēnā nožēlojamos tenorus, kuri — kāds tur brīnums? — lepojas ar savu krūšu balsi, neņemot verā, ka tikko var izspiest kādu muzikālu trilleri. Jau pašā iesākumā maestro iemācīja man trīs diezgan pagarus izpildījuma paņēmienus, kuros tomēr slēpjas visa dziedāšanas mākslas gudrība, tāpēc ka, izmantojot tos drīz šā, drīz tā, pilnīgi vai daļēji, neskaitāmas reizes atkārtojot, pat zemais bass komponista sacerētās melodijas vietā visdažādākajās ārijās var dziedāt visdažādākajā veidā tikai šos paņēmienus. Cik jūsmīgus aplausus es saņemu tikai par šo izpildījuma veidu vien, nespēju Tev, mana daiļā, pat aprakstīt, taču ceru, ka Tu nojautīsi, cik viegli dabiskā, man piemītošā ģenialitāte ļauj gūt panākumus arī mūzikā.

Par savām kompozīcijām jau stāstīju, bet, kas attiecas uz pašu komponēšanu — ja vien man nevajadzētu ar to nodarboties, lai dotu iespēju savam ģēnijam izpausties tā cienīgos darbos, labprāt atstātu to kalpojošiem gariem, kas nu reiz pasaule ir tāpēc, lai kalpotu mums, virtuoziem, t. i., radītu darbus, kurus izpildot, mēs varētu parādīt savu virtuozitāti.

Jāatzīst, ka tās blēņas, kas aizpilda partitūru, ir patiešām dīvainas. Daudzie instrumenti, harmoniskā saskaņa — lai to panāktu, jāievēro noteikti likumi, taču īstam ģēnijam, īstam virtuozam tievisišķiet pārāk sāji un garlaicīgi. Vēlāk, lai saglabātu vispārēju cieņu, kurā slēpjas lielākā dzīves gudrība, var arī saukties par komponistu: ar to pilnīgi pietiek. Kad es, piemēram, kādā sabiedrībā esmu izpelnījies daudzus aplausus, par āriju, kuras komponists tieši tobrīd atrodas zālē, un publika grasās daļu no šiem aplausiem piešķirt dziesmas autoram, tad, raudzīdamies ar labi pazīstamo drūmo, dziļi urbīgo skatienu, kas, ņemot vērā izteiksmīgo fizionomiju, man nesagādā nekādas grūtības, izmetu: «Jā, patiešām pienācis laiks, ka arī es pabeidzu savu jauno operu!» Šī piezīme izsauc jaunu apbrīnas vilni, tā ka komponists, kas .savu darbu patiešām pabeidzis, top pavisam aizmirsts. Vispār, ģēnijam piederas izcelties, cik vien iespējams, un viņš nedrīkst noklusēt, cik viņam viss, kas notiek mākslas dzīvē, liekas sīks. un nožēlojams, salīdzinājumā ar to, ko viņš ikvienā tās jomā, kā arī zinātnē spētu radīt, ja vien pa īstam gribētu un cilvēki būtu šās piepūles vērti.

Pilnīga pārējo cilvēku centienu nicināšana, sava pārākuma apziņa pār visiem, kas maz runā, bet darbojas klusībā, vislielākā pašapmierinātība ar visu, kas radīts paša spēkiem bez jebkādas piepūles — tās visas ir nemaldīgas augsti izglītota ģēnija iezīmes un labi gan, ka savā izrīcībā es tās pamanu ik dienas, pat ik stundas.

Pēc sacītā Tu, mīļā draudzene, vari pilnībā iztēloties manu apskaužamo stāvokli,'par ko varu pateikties iegūtajai augstajai izglītībai. — Bet vaj varu Tev noklusēt pat vismazāko sīkumu, kas nomāc manu sirdi? Vai man neklājas Tev, mīļā, atzīties, ka bieži vēl zināmi pēkšņa vājuma brīži, uzbrukdami negaidot, izrauj mani no laimīgās pašapmierinātības, kas saldina manas dienas? Ak tētīt, cik agrīnajai audzināšanai gan liela ietekme uz visu turpmāko dzīvi! Un gluži pamatoti top apgalvots, ka grūti iznīdēt to, kas iesūkts līdz ar mātes pienu! Cik gan lielu ļaunumu man nodarījusi bezmērķīgā klaiņošana pa kalniem un mežiem! Nesen, eleganti ģērbies, pastaigājos pa parku vairāku draugu sabiedrībā. Pēkšņi, stāvam pie brīnišķīga, slaida riekstkoka, kura lapotne sniedzas debesis, nepārvaramas alkas laupa man saprašanu — daži veikli lēcieni un es, sniegdamies pēc riekstiem, šūpojos augstu koka galotnē! Vērojot manu pārdrošo šūpošanos, draugiem izlaužas izbrīna sauciens. Bet, kad es, atkal atcerēdamies apgūto kultūru, kas šādas pārspīlētas izdarības nepieļauj, norāpjos lejā, kāds jauns cilvēks, dedzīgs manu spēju apbrīnotājs, iesaucas: «Ai, dārgais mesjē Milo, cik gan jums veiklas kājas!» Taču es gaužām nokaunējos.

Tā bieži vien tikai ar pūlēm spēju apvaldīt savu kādreizējo tieksmi pavingrināties mešanā; un, vai vari iedomāties, mīļo mcitenīt, ka pavisam nesen kādās vakariņās, kad šī tieksme pārņēma mani pārāk valdonīgi, es metu ar ābolu pa galda viņējā galā sēdošā komcrcpadomnicka, mana senā labvēļa, parūku, šādā veidā gandrīz iekuldamies neskaitāmās nepatikšanās? — Taču esmu aizvien vairāk un vairāk atbrīvojies ari no šim kādreizējās mežonības paliekām.

Ja Tu, mīļā draudzene, kultūrā vēl nebūtu pavirzījusies tik tālu uz priekšu, lai varētu izlasīt šo vēstuli, tad šīs Tava mīļotā ar stingru roku vilktās cildenās rakstu zīmes var pamudināt Tevi apgūt lasīšanas māku, bet pēc tam šīs vēstules saturs Tev noderēs par gudru pamācību, ko darīt, lai sasniegtu dvēseles mieru un pašapmierinātību, ko rada vienīgi augstākā kultūra, kas izriet no iekšējās ģenialitātes un satiksmes ar gudriem, izglītotiem cilvēkiem. — Bet nu paliec tūkstošreiz sveicināta,

mīlā draudzene!

«Šaubīties par sauli vari, Zvaigžņu gaismu pasaulē Un par patiesību arī, — Vien par manu mīlu ne!»

Tavs, līdz nāvei uzticīgais, Milo, kādreizējais pērtiķis, tagad — brīvmākslinieks un privātzinātnieks.

ZVĒRESTS

Miķeļdienā*, tieši tajā laikā, kad karmelltu* klostera zvani aicināja uz vakara lūgsnu, pa Polijas robežpilsētiņas L. ielām, dārdēdama un rībēdama, joņoja četru zirgu vilkta apjomīga ceļojumu kariete, kas pēdīgi apstājās pie vecā vācu birģermeistara namdurvīm.

Bērni ziņkārē izbāza galvas pa logiem, bet namamāte, īgni nometusi uz galda šuvekli, uzsauca vecajam vīram, kas steigšus iznāca no blakusistabas:

— Atkal svešinieki, kas mūsu kluso māju uzskata par viesnīcu, taču tur vainojama pazīšanas zīme! Kādēļ gan tev vajadzēja balodi virs namdurvīm likt apzeltīt no jauna?

Vecais vīrs smīnēja viltīgi un noslēpumaini, taču neatbildēja ne vārda; acumirklī viņš bija nometis rītasvārku, apvilcis godadrānas, kas vēl kopš pēdējās baznīcā iešanas, rūpīgi izsukātas, karājās pāri krēsla atzveltnei, un, pirms pagalam pārsteigtā sieva paspēja pavērt muti vēl kādam jautājumam, jau stāvēja, samta micīti padusē pasitis, kailu galvu, kas krēslā gaiši iemirdzējās, pie karietes durtiņām, kuras tostarp vēra vaļā kāds kalpotājs.

Izkāpa pelēkā ceļa mētelī tērpusies sieviete, kam sekoja slaika, pēc auguma spriežot, jaunavīga ceļabiedre, kuras seju slēpa biezs plīvurs. Uz birģermeistara rokas atbalstījusies, viņa grīļīgu soli iegāja mājā un, tikko istabas slieksnim pārkāpusi, pilnīgā bezspēkā atslīga atzveltnes krēslā, kuru, paklausot vīra mājienam, viņai piebīdīja namamāte.

Vecākā no abām atbraucējām ļoti klusā un skumīgā balsī sacīja birģermeistaram:

—  Nabaga bērns! — laikam būs labāk, ja es pie viņas uzkavēšos vēl kādu brīdi!

Šādi runādama, vecīgā sieviete grasījās novilkt savu ceļa mēteli, ko izdarīt viņai palīdzēja birģermeistara meita, tā ka drīz vien kļuva redzams gan vecīgās sievas mūķenes tērps, gan mirdzošais krusts uz viņas krūtīm, kas liecināja, ka atbraucēja ir cistcrcicšu sieviešu klostera* ab'atc.

Pa šo laiku aizplīvurotā dāma tikai ar klusu, tikko dzirdamu vaidu bija darījusi zināmu, ka vēl if dzīva, un pēdīgi palūgusi namamātei glāzi ūdens. Taču tā atnesa ne vien spēcinošas piles, bet arī esences un, slavēdama šo zāļu brīnumaino spēku, lūdza dāmu beidzot taču noņemt smago, biezo šķidrautu, kas viņai droši vien traucē brīvi elpot.

Ar rokas mājienu aizliegusi mājasmātei sev tuvoties, acīmredzamā nepatikā galvu atmetusi, slimā šo priekšlikumu noraidīja un pat tad, kad beidzot atļāvās ieelpot stipro, spēcinošo esenci, kad iebaudīja pieprasītā ūdens malku, kuram namamāte bija piejaukusi pāris pilienu spēcinošā eliksīra, viņa to darīja zem šķidrauta, nepaceļot to ne par sprīdi.

— Jūs taču, mīļais, cienījamais kungs, — abatc uzrunāja birģermeistaru, — jūs taču esat visu sagatavojis tā, kā bija vēlēts?

—   Protams! — atbildēja vecais vīrs, protams. Ceru, ka viņa gaišība firsts ar mani būs ne mazāk apmierināts, kā dāma, kuras labā esmu gatavs darīt visu, kas vien manos spēkos!

— Tādā gadījumā, — abate turpināja, — atstājiet mani brīdi divatā ar manu nelaimīgo bērnu!

Birģermeistara ģimenes locekļiem nācās istabu atstāt. Bija dzirdams, ka abate, runādama dedzīgi un reizē mierinoši, centās iedvest drosmi jaunajai dāmai, kuras balss, kad tā beidzot atskanēja, iespiedās dziļi sirdī ikvienam, kas to dzirdēja. Ne nu tieši, lai noklausītos, namamāte vēl kavējās pie istabas durvīm, aiz kurām tostarp saruna turpinājās itāliešu valodā, bet tieši šis apstāklis vērta visu notiekošo viņas acīs jo noslēpumaināku, nomākdams sirdi ar slogu, kas slēdza viņas lūpas.

Aizraidījis sievu un meitu parūpēties par vīnu un atspirdzinājumiem, vecais vīrs no jauna iegāja istabā.

Paļāvīgāka un mierīgāka šķita aizplīvurotā dāma, kas, galvu noliekusi, stāvēja abates priekšā. Viešņa neatteicās iebaudīt kādu nieku no atspirdzinājumiem, ko viņai piedāvāja namamāte, taču tūliņ pēc tam iesaucās:

— Ir laiks!

Aizplīvurotā dāma noslīga uz ceļiem, bet abatc, uzlikusi viņai uz galvas rokas, klusā balsī skaitīja lūgšanu. Kad tā bija galā, abate, asarām pār vaigiem Iītin līstot, it kā sāpju pārmērā apskāvusi aizplīvuroto dāmu, dedzīgi spieda to pie sirds, tad rāmi un ar cieņu svētījusi birģermeistara ģimeni, vecā vīra pavadībā izsteidzās uz ielas un iemetās karietē, kurai priekšā bija aizjūgti tikko atvesti, atpūtušies zirgi, kas nepacietībā skaļi zviedza. Līksmi pasta taurē pūzdams, vedējs trenca zirgus pa ieliņām un tālāk — cauri pilsētas vārtiem.

Kad nu namamāte redzēja, ka no karietes top noņemtas un ienestas mājā vairākas smagas ceļasomas, kas piederēja aizplīvurotajai dāmai, kura bija palikusi šeit droši vien uz ilgāku laiku, viņa nespēja atbrīvoties no mokošas ziņkāres un raizēm. Viņa izgāja' priekšnamā un nostājās ceļā vecajam vīram, kas patlaban grasījās ieiet istabā.

— Dieva dēļ, — namamāte klusā balsī bažīgi čukstēja, — Dieva dēļ, saki, kas tā par viešņu, ko tu ieved mūsu mājā, jo tev taču viss zināms un vienīgi man tu esi to noklusējis!

—   Visu, kas zināms man, uzzināsi arī tu, — gaužām mierīgi atbildēja vecais vīrs.

— Tomēr, — vel bažīgāk turpināja sieva, — droši vien arī tu nezini visu — ai, būtu tu pirms brīža bijis istabā! Tiklīdz abates kundze bija aizbraukusi, dāmai zem biezajiem šķidrautiem, jādomā, kļuva smacīgi. Viņa noņCma lielo melno krepa plīvuru, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un tad es ieraudzīju…

— Nu, ko tad tu ieraudzīji? — pusvārdā vecais vīrs pārtrauca sievu, kas trīsēdama, it kā redzētu spokus, lūkojās visapkārt.

—   Nē, — sieva turpināja, — sejas vaibstus arī zem plānajiem plīvuriem gluži skaidri saskatīt nevarēju, toties itin labi — mironīgo bālumu, ak briesmīgo, mironīgo bālumu! Bet tagad, vīrs, klausies uzmanīgi: skaidrs, pat pārāk skaidrs, skaidrs kā diena ir tas, ka dāma atrodas labās cerībās! Pēc pāris nedēļām viņa ieguls radību gultā.

— Tas taču man zināms, sieva, — vecais birģermeistars gluži sapīcis sacīja, — un, lai tu no ziņkāres un satraukuma nebeigtos vai nost, dažos vārdos tev visu paskaidrošu. Tad nu zini, ka firsts Z., mūsu augstais labvēlis, pirms pāris nedēļām man atrakstīja, ka O. pilsētiņas cistcrciešu klostera abate pie manis atvedīs dāmu, kas man visā klusībā jāuzņem savā mājā, rūpīgi izvairoties modināt apkārtējo ziņkāri. Dāma, kas vēlas, lai viņu dēvē vienkārši par Celcstīnu, uzturēsies šeit līdz drīzumā gaidāmajām dzemdībām, bet pēc tam kopā ar jaundzimušo tiks atkal aizvesta. Ja es tagad vēl piebilstu, ka firsts man piekodinājis kopt dāmu ar vislielāko rūpību, turklāt pirmajiem izdevumiem un par pirmajām pūlēm pievienojis vēstulei krietnu maisiņu ar spožiem dukātiem, kurus tu vari atrast un ar acīm apmīļot manas kumodes atvilktnē, tad droši vien visas tavas šaubas mitēsies.

— Tātad mums, — secināja namamāte, — jāsniedz palīdzīga roka cilvēkam, kas varbūt kritis lielā grēkā, kā tas ar dižciltīgajiem nereti mēdz gadīties!

Pirms vecais vīrs paspēja atbildēt, no istabas iznāca vecākā meita un aicināja tēvu ieiet pie dāmas, kas ilgojoties pēc atpūtas un vēloties, lai viņai ierāda iepriekš sagatavoto istabu.

Birģermeistars bija licis abas augšstāva istabiņas iekārtot tik glīti, cik vien iespējams, un jutās samulsis ne pa jokam, kad Celestīna apvaicājās, vai bez šīm abām telpām viņam nav brīva vēl kāda, kuras logi atrodas sētas pusē. Vecais vīrs atbildēja noliedzoši, vienīgi, vēlēdamies būt pilnīgi atklāts, piebilda, ka ir gan vēl kāda telpa ar vienu pašu logu, kas iziet uz dārzu, taču to nevar saukt par istabu, drīzāk gan par nožēlojamu kambari, kurā tikko pietiek vietas gultai, galdam un krēslam un kurš atgādina nabadzīgu klostera celli. Celestīna bez kavēšanās gribēja to redzēt un, tikko tajā ienākusi, paskaidroja, ka tieši šī telpa atbilst viņas vēlmēm un vajadzībām un ka šajā, bet nevienā citā, viņa dzīvos līdz pat brīdim, kad viņas stāvoklis spiedīs visādā ziņā pārvietoties uz lielāku istabu, kā arī pieņemt slimnieku kopēju.

Ja vecajam vīram jau Šobrīd ienāca prātā Šauro istabiņu salīdzināt ar klostera celli, tad nākamajā dienā tā par lādu bija pārtapusi visā pilnībā. Pie sienas Celestīna bija piestiprinājusi Jaunavas Marijas attēlu, bet uz vecā koka galda, kas stāvēja zem tā, novietojusi krucifiksu. Gultā atradās vienīgi salmu maiss un vilnaina sega, turklāt bez jau minētajām istablietās Celestīna atļāva kambarītī novietot vel vienīgi koka ķeblīti un kādu mazāku galdiņu.

Namamātei, kas ar svešinieci bija samierinājusies dziļo, smeldzīgo sāpju dēļ, ko pauda visa jaunās sievietes būtne, šķita, ka viņai izdosies to uzjautrināt parastā veidā — iesaistot sarunā, taču svešiniece visaizkustinošākajos vārdos lūdza netraucēt viņas vientulību, kurā vienīgajā, pievērsusi savas domas Jaunavai Marijai un svētajiem, viņa rodot mierinājumu.

Ik dienas, tikko svīda gaisma, Celestīna devās uz karmelītu klosteri, lai noklausītos agro misi; pārējo laiku bez izņēmuma, kā liekas, viņa nodevās lūgsnām, jo ikreiz, kad vien radās nepieciešamība apmeklēt svešinieci vientuļajā istabiņā, atrada viņu vai nu lūgsnā iegrimušu, vai visu pasauli aizmirsušu lasām Svētos Rakstus. Pārtikdama vienīgi no saknēm, viņa atraidīja citus ēdienus, dzerdama vienīgi ūdeni, atraidīja vīnu, un tikai visneatlaidīgākie vecā birģermeistara iebildumi, ka viņas stāvoklis, kā arī būtne, kas dzīvo viņā, prasa labāku uzturu, beidzot pārliecināja Celcstīnu, ka laiku pa laikam nepieciešams iebaudīt gaļas buljonu vai mazliet vīna.

Šis dzīves veids, kas atbilda klostera stingrajai kārtībai, par spīti tam, ka ikviens no mājniekiem to uzskatīja par grēku izpirkšanu, tajā pašā laikā tomēr modināja sirsnīgu līdzjūtību un dziļu godbijību, kaut gan ne mazums nopelnu šo jūtu modināšanā bija arī svešinieces dižciltīgajam augumam, viņas pievilcībai, kas izpaudās ikvienā kustībā un uzvarēja ikvienu sirdi. Taču, ja jūtām, kuras birģermeistara ģimenes locekļi loloja pret svešinieci, kas izturējās kā svētā, piejaucās dīvainas baismas, tad vainojams bija tas apstāklis, ka svešiniece nekad nenoņCma šķidrautu, tā ka viņas sejā nespēja ielūkoties neviens. Svešās tuvumā nenonāca neviena cita dzīva dvēsele, kā vien birģermeistaru pāris — pats sirmgalvis un viņa sievišķīgā otrā puse, bet abi šie cilvēki, kas nekad mūžā nebija atstājuši mazo pilsētiņu, taču nevarēja pazīt seju, kuru iepriekš ne reizes nebija redzējuši, un tādējādi nākt noslēpumam uz pēdām. Tātad — kāda iemesla dēļ bija nepieciešami šie plīvuri?

Sieviešu rosīgā iztēle drīz vien rada izskaidrojumu, uzburdama baisu pasaciņu. Briesmīga zīme (tā skanēja šis stāsts), velna nagu atstātas pēdas, tik šausmīgi izkropļojušas svešinieces seju, ka viņa spiesta valkāt biezo plīvuru.

Vecajam birģermeistaram bija jāpieliek ne mazums pūļu, lai tenkas apklusinātu un aizkavētu vismaz savu durvju priekšā 'melst visdīvainākās blēņas parsvešo dāmu, kuras uzturēšanās viņa mājā, protams, pilsētiņā nebija vairs nekāds noslēpums. Nepamanīti nepalika dāmas gājieni uz karmclītu klosteri, un drīz vien viņu sauca par birģermeistara Melno dāmu, jau ar šo vārdu vedinot domāt par spokainu parādību.

Liktenim labpatikās, lai kādā dienā, kad birģermeistara meita uznesa svešiniecei maltīti, vēja pūsma satvertu šķidrauta malu un mazliet to paceltu; zibens ātrumā svešiniece novērsās, tādējādi acumirklī izvairīdamās no meitenes skatiena. Taču birģermeistara meita nonāca lejā nobālusi, trīcēdama pie visām miesām. Nekādu izkropļojumu viņa nebija redzējusi, bet, tāpat kā māte, ielūkojusies mironīgi blāvā, marmorbaltā vaigā, no kura dīvaini pretī mirdzēja acis, kas slēpās dziļi dobumos.

Ar pilnām tiesībām vecais birģermeistars daudz ko no meitenes sacītā piedēvēja viņas iztēlei, taču visumā jutās tāpat, kā pārējie ģimenes locekļi: arī viņš vēlējās, kaut būtne, kas, par spīti izrādītajai dievbijībai, traucēja ierasto dzīves plūdumu, būtu prom no viņa mājas.

Drīz pēc šā notikuma kādā naktī birģermeistars pamodināja savu sievu, sacīdams, ka jau kopš vairākām minūtēm dzirdami paklusi vaidi un nopūtas, kā arī klaudzināšana, kas šķiet nākam no Cclcstīnas istabas. .

Birģermeistariene, acumirklī atskārtusi, ko šīs skaņas nozīmē, steidzās uz augšstāva istabiņu. Viņa ieraudzīja Celestīnu, kas, apģērbusies un plīvuros ietinusies, pusnemaņā bija atslīgusi uz gultas, un drīz vien pārliecinājās, ka dzemdības tuvojas. Ātri tika veikti priekšdarbi, kuriem mājnieki jau laikus tika gatavojušies, un drīz vien pasaulē ieradās vesels un daiļš puisēns.

Šis notikums, kaut gan sen jau paredzēts, tomēr nāca it kā negaidīti un tā iespaidā attiecībās ar svešo dāmu vairs nevaldīja saspīlējums un baismas, kas birģermeistara ģimeni bija mākušas kā smags slogs. Šķita, ka zēns, būdams sava veida vidutājs grēku izpirkšanā, no jauna tuvina Celestīnu visam cilvēciskajam. Viņas veselības stāvoklis nekādā ziņā nepieļāva askētisku dzīves veidu un, tā kā savas bezpalīdzības dēļ Cclcstīna bija spiesta paļauties uz cilvēkiem, kas kopa viņu ar mīlas pilnu rūpību, tad aizvien vairāk un vairāk pierada pie to sabiedrības. Savukārt namamāte, kas tagad slimnieci aprūpēja un drīkstēja pat gatavot un pasniegt viņai spēcinošas viras, pateicoties šīm saimnieciskajām rūpēm, aizmirsa visu ļauno, kas bija iekritis prātā agrāk, domājot par noslēpumaino svešinieci. Viņa vairs nelauzīja galvu par to, ka varbūt viņas cienījamā māja top izmantota negoda slēpšanai.

Birģermeistars, aiz prieka gluži kā jaunāks kļuvis, lutināja zēnu, it kā tas būtu viņa mazdēls, turklāt viņš, tāpat kā pārējie mājnieki, bija jau pieradis, ka Celestīna nevšķiras no plīvura, jā, pat dzemdību laikā nē. Bērnu saņēmējai bija nācies apzvērēt, ka pat tādā gadījumā, ja dzemdētāja zaudētu samaņu, plīvuru drīkstēs pacelt vienīgi viņa, lai novērstu nāves draudus. Nebija šaubu, ka vecā sieva redzējusi Celestīnu bez šķidrauta, taču vienīgie vārdi, kas nāca pār viņas lūpām, bija šādi: «Protams, nabaga jaunajai dāmai vajag slēpties plīvuros!»

Pēc dažām dienām ieradās karmelītu ordeņa mūks, kas zēnu bija kristījis. Viņa un Celestīnas pārrunas, kurās neviens cits nedrīkstēja piedalīties, ilga vairāk nekā divas stundas. Bija dzirdams, ka mūks dedzīgi runā un lūdz Dievu.

Pec mūka aiziešanas Ceicstīnu atrada sēžam atzveltnes krēslā; klCpī viņa turēja puisīti, kura sīkos plcciņus sedza skapulārs*, bet uz krūtīm vīdēja medaljons ar vārdiem Agnus Dei*.

Cita pCccitas pagāja nedēļas un mēneši, taču neviens neieradās, lai, kā birģermeistars bija cerējis un kā viņam bija apsolījis firsts Z., aizvestu Ceicstīnu un bCrnu. Viņa būtu varējusi pilnīgi iekļauties birģermeistara ģimenes mierīgajā lokā, ja netraucētu liktenīgais šķidrauts, kas allaž kavēja spert izšķirošo soli uz draudzīgu saprašanos. Vecais birģermeistars atļāvās šo aizrādījumu vaļsirdīgi izteikt svešajai, taču, kad tā dobjā, svinīgā balsī atbildēja: «Šie'plīvuri atrisīs tikai nāve!» viņš šim jautājumam vairs nepicskārās un no jauna sāka ilgoties, kaut parādītos kariete ar abati.

Bija pienācis pavasaris, no pastaigas atgriezās birģermeistara ģimene, nesot ziedu pušķus, no kuriem skaistākie bija domāti dievbijīgajai Celestīnai. Taču brīdī, kad viņi grasījās ieiet mājā, pieauļoja kāds jātnieks, satrauktā balsī vaicādams pec birģermeistara. Vecais vīrs atbildēja, ka tas esot viņš pats un stāvot savas mājas priekšā.

To dzirdēdams, jātnieks nolēca no zirga, ko piesēja pie vārtu stabiņa, tad, spalgā balsī iekliedzies: «Viņa ir šeit, viņa ir šeit!» iemetās mājā un pa kāpnēm uzaugšu. Bija dzirdams, ka no virām top izlauztas durvis un Celcstīna izbailēs iekliedzas. Birģermeistars, šausmu pārņemts, steidzās svešajam pa pēdām.

Jātnieks, kā tagad atklājās — daudziem ordeņiem greznots franču jātnieku gvardes virsnieks — bija izrāvis zēnu no šūpuļa un turēja to uz kreisās, ar mēteļa stūri aptītās rokas, kamēr labo bija satvērusi Celestīna, kas sasprindzināja visus spēkus, lai neļautu aizbēgt bērna nolaupītājam. Cīnoties virsnieks bija norāvis sievietei šķidrautu — viņā vērās stinga, tumšu cirtu apēnota marmorbalta seja, no kuras dziļajiem acu dobumiem šāvās zvērojoši acu zibšņi, kamēr no puspievērtajām, nekustīgajām lūpām lauzās griezīgas vaimanas. Vecais vīrs pārliecinājās, ka Celestīnas seju sedz cieši pieguļoša maska.

—  Šausmīgā sieviete! Vai gribi, lai art mani sagrābj tavs ārprāts? — sauca virsnieks, izraudamies no Celestīnas rokām tik strauji, ka nogrūda viņu zemē. Bet tagad Celcstīna apskāva virsnieka kājas, lūgdamās balsī, kas, pauzdama neizsakāmas sāpes, plosīja sirdi:

—  Atstāj bērnu man! — Ak,atstāj bērnu man! — Tu nedrīksti man laupīt mūžīgo svētlaimi! Kristus dēļ, Svētās Jaunavas dēļ — atstāj bērnu man — atstāj bērnu man!

Par spīti vaimanām, mironlgajā maskā nepakustējās neviens vaibsts, nepakustējās arī lūpas, tā ka vecajam birģermeistaram, viņa sievai — itin visiem, kas bija sekojuši virsniekam, aiz šausmām asinis sastinga dzīslās.

—   Nē! — vislielākajā izmisumā kliedza virsnieks, — nē, necilvēciskā, nepielūdzamā sieva! — tu vari izraut sirdi no šim krūtīm, taču nedrīksti savā baisajā vājprātā samaitāt būtni, kas, sniegdama mierinājumu, guļ pie šīm ievainotajām krūtīm!

Vēl ciešāk virsnieks sev pieglauda bērnu, tā ka tas sāka skaļi raudāt — tad Celestlna dobjā balsī iegaudojās:

— Atriebe! — debesu atriebe lai nāk pār tevi, tu slepkava!

—  Atkāpies! — atkāpies, vācies pie visiem pekles gariem! — rēca virsnieks, ar konvulsīvu kājas kustību atgrūzdams Celcstīnu tālu prom no sevis un mēģinādams sasniegt durvis.

Pēkšņi viņam ceļā stājās birģermeistars, taču virsnieks ātri izrāva pistoli un, stobru pret veco vīru pavērsis, iekliedzās:

— Lode galvā ikvienam, kam ienāks prātā tēvam atraut bērnu!

Pēc tam viņš metās lejup pa kāpnēm, uzlēca mugurā zirgam un,

bērnu no rokām ncizlaizdams, pilnos auļos aizjāja.

Namamāte, līdz sirds dziļumiem nobažījusies, kā gan klājas Celcstīnai un kas viņas labā būtu darāms, pārvarēja bailes no baisās miroņmaskas un steidzās augšup, lai piedāvātu savu palīdzību. Cik liels bija lāga sievietes pārsteigums, kad viņa ieraudzīja Celcstīnu klusi stāvam istabas vidū, sastingušu kā akmens tēlu, lejup nolaistām rokām. Viņa to uzrunāja — nekādas atbildes. Nespēdama skatīties uz drausmo masku, namamāte pacēla šķidrautu, kas mētājās uz grīdas un aptina to Celcstīnai ap gaivu — ne miņas no sarosīšanās vai pakustēšanās. Celestīna šķita iestigusi tādā kā transā, kas no jauna lika aiz bailēm mokoši sažņaugties namamātes sirdij, tā ka viņa gaužām dedzīgi sāka lūgties, lai taču Dievs viņu atsvabina no baisās svešinieces.

Birģermeistariencs lūgsna uz līdzenas vietas tapa uzklausīta, jo tieši tobrīd pie namdurvīm apstājās tā pati kariete, ar kuru Celestīna bija ieradusies. Firsta Z., vecā birģermeistara augstā labvēļa pavadīta, ienāca abate. Uzzinājis, kas nupat šajā istabiņā norisinājies, firsts gaužām lēnprātīgi un mierīgi sacīja:

—  Tātad mēs nākam par vēlu un mums neatliek nekas cits, kā pakļauties Dieva prātam!

Lejup tika nogādāta Celestīna. kas, mēma un sastingusi, neizrādīdama ne mazāko vēlmi pretoties, ļāva sevi izvest no birģermeistara mājas un iesēdināt karietē, kas bez kavēšanās aizripoja. Vecais birģermeistars un visi pārējie ģimenes locekļi jutās tā, it kā tikai tagad pamostos no ļauna, murgaina sapņa, kas iedvesis neizsakāmas bailes.

Drīz pēc tam, kad L. pilsētiņas birģermeistara mājā bija risinājušies augstāk minētie notikumi, cistercicšu mūķeņu klosteri O. pilsētiņā ar neredzētu svinīgumu tapa apbedīta kāda no māsām, un paklusām klīda valodas, ka šī mūķene nav bijusi neviena cita, kā grāfiene Hermenegilda fon C., kas', pēc ļaužu domām, sava tēva māsas, firslienes fon Z., pavadībā apceļoja Itāliju.

Tajā pašā laikā Varšavā parādījās grāfs Ncpomuks fon C., Hermcnegildas tēvs, lai, paturēdams sev vienīgi nelielu muižiņu, kas atradās Ukrainā, visus pārējos vērā ņemamos dzimtas īpašumus bez jebkādiem nosacījumiem novēlētu māsas bērniem — abiem firsta Z. dēliem, likdams sastādīt atbilstošu dokumentu. Vaicāts par savas meitas nodrošinājumu, viņš pacēla drūmo, aiz neizraudātām asarām smago skatienu pret debesim un sacīja dobjā balsī:

— Viņa ir nodrošināta!

Grāfs ne vien nekautrējās apstiprināt baumas par Hermenegildas nāvi O. pilsētiņas klosterī, bet darīja zināmu ari liktenīgo maldīšanos, kas bija izpostījusi viņas dzīvi un viņu pašu, pacietīgu mocekli, pirms laika novedusi kapā.

Daži patrioti, kurus tēvzemes krišana ienaidnieka rokās bija gan nomākusi, bet ne salauzusi, cerēja no jauna iesaistīt grāfu slepenā savienībā, ar kuras palīdzību domāja panākt Polijas valstsatjaunošanu, taču nesastapa vairs dedzīgo, brīvības un tēvzemes labā uzupurēties spējīgo vīru, kas agrāk ar nesatricināmu drosmi bija palīdzējis jebkurā pārdrošā pasākumā, bet gan nevarīgu, nežēlīgu sāpju plosītu sirmgalvi, kas, atsvešinājies no visām pasaulīgajām ķildām, grasījās vadīt savas atlikušās mūža dienas vientulībā.

Agrāk, tajās dienās, kad pēc Polijas pirmās sadalīšanas tapa gatavots dumpis, grāfa Nepomuka fon C. dzimtas pils bija patriotu slepenās pulcēšanās vieta. Tur, sēžot pie svinīgu mielastu galdiem, cilvēku dvēseles iedegās cīņai par tēvzemes atbrīvošanu. Tur, jauno varoņu vidū, kā eņģelis, ko' pašas debesis sūtījušas svētīt šo apņemšanos, parādījās Hermenegilda.

Jaunā grāfiene, kā jau tas viņas nācijas sievietēm raksturīgi, ņēma dalību visā, pat tādās sarunās, kas skāra politiku, un savā nepilnu septiņpadsmit gadu vecumā, izvērtējot visus apstākļus un ikvienu sīkumu rūpīgi apsverot, izteica viedokli, kas bieži vien bija gluži pretējs pārējo domām, taču liecināja par neparastu attapību un visskaidrāko saprātu, tādējādi daudzkārt kļūdams izšķirošais.

Gandrīz ar tādām pašām spējām ātri novērtēt, uztvert un asprātīgi attēlot situāciju izcēlās grāfs Staņislavs fon R., dedzīgs, ārkārtīgi apdāvināts divdesmit gadus vecs jauneklis. .

Tāpēc arī notika tā, ka itin bieži Hermenegilda un Staņislavs divi vien steigā apsprieda kādu jautājumu, par kuru bija runāts iepriekš, izteica priekšlikumus — pieņēma tos — noraidīja tos, minēja citus un ka šo sarunu galaiznākums nereti bija tāds, ka ieteikumu nācās atzīt par labāko un gudrāko arī vecajiem kungiem, kas kā padomdevēji bija sekojuši meitenes un jaunekļa sarunai.

Vai gan nebija pilnīgi dabiski, ka radās doma savienot šos divus cilvēkus, kuru apbrīnojamās spējas, šķiet, varēja veicināt tēvzemes atbrīvošanu? Bez tam šajā brīdī abu dzimtu saradošanās bija politiski svarīga kaut vai tādēļ, ka tās vienoja visdažādāko interešu kopība, kas Polijā nereti veicina^ šādu saišu rašanos. Hermenegilda, ar visu sirdi atbalstot Šādus uzskatus, savu nākamo vīru pieņēma kā tēvzemes sniegtu balvu, un tā nu ar viņas saderināšanās svinībām noslēdzās patriotiskās sanāksmes tēva pili.

Ir zināms, ka poļi ciņu zaudēja, ka līdz ar Kostjuško krišanu izjuka arī pasākums, kas balstījās uz pārāk lielu pašpaļāvību un aplam izprastu bruņniecisku uzticību. Grāfs Staņislavs, kas savas jaunības un spēka, kā arī iepriekšējās militārās karjeras dēļ ieņēma redzamu vietu šajā armijā, cīnījās kā lauva. Ar grūtībām izbēdzis kaunpilnajam gūstam, viņš atgriezās smagi ievainots. Vienīgi Hcrmenegilda saistīja viņu pie dzīves — līgavas rokās viņš cerēja atrast mierinājumu, kā arī no jauna atgūt cerības. Tādēļ, tikai pavirši aizdziedējis savas brūces, viņš steidzās uz grāfa Nepomuka pili, lai no jauna taptu uz nāvi ievainots. Hcrmenegilda sagaidīja viņu ar gandrīz ņirdzīgām nievām.

— Ko es redzu? — vai tas būtu varonis, kas tēvzemes labā grasījās iet nāvē?

Tā sauca Hcrmenegilda, ieraudzījusi Staņislavu tuvojamies; radās iespaids, ka aušīgā neprātā viņa savu līgavaini noturējusi par vienu no tiem teiksmainā bruņinieku laikmeta paladīnicm, kura zobens spēja iznīcināt veselu karapulku.,

Ko līdzēja visi apgalvojumi, ka nekāds cilvēcisks spēks nebūtu spējis atturēt ienaidnieku straumi, kas, trakodama, visu savā ccļā iznīcinādama, brāzās pāri tēvzemei, ko līdzēja lūgšanās, kas nāca no viskvēlākās mīlas pārpilnas dvēseles? Hcrmenegilda, it kā viņas ledusauksto sirdi spētu aizdedzināt vienīgi neprātīga cīņas trauksme, neatkāpās no sava lēmuma — tikai tad sniegt grāfam Staņislavam roku, kad no tēvzemes būs padzīti svešinieki.

Par vēlu grāfs atskārta, ka Hermcnegiida viņu nekad nav mīlējusi, tāpat kā viņš bija spiests atzīt, ka noteikumu, kuru izvirzīja Hcrmenegilda, varbūt nekad neizdosies izpildīt, vismaz tuvākajā laikā nē. Apzvērējis uzticību līdz nāvei, viņš atstāja mīļoto un iestājās franču armijas dienestā, kas viņu noveda Itālijas kaujas laukos.

Par poļu sievietēm runājot, mēdz apgalvot, ka tām raksturīga sevišķa untumainība. Dziļas jūtas, spēja bezrūpīgi ziedoties, stoiska pašaizliedzība, svelmaina kaisle, stindzinošs vēsums — visas šīs īpašības, kas sajauktas juku jukām, veido viņu raksturu, izpaužas dīvainā, nemitīgā rosībā, kas atgādina līdz pašām dzīlēm saviļņota strauta mainīgo, burzguļojošo viļņu mūžīgo rotaļu.

Vienaldzīgi Hermcnegiida vēroja līgavaiņa atvadīšanos, taču nebija pagājušas pat dažas dienas, kad viņu sagrāba tik neizsakāmas ilgas, kādas pazīst vienīgi viskvēlākā mīlestība.

Kara vētra bija aizbrāzusi, tika izsludināta amnestija, no gūsta atgriezās poļu virsnieki. Tāpēc arī notika tā, ka grāfa pilī cits pēc cita ieradās vairāki Staņislava ieroču biedri. Ar dziļām sāpēm atbraucēji atcerējās aizvadītās, nelaimīgās dienas, tajā pašā laikā ar lielu sajūsmu pieminēdami lauvas drosmi, ar kādu viņi visi, bet jo īpaši Staņislavs, bija cīnījušies. Brīdī, kad bataljoni atkāpās un viss jau šķita zaudēts,

Staņislavs tos no jauna bija vedis kaujā, un viņam bija laimējies ar savu jātnieku pulku pārraut ienaidnieka rindas. Pienāca liktenīgā diena, kad laime novērsās: Staņislavu trāpīja lode un viņš, asinīm noplūdis, nokrita no zirga, izsaukdamies: «Tēvzeme! — Hermenegilda!»

Ikviens stāstītāja vārds, gluži kā dunča dūriens, dziļi ieurbās Hermencgildas sirdī.

—   Nē, man nebija ne jausmas, ka esmu viņu tik bezgalīgi mīlējusi no pirmā acumirkļa, kad viņu ierauzlju! — Kādi velnišķīgi maldi varēja mani, nelaimīgo, pavedināt uz domām, ka spēšu dzīvot bez viņa, kas ir mana dzīvība? — Esmu viņu aizdzinusi nāvē — viņš vairs neatgriezīsies! — tā skaļi un nesavaldīgi žēlojās Hermenegilda, un šīs vaimanas saviļņoja klausītāju dvēseles.

Naktīs viņa klīda pa parku bezmiega un mūžīga nemiera mocīta un, it kā naktsvējš spētu viņas vārdus aiznest mīļotajam, galvu pret debesīm pacēlusi, sauca:

—  Staņislav — Staņislav — atgriezies — vai tad tu mani nedzirdi — tā esmu es — Hermenegilda, kas tevi sauc — vai tad tu mani nedzirdi — atgriezies, citādi man jāiet bojā nemierpilnās ilgās un bezcerīgā izmisumā!

Hermencgildas pārkairinātā nervozitāte, kas viņu pavedināja uz tūkstoš neprātībām, draudēja pārvērsties visīstākajā vājprātā: Grāfs Nepomuks, nobēdājies un norūpējies par mīļoto bērnu, cerēja, ka palīdzēt spēs ārsta māka, un viņam patiešām laimējās atrast dziednieku, kas bija ar mieru kādu laiku pavadīt pilī un uzņemties gādību par cietēju.

Taču, lai cik labi pārdomāta bija viņa vairāk psihiskā, nekā fizikālā dziedniecības metode, lai cik maz iemesla bija noliegt tās iedarbīguinu, tomēr joprojām pastāvēja šaubas, vai uz īstu atveseļošanos maz var cerēt, jo pēc ilgiem miera periodiem pavisam negaidot uzbruka visdīvainākās lēkmes.

Pārmaiņas izraisīja kāds pavisam īpašs atgadījums. Mazo ulānu, lellīti, kuru agrāk, gluži kā mīļoto, viņa mēdza spiest pie sirds, kuru mēdza saukt vismaigākajos vārdos, Hermenegilda, visnotaļ noskaitusies, tikko bija iemetusi ugunī, jo tas neparko negribēja dziedāt: «Podrosz twoia nam nieinila, milsza przyiazn w Kraui byla*…»

Hermenegilda pašlaik šķērsoja priekštelpu, lai pēc soda izpildīšanas atgrieztos savā istabā, kad viņai aiz muguras iežvadzējās un iešķindējās pieši. Hermenegilda atskatījās un, ieraudzījusi virsnieku pilnā franču jātnieka gvardes uniformā, ar saitē iesietu kreiso roku, bez attnaņas metās tā skavās, iekliegdamās: «Staņislav, manu Staņislav!»

Virsniekam, kas apmulsumā un pārsteigumā stāvēja kā zemē, iemiets, nācās pielikt nd mazums pūļu, lai ļ-Iermencgildu, kura, liela un kupla auguma, nebija nekāda vieglā nasta, noturētu kājās ar labo roku, kas vienīgā viņam kalpoja. Kamēr aizvien ciešāk un ciešāk virsnieks spieda pie krūtīm Hcrmcnegildu, juzdams viņas sirdi silam līdzās savējai, viņam nācās klusībā atzīties, ka šis ir viens no brīnišķīgākajiem piedzīvojumiem, kāds viņam jebkad gadījies. Pagāja mirklis pēc mirkļa, bet virsnieks, kvēlodams mīlas liesmās, kuras bija iededzis maigais stāvs, kas, gulēdams viņa rokās, izstaroja it kā tūkstoš dzirksteļu spietu, dedzīgi skūpstīja daiļās lūpas. Šādā stāvoklī viņu pārsteidza grāfs Nepomuks, kas iznāca no savas istabas. Arī tas, aiz prieka iegavilēdamies, sauca:

— Grāf Staņislavi

Šajā brīdī atguvās Hermenegilda, kas dedzīgi apskāva viņu un, nespēdama savaldīties, no jauna iesaucās:

— Staņislavi — mans mīļotais, mans vīrs!

Virsnieks, sejai kvēlojot, pie visām miesām trīcot, galīgi pazaudējis pamatu zem kājām, soli atkāpās, tādejādi maigi izvairīdamies no Hermenegildas vētrainajām skavām.

—   Šis ir mana mūža jaukākais brīdis, taču es negribu paildzināt svētlaimi, par kuru varu pateikties vienīgi pārpratumam — taču es neesmu Staņislavs — ak, es taču tas neesmu!

Stostīdamies un vilcinādamies virsnieks izrunāja šos vārdus. Hermenegilda atlčca atpakaļ, taču, ciešāk ieskatījusies atbraucēja sejā un pārliecinājusies, ka viņu, protams, maldinājusi virsnieka gluži neparastā līdzība mīļotajam, skriešus devās prom, skaļā balsī vaimanādama un gauzdamās. Grāfs Nepomuks, kuram virsnieks stādījās priekšā kā grāfa Staņislava jaunākais brālCns, grāfs Ksavers fon R., tikko spCja noticēt, ka tik īsā laika sprīdī no zCna izaudzis spēcīgs jauneklis. Pārdomājis, viņš saprata, ka tās ir kara grūtības, kas jaunekļa seju, kā arī viņa stāju darījušas vīrišķīgāku, nekā tas būtu noticis citkārt. Proti, grāfs Ksavers bija atstājis tēvzemi vienā laikā ar savu brālēnu Staņislavu, tāpat kā viņš bija iestājies franču armijā un cīnījies Itālijā. Tolaik, tikko astoņpadsmit gadu vecs, grāfs Ksavers drīz vien kaujas laukā bija izcēlies ar tādu apdomu un lauvas drosmi, ka virspavēlnieks paaugstināja viņu par savu adjutantu, un tagad viņš, divdesmit gadus vecs jauneklis^ bija sasniedzis jau pulkveža dienesta pakāpi. Kaujās gūtie ievainojumi spieda viņu kādu laiku atpūsties. Ksavers atgriezās tēvzemē un, nesot vēstis no Staņislava viņa mīļotajai, nonāca grāfa Ncpomuka lauku pilī, kur tika uzņemts kā pats līgavainis.

Abi — grāfs Nepomuks un ārsts — nopūlējās, kā vien mācēdami, lai nomierinātu Hcrmenegildu, kas, kauna un rūgtu sāpju satriekta, negribēja atstāt savu istabu, kamēr mājā uzturas Ksavers, taču veltīgi. Aiz bēdām, ka vairs neredzēs Hcrmenegildu, Ksavers bija gluži zaudējis galvu. Vēstulē viņš žēlojās, ka tiekot pārāk smagi sodīts nelaimīgās līdzības dēļ, kurā neesot vainojams. Taču ne jau viņu vien, — arī Staņislavu skāris tajā liktenīgajā stundā notikušais pārpratums, jo viņam, sūtnim, kam uzticēta maigā mīlas vēsts, tagad liegta jebkāda iespēja nodot, kā vēlēts, Hermcnegildai tieši rokās vēstuli, kā arī mutvārdiem pastāstīt visu pārējo, ko Staņislavs lielajā steigā nav paspējis uzrakstīt.

Hermcnegildas istabene, kuru Ksavers bija ieguvis par sabiedroto, uzņēmās piemērotā brīdī nodot viņa vēstuli, ar kuras palīdzību Ksavers panāca to, ko panākt nebija izdevies nedz tēvam, nedz ārstam. Hermencgilda izlēma ar viņu tikties. Klusēdama, lejup nolaistām acīm, Hcrmenegilda sagaidīja viņu savā istabā. Ksavers tuvojās lēniem, nedrošiem soļiem un, nonācis līdz dīvānam, uz kura sēdēja Hermencgilda, apsēdās, taču, dziļi noliecies Hermcnegildas priekšā, viņš drīzāk tupēja uz ceļgaliem, nekā sēdēja uz krēsla, un, šajā stāvoklī atrazdamies, visaizkustinošākajos vārdos, balsī, kas skanēja tā, it kā viņam nāktos apsūdzēt sevi visnepiedodamākajā noziegumā, Ksavers lūdza, kaut pār viņa galvu nenāktu sods par maldiem, kas viņam ļāvuši izjust mīļotajam draugam domāto svētlaimi. Nejau viņš, nē, — Staņislavs pats apskāvis savu līgavu atkalredzēšanās līksmē. Ksavers nodeva vēstuli un bez kavēšanās sāka stāstīt, kā Staņislavs pat visasiņainākajā kaujā īsti bruņnieciskā uzticībā atcerējies savu sirdsdāmu, kā viņa sirdī kvēlojusi mīlestība uz tēvzemi un brīvības alkas, un tā joprojām. Ksavers runāja dedzīgi, ar jūsmu, aizraudams Hermcncgildu, kas, drīz vien pārvarējusi biklumu, nenovērsa no viņa savu dievišķo acu brīnumaino skatienu, tā ka viņš, jauas Kalafs, ko ķēris Turandotas acu zibsnis, no galvas līdz kājām svētlaimē drebēdams, tikai ar pūlēm spēja tālāk vērpt stāsta pavedienu. Pielikdams visus spēkus, lai apspiestu kaislību, kas draudēja uzliesmot spožām liesmām, viņš, pats to neapjauzdams, apmaldījās atsevišķu kauju pārāk plašos aprakstos. Ksavers runāja par kavalērijas uzbrukumiem — sadragātiem ienaidnieku pūļiem — iekarotām baterijām.

Taču Hermencgilda viņu pārtrauca, nepacietīgi saukdama:

— Ak, nost ar šīs velnišķīgās spēles asiņainajām ainām! — Saki — saki man vienīgi to, ka viņš mani mīl, ka Staņislavs mani mīl!

Pēkšņi, atguvis drosmi, Ksavers satvēra Hermcnegildas roku, ko cieši pieglauda sev pie krūtīm.

—   Tad nu uzklausi viņu pašu — tavu Staņislavu! — iesaucās Ksavers un pār viņa lūpām plūda viskvēlākās mīlas zvēresti, kādi raksturīgi vienīgi vispostošākās kaislības radītam neprātam. Ksavers bija noslīdzis pie kājām Hermcnegildai, kas skāva viņu abām rokām, taču, tikko viņš pietrūkās kājās un grasījās to apskaut, meitene viņu spēcīgi atgrūda. Lūkodamās viņā ar stingu, dīvainu skatienu, Hermencgilda dobjā balsī sacīja:

—  Uzpūtīgā lelle, ja arī es tevi sildītu pie savām krūtīm, līdz tu iegūtu dzīvību, tu tomēr neesi un nemūžam nebūsi Staņislavs!

Izteikusi šos vārdus, Hermencgilda klusiem, gausiem soļiem atstāja istabu. Ksavers pārāk vēlu atskārta savu pārsteidzību. Gaužām skaidri viņš apzinājās, ka līdz neprātam iemīlējies Hermenegildā — sava drauga un radinieka līgavā, kā arī to, kā ar katru soli, ko nodomājis spert, lai apmierinātu savu neprātīgo kaislību, viņam nāksies sevi apsūdzēt nodevībā un draudzības zvēresta laušanā. Steigšus, Hermenegildu vairs neredzējušam, aizceļot — tāds bija varonīgais

lčmums, kuru viņš uz karstām pēdām īstenoja tiktāl, ka pavēlēja sasaiņot savas mantas un piebraukt karieti.

Grāfs Nepomuks bija visaugstākajā mērā izbrīnījies, kaii Ksavers ieradās atvadīties; grāfs pielika visas pūles, lai viņu aizturētu, taču ar nelokāmību, kas drīzāk atgādināja krampjainu cenšanos izturēties stingri, nekā liecināja par rakstura stingrību, Ksavers neatlaidīgi apgalvoja, ka īpašs iemesls steidzinot viņu doties prom. Apjozies zobenu, karavīra cepuri iespiedis padusē, viņš stāvēja istabas vidū, kamēr kalpotājs ar mēteli uz rokas gaidīja priekštelpā, bet lejā, durvju priekšā, nepacietīgi zviedza zirgi.

Pēkšņi atvērās durvis, ienāca Hcrmcnegilda un, neaprakstāmi graciozā solī piegājusi pie grāfa, piemīlīgi smaidīdama sacīja:

-       Jūs gribat aizceļot, dārgais Ksaver? — un es biju cerējusi tik daudz ko vēl uzzināt par savu Staņislavu! — Vai jūs maz nojaušat, ka jūsu stāsti man sniedz brīnišķīgu mierinājumu?

Ksavers, piesarcis pār visu seju, nolaida acis; kad visi bija apsē• dušies, grāfs Nepomuks reizi pēc reizes atkārtoja, ka tik līksmā un mierīgā garastāvoklī nav redzējis Hcrmcncgildu jau mēnešiem ilgi. Tā kā bija pienācis vakariņu laiks, paklausot viņa mājienam, šajā pašā istabā tapa klāts galds. Glāzēs dzirkstīja vislieliskākais ungāru vīns, un Hcrmcnegilda, vaigiem kvēlojot, iemalkoja pa lāsei no sava pokāla, svinīgi pieminēdama mīļoto, brīvību un tēvzemi.

Naktī došos prom, klusībā nolēma Ksavers un patiešām apvaicājās kalpotājam, vai kariete vēl gaida.

—  Tā, — atbildēja uzrunātais, — pēc tam, kad saskaņā ar grāfa pavēli no tās izņemtas mantas un izjūgti zirgi, sen jau kopš iestumta kariešu novietnē, zirgi stallī ēd sienu, bet Vojcehs, izstiepies uz salmu maisa, krāc. — Ksavers samierinājās ar to. Hermenegildas negaidītā parādīšanās bija pārliecinājusi viņu, ka palikt pilī ir nevien iespējami, bet ari ieteicami un patīkami, un šī pārliecība bija izraisījusi nākamo — ka nepieciešams uzveikt vienīgi pašam sevi, tas ir, izvairīt ies no iekšējās kvēles ārējām izpausmēm, kas, satraucot Hermenegildas garīgi slimo dvēseli, nenoliedzami var kaitēt vienīgi viņam. Vai, notikumiem risinoties tālāk, — savus apcerējumus beidza Ksavers. Hcrmcnegilda, pamodusies no sapņiem, dos priekšroku līksmajai tagadnei, nevis izvēlēsies miglā līto nākamību, tas bija atkarīgs no daudzu, savā starpā saistītu apstākļu sakritības, taču uzskatīt to par neuzlicību un drauga pievilšanu nebija pareizi.

Tiklīdz Ksavers nākamajā dienā no jauna sastapās ar Hcrmcncgildu, viņam palicšām arī izdevās nomākt savu kaislību, rūpīgi izvairoties no mazākāslkuma, kas varētu saviļņot viņa pārāk karstās asinis. Nepārkāpdams visstingrākās tikumības robežas, pat ievērodams vissaltākās pieklājības normas, viņš tikai vārdos ļāva izpausties tām laipnībām, kas sievietēm top pasniegtas kā ar cukuru saldināta, postoša inde.

Ksavers, mīlas lietās nepieredzējis divdesmit gadus vecs jauneklis, vadīdamies vienīgi no drošas nojautas, kas mita viņa dvēselē,

skubinādama uz (aunu, attīstīja tālāk šajā jomā daudz piedzīvojušu meistaru māku. Vienīgi par Staņislavu, par viņa mīlestību uz daiļo līgavu runāja Ksavers, taču cauri kvēlei, ko iededza viņa vārdi, viņš veikli prata likt pamirdzēt savam tēlam, tā ka Hcrmencgilda galīgā apjukumā nesaprata vairs, kā lai atšķir abus tēlus — tālumā mītošā Staņislava un tepat līdzās esošā Ksavera.

Allaž uzbudinātajai Hermcnegildai Ksavera sabiedrība drīz vien kļuva nepieciešama, tāpēc arī notika tā, ka gandrīz vienmēr un visur viņus redzēja kopā gluži kā uzticīgu mīlas pāri. Pieradums aizvien vairāk un vairāk kliedēja Hermenegildas biklumu, un tieši tādā pašā mērā Ksavers pārkāpa saltās pieklājības normas, kādas ar gudru ziņu sākumā bija sev nospraudis.

Roku rokā ar Ksaveru, Hermcnegilda klīda pa parku un tikpat bezrūpīgi atstāja savu roku viņējā, kad istabā, blakus sēdēdams, viņš apcerēja Staņislava laimi. Ja netapa spriests par ķildām valsts mērogā, par notikumiem, kas skāra tēvzemi, grāfs Nepomuks nepavisam nespēja sarunās iedziļināties; viņš apmierinājās ar to, ka uztvēra tās * virspusēji. Viņa kūtrais prāts, kam nebija pa spēkam sekot visām pārējām norisēm, gluži kā spogulis, spēja vienīgi uz īsu mirkli atstarot garām slīdošās dzīves ainas, kas pēc tam izgaisa bez pēdām.

Neapjauzdams, kas notiek Hermenegildas dvēselē, grāfs Nepomuks uzskatīja par labu zīmi to, ka lellīti, kurai, pēc viņas aplamās, garavājības iedvestās pārliecības, nācās aizstāt mīļoto, beidzot viņa apmainījusi pret dzīvu jaunekli, izgudrēm paredzēdams, ka drīz vien Ksavers, kas viņam šķita tikpat mīļš znots kā Staņislavs, pilnīgi aizvietos kritušo līgavaini. Par uzticīgo Staņislavu viņš vairs nedomāja. Uz tādām pašām pārmaiņām cerēja arī Ksavers, jo tagad, kad pēc viņa ierašanās bija apritējuši pāris mēneši, Hermcnegilda, lai arī cik pārpilna atmiņām par Staņislavu šķita viņas dvēsele, tomēr labprāt atļāva Ksaveram, kā rokas tīkotājam, tuvoties sev aizvien vairāk un vairāk.

Kādu rītu, kā stāsta, Hermcnegilda bija ieslēgusies istabā kopā ar savu kalponi un nevienu nevēlējās redzēt. Grāfs Nepomuks nešaubījās, ka Hermcnegildai uzbrukusi jauna lēkme, kas drīz vien aprims. Viņš lūdza grāfu Ksaveru, lai tas izmanto savu ietekmi uz Hermcnegildu, bet cik gan pārsteigts viņš bija, kad Ksavers ne vien liedzās kaut kādā veidā Hermcnegildai tuvoties, bet gluži neizprotamā kārtā šķita pārmainījies visā savā būtībā. Tā vielā, lai, tāpat kā agrāk, izturētos gandrīz vai pārdroši, viņš bija kļuvis bikls, it kā būtu redzējis spokus, viņa balss bija tapusi nedroša, izteiksmes veids — gurdens un nesakarīgs.

Ksavers paziņoja, ka savu aizceļošanu uz Varšavu vairs nevaratlikt, ka Hermcnegildu viņš droši vien nekad vairs mūžā neredzēs, ka pēdējā laikā tās sāpju plosītā dvēsele modina viņā šausmas un izbailes, ka viņš uzvisiem laikiem atteicies no mīlestības laimes, ka tikai tagad, domājot par Hermenegildas uzticību, kas robežojas ar vājprātu, viņš izjūtot

visdziļāko kaunu par nodevību, ko grasījies izdarīt, laužot uzticību draugam, ka viņa vienīgā iespēja glābties ir bēgšana.

Grāfs Nepomuks nesaprata visu, par ko runāja Ksavers, taču beidzot, šķiet, viņam kļuva skaidrs, ka Hermencgildas sapņainā jūsma pielipusi ari jauneklim. Viņš mēģināja to Ksaveram pierādīt, taču veltīgi. Jo neatlaidīgāk Nepomuks centās jaunekli pārliecināt, ka viņa pienākums ir palīdzēt Hermencgildai atbrīvoties no visām dīvainībām, tātad — tikties ar to, jo sparīgāk Ksavers šim nodomam pretojās.

Taču strīds beidzās ātri un, proti, tādējādi, ka Ksavers, it kā kāda neredzama, valdonīga spēka dzīts, noskrēja pa kāpnēm, iemetās karietē un bez kavēšanās devās ceļā.

Grāfs Nepomuks, nobēdājies un sašutis par Hermenegildas izturēšanos, vairs par viņu neraizējās, tāpēc arī notika tā, ka pagāja vairākas dienas, kuras viņa, neviena netraucēta, pavadīja ieslēgusies savā istabā, kur viņu redzēja tikai kalpone.

Kādu dienu grāfs Nepomuks sēdēja savā istabā, iegrimis dziļās domās par varoņdarbiem, ko veicis vīrs*, kuru poļu tauta toreiz pielūdza kā elku, kas vēlāk izrādījās neīsts. Atvērās durvis un ienāca Hcrmenegilda, ietinusies garā atraitnes Šķidrautā. Lēniem, svinīgiem soļiem viņa tuvojās tēvam, bet pienākusi noslīga uz ceļiem un drebošā balsī sacīja:

—  Ak, tēvs, — grāfs Staņislavs, mans mīļotais vīrs, ir miris — viņš kritis kā varonis asiņainā cīņā: tavā priekšā uz ceļiem nometusies viņa nelaimīgā atraitne!

Ņemot vērā, ka vēl pirms nedaudz dienām bija saņemtas ziņas par grāfa Staņislava labklājību, grāfam Nepomukam netrūka iemesla šos vārdus uzskatīt par Hermenegildas lēkmes jaunu izpausmi, ko izraisījusi viņas saplosītā dvēsele. Viņš maigi pacēla Hermencgildu no zemes, runādams Šādus vārdus:

—   Apmierinies, mana mīļā meita! Staņislavs ir vesels — drīz vien viņš steigsies šurp, lai tevi apskautu!

Pēkšņi Hcrmenegilda izdvesa tādu kā pirmsnāves nopūtu un, mežonīgu sāpju plosīta, noslīga līdzās grāfam uz dīvāna. Taču, pēc īsa mirkļa atguvusies, viņa ar apbrīnojamu mieru un savaldību turpināja:

—   Atļauj man, mīļais tēvs, tev izstāstīt visu, kas noticis, jo tev tas jāzina, lai tu atzītu mani par grāfa Staņislava fon R. atraitni! — Tad nu zini, ka pirms sešām dienām krēslainā novakarā sēdēju paviljonā, kas atrodas parka dienviddaļā. Ar visām domām, ar visu savu būtību kavēdamās atmiņās par mīļoto, jutu, ka manas acis neviļus aizveras, taču ne miegā, hē — es iegrimu dīvainā ncatmaņā, kuru nespēju nosaukt citādi, kā vienīgi par sapņošanu nomodā*. Bet drīz vien gaisā ap mani spindzēja un dārdēja, es dzirdēju mežonīgu troksni, gluži tuvu krita šāviņš aiz šāviņa. Pielēcu kājās un jutos ne mazums pārsteigta, kad ieraudzīju, ka atrodos kaujas lauka zemnīcā. Manā priekšā uz ceļiem bija noslīdzis viņš — mans Staņislavs.— Apskāvusi abām rokām, pieglaudu mīļoto sev pie krūtīm. — «Lai slavCts Dievs!» viņš sauca, «tu esi dzīva — tu piederi man!»

Staņislavs stāstīja man, ka tūliņ pēc laulību ceremonijas es esot ieslīgusi dziļā neatmaņā un es, muļķa meitene, tikai tagad atcerējos, ka pāters Kiprians, kuru tieši tobrīd redzēju izejam no zemnīcas, mūs nupat, lielgabalu dārdiem skanot, aizvien tuvāk veļoties mežonīgās kaujas troksnim, tuvējā kapelā salaulāja. Uz mana pirksta mirdzēja zelta laulības gredzens. Svētlaime, kādu izjutu, no jauna apskaujot savu vīru, nav aprakstāma; nekad vēl neizbaudīta aplaimotas sievas sajūsma, kuras apzīmēšanai man trūkst vārdu, lika manai dvēselei nodrebēt — man zuda samaņa — pēkšņi man uzvēdīja ledains saltums — atvēru acis — kādas šausmas! — atradās mežonīgās kaujas pašā mutulī — manā priekšā degošā zemnīca, no kuras laikam biju izglābta — Staņislavs, ienaidnieka jātnieku ielenkts — pieauļo draugi, lai viņu glābtu — par vēlu — ar cirtienu no aizmugures kāds jātnieks viņu notriec no zirga!

Neizsakāmo sāpju uzveikta, Hermenegilda no jauna sabruka. Nepomuks jau steidzas pāc sirdi spēcinošām zālēm, taču Hermcnegildai tas nebija vajadzīgas: ar apbrīnojamu spēku viņa saņēmās.

— Debesu griba ir piepildīta, — Hermenegilda turpināja dobjā un svinīgā balsī, — un nevis žēloties man klājas, bet gan vairīties no jebkādām pasaulīgām saitēm, lai līdz pat nāvei es spētu saglabāt uzticību savam laulātajam draugam. Par viņu sērot, izlūgties debesu svētību mums abiem — tāds tagad ir mans aicinājums, kuram nodoties mani nekavēs nekas.

Ar pilnām tiesībām grāfs Nepomuks varēja nodomāt, ka vājprāts, ilgi perinājies Hermenegildas dvēselē, redzētās vīzijas iespaidā izpaudies ar jaunu spēku, bet, tā kā mierīgās klostcriskās sēras pēc laulātā drauga nedraudēja ar pārmērīga nemiera uzliesmojumiem, šis noskaņojums, kam drīz vien darīs galu grāfa Staņislava ierašanās, grāfam Nepomukam bija īsti pa prātam.

Ja arī dažkārt grāfs Nepomuks izmeta pa vārdam, kas attiecās uz sapņošanu un vīziju redzēšanu, tad Hermenegilda tikai sāpīgi pasmaidīja, bet pēc tam, piespiedusi pie lūpām gredzenu, ko nēsāja pirkstā, slacīja to karstām asarām. Grāfs Nepomuks ar izbrīnu pamanīja, ka šis gredzens patiešām ir gluži svešs un nekad agrāk nav redzēts Hermenegildas pirkstā, bet, tā kā bija tūkstoš veidu, kādos viņa būtu varējusi to iegūt, grāfs pat necentās neko tuvāk noskaidrot. Daudz svarīgāka viņam šķita ļaunā vēsts, ka grāfs Staņislavs kritis ienaidnieka gūstā.

Hermenegilda sāka neizprotamā kārtā vārgt: bieži viņa žēlojās par savādu sajūtu, kuru pat nespēja īsti nosaukt par slimību, bet kura iespaidoja visu viņas būtni.

Ap šo laiku pilī ieradās firsts Z. ar savu laulāto draudzeni. Firstiene, tā kā Hermenegildas māte pāragri nomira, bija aizvietojusi viņai māti un jau tādēļ vien tika saņemta ar bērnišķīgu padevību. Hermenegilda atklāja cienīgajai dāmai visu savu sirdi, rūgti žēlodamās, ka, par spīti vispārliecinošākajiem pierādījumiem, kas apliecina patiešām notikušās laulības, viņa top saukāta par prātu zaudējušu sapņotāju. Firstiene, kas nevien par visu bija labi informēta, bet arī pārliecināta par Hermenegildas dvēseles satraukumu, piesargājās viņai kaut ko iebilst: cienīgā dāma aprobežojās ar apgalvojumu, ka ar laiku viss noskaidrosies un ka Hermenegilda dara pareizi, dievbijīgā pazemībā pilnīgi pakļaudamās debesu gribai. Uzmanīgāka firstiene kļuva, kad Hermenegilda sāka runāt par savām miesīgajām kaitēm, aprakstīdama dīvainās lēkmes, kas, šķiet, posta viņas veselību.

Varēja vērot, kā firstiene ar raižpilnu rūpību seko Hermenegildas veselības stāvoklim un kā tikpat lielā mērā pieaug viņas bažas, cik lielā mērā Hermenegilda šķita pilnīgi atlabusi. Mironīgi bālie vaigi un lūpas atkal sārtojas, acīs vairs negailēja drūmā, noslēpumainā liesma, skatiens kļuva liegs un rāms, noliesējušais augums noapaļojās aizvien vairāk un vairāk, īsi sakot, — Hermenegilda uzziedēja pilnā jaunības plaukumā. Un tomēr šķita, ka firstiene uzskata Hcrmencgildu par slimāku nekā jebkad, jo'allaž, tikko tā nopūtās vai kaut mazdrusciņ nobālēja, viņa, mokošu rūpju izteiksmi sejā, vaicāja:

— Kā tu jūties, kas ar tevi notiek, mans bērns? — Ko tu sajūti?

Grāfs Nepomuks, firsts un firstiene apspriedās, kas notiks ar

Hermcnegildu, kuru vajā uzmācīgā ideja, ka viņa ir Staņislava atraitne.

—  Diemžēl man šķiet, — sacīja firsts, — ka viņas vājprāts nebūs dziedināms, jo miesīgi viņa ir vesela kā rutks un visiem spēkiem pūlas uzturēt savu saplosīto dvēseles stāvokli. — Jā, — viņš turpināja, pamanīdams, ka firstiene ar sāpju pilnu vaigu raugās tālumā, — jā, — viņa ir vesela kā rutks, par spīti tam, ka nepiedienīgā kārtā un pati sev par ļaunu top saudzēta, apmīļota un ar bažām lolota.

Firstiene, kura šo vārdu dēļ jutās aizskarta, uzmanīgi vērodama grāfu Nepomuku, atbildēja ātri un droši:

—  Nē! — Hermenegilda nav slima, taču, ja viņai būtu bijusi kaut vismazākā iespēja nogrēkoties, es būtu pārliecināta, ka viņa atrodas labās cerībās!

Savas aizdomas izteikusi, firstiene piecēlās un atstāja istabu. Kā zibens trāpīti, grāfs Nepomuks un firsts stingi skatījās viens otrā. Firsts, atsākdams sarunu, izteicās, ka dažkārt arī viņa sieva redzot visdīvainākās parādības. Taču grāfc Nepomuks ļoti nopietnā balsī iebilda:

—  Firstienei bija taisnība, kad viņa apgalvoja, ka pilnīgi izslēgta šķiet iespēja, ka Hermenegilda būtu varējusi nogrēkoties, taču, ja es atzīšos, ka vakar, kad Hermenegilda devās uz savu istabu, man pašam ienāca prātā negudra doma: «Nu paskat vien, jaunā atraitne taču atrodas labās cerībās!» un ka šī doma varēja rasties, vienīgi vērojot viņas augumu, tad tu bez šaubām sapratīsi, ka firstienes vārdi modina mani drūmas nojautas un mokošas bailes.

—  Tādēļ, — atbildēja firsts, — šo jautājumu jāatstāj ārsta un pieredzējušas sievas ziņā, lai viņi vai nu atspēko firstienes varbūt pārsteidzīgo spriedumu, vai arī apstiprina mūsu kaunu.

Vairākas dienas viņi svārstījās, nespēdami pieņemt izšķirošo lēmumu. Abiem Hermenegildas miesas kuplums šķita aizdomīgs, taču izlemt to, kas būtu jādara, viņi atstāja first ienes ziņā. Viņa, savukārt, noraidīja priekšlikumu izmantot kāda, iespējams, pļāpīga ārsta pakalpojumus, izteikdama pārliecību, ka cita veida palīdzība būs nepieciešama tikai pēc mēnešiem pieciem.

— Kāda palīdzība? — gaužām satrūcies izsaucās grāfs Nepomuks.

—  Jā, — paceltā balsī turpināja firstiene, — nav vairs šaubu, ka Hermenegilda ir vai nu visnekrietnākā liekule, kāda jebkad pasaulē dzīvojusi, vai arī mēs sastopamies šeit ar neizdibināmu noslēpumu — vienalga — viņa ir labās cerībās!

Sastindzis no izbīļa, grāfs Nepomuks velti meklēja vārdus atbildei; beidzot, ar pūlēm saņēmies, viņš lūgtin lūdza firstieni, netaupot nekādas pūles, no pašas Hermenegildas uzzināt, kas ir šis nelaimīgais, kurš viņa namam nodarījis neizdzēšamo kaunu.

—  Vēl, — sacīja firstiene, — vēl Hermenegilda nenojauš, ka man viņas stāvoklis zināms. Es sagaidu daudz no tā brīža, kad pateikšu Hermcnegildai, kādā stāvoklī viņa atrodas. Pārsteigta viņa ļaus nokrist liekulības maskai vai arī brīnumainā kārtā taps pierādīta viņas nevainība, par spīti tam, ka es pat sapnī nespēju iedomāties, kādā veidā tas varētu notikt.

Vēl tajā pašā vakarā firstiene atradās Hermenegildas istabā divatā ar tās iemītnieci, kuras mātes stāvoklis, šķiet, ar katru stundu kļuva redzamāks. Pēkšņi firstiene satvēra nabaga meiteni aiz abām rokām un, vērīgi viņai acīs skatīdamās, kā skaldīt noskaldīja:

— Mīļā, tu esi labās cerībās!

Dzirdēdama šos vārdus, Hermenegilda pacēla it kā dievišķas svētlaimes apskaidroto skatienu pret debesīm un iesaucās vislielākajā aizgrābtībā:

— Ak, māt, māt, es taču to zfnu! — Jau kopš laba laika jūtu, ka, par spīti dārgā laulātā drauga bojāejai, kuru slepkavnieciskā kārtā nonāvēja mežonīgais ienaidnieks, es tomēr būšu neizsakāmi laimīga. Jā! — augstākā, zemes virsū iespējamā laime, ko izbaudīju lajā brīdī, joprojām nav zuc'usi: drīz vien es pilnībā atgūšu viņu, savu mīļoto laulāto draugu, mūsu saldās tuvības dārgajā ķīlā!

Firstienci šķita, ka viss ap viņu sāk griezties un virpuļot, ka sāk zust apziņa.

Patiesība, kas jautās Hermenegildas vārdos, viņas aizgrābtība, viņas neviltotā apskaidrotība nepieļāva pat domās pārmest viņai liekulību, un tomēr — Hermenegildas apgalvojumiem varēja noticēt vienīgi tāds, ko apsēdis vispilnīgākais vājprāts.

Gaužām iztrūkusies no savas pēdējāsdomas, firstiene, atgrūzdama Hermcnegildu, bargā balsī sauca:

— Neprātīgā! Sapnis tevi novedis stāvoklī, kas mums visiem atnes kaunu un negodu? — Vai tu patiešām domā, ka pievilsi mani ar muļķīgām pasaciņām? — Attopies! Pūlies atcerēties visus icpriekSējo dienu notikumus! NožCias pilna atzīSanās varbūt spes mūs samierināt!

Asarās mirkdama, skaudru sāpju plosīta, Hermenegilda nokrita uz ceļiem firstienes priekSā un vaimanāja:

—   Māt, arī tu sauc mani par sapņotāju, ari tu netici, ka baznīca savienoja mani ar Staņislavu, ka esmu viņa sieva? — Bet paskaties taču uz gredzenu manā pirkstā — ko es runāju? tu taču zini, kādā stāvokli es atrodos — vai tad ar to nepietiek, lai tevi pārliecinātu, ka es nesapņoju?

Firstienc ar vislielāko izbrīnu secināja, ka Hermcnegildai pat prātā nav ienākusi doma par noziegumu, ka viņa nav uztvčrusi mājienu, kas uz to norādīja, ka nepavisam nav šo mājienu sapratusi.

Rokas firstienci pie krūtīm cieši, piespiedusi, Hermenegilda joprojām lūdzās, lai tā vismaz tagad, kad viņas stāvoklis šo laulību neapstrīdami apliecina, nešaubās, ka viņa ir Staņislava sieva, un pagalam samulsusi, galvu zaudējusī dāma pati vairs nesaprata, ko nelaimīgajai atbildēt, ko uzsākt, lai nāktu uz pēdām noslēpumam, par kura pastāvēšanu bija pārliecināta.

Tikai pēc vairākām dienām firstienc atzinās savam laulātajam draugam un grāfam Nepomukam, ka no Hermcnegildas, kas iedomājusies, ka gaida bērnu no sava laulātā drauga, ir pilnīgi neiespējami uzzināt kaut ko vairāk, nekā to, kam viņa pati no visas sirds tic. Abi saniknotie vīrieši nosauca Hcrmenegildu par liekuli, it īpaši grāfs Nepomuks zvērēja, ka izmēģinās stingrākus soda mērus, ja ar parastajiem nespēs Hcrmenegildu ietekmēt, lai tā atteicas no neprātīgās iedomas apmānīt viņu ar pliekanu pasaciņu. Turpretī, pēc firstienes domām, jebkura stingrība drīz vien var izrādīties veltīga cietsirdība. Proti, viņa, kā jau sacīts, bija pārliecināta, ka Hermenegilda nekādā gadījumā neliekuļo, bet gluži otrādi — no sirds tic visam, ko stāsta.

—   Pasaulē, — firstiene turpināja, — vēl joprojām sastopams dažs labs noslēpums, kuru aptvert nepavisam nav mūsu spēkos. Ja nu dzīva, savstarpēja domu iedarbība starp Staņislavu un Hcrmenegildu novedusi meiteni šajā stāvoklī, kuru mēs nespējam izskaidrot?

Par spīti dusmām, par spīti šā kļūmā brīža nopietnībai, gan firsts, gan grāfs Nepomuks nespēja apvaldīt skaļus smieklus, kad firstiene izteica savas domas, kuras abi vīrieši nosauca par pašām cildenākajām, kādas jebkad radušās, mēģinot cilvēcisko vērst dievišķajā. Firstiene, ugunīgi piesarkusi pār visu seju, atbildēja, ka neaptēstajiem vīriešiem par tamlīdzīgām lietām trūkst jebkādas izpratnes, ka viņa visus šos apstākļus, kādos nokļuvis nabaga bērns, kura nevainībai viņa nešaubīgi tic, uzskata par piedauzīgiem un atbaidošiem un ka ceļojums, kurā viņa nolēmusi doties kopā ar Hcrmenegildu, ir vienīgais, turklāt labākais veids, kā nabaga meitenei izvairīties no apkārtējo ļaužu ļaunprātīgajām ņirgām un apsmiekla. Grāfam šis ierosinājums bija ļoli pa prātam, jo, tā kā pati Hermenegilda pat nedomāja savu stāvokli slCpt, viņu, protams, vajadzēja aizvest tālāk no paziņu vērīgajām acīm, lai netaptu aptraipīta viņas labā slava.

Kad lēmums bija pieņemts, apspriedes dalībnieki nomierinājās. Grāfs par satraucošo notikumu nedomāja daudz vairāk, kā par iespēju noslēpt to no pasaules, jo visrūgtākais viņam šķita ļaužu izsmiekls, bet firsts, savukārt, ļoti prātīgi sprieda, ka, ņemot vērā dīvainos apstākļus, kādos notikumi risinājušies, kā arī Hcrmencgildas dvēseles noskaņojuma izraisīto vaļsirdību, tas, protams, ir labākais, ko šobrīd var darīt, atstājot mīklas atminēšanu laika ziņā. Jau, beiguši apspriedi, sarunas dalībnieki grasījās izklīst, kad grāfa Ksavera fon R. pēkšņā ierašanās atnesa jaunas rūpes un bažas.

Straujajā jājienā sakarsis, no galvas līdz. pat kājām ceļa putekļiem klāts, viņš iebrāzās istabā, it kā mežonīgas kaislības dzīts, neievērodams nekādas pieklājības normas, un skaļā balsī sauca:

—  Viņš ir miris! — grāЈs Staņislavs ir miris — nevis nokļuvis gūstā — nē — ienaidnieks viņu notrieca no zirga. Lūk, šeit ir pierādījumi!

Izkliedzis šos vārdus, viņš ātri izrāva no azotes vairākas vēstules un iespieda tās rokā grāfam Nepomukam. Pagalam pārsteigts, grāfs sāka vēstules lasīt. Pār plecu šajās lapās ieskatījās ari firstiene, taču, uztvērusi tikai pāris pirmo vārdu jēgu, sasita plaukstas un, acis pret debesīm pacēlusi, iesaucās sāpju pilnā balsi:

— Hcrnienegilda! — nabaga bērns! — kāds neizdibināms noslēpums!

Firstiene bija pārliecinājusies, ka Staņislava nāves diena saskan ar

dienu, kuru minējusi Hermenegilda, ka viss noticis tā, kā nabaga meitene liktenīgajā brīdī redzējusi.

—  Viņš ir miris, — tagad strauji un nesavaldīgi ierunājās Ksavcrs, — Hermenegilda ir brīva un man, kas viņu mīl vairāk par savu dzīvību,

nekas vairs nestāv ceļā — es izlūdzos viņas roku!

» »

Grāfs Nepomuks nepaspēja atbildēt, kad vārdu ņēma firsts, paskaidrodams, ka zināmu apstākļu dēļ šobrīd nav iespējams pieņemt viņa bildinājumu, ka šajā acumirklī viņš nevar pat tikties ar Hcrmencgildu, tā ka pats labākais būtu, ja viņš, tikpat ātri, cik ieradies, atkal dotos prom.

Ksavcrs atbildēja, ka Hcrmencgildas pretrunu plosītais dvēseles stāvoklis, par kuru admredzot runā firsts, viņam pazīstams gluži labi un — tieši tādēļ, ka pēc viņu savienosanās beigsies viss satraukums, viņš vēl jo mazāk uzskata to par šķērsli. Firstiene iekarsušajam mīlētājam atgādināja, ka Hermenegilda ar zvērestu apliecinājusi būt uzticīga savam Staņislavam līdz pat nāvei, tāpēc jebkuru citu bildinājumu noraidīs, bez tam, viņa turpināja, Hcrmencgildas pilī vairs neesot. Šādu apgalvojumu dzirdēdams, Ksavcrs skaļi iesmējās un sacīja, ka viņam nepieciešama vienīgi tēva piekrišana; kā aizkustināt Hcrmencgildas sirdi, tas lai paliekot viņa ziņā. Gluži sadusmots par jaunekļa neapvaldīto uzmācību, grāfs Nepomuks paskaidroja, ka šajā brīdī esot gluži veltīgi cerēt uz viņa piekrišanu, tāpēc Ksavcrs bez kavēšanās varot pili atstāt.

Grāfs Ksavers spītīgi uz viņu noskatījās, pavēra priekštelpas durvis un pavēlēja ārā stāvošajam Vojeeham ienest ceļasomu, bet pēc tam noņemt zirgiem seglus, kā arī aizvest tos uz stalli. Pēc tam viņš atgriezās istabā, iemetās atzveltnes krēslā, kas stāvēja pie paša loga, un mierīgi paziņoja: pirms viņš nebūs redzējis Hermcncgildu un runājis ar to, no pils viņu spēs padzīt tikai ar varu. Grāfs Ncpomuks sacīja, ka tādā gadījumā Ksavers var rēķināties ar krietni ilgu uzkavēšanos šeit, izteikdams cerību, ka viesis laipni atļaus pili atstāt viņam.

Pēc tam visi — grāfs Ncpomuks, firsts un viņa laulātā draudzene — izgāja no istabas, lai pēc iespējas ātrāk aizsūtītu prorn Hcrmenegildu.

Taču liktenim labpatikās, ka tieši šajā stundā, gluži pretēji savam agrākajam paradumam, Hermenegilda bija devusies uz parku. Ksavers, skatīdamies pa logu, pie kura sēdēja, tālumā pamanīja viņu staigājam savā nodabā. Viņš metās lejup pa kāpnēm, ieskrēja parkā un beidzot panāca Hermcncgildu, kad tā patlaban dzīrās ieiet liktenīgajā paviljonā, kas atradās parka labējā stūrī. Tagad viņas stāvoklis bija skaidri saskatāms vai ikvienam.

—  Ak, jūs, debesu spēki! — iesaucās Ksavers, stāvēdams Hermcnegildas priekšā, tad nokrita pie mīļotās kājām un, svēti apliecinādams viskvēlāko mīlestību, lūdza to dāvāt viņam laimi, pieņemot par laulāto draugu. Hcrmcnegilda, gluži vai galvu zaudējusi no pārsteiguma un izbailēm, atbildēja, ka Ksaveru šurp atvedis ļauns liktenis, lai tas traucētu viņas mieru. — Nekad, nekad viņa, līdz pat nāvei būdama savienota ar mīļoto Staņislavu uzticības saitēm, nekļūs par kāda cita cilvēka laulāto draudzeni. Taču, kad Ksavers viņai nebeidza uzmākties ar lūgumiem un zvērestiem, kad beidzot viņš neprātīgā kaislē pārmeta, ka Hcrmcnegilda pati maldās, ka tā viņam jau dāvājusi saldākos mīlestības mirkļus, kad viņš, pielēcis kājās, gribēja viņu apskaut, Hcrmenegilda, nāves bālu vaigu, atgrūda viņu ar riebumu un nicinājumu, saukdama:

— Nožēlojamais, savtīgais muļķi! — tāpat, kā tu nespēj iznīcināt manas un Staņislava mīlestības saldo ķīlu, nav arī tavā varā pavedināt mani, lai es laužu uzticības zvērestu — prom no manām acīm!

Tad Ksavers pacēla pret viņu dūrēs savilktās rokas un, skaļi iesmējies, sauca neizsakāmā izsmieklā:

—  Neprātīgā, vai tad tu jau neesi lauzusi šo muļķīgo zvērestu? — Bērns, kuru tu nes zem sirds, ir mans bērns, mani tu apskāvi šajā pašā vietā, mana draugaļa tu esi un paliksi, ja es tevi nepaaugstināšu par savu laulāto draudzeni!

Acīm mežonīgi zvērojot, Hcrmcnegilda bridi skatījās uz Ksaveru, tad iekliedzās: «Briesmoni!» un sabruka uz grīdas kā nopļauta.

Kā fūriju vajāts, Ksavers skrēja atpakaļ uz pili un, sastapis firstieni, nesavaldīgi satvēra to aiz rokas un ierāva istabā.

— Viņa mani ar riebumu atgrūda, mani — sava bērna tēvu!

—  Visu svēto vārdā! Tu? — Ksavcr! — ak Dievs, stāsti, kā tas notika! — šausmu pārņemta, sauca firstienc.

—  Lai mani nolād, — mazliet savaldlgāk turpināja Ksavers, — lai mani nolād, kas vien vCIas, taču, ja šī cilvēka dzīslās asinis sāktu kūsāt, tāpat kā kūsāja manējās, šādā brīdī viņš grēkotu, tāpat kā es! — Paviljonā sastapu Hermenegildu, kas atradās tik dīvainā stāvoklī, kuru nespēju pat aprakstīt. Viņa bija atslīgusi uz soliņa un izskatījās kā iemigusi, kā sapnī ieslīgusi. Tikko ienācu, viņa piecēlās, tuvojās man, satvēra aiz rokas un svinīgiem soļiem šķērsoja paviljonu. Pēc tam viņa nometās ceļos un es darīju tāpat, taču drīz vien pamanīju, ka viņa skaita lūgsnu, ka gara acīm redz mūsu priekšā stāvam garīdznieku. Viņa novilka no pirksta gredzenu, kuru sniedza priesterim, — es to paņēmu un uzvilku viņai pirkstā gredzenu, kas bija greznojis manu roku; pēc tam viņa, kvēlodama visdedzīgākajā mīlestībā, metās manās skavās. Kad bēgu prom, viņa gulēja dziļā neatmaņā.

—  Šausmīgais cilvēk! — Bezsirdīgais noziedznieki — ārkārtīgā satraukumā sauca firstiene.

Ienāca grāfs Ncpomuks un firsts, kuri īsos vārdos tapa iepazīstināti ar Ksavera atzīšanos, taču cik dziļi savā maigajā dvēselē jutās aizskarta firstiene, kad abi vīrieši Ksavera noziedzīgo rīcību vērtēja ļoti saudzīgi un, ņemot vērā viņa draudzību ar Hermenegildu, uzskatīja par attaisnojamu!

— Nē, — sacīja firstiene, — nemūžam Hermenegilda nesniegs roku kā laulātā draudzene tam cilvēkam, kurš uzdrīkstējās, gluži kā viltīgs elles izdzimums izdarīdams nedzirdēti smagu noziegumu, saindēt viņas mūža skaistāko mirkli!

—  Viņai, — ar izsmējīgu lepnumu vēsi sacīja Ksavers, — viņai nāksies roku man sniegt, lai glābtu savu godu — tāpēc es palieku šeit — gan jau viss nokārtosies!

Šajā brīdī atskanēja dobjš troksnis: dārznieks, kas bija atradis paviljonā bez dzīvības zīmēm gulošo Hermenegildu, ienesa viņu istabā. Viņu noguldīja uz dīvāna un, pirms firstiene paspēja Ksaveru aizkavēt, jauneklis bija piegājis pie gulētājas un satvēris viņas roku. Pēkšņi izgrūzdama šaušalīgu kliedzienu, kas vairāk līdzinājās mežonīga zvēra rēcienam kā cilvēka balsij, Hermenegilda izslējās sēdus un, aiz riebuma krampjaini savilkusi seju, zvērojošām acīm nekustīgi skatījās grāfā Ksaverā. Bet viņš, kā nāvējoša zibens ķerts, streipuļodams atkāpās un tikko saprotami izstostīja:

— Zirgus!

Paklausot firstienes mājienam, Ksavers tapa novests lejā. — Iekliedzies: «Vīnu! — Vīnu!» viņš citu pēc citas iztukšoja vairākas glāzes vīna, pēc tam, atguvis spēkus, uzlēca zirgā un aizauļoja.

Hermcncgildas dvēseles stāvoklis, kas no trula vājprāta draudēja pārtapt mežonīgā trakumā, lika mainīt savus uzskatus arī Nepomukam un firstam, kuri tikai tagad saprata, cik šausmīgi un neattaisnojami rīkojies Ksavers. Viņi izteica vēlēšanos sūtīt pēc ārsta, taču firstiene šo priekšlikumu noraidīja, uzskatīdama, ka vienīgi garīgais mierinājums varbūt spēs palīdzēt nabaga cietējai. Tātad ārsta vietā ieradās karmelītu ordeņa mūks Kiprians, ģimenes biktstēvs.

Brīnumainā kārlā viņam izdevās pamodina! Hermenegiidu no slingā vājprāta neatmaņas. Vēl vairāk! — drīz vien viņa kļuva mierīga un savaldīga; gluži sakarīgi viņa runāja ar firslicni, kurai izpauda vēlmi pēc dzemdībām doties uz cisierciešu klosteri O. pilsētiņā, lai visu atlikušo dzīvi varētu nodoties pastāvīgai grēku nožēlai un sērām. Savu sēru tērpu Hermenegilda bija papildinājusi ar plīvuriem, kuri neļāva saskatīt viņas seju un kuri nekad netapa pacelti.

Pāters Kiprians atstāja pili, taču pēc dažām dienām atgriezās. Tostarp firsts Z. bija aizrakstījis L. pilsētiņas birģermeistaram: viņa mājā, uz kurieni Hermenegiidu nogādās cisierciešu klostera abate, firsta radiniece, viņai nāksies uzturēties līdz dzemdībām, kamēr l'irstiene dosies ceļojumā uz Itāliju, it kā ņemot līdzi Hermenegiidu.

Bija pusnakts, kariete, kurā Hermcnegildai vajadzēja doties uz klosteri, stāvēja pie durvīm. Aiz bēdām salīkušais Nepomuks, firsts un firstiene gaidīja ierodamies nabaga bērnu, lai atvadītos. Pēkšņi neskaitāmu sveču spoži apgaismotajā zālē ienāca Hermenegilda — plīvuros ietinusies, mūkam pie rokas pielvērusies. Svinīgā balsī Kiprians sacīja:

— Laicīga māsa Celestīna, vēl piederēdama pasaulīgajai dzīvei, ir smagi nogrēkojusies, jo velnišķīgs noziegums ir aptraipījis viņas skaidro dvēseli, taču nepārkāpjamais solījums, kuru viņa devusi, sniedz māsai Celestīnai iepriecinājumu, mierinājumu un mūžīgu svētlaimi! — Nekad vairs pasaule neskatīs seju, kuras daiļums pievilināja nelabo — raugieties šurp! — tā Celestīna sāk un tā arī pabeigs savu grēku nožēlnieces ceļu!

Pēc šīs uzrunas mūks pacēla Hermenegildas plīvuru, un sirdi plosošas skumjas sagrāba ikvienu no klātesošajiem, kad tas ielūkojās bālajā miroņmaskā, aiz kuras uz mūžiem bija paslēpta Hermenegildas • brīnumdaiļā seja.

Nespēdama izrunā! ne vārda, Hermenegilda atvadījās no tēva, kas, ' neizsakāmo sāpju sagrauzts, juia, ka viņa dzīvei pienācis gals. Firsts, parasti nosvērta rakstura Vīrs, mirka asarās, vienīgi firstienei, ar visiem spēkiem pārvarot baismas, ko viņā izraisīja šausmīgais solījums, izdevās nenokārt galvu un nezaudēt mierīgo savaldību.

Kā grāfam Ksaveram laimējās uzzināt Hermenegildas atrašanās vietu, kā arī 10, ka tikko piedzimušais bērns taps iesvaidīts baznīcai, nav zināms. Maz viņam līdzēja bērna nolaupīšana, jo, kad Ksavers sasniedza P. pilsētiņu un gribēja to ielikt kādas uzticamas sievietes rokās, bērns nebija vis, kā viņam šķita, no aukstuma sastindzis, bet gan miris.

Pēc šī notikuma grāfs Ksavers bez pēdām pazuda, un ļaudis nosprieda, ka viņš labprātīgi devies nāvē.

Kopš šiem notikumiem bija pagājuši vairāki gadi, kad reiz jaunais firsts fon Z., ceļodams uz Neapoli, nonāca Pozilipo* apkaimē. Tur visjaukākajā vietā atrodas kamanduliešu* ordeņa klosteris, uz kuru, kāpdams kalnā, devās firsts, lai papriecātos par skalu, kuru viņam bija raksturojuši kā skaistāko visā Neapolē. Jau sperdams kāju uz klints radzes, lai ieietu dārzā, no kura, kā viņam tika stāstīts, pavērās vispiemīlīgākā ainava, firsts pamanīja kādu mūku, kas pirms viņa bija ieņēmis vietu uz akmens un, atvērtu lūgsnu grāmatu klēpi turēdams, vērās tālumā. Mūka, pēc vaibstiem spriežot, vēl jauneklīgo seju bija izkropļojusi sirdēsti, izgraužot tajā dziļas rievas. Aizvien ciešāk un ciešāk mūkā ieskatoties, firstā modās neskaidras atmiņas. Piezadzies sēdētājam tuvāk, viņš ar pirmo acu uzmetienu pārliecinājās, ka lūgsnu grāmata uzrakstīta poļu valodā. Izdarījis šo atklājumu, firsts mūku uzrunāja poliski, taču tas, gaužām iztrūcināts, atskatījās un, tikko firstu ieraudzījis, steigšus aizklāja savu vaigu un, it kā ļaunā gara trenkts, aizbēga cauri krūmājiem. Atstāstīdams šo piedzīvojumu grāfam Nepomukam, firsts Boleslavs apgalvoja, ka sastaptais mūks nav bijis neviens cits, kā grāfs Ksavers fon R.

KOMENTĀRI

Baisais viesis

3. Ipp. Ritmeistars — jātnieku eskadrona komandieris; šis amats atbilst kapteiņa dienesta pakāpei.

5. Ipp…. kuras pieminējis Šūberts savā «Ieskatā dabaszinību noslēpumos». Šeit domāts Gothilfa Henriha Sūberta darbs «Ansichten von der Nachtseite der Naturwissenschaft» (Dresden, 1808).

Velinglons — sers Artūra Velzlijs (1769 — 1852), britu karavadonis un valstsvīrs.

7. Ipp. Regno dipiaiuo — regno di (all) pianto — vaimanu valstība (it.).

15. Ipp. Kalafs… Turandota. — Pēc itāļu dzejnieka Karlo Goci (1722—1806) libreta sacerētās Pučini operas «Turandota» tēli.

Artura zāle

33. Ipp. Artūra zāle — bagātīgi izgreznota zāle, kas ap 1350. gadu uzcelta blakus rātsnamam kā patriciešu pulcēšanās vieta. I aikā, kad 1 lofmanis apmeklēja Dancigu (1801. g.), ēkā atradās birža.

… brieži ar varenajiem ragiem… — vienā no gleznām, kas rotāja Artūra zāli, bija attēloti brieži ar īstiem, pie audekla piestiprinātiem ragiem.

… brīnumaini dzīvnieki — domāta holandiešu mākslinieka Jana Bredemana de Brisa (1527 — 1604) glezna «Orfejs savalda plēsīgos zvērus» (1592).

… karaļa marmorā izcirstais tēls — tajā atveidots viduslaiku teiksmu leģendārais varonis karalis Artūrs, kas slavens ar saviem apa|ā galda bruņiniekiem. Reālais ķeltu karalis Artūrs dzīvojis VI gs.

…lietā glezna, kurā sapulcināti visi tikumi un netikumi… — Alegoriskā gle/.na «Pastarā tiesa» ir visievērojamākā «Dancigas meistara» Antona Mellera (apm. 1563—1611) darbs. Alegoriskie, miesās krāšņie sieviešu tēli atveido grēkus, kas dodas uz elli, kamēr tikumi paceļas augstu debesīs.

37. Ipp…. lej romiešu kausos *veco Fratici»… — romiešu kausi — daudzšķautņaini izslīpēti, bieži vien krāsaina kristāla kausi; «vecais Francis» — vecs franču vīns.

39.   Ipp. Fafnera nelaimi nesošie dārgumi… — Seno ģermāņu teikās pūķis Fafners sargā savus neskaitāmos dārgumus, uz kuriem gulstas lāsts. Fafneru uzvar Zigfrīds.

40.   Ipp. Karlsbergs — pakalns Dancigas priekšpilsētā.

lielas pussala atrodas Dancigas līcī.

41.  Ipp. Dominika tirgus — gadatirgus, kassākas5. augustā — svēlā Dominika dienā.

42.   Ipp. Godfreds Berklingers — izdomāts vārds, kurā jaušama norāde uz V. Vakenrodcra (1773—1798) grāmatas «Mūka, mākslas mī|otāja, kvēls monologs» varoni Jozefu Berklingeru.

43.   Ipp. Izīdas plīvurs. — Izīda — ēģiptiešu auglības dieviete, sievišķības simbols. Hellēnisma laikmetā viņas kults izplatījās Grieķijā un Komā. Attīstoties filozofiskajai domai. Izīdas tēls sāka iegūt jaunu nozīmi — viņa kļuva visaptveroša dievišķa būtne, visu stihiju pavēl niece, radības pirmsākums, augstākā dievība. Izīdas plīvurs vācu romantiķu iztēlē simbolizēja slēpto patiesību. Šādā nozīmē savos darbos to min Novaliss un Šillers.

44. Ipp. Vari Deiks. — Antonijs van Deiks (1599 — 1641), (lāmu mākslinieks, kura portretiem raksturīga apgarotība un izsmalcināta meistarība.

47. Ipp…. it kā būtu aizlidoju uz Mefistofeļa apmetfta… — sk. Gētes «Fausta» I daļu «Studiju istaba», kur Mefistofelis saka:

Mēs inčteli tik izpletīsim plati,

Un tam bцs mūs caur gaisiem nest. (Atdz. Rainis).

49.   Ipp. Vt,lupta, Luksurija, Ira — nāves grēku alegoriskās figūras Mellera gleznā «Pastarā tiesa».

voluptas — baudkāre (lat.); luxuria — greznība (lat.); ira — dusmas, naids (lat.).

50.   Ipp. Mutufevskis. — Daniels Tomass Matuševskis (1775 — 1825) — gleznotājs, portrctis'.s, Hofmaņa jaunības draugs, kas kopā ar viņu studēja jurisprudenci Kēnigsbergā.

54. Ipp. Olivera vārti un LangfUras iela — pilsētas vārti un iela Dancigā.

Padomnieks Krespelis

55. Ipp .memorands — vēsturiski — vēsts, ziņa (lat.).

Diplonuitija — viena no Jā vārda nozīmēm: vēstures zinātņu novirziens; diplomāts — cilvēks, kas pēta senus dokumentus un nosaka to atbilstību oriģinālam.

58. Ipp. Amati — daudzu paaudžu vijoļbūvētāju uzvārds Itālijas pilsētā Kremonā.

60. Ipp. Doktors Bartoio >Se\'iljas bārddzinī» — Šeit domāta itāliešu komponista D2ovanni Paizjello (1741 — 1816) opera «Scviljas bārddzinis» (1782). Rasini opera komponēta vēlāk.

…līdzīgi otram Astolfo… — Norāde uz itāliešu dzejnieka Lodoviko Ariosto (1474 — 1533) «Trakojošo Rolandu».

Diuzcpc Tarūni (1692 -1770) — itāliešu komponists un vijoļvirtuozs.

62. Ipp. Pučitta Vinftnco (1778-1861) itāliešu komponists.

Portogallo — portugāļu komponista Markusa Antonio de l-'onseka (1762 — 1830) iesauka Itālijā.

Leonarda Leo (1694 — 1744) — itāliešu ērģelnieks un komponists.

66.   Ipp. Bestia ledesca — vācu bestija (it.)

67.   Ipp. marito amato epadre felicissimo — mīļotais vīrs un laimīgais tēvs (it.)

Brālēna stūra logs

72.   Ipp. Pols Skarrons (1610 — 1660) franču rakstnieks, satīrisku pamfletu un poēmu autors, viens no pirmajiem uzrakstījis reālistisku romānu (♦Komiskais romāns» 1651-1657).

Asa foctida (lat.) — stipri smakojoša sula. ko iegūst no augiem, kas sastopami Persijā un pieder pie ēemuraugu dzimtas; sulu lieto medicīnā pret krampjiem, bet P'rancijā arī ka garšvielu. Šajā gadījumā tā ir norāde uz Skarrona darbos sastopamo frivolitāti.

… veeais, plānprātības apsēstais gleznotājs… — domāts stāstā «Artūra zāle» tēlotais Bcrklingers.

73.   Ipp…. lielā tirgus laukuma malā… — I lofmanis apraksta skatu, kāds pavērās no viņa dzīvokļa Taubcnštrāses un Šarlotenštrāses ielu stūri, kur viņš dzīvoja 1815. gadā. Pa viņa kabineta logu varēja redzēt Karalisko teātri, ko 1800. —1801. g. cēlis arhitekts Karls Gothards Langhans (vecākais), kas ir ari Brandenburgas vārtu autors (1732— 1808).

73.  Ipp. «Et si male пипс, поп olim sic erit» (lat.) — «Ja slikti būs šobrīd, ne vienmēr tā būs» (lat.). Citāts no Horācija «Odām» (2. grām. X — 17).

74.  Ipp. ŽaksKailo (1592—1635) — franču grafiķis, kas savās gravīrās attēloja reālus dzīves vērojumus, paspilgtinot tos ar iztēles un groteskas elementiem; viens nollofmaņa iemīļotākajiem māksliniekiem.

DanielsNikolaussHodovcckis (1726 — 1801) — vācu gleznotājs un grafiķis, kas savos darbos attēloja ikdienas dzīves ainas.

75.  Ipp. annexis — piedevām (lat.)

..ilgojas nokļūt tur, kur pipari aug.. — ilgojas atrasties tālumā. Šis izteiciens attiecināms uz franču koloniju Gviānu, kur ne vien aug pipari, ko eksportēja uz Eiropu, bet atradās ari plaši pazīstama labošanas kolonija.

sapiemisat! — gudrajam diezgan (lat.)

Hogarts — Viljamss llogarts (1697 — 1764), ang|u gleznotājs un grafiķis, satīrisku žanra gleznojumu un gravīru autors.

76.   Ipp. Orbispietus — pasaule krāsās (lat.). Tā saucas ievērojamā čehu pedagoga Jana Amosa Komcnska (1592—1670) 1658. gadā uzrakstītā grāmata, kurā apgalvots, ka mācīšana ar uzskates līdzekļiem efektīvāka par mutiskām pamācībām.

77.  Ipp. ..Jlogartagravīrā… — šeit domāta I logarta gravīra «lētticība, māņticība un fanātisms» (1762).

79. Ipp. ..Kralovska lielā estētikasannija — F. Kralovskis (1765 —1821?) — Berlīnes publiskās bibliotēkas īpašnieks, kura grāmatas lasīja ari I Iofmanis.

79., 80. Ipp. Hiblasmedus — I libla atrodas Sicīlijā, netālu no Mcgarasas un ir izsenis pazīstama ar savu medu.

81.Ipp. ..pretēji Bībeles norādījumam… — jā, jā un nē, nē… — Bet jūsu vārdi lai ir jā, jā un nē, nē —, kas pāri par to, tas ir no ļauna (Mateja ev. 5 — 37).

… trijnieeiņa vērtībā — trīs feniņu vērta monēta.

matu ieliekamais maisiņš — atbilstoši XVIII gs. beigu un XIX gs. sākuma modei, zīda vai ādas maisiņā ielika vīriešu pūderētās parūkas bizi.

pārnēsājamā lete — kaste ar atvilktnītēm.

82.  Ipp. Toupet en coeur — sirds veidā (Ir.)

Jābūt arī tādiem dīvaiņiem, saka kāds pasaulē ne mazumu pieredzējis vīrs… — Fausta vārdi par Mefistofeli Gētes traģēdijā «Fausts» (sk. ainu «Martas dārzā»).

Pastēšu cepējs — sākotnēji pastēte bija izsmalcināts, pikants gaļas vai zivju ēdiens mīklas apvalkā.

83.  Ipp. Orphelins francais — franču patversme (fr.).

84.  Ipp. Unlerden Linden — viena no galvenajām ielām Berlīnē.

85.  Ipp. «Panuriunt montēs…» — tā sākas slavenais I lorācija izteiciens. «Parturiunt montēs, nascetur ridiculus mus» — «Kalni taisās dzemdēt, dzims smieklīga pele» (sk. Horācija Пака «Poētikas māksla»),

86. Ipp. Bella rnolinara — daiļā dzirnavniece (it.). Džovanni Paizjello (1741—1816) 1788. gadā uzrakstīto operu «La Molinara» Hofmanis diriģēja 1813. gadā Drēzdenē.

87.  Ipp. primo amoroso — pirmais mīlētājs (it.).

,.jneum… шит — mans… tavs (lat.).

88.  Ipp. ..monologā par bargo Pirru… — tālāk seko vārdi no monologa, ko Hamlets lūdz Aktierim nolasīt (Šekspīrs «Hamlets» II cēliens). Hofmanis gandrīz pilnībā izmantojis Šlēgeļa tulkojumu.

..nekaunīgā un augstprātīgā ienaid/iieka — šie vārdi attiecas uz Napoleonu un viņa laiku.

Moabita — Hofmaņa laikā ciemats ziemeļaustrumos no Berlīnes.

NU adinirari — ne par ko nebrīnīties (lat.).

Avec du feu — ar uguni (fr.).

89.  Ipp. Spandava — cietums Berlīnē.

Štrausberga — vieta Berlīnē, kur atrodas labošanas kolonija.

Point d'honneur — goda izpratne (fr.).

89. Ipp. rigoristi — no lat. rigor (stingrība) — bargs spriedējs tikumības jautājumos. ..un pārspīlēti patriotiski askēti… — Hofmanis šeit runā par vācu studentu kustību, ko vadīja Fridrihs Ludvigs Jans (1778 — 1852). Jans uzskatīja, ka vācu tauta atdzims, no jauna atgriežoties pie seno ģermāņu tikumiskajām normām un fiziski norūdot jaunatni. Hofmanis pret šo kustību izturējās noraidoši.

Smilšu vīrs

92. Ipp. ..kādā Francis Mors lūdzās Daitiēlu… — sk. Fr. Šillers «Laupītāji» 5. cēl. I aina.

99.   Ipp. Spalancāni — Lazaro Spalancāni (1729 — 1799) — itāliešu dabaszinātnieks.

100.   Ipp. Hodovccka zīmēto Kaliostro. — Grāfs Aleksandrs Kaliostro (īstajā vārdā Džuzepe Balzamo, dzīvojis no 1743. līdz 1795. gadam, slavens dēkainis, kas nodarbojies ar alķīmiju un garu izsaukšanu), šeit pieminēts vācu mākslinieka Daniēla I lodovecka zīmētais Kaliostro portrets.

101.  Ipp. medias in rcs — tūliņ pie lietas (lat.).

102.  Ipp. Botoni — Pompeo Botoni (1708—1787), itāliešu gleznotājs; I lofmanisšcit piemin viņa gleznu «Grēku nožēlniece Magdalēna», kas atrodas Drēzdcnē.

Rcisiīāls — Jakobs van Reisdāls (1628 vai 1629—1682), nīderlandiešu gleznotājs, kas poētiski attēlojis dzimtenes dabu.

no. Ipp. Leģenda par mirušo līgavu — acīmredzot domāta Gētcs balāde «Korintiešu līgava» (1797).

113.  Ipp.fiala — dzeramtrauks, kauss (gr.).

114.   Ipp. tējists — oriģinālā Teeist; rodas kalambūrs Tlicist (teists).

Sapientisat — gudrajam pietiek (lat.).

Ķēniņa līgava

118.    Ipp. Barons fon Tondertonktonks (pareizāk: Thunder-ten-Tronkh) — tēls Vultēra satīriski filozofiskajā stāstā «Kandids jeb optimisms» (1759).

..kūpinātu Šķiņķi, kas šķiet kā Baijonā gatavots… — Šis šķiņķis, kūpināts pēc īpašas receptes franču pilsētā Baijonā, tiek uzskatīts par sevišķu gardumu.

119.   Ipp. Mazais Zaļgalvis, Montri, Liehnoguls, Dzeltenā Prinča galva — salātu šķirņu nosaukumi.

Ipp. «Izrauj mani!» — atsauce uz brāļu Grimmu pasaku «Frau Holle». Gnomu elementārais spēks pretosies uzbrūkošajai salamandrai — viduslaikos tautu

ticējumos nozīmīga vieta ierādīta dažādiem elementāriem gariem: gnomi valda pār zemes dzīlēm, salamandras — pār uguni, silfi (silfidas) — pār gaisu, undīnes — pār ūdeni.

Ipp. Tavs Anuuuls ir viens no tiem, kas jāmīl un ko nepieciešams mīlēt… — Hofmanis ironiski apspēlē varoņa vārdu, ko oriģinālā raksta Amandus un kas, būdams latīņu vārda arno (mīlēt) ģerundijs, nozīmē nepieciešamību tapt mīlētam.

Ipp. Dzeltenā Akmcnsgalva — salātu šķirnes nosaukums.

Ipp. Alrauna sakne atgādina cilvēka augumu. Pēc viduslaiku ticējumiem, tai piemīt brīnumains spēks. Sk. Altima fon Arnima stāstu «Kģiptes Izabella» (1812). Alrauna sakne — mandragoras vāciskais nosaukums.

/.alā velve — no cēlmetāliem un dārgakmeņiem veidotu mākslas priekšmetu kr ātuve Drēzdenes muzejā «Albertinumā». Šo kolekciju, kas piederēja Saksijas kūrfirstam, Hofmanis apskatījis 1798. gadā.

Ipp. KalpsRuprehis. — Pārdabiska būtne, kas plušķainā apģērbā, nesot pār plecu maisu, bet rokā rīksti, mēdz parādīties bērniem pirms Ziemassvētkiem, nepaklausīgajiem piedraudot ar rīksti, rātnajiem — dāvinot riekstus.

Ipp. Kabala — mistiska jūdu mācība, kas, radusies viduslaikos un saistīta ar maģiju, pretendē uzvaru pār dabas elementiem un cilvēku likteņiem.

… nedrīkst nedz ēst, nedz dzert.. — šīs ziņas I lofmanis aizguvis no N. de Monfokona (abata Vilāra) sacerējuma «Grāfs Habaliss jeb iesvaidīšana slepenajās zintīs» (1670).

Ipp. FirstsMirandola Piko della Mirandola (1463 — 1494), itāliešu zinātniekshumānists, ar maģijas palīdzību cerēja uzveikt dabas spēkus. Ziņas par diviem priesteriem, kas dzīvojuši laulībā ar gariem, I lofmanis atkal aizguvis no «Grāfa 1 labalisa».

Zaroastra (gr. Zaroaster) ir tas pats Zaratustra, pusleģendārais seno persiešu reliģijas reformators (miris ap 583. gadu).

Apolonijs — Tiānas Apolonijs (miris ap 97. gadu) bija klejojošs filozofs — jaunpitagorietis. Noviņa biogrāfijas, ko uzrakstījis Filostrats, izriet, ka viņš bijis pravietis un brīnumdarītājs, kas spējis izdzīt ļaunos garus un uzmodināt mirušos.

Meriins — leģendārais burvis teiksmā par karali Artūru un viņa apaļā galda bruņiniekiem.

Meluzina — jūras nāra — pus zivs, pus sieviete — veefranču teiksmās minēta kā grāfu Luziņanu ciltsmāte.

Paracelzs (atvasināts no gr. vārdapara, kas nozīmē grēko un lat. celsus — augsts). Šo vārdu pieņēma Teofrasts Bombasts no Hohenheimas (1495 — 1541), ārsts, filozofs un viens no lielākajiem vēlīno viduslaiku dabaszinātniekiem.

stihija — viens no dabas pamatelementiem (uguns, gaiss, ūdens, zeme) antīkajā filozofijā.

«Ala kāja» un «Lai dzīvo Saksija» — lētas tabakas šķirnes.

Ipp. Kasiodors Rems (miris 1594. g.) — spāniešu teologs, kas tulkojis Bībeli spāniešu valodā un Frankfurtē pie Mainas nodibinājis protestantu draudzi. Epizodi par Madlenu de Lakruā I lofmanis aizguvis no «Grāfa I labalisa».

Ipp. Kā liekas, mazais gribēja nokāpt no zirga. — Šo epizodi Hofmanis rakstījis Fransuā Rablē (1494-1553) ietekmē (sk. F. Rablē «Gargantija un Pantagriels» 1 gram. XXXV nodaļa).

\ņņ.Laktancs — Lūcijs Celijs Laktancijs (IVgs.) — agrīnās kristietības laikmeta rakstnieks, sacerējis darbu «Institutiones divinae», kurā izskaidro garu un dēmonu būtību. * Akvīnas Toms (1224 —1275) — viduslaiku baznīcas filozofs.

Knigt— Ādolfs fon Knige (1752—1796) sarakstījis populāro rokasgrāmatu «Par izturēšanos sabiedrībā». Šeit ironiskā nozīmē domāta izturēšanās pret gariem.

Pēda — garummēre (30,48 cm).

Ipp. colla — garummērs (2,51 cm).

Trohajs, spotulejs, jambs, pirihijs, anapests, tribrahijs, bahijs, antibahijs, horijambs un dakiils — antīkā vārsmojuma pēdas.

Ipp. Kā lasāms Vecajā Derība, Dievs gribēja iznīcināt Sodomas un Gomoras iedzīvotājus par viņu grēkiem. Apžēlots tika vienīgi taisnais i .ats, kuram kopā ar ģimeni vajadzēja atstāt Sodomu, atpakaļ neatskatoties. Lata sieva šo aizliegumu pārkāpa un tika pārvērsta sālsstabā (sk. Vecās Derības I Mozus grām.).

Ipp. Svītai locekļu uzvārdi atvasināti no dārzeņu nosaukumiem poļu, vācu, itāļu un franču valodā un attiecīgi nozīmē: kāposts, melnais rutks, Briseles kāposts, ķiploks.

137. Ipp.iVēfā Valpurģija, Valburgas klostera mūķene, kas vēlāk kanonizēta, aizsargā pret burvestībām. Viņas svētki tika svinēti naktī uz 1. maiju, kad, pēc tautas ticējumiem, raganas un burvji pošas uz sabatu.

Grāfi FilipsDonnens Stenhofs Česterfllds (1694 — 1773) — Anglijas valsts darbinieks un rakstnieks. Sacerējis grāmatu «Vēstules dēlam», kurā risina audzināšanas jautājumus Apgaismības laikmeta garā.

137. Ipp. StcЯiiija Felisita de Žanlisa (1746 — 1830) — franču rakstniece, kuras spalvai pieder romāni par augstākās sabiedrības dzīvi, kā ari didaktiski sacerējumi.

139.    Ipp. Sīpolu artilērija. — Vārdu spēle: oriģinālā Bollenartillcrie (Bollwerk — nocietinājums, Boli — sīpols vienkāršrunā).

140.  Ipp. Daukuss Karota (Daucus Carota) — burkāns (lat.).

Pēc franču paražas cilvēks, kam Trejkungu dienā tiek pīrāga gabals ar tajā ieceptu pupu, kļūst par «ķēniņu» un valda visu dienu.

142.   Ipp. maks'una — galvenais likums (lat.).

Uiors — dievu asinis (gr.).

Tinējs — sengrieķu dzejnieks (VII gs. 2. pusē p. m. ē.), savās dziesmās cildināja to karotāju drosmi un varonību, kas cīnījās par savu dzimteni.

143.   Ipp. Johans Pauls Fridrihs Rihters (1763—1825) — vācu sentimentālo romānu rakstnieks, pazīstams ar pseidonīmu Žans Pols.

144.  Ipp. diahle de la jeunesse — jaunības svaigums, ālri gaistoša burvība (fr.).

152. ipp. Tasso… iemīlējās princesē Leonorā d'Estē. — Kā vēsta nostāsts, itāļu

dzejnieks Torkvato Tasso (1544 — 1595) iemīlējies princesē Eleonorā d'Estē un šā iemesla dēļ pasludināts par vājprātīgu.

154. Ipp. Sensorium commune — veselais saprāts (lat.).

Mazais Cahejs

156.   Ipp. Nerātnais raganu bērns (oriģ. Wecltselbalg) — izdzimums ar milzīgu galvu, guzainu augumu un tievām kājelēm, kuru pēc Ziemeļeiropas tautu ticējumiem raganas apmainījušas pret normālu bērnu.

157.   Ipp. Alrauns — gars, kas, pēc seno ģermāņu ticējuma, slēpjas alrauna saknē, kura atgādina sīku cilvēciņu un kuru sauc ari par mandragoras sakni.

161.  Ipp. Māras pīne — matu savelšanās burvestības ietekmē.

162.   Ipp. DUnu valstība — arābu pasakās par džiniem sauc fejas un dažādus garus.

163.   Ipp. edikts — pavēle.

167. Ipp. Vārdiem Philister vācu valodā divējas nozīmes: 1) filistietis, 2) filistrs, kas studentu žargonā nozīmē mietpilsonis.

,.jiosita ar ēzeļa žokļa kaulu… — Norāde uz Bībeles leģendu par Samsonu, kas ar ēzeļa žokļa kaulu nositis filistiešus.

171. Ipp. grm/as — paldies (lat.).

173. Ipp. mon clvcr — mans mīļais (fr.).

177.   Ipp. Kastoraplatmale. — Castor — bebrs (lat.-gr.). Šajā gadījumā biezs, stipri novelts vilnas audums.

178.     Ipp. Lūkass Krānulis Vecākais (1472—1553), vācu gleznotājs, grafiķis, reformācijas piekritējs, Mārtiņa Lutera draugs.

182. Ipp. KartēzieSu velniņi — doba, ar gaisu pildīta stikla figūriņa, kas ievietota ar ūdeni pildītā traukā, ko nosedz plēvīte. Pieskaroties šai plēvītei ar pirkstu, figūriņa ceļas un grimst.

184.  Ipp. anima — jūtas, gars, dvēsele (lat.).

spirito alato — spārnotu garu (lat.).

aplikatūra (lat.) — pirkstu izvietojuma un mijas veids mūzikas instrumenta spēlē.

185.   Ipp. Rcfercndārijs — ziņotājs jeb referents. Šādi titulēja galvenokārt personas, kas kalpoja valsts pārvaldes vai tieslietu kolēģijās, gatavodamies augstākam amatam.

cfa — rezonatoratvere vijoles, kā ari pārējo lociņinstrumentu augšējā vākojumā.

Ekspedients — cilvēks, kas izgatavo dokumentu norakstus.

187. Ipp. Stikla harmonikas. — Sens mūzikas instruments, veidots no stikla puslodītēm, kas skanēja, kad tām pieskārās ar mitru pirkstgalu.

188. Ipp. Zelta ūdens — universāls dzēriens, kura sastāvā ir saules rasene (lai. herba Droserae), saukts ari par Dancigas Zelta ūdeni.

192. Ipp. Eola kokle — stīgu instruments, kas, vējam pūšot, žēli skan.

■196. Ipp. Vigleba «Maģija». — Domāta Johana Kristiāna Vīgleba grāmata •< Apmācība dabas maģijā» (1782).

198. Ipp. bossu — kuprains (fr.).

201. Ipp. …nupat no Ziemeļpola atgriezies dabas pētnieks — izsmējīga norāde uz dzejnieku Adelbertu fon Šamiso, kas tajā laikā atgriezās no pasaules ceļojuma.

207. Ipp. okshofts — sens vīna un reibinošo dzērienu mērs, ko lietoja Prūsijā un kas atbilda apmēram 206 litriem; šajā vārdā dēvēja ari liela tilpuma mucas.

Alikantes vīns — salds sarkanvīns, ko ieved no Alikantcs (Spānijā).

MycetesBeelzebub — pērtiķis bļauris (lat.), citā vārdā Unnei — nigcr, barbatus,podiis caudatļue apice brunneis — melns, bārdains pērtiķis, kura ķermeņa lejasdaļā spalva ir sarkanbrūna, tādā pašā krāsā tā ir ap astes augšpusi.

207. Ipp. SimiaBeelzebubcaudaprehensili — bārdains pērtiķis ar uzgrieztu asti (lat.).

207. Ipp.jēgers — karavīrs (vēst.).

224.    Ipp. … miris no bailēm mirt.. — Tie ir vārdi no Fridrifa Šlēgeļa drāmas «Alarkoss» (1802). Pirmajā izrādē, tikko tie atskanēja, skatītāji sāka nevaldāmi smieties.

humors — (humor) — pamatnozīme latīņu valodā — mitrums, miklums, slapjums.

225.    Ipp ganglijs — arī ganglijas (gr.) — nervu mezgliņi kniepadatas galviņas lielumā.

226.   Ipp. dčjeuners — brokastis (fr.).

mortiras — tā 16. gs. sauca nelielus lielgabalus, kas meta gan milzīgas akmens, giin ari ar degošu vielu pildītas bumbas. Tagad šādus lielgabalus lieto vienīgi svētkos uguņošanai vai arī uz kuģiem signalizēšanai.

229. Ipp. Skaists mongoljjē Brāļi ŽozcCs Mišels (1740-1810) un Žaks Etjēns (1745 — 1794) Mongolfjē 1793. gadā uzbūvēja pirmo gaisa balonu, kas nosaukts viņu vārdā.

Fālunas kalnraktuves

234. Ipp. almandīni — granātu grupas minerāli, kuru krāsa ir no viegli iesārtas līdz ķiršsarkanai un pat melnai.

239. Ipp. tings — tiesas diena (zv. vai.).

242. Ipp. zellis — kvalificēts strādnieks, kas beidzis zināmu apmācību.

246. Ipp. Medūza — saskaņā ar grieķu teikām, briesmīgs apakšzemes nezvērs.

vitriols — sērskāba metāla sāls.

Vēstījums par kādu izglītotu jaunu cilvēku

250.   Ipp. bonhomtnie — lalvsirdība (fr.).

thčs dansants — tējas saiets ar dejām (fr.).

251.   Ipp.primo amoroso — pirmais mīlētājs (it.).

ā la Duport — Luijs Dipors — dejotājs, kas bija slavens ap 1800. gadu Parīzē.

Zvērests

287. Ipp. Miķeļdiena — 29. septembri pēc jaunā stila, kad top pieminēts svētais Miķelis.

Karmellti (lat. Ordo lleatae Mariae Virginis dc Montē Cannelo, saīstn. O. Carm.) — 1155. gadā Karmela kalnā krusta karotāja Bertolda dibinātās vientuļnieku brālības locekļi. 1226.gadā šo brālību apstiprināja pāvestsIlonorijsIII, bet 1245. gadā anglis S. Stoks pārveidoja par ubagotāju mūku ordeni.

257.   Ipp. CistercieSu klosteris. — Cisterciešu mūku ordenis dibināts kā benediktiešu ordeņa atzars 1098. gadā Francijā, netālu no Dižonas, vietā, kuru sauca Sito (laL Cistertiurn). Ordenis stingri pieprasīja ievērot askētisku dzīves veidu.

258.   Ipp. Skapulārs — katoļu mūku, tajā skaitā ari karmelītu, uzsvārcis bez rokām.

AffiusDei — burtiskā nozīmē Dieva eņģelis (lat.), Kristus simbols; šeit — medaljons,

kas attēlo upurjēru.

264. Ipp. …pēc Polijas pirmās sadalīšanas… — Pirmo reizi Poliju sadalīja 1772. gadā starp Prūsiju, Austriju un Krieviju. Otrreizējā sadalīšana notika 1793. gadā pēc poļu patriotu neveiksmīgās cīņas par Polijas konstitūciju. Šajā stāstā aprakstīta pēdējā sacelšanās, kas notika Kostjuško vadībā un beidzās ar sakāvi.

266. Ipp. «Podrosz twoia nam niemila, milszaprzyiazn w Kraut byla» (izkropļota poļu vai.) — rindas no polonēzes, kuru dziedāja laikā, kad Kostjuško devās uz Ameriku: «Mums tava aizbraukšana nepatīk, daudz labprātāk mēs draudzētos ar tevi dzimtajā zemē.»

271. Ipp…. varoņdarbiem, ko veicis virs… — Šeit runāts par Napoleonu Bonapartu, kas tikko bija sakāvis austriešus Itālijā. Poļi gaidīja no viņa atsvabināšanu un nacionālās neatkarības atjaunošanu.

… es iegritrm dīvainā neatmaiiā, kuru nespēju nosaukt citādi, kā vienīgi par sapņošanu nomodā… — Šāda stāvokļa apraksts atrodams G.41. Šūberta darbā «Ieskats dabaszinību noslēpumos», kurā autors, runājot par «dzīvniecisko magnētismu», izskaidro iespējamo divu tuvu cilvēku pilnīgo dvēseļu vienotību, kad viens no tiem pārdzīvo otra dvēseles saviļņojumu un izjūtas tā, it kā tās būtu viņējās.

279. Ipp Pozilipo — pakalni Neapoles tuvumā.

Kamandulicši — katoļu mūku ordenis, ko 1012. gadā Kamaldoli ielejā pie Areco dibinājis benediktiešu mūks Romualds. Šā ordeņa mūki ir ļoti stingri askēti, valkā baltus tērpus.

Austra Aumale

Ernests Teodors Amadejs Hofmanis BAISAIS VIESIS

Formāts «fcM/tfc Pas. Nr. 397. Līgumcena. Licences Nr. 2-06«. Iespiesta tipogrāfijā «Rota» Blaumaņa ielā 38/40.

[1] Šeit un turpmāk ar zvaigznīti atzīmēti komentāri grāmatas beigās (281. Ipp.). Red.

Content

Hofmanis Ernests Teodors Amadejs Baisais viesis

BAISAIS VIESIS

ARTURA ZĀLE

PADOMNIEKS KRESPELIS

BRĀLĒNA STŪRA LOGS

SMILŠU VĪRS

ĶĒNIŅA LĪGAVA

MAZAIS CAHEJS, SAUKTS CINOBERS

FĀLUNAS KALNRAKTUVES

VĒSTĪJUMS PAR KĀDU IZGLĪTOTU JAUNU CILVĒKU

ZVĒRESTS

KOMENTĀRI