Hofmanis Ernsts Teodors Amadejs

Laimētā līgava

E. T. A. HOFMANIS

LAIMĒTA LĪGAVA

б

MAGDALĒNA FON SKIDERI

STĀSTS PAR KĀDU NOTIKUMU LUIJA XIV VALDĪŠANAS LAIKPOSMĀ

Magdalena fon Skideri, kas bija plaši pazīstama ar saviem piemīlīgajiem dzejoļiem, apdzīvoja

Sankt-Onorē ielā nelielu māju, par kuru pateicība pienācās Luija XIV un marķīzes Mentenonas labvēlībai.

Vēlā nakts stundā — tas varēja būt 1680. gada rudenī — pie šī nama durvīm atskanēja tik spēcīga un nepacietīga' klauvēšana, ka skaļi atbalsojās pa visu priekšnamu. Batists, kas dzejnieces mazajā saimniecībā izpildīja tiklab pavāra, kā apkalpotāja un durvju sarga pienākumus, ar kundzes ziņu bija devies ārpus pilsētas uz savas māsas kāzām, tāpēc sagadījās tā, ka visā mājā vienīgā vēl bija nomodā istabene Martinjēra. Viņa klausījās nemitīgajā bungāšanā pa durvīm, atcerējās, ka Batista nav, ka abas ar kundzi palikušas mājās bez kādas aizsardzības; atmiņā atainojās visi noziegumi, kādi vien Parīzē pastrādāti, ielaušanās, zādzības un slepkavības, viņa bija pārliecināta, ka lejā plosās

noziedznieku bars, uzošņājuši, ka mājās neviena nav, un tagad, tiklīdz liks atvērtas durvis, iebruks, lai piepildītu savus Jaunos nodomus; tā nu viņa trīsēdama un drebēdama, nolādēdama Batistu ar visām viņa māsas kāzām, nekustēja no istabas ne soli. Tikmēr bungāšana pa durvīm nemitējās, un sievietei šķita, ka dzird kādu balsi pastarpām saucam: «Kristus vārdā atveriet, atveriet taču!» Beidzot, nezinādama aiz bailēm, ko darīt, Mar- tinjēra paķēra svečturi ar aizdegtu sveci un metās laukā priekšnamā, te viņa gluži skaidri izdzirda klauvētāja balsi:

Kristus vārdā, atveriet taču!

«Nudien, tā nav laupītāja valoda,» nodomāja Mar- tinjēra, «kas zina, vai kāds, kuru vajā, nemeklē patvērumu pie kundzes, kas allaž mēdz visādi palīdzēt. Nu, bet būsim piesardzīgi!» Viņa atvēra logu un, pūlēdamās piešķirt savai zemajai balsij cik vien iespējams līdzību ar vīrieša balsi, uzsauca, kas gan tur lejā tik vēlā nakts stundā ārdoties pie durvīm un ceļot visus no miega augšā. Mēness gaismā, kas patlaban izlauzās pa tumšo mākoņu plaisu, viņa ieraudzīja gaiši pelēka mēteļa apņemtu garu augumu, cepure platām malām bija šim cilvēkam uzvilkta dziļi uz acīm. Viņa sauca skaļā balsī, lai lejā stāvētājs sadzirdētu:

Batist, Klod, Pjēr, celieties un nāciet, skatieties, kas tur par diedelnieku grasās sagāzt mūsu māju!

Taču no lejas atskanēja maiga, gandrīz vai izmisīgi lūdzoša balss:

Ai, mīļā Martinjēra, es jau zinu, ka tā esat jūs, lai arī kā pūlaties pārvērst balsi, zinu, ka Batista nav pilsētā un jūs ar savu kundzi esat mājās vienas pašas. Atveriet mierīgi* nebaidieties! Man vēl šo pašu brīdi par visu vari jārunā ar jūsu kundzi.

Kas vēl nebūs! — Martinjēra sašuta. — Nakts vidū runāt ar kundzi? Vai tad jūs nezināt, ka viņa jau sen aizgājusi pie miera, un man ne prātā nenāk vinu modināt pirmajā, saldākajā nomiedzī, kas viņas gados ir tik nepieciešams.

Es zinu, — cilvēks lejā sacīja, — es zinu, ka jūsu kundze nupat nolikusi pie malas sava romāna «Klelija» manuskriptu, pie kura aizrautīgi strādā, un patlaban viņa vēl raksta pāris dzejoļa pantu, kurus grasās rīt nolasīt marķīzes Mentenonas namā. Visu svēto vārdu, Martinjēras kundze, apžēlojieties, atveriet durvis! Jums jāzina, ka ar to kāds nelaimīgais tiks glābts no pazušanas, jāzina, ka šai brīdī, kad man jārunā ar jūsu kundzi, izšķiras kāda cilvēka gods, brīvība, jā, dzīvība! Padomājiet — jūsu pavēlnieces dusmas kā lāsts gulsies uz jums visu mūžu, ja dabūs zināt, ka esat cietsirdīgi aizraidījusi no durvīm nelaimīgo, kurš bija ieradies izlūgties viņas palīdzību!

Bet kāpēc tad jūs meklējat manas kundzes līdzjūtību tik nepiemērotā stundā, nāciet rīt godīgā laikā, — tā Martinjēra pamācīja, taču no lejas viņai atbildēja:

Vai tad liktenis izvēlas stundu un laiku, ja, nāvi nesdams, uzbrūk kā zibens no skaidrām debesīm? Vai drīkst vilcināties ar palīdzību, ja glābiņam vēl tikai mirklis ļauts? Atveriet durvis, nebaidieties nelaimīgā, kas neaizsargāts, visas pasaules pamests, vajāts, šausmīga likteņa nomākts, lūgšus lūdzas jūsu kundzes palīdzību draudošajās briesmās!

Martinjēra dzirdēja, kā cilvēks lejā runādams dziļās sāpēs ieelsojās un pat ievaidējās; tā bija jaunekļa balss, maiga balss, kas skāra dvēseles apslēptākās stīgas. Sieviete jutās aizkustināta līdz sirds dziļumiem, vairs ilgi nevilcinādamās, viņa sameklēja atslēgu.

Tiklīdz viņa bija pavērusi durvis, tā cilvēks apmetnī kā plēsts iemetās iekšā un, steigdamies Martinjērai garām priekšnamā, mežonīgi sauca:

Vediet mani pie kundzes!

Martinjēra izbijusies pacēla gaisā svečturi, svece apgaismoja drausmīgi pārvērstu jaunekļa seju, bālu kā nāve. Aiz bailēm Martinjēra gandrīz vai noslīgst zemē, kad pēkšņi svešais pasit vaļā apmetni un, svārkiem paveroties, parādās spožs dunča spals. Jauneklis, nenovērsdams no Martinjēras zvērojošā skatiena, uzsauca vēl mežonīgāk nekā pirms brīža:

Vediet mani pie kundzes, es jums saku!

Martinjēras uzticīgajā sirdī, redzot briesmas, kas

draud kundzei, kuru viņa turklāt vēl godāja kā maigu, pašaizliedzīgu māti, mīlestība iekvēlojās vēl gaišāk un izraisīja drosmi, par kādu pašai nebija ne jausmas. Viņa aši aizcirta ciet savas istabas durvis, kuras bija pametusi vaļā, aizstājās tām priekšā un sacīja skaļā un noteiktā balsī:

Patiesi, jūsu trakā izrīcība šeit nemaz neatbilst jūsu žēlabām tur, laukā, tās — es nupat atskārstu — gluži aplam izraisījušas manu līdzjūtību. Ne jūs manu kundzi tagad drīkstat, ne dabūsiet redzēt. Ja jums nav nekas ļauns padomāt tad dienas gaisma jūs nebiedēs, nāciet rīt atkal un sakiet, kas jums sakāms! Tagad taisieties, ka tiekat!

Svešais izmisīgi novaidējās, nenovērsdamies urbās ar savām šausmīgajām acīm Martin jērā un tvēra pēc dunča. Martinjēra, klusībā riovēlējusi tam kungam savu dvēseli, palika nekustīgi stāvam un drosmīgi raudzījās pretī, tai pašā laikā ciešāk pieplakdama durvīm, kas veda uz istabu, caur kuru varētu nokļūt kundzes telpās.

Laidiet mani pie kundzes, kad es jums saku! — svešais vēlreiz izsaucās.

Dariet, ko gribat, — Martinjēra attrauca, — es nekustēšu no vietas, nostrādājiet vien līdz galam vardarbību, ko esat uzsākuši, gan arī jums tiks kaunpilnā nāve Greva laukumā tāpat kā jūsu nolādētajiem drauģeļiem!

Ha! — iesaucās svešais. — Jums, Martinjēra, taisnība! Esmu tādā izskatā, tā apbruņots kā pēdīgais laupītājs un slepkava, bet mani draugi nav tiesāti, nav tiesāti!

Un, indīgiem skatieniem šaustīdams līdz nāvei pārbiedēto sievieti, viņš izvilka dunci.

Svētā Marija! — viņa iesaucās, sagaidīdama nāvi nesošo dūrienu, bet tobrīd uz ielas atskanēja ieroču žvadzoņa, zirgu pakavu dipoņa. — Sardze! Sardze! Palīgā, palīgā! — iekliedzās Martinjēra.

Nejaukais sievišķi, tu grūd mani pazušanā — nu ir viss pagalam, viss pagalam! Še, ņem! Atdod to kundzei vēl šodien… vai, ja vēlies, rīt, — Klusi čukstot šos vārdus, viņš izrāva Martinjērai no rokām svečturi, izdzēsa sveces un iespieda rokās lādīti. — Savas dvēseles glābšanas labad atdod lādīti kundzei, — svešais vēl piekodināja un tad izmetās laukā.

Martinjēra, kas bija noslīgusi zemē, ar pūlēm uzrausās augšā un tumsā taustīdamās aizvilkās atpakaļ savā kambari, kur, galīgi zaudējusi spēkus, nespēdama izdvest ne skaņu, atkrita atzveltnes krēslā. Pēkšņi viņa izdzirda žvadzam atslēgas, kuras bija aizmirsusi ārdurvīs. Durvis tika aizslēgtas, klusi, nedroši soļi tuvojās viņas istabai. Sastingusi, nespēdama ne pirksta pakustināt, viņa sagatavojās uz visbriesmīgāko; grūti iedomāties, ko sieviete pārdzīvoja, kad durvis pavērās un nakts lampiņas gaismā viņa jau pirmajā acu uzmetienā pazina pašu mājas godīgo Batistu; viņš izskatījās bāls kā nāve un neiedomājami satraukts.

Visu svēto vārdā, — viņš sacīja, — visu svēto vārdā, sakiet man, Martinjēras kundze, — kas noticis? Ak, šīs bailes! Sīs bailes! Es nezinu, kas tas bija, bet mani vakar vakarā vilkšus vilka prom no kāzām! Un nu esmu uz mūsu ielas. Martinjēras kundzei, tā es domāju, ir viegls miegs, gan viņa dzirdēs, ja es klusi, bez steigas pieklauvēšu, tad viņa mani ielaidīs. Te man pretī varena patruļa, jātnieki, kājnieki, apbruņoti no galvas līdz kājām, aptur mani un nelaiž prom. Par laimi, viņu vidū ir arī Degrē, sardzes leitnants, kurš mani itin labi pazīst, tas nu, kad šie piebāzuši man pie deguna laternu, saka: «Ei, Batist, ko tu te nakts laikā dari? Būtu labāk sēdējis mājā un to sargājis. Te ir nedroši, mēs ceram vēl šonakt tikt pie laba ķēriena.» Jūs nevarat iedomāties, Martinjēras kundze, kā man, to dzirdot, sametās ap dūšu. Un nu es kāpju pāri slieksnim, te no mājas izdrāžas kāds apmetnī ietinies cilvēks, rokā spožs duncis, nogāž mani no kājām… durvis vaļā, atslēgas durvīs … sakiet, ko tas viss nozīmē!

Martinjēra, atguvusies no pārbīļa, pastāstīja, kā viss norisinājies. Abi ar Batistu devās uz priekšnamu, kur uz grīdas vēl gulēja svečturis, ko svešais vīrietis, prom skriedams, bija nometis.

Šaubu nav, — sprieda Batists, — bijis nodoms mūsu kundzi aplaupīt un, iespējams, pat noslepkavot. Laupītājs, kā jūs sakāt, zināja, ka esat ar kundzi vienas pašas mājās, jā, zināja pat, ka viņa vēl nomodā un raksta; protams, tas bijis viens no sasodītajiem neliešiem, blēžiem, kas prot ielavīties, viltīgi izpētīt visu, kas noder viņu velnišķīgajiem darbiem. Bet mazo lādīti, Martinjēras kundze, es domāju, iemetīsim Sēnā, visdziļākajā vietā. Kurš var galvot, vai kāds negants ļaundaris netīko pēc mūsu labas kundzes dzīvības un, lādīti atverot, viņa nenokrīt gar zemi beigta kā vecais marķīzs fon Turnē, kad atplēsa svešu roku rakstītu vēstuli!

Ilgi un pamatīgi apspriedušies, abi uzticamie kalpi beidzot nolēma nākošajā rītā visu izstāstīt kundzei un nodot arī noslēpumaino lādīti, ko var taču atvērt, ievērojot pienācīgu piesardzību. Abi, rūpīgi apsvēruši šaubīgās svešinieka ierašanās apstākļus, nodomāja, ka <;:oši vien te iejaukts kāds īpašs noslēpums, par kuru viņiem nav tiesību lemt un kura atklāšana jāatstāj kundzes ziņā.

Batista aizdomām bija savs pamats. Tieši tolaik Parīzē notika visneiedomājamākie šausmu darbi, tieši tolaik ellišķīgs sātana atklājums padarīja tos viegli paveicamus.

Glāzers, vācu tautības aptiekārs, sava laika labākais ķīmiķis, nodevās, kā tas viņa amata ļaudīm parasts, alķīmijas mēģinājumiem. Viņš bija nodomājis atrast gudrības akmeni. Aptiekāram piebiedrojās kāds itālietis, vārdā ELsili. Taču šim alķīmijas pētniecība noderēja tikai par ieganstu. Viņš tiecās iemācīties vienīgi jaukt, vārīt, sublimēt indīgas vielas, ar kuru palīdzību Glāzers cerēja rast labklājību, un beidzot viņam izdevās izgatavot smalku indi bez smakas, bez garšas, kas, vai nu nogalinādama uz vietas, vai arī ilgākā laikā, neatstāja cilvēka ķermenī nekādas pēdas un maldināja visu ārstu prasmi un zināšanas, jo, nenojauzdami noindēšanu, tie izskaidroja nāvi ar dabiskiem cēloņiem. Lai arī cik piesardzīgi Eksili darbojās, tomēr radās aizdomas, ka viņš pārdevis indi, tāpēc tika ievietots Bastilijā. Tai pašā kamerā drīz vien ietupināja arī kapteini Godēnu de San- kruā, kurš bija iļgāku laiku uzturējis mīlas sakarus ar marķīzi de Brenvijē, tā iedzīdams negodā visu ģimeni; beidzot, tā kā marķīzs nelikās zinis par sievas nodarījumiem, viņas tēvs Drē d'Obrē, Parīzes tiesas vīrs, bija spiests šķirt noziedzīgo mīlas pāri, liekot apcietināt kapteini. Kapteinim, aizrautīgam bezrakstura cilvēkam, liekulīgi dievbijīgam, kopš jaunības pakļautam visu veidu netikumiem, greizsirdīgam, neprātīgi atriebīgam, īsti noderīgs likās Eksili velnišķīgais noslēpums, kas deva rokā ieroci iznīcināt visus savus ienaidniekus. Viņš kļuva uzcītīgs Eksili skolnieks un drīz vien mājo cēja to pašu, ko viņa meistars, tāpēc, izlaists no Bas- tilijas, bija spējīgs darboties patstāvīgi.

Brenvijē bija izvirtusi sieviete, Sankruā padarīja viņu par briesmoni. Pamazām vien viņš panāca, ka vispirms viņa noindēja savu tēvu, pie kura bija apmetusies, neģēlīgi liekuļodama gādību par viņa vecumdienām, tad abus savus brāļus un beidzot māsu, — tēvu aiz atriebības, pārējos bagātā mantojuma dēļ. Izsekojot daža laba indētāja dzīves gājumam, jāizdara drausmīgais secinājums, ka šāda veida noziegumi kļūst par nepārvaramu kaislību. Bez jebkāda nolūka, tīrā prieka pēc, gluži tāpat kā ķīmiķi mēdz eksperimentēt savas patikas labad, indētāji bieži vien slepkavoja cilvēkus, kuru dzīvība vai nāve viņiem bija pilnīgi vienaldzīga. Vairāku trūcīgo pēkšņā nāve «Hotel Dieu» patversmē vēlāk radīja aizdomas, ka maize, kuru Brenvijē tur ik nedēļu mēdza izdalīt, lai tiktu cildināta kā dievbijības un labdarības paraugs, bijusi saindēta. Skaidri zināms, ka viņa ar saindētu baložu pastēti pacienāja ielūgtos viesus. Ševaljē de Giē un vairākas citas personas krita par upuri šai velnišķīgajai maltītei. Sankruā, viņa palīgs Lašosē, marķīze Brenvijē ilgu laiku prata savas nekrietnās vardarbībai slēpt aiz noslēpumainu aizsegu maskas, bet nav tādas zemiskas viltības, kas spētu pastāvēt, ja visuvarenie debesu spēki nolēmuši jau šeit, zemes virsū, ļaundarus sodīt! Indes, ko gatavoja Sankruā, bija smalkākas par smalkām; ja šis pulveris (parīzieši to dēvēja par «poudre de succession»') gatavošanas procesā nebija ievietots slēgtā traukā, pietiktu ar vienu pašu elpas vilcienu, lai to pašu brīdi iestātos nāve. Sankruā tāpēc savu manipulāciju laikā valkāja plāna stikla masku. Kādu dienu, kad viņš patlaban grasījās iebērt gatavu indes pulveri zāļu trauciņā, maska noslīdēja, un viņš, ieelpodams indes smalkos putekļus, to pašu brīdi sabruka bez dzīvības. Mantinieku viņam nebija, tāpēc tiesas vīri pasteidzās visu viņa īpašumu apzīmogot. Kādā aizslēgtā lādē tika atklāts viss nāvējošās indes ellišķīgais arsenāls, kas bija atradies briesmoņa Sankruā rīcībā, tāpat arī Brenvijē vēstules, kas izkliedēja pēdējās šaubas par viņu nodarījumiem. Viņa aizbēga uz Lježu un paslēpās kādā

1 Pulveris mantiniekiem.

klosterī. Uz karstām pēdām turp devās policijas virsnieks Degrē. Pārģērbies par garīdznieku, viņš ieradās klosterī, kur viņa bija atradusi patvērumu. Viņam izdevās uzsākt ar briesmīgo sievieti mīlas intrigu un aizvilināt uz slepenu tikšanos kādā dārzā ārpus pilsētas. Tikko viņa tur parādījās, viņu ielenca Degrē noliktie tiesas kalpi, mīlētājs garīdznieks pēkšņi pārvērtās par policijas darbinieku, kurš piespieda Brenvijē sēsties karietē, kas jau gaidīja dārza tuvumā, un tiesas kalpu apsardzībā sievieti taisnā ceļā aizveda uz Parīzi. Lašosē bija jau agrāk giljotinēts, Brenvijē tika piespriests tāds pats nāves sods, līķi sadedzināja un pelnus izkaisīja visos vējos.

Parīzieši atviegloti uzelpoja, kad pasaule atbrīvojās no briesmoņa, kas savu slepeno, slepkavīgo ieroci nesodīti cēla gan pret ienaidnieku, gan pret draugu. Tomēr drīz vien kļuva zināms, ka sasodītā Sankruā šausminošā prasme pārgājusi mantojumā. Kā neredzams, viltīgs spoks nāve iezagās visciešākā draugu, radu, mīļotāju lokā un spēji sagrāba nelaimīgo upuri. Tas, kuru šodien vēl redzēja ziedošu un veselu, otrā dienā klimta apkārt slims un vārgs, un nekāda ārsta māka nespēja to glābt no nāves. Bagātība, ienesīgs amats, skaista, varbūt pārāk jauna sieva — ar to pietika, lai sāktos vajāšana līdz nāvei. Drausmīgākās aizdomas un neuzticība padarīja vaļīgas vissvētākās saites. Vīrs drebēja bailēs no sievas, tēvs bailēs no dēla, māsa bailēs no brāļa. Neskarti palika ēdieni, pie maltītes pasniegtie vīni, ar ko draugs pacienāja draugu, un, kur citkārt valdīja līksme un joki, baiļu nomākti skatieni slepus meklēja maskēto slepkavu. Aizdomās drebošus ģimenes tēvus varēja sastapt attālākos ^apvidos iepērkam pārtiku un šai vai citā netīrā ēdnīcā sagatavojam maltīti — aiz bailēm, ka pašu mājās var pārsteigt sātaniskā nodevība. Un tomēr reizēm vislielākā piesardzība un apdomība bija veltīga.

Lai darītu galu arvien vairāk pieaugošajām nejēdzībām, karalis iecēla īpašu tiesas iestādījumu, kam uzdeva vienīgi šo slepeno noziegumu izmeklēšanu un sodīšanu. Tā bija tā saucamā Chambre ardentekas

1 Liesmojošā istaba. Tiesas sēdes notika telpā, kuras sienas bija apvilktas ar melnu drānu. Telpu apgaismoja lāpas.

savas sēdes noturēja netālu no Bastilijas, un to vadīja prefekts Larenjī. Ilgāku laika sprīdi Larenjī pūles, lai arī cik neatlaidīgas, palika veltīgas, tikai viltīgajam Degrē izdevās atklāt nozieguma slepenāko perēkli. Sankt-2er- mēna priekšpilsētā dzīvoja vecs sievišķis, vārdā Lavua- zana, kas nodarbojās ar pareģojumiem un garu izsaukšanu un ar savu līdzzinātāju Lesāžas un Levigurē palīdzību radīja neizpratni un iedzina bailes pat tādos cilvēkos, kas nemaz arī nebija pieskaitāmi bailīgajiem un lētticīgajiem. Taču viņa nenodarbojās ar to vien. Būdama, tāpat kā Lakruā,'Eksili skolniece, arī viņa gatavoja smalko indi, kas neatstāja nekādas pēdas, un tādā veidā sniedza palīdzīgu roku nekrietniem dēliem, lai tie priekšlaicīgi varētu gūt mantojumu, izvirtušas sievietes tikt pie cita — jaunāka vīra. Degrē atklāja viņas noslēpumu, viņa atzinās visā, Chambie aīdente piesprieda viņai nāvi sadedzinot, spriedums tika izpildīts Greva laukumā. Pie viņas tika atrasts visu to personu saraksts, kas bija izmantojušas viņas palīdzību, tāpēc ne tikvien nāves sods sekoja nāves sodam, bet smagas aizdomas krita pat uz augsti stāvošām personām. Tā, piemēram, radās pārliecība, ka Lavuazana apgādājusi kardinālu Bonzi ar līdzekli, kas ļāvis īsā laikā aizsūtīt uz viņpasauli visus tos, kam viņam kā Narbonnas arhibīskapam būtu jāmaksā pensijas. Arī Buijonas hercogiene un Sua- sonas grāfiene, kuru vārdi bija minēti sarakstā, tika apsūdzētas par sakaru ar sātanisko sievišķi, no apsūdzības nepalika pasargāti pat Fransuā Anrī de Mont- morensi, karalistes pērs, un maršals Luksemburgas hercogs Budebels. Arī viņu vajāja drausmīgā Chambre ar- dente. Viņš pats ieradās Bastilijas cietumā, kur Luvuā un Larenjī savā naidā un niknumā lika viņu ieslodzīt sešas pēdas garā alā. Pagāja vairāki mēneši, iekams pilnīgi noskaidrojās, ka hercoga nodarījums nav pelnījis nekāda nosodījuma. Viņš bija reiz licis Lesāžai sastādīt sev horoskopu.

Neapšaubāmi, ka prefekts Larenjī savā aklajā pār- centībā ķērās pie nežēlīgas vardarbības un cietsirdīgas izrīcības. Tribunāls pieņēma pilnīgi inkvizīcijas raksturu, pietika ar visniecīgākām aizdomām, lai iekļūtu bargā ieslodzījumā, un bieži vien tikai nejaušība līdzēja pierādīt uz nāvi notiesātā nevainību. Turklāt Larenjī āriene bija tikpat atbaidoša, cik visa viņa būtība ļaunprātīga, tāpēc drīz vien viņš izraisīja arī to cilvēku naidu, par kuru atriebēju vai aizstāvi viņam bija lemts būt. Buijonas hercogiene, kurai viņš pratināšanā jautāja, vai viņa esot redzējusi velnu, atbildēja:

— Liekas, es viņu redzu patlaban!

Kamēr Greva laukumā straumēm plūda vainīgo un aizdomās turēto asinis un beidzot noindēšanas gadījumi kļuva retāki un retāki, radās cita veida posts, kas radīja jaunu apjukumu. Kāda laupītāju banda, liekas, bija spraudusi sev par mērķi iegūt savā īpašumā visas dārglietas. Krāšņas rotaslietas, tikko nopirktas, neizprotamā kārtā pazuda, lai arī tiktu nezin kā sargātas. Vēl ļaunāk — ikviens, kurš uzdrīkstējās vakara laikā valkāt rotaslietas, tika vai nū uz ielas, vai tumšās namu ejās aplaupīts, jā, pat noslepkavots. Cilvēki, kuriem bija laimējies palikt dzīviem, stāstīja, ka dūres sitiens pa galvu notriecis viņus gar zemi kā zibens spēriens, atguvušies viņi redzējuši, ka ir aplaupīti un atrodas gluži citā apvidū, nevis tanī, kur viņus trāpījis sitiens. Noslepkavotajiem, kurus gandrīz ik rītu atrada uz ielām un namos, visiem bija līdzīga — nāvi nesoša brūce. Dunča dūriens sirdī, kas, pēc ārstu domām, bijis tik spējš un nāvējošs, ka upuris, nepaguvis ne iekliegties, sabrucis. Kurš gan greznajā Luija XIV galmā nav bijis iestrēdzis kādā mīlas dēkā un tāpēc vēlu naktī zadzies pie savas mīļotās un reizēm nesis līdzi bagātīgu dāvanu? Varētu likties — laupītājiem pats nelabais pačukst, kad šāda reize gaidāma. Bieži nelaimīgais netika līdz mājai, kur cerēja gūt mīlas laimi, bieži krita uz sliekšņa, jā, turpat pie mīļotās istabas durvīm, kura, šausmu pārņemta, ieraudzīja asinīm pārplūdušo līķi.

Veltīgi prefekts Aržensons lika tvert ciet Parīzē katru, kas tautā bija radījis kaut mazākās aizdomas, veltīgi plosījās Larenjī, pūlēdamies izspiest atzīšanos, veltīgi tika pastiprinātas sardzes un patruļas, noziedznieku pēdas nebija atrodamas. Kaut cik līdzēja, ja apbruņojās no galvas līdz kājām un lika nest sev pa priekšu lukturi, apgaismo't ceļu, bet arī tad gadījās, ka sulaini iebiedēja, apmētājot ar akmeņiem, un tai pašā brīdī kungs tika noslepkavots un aplaupīts.

Neizprotami, ka, pārmeklējot visas vietas, kur vien iespējama tirgošanās ar dārglietām, gluži nekas no nolaupītā neparādījās dienas gaismā, un tāpat arī šeit neatklājās nekādas pēdas, kurām būtu iespējams izsekot.

Degrē aiz dusmām, ka pat viņa viltīgie gājieni neko nelīdz, spļāva zili zaļu. Pilsētas kvartāls, kurā viņš patlaban atradās, palika neskarts, kamēr kādā citā, kur nekas ļauns nebija gaidāms, laupītāji un slepkavas jau ieraudzīja sev bagātīgus upurus.

Degrē izdomāja jaunu viltību, ar meistarīgu prasmi izveidoja vairākus Degrē, tik līdzīgus pēc gaitas, izturēšanās, runas veida, auguma, sejas, ka pat tiesas kalpi netika gudri, kur slēpjas īstais Degrē. Tikmēr viņš pats, likdams uz spēles dzīvību, viens, bez pavadoņiem slaistījās pa tumšiem nostūriem, sekodams no tālienes kādam, kas viņa uzdevumā nesa sev līdz dārgas rotas. Sim cilvēkam neviens neuzbruka, tātad arī šis paņēmiens laupītājiem nebija palicis apslēpts. Degrē pārņēma izmisums.

Kādu rītu Degrē ierodas pie prefekta Larenjī bāls, izmisis, sašutis.

Kas jums noticis? Vai kas jauns? Esat ticis uz pēdām? — viņam sauc pretī prefekts.

- O, godājamais, — Degrē aiz niknuma stomās, — o, godājamais, vakar naktī netālu no Luvras, man redzot, uzbruka marķīzam de la Farem.

Debess un elle! — Larenjī aiz prieka gavilē. — Nu viņi mums ir rokā!

Ai, uzklausiet tikai, — Degrē, rūgti smaidīdams, viņu pārtrauc, — uzklausiet tikai, kā viss notika. Tātad es stāvu pie Luvras un uzmanu nešķīsteņus, kuri par mani ņirdz, krūtīs man plosās gatavā elle. Pēkšņi nedrošiem soļiem, allaž atskatīdamies, cieši garām, mani nepamanīdams, paiet kāds cilvēks. Mēness gaismā es redzu, ka tas ir marķīzs de la Fare. Viņa parādīšanās mani nepārsteidza, es zināju, kurp viņš zogas. Tiklīdz viņš ir paspēris savus desmit, divpadsmit soļus, te gluži kā no zemes izlec kāds stāvs, nogāž viņu un metas virsū. Apjucis mirklī, kad slepkava varēja krist manās rokās, es neapdomīgi iekliedzos un dzīros ar varenu lēcienu brukt no savas paslēptuves viņam klāt, tobrīd sapinos savā apmetnī un paklupu. Redzu — viņš nesas prom kā vēja spārniem; es uzrausos kājās, drāžos pakaļ, skriedams pūšu ragā, no tālienes atskan tiesas kalpu atbildes svilpieni, nakts atdzīvojas — no visām pusēm atskan ieroču šķinda, zirgu pakavu di- poņa. «Surp, šurp! Degrē! Degrē!» es saucu, tā ka skan pa visām ielām. Joprojām spožajā mēness gaismā redzu šo cilvēku skrienam man pa priekšu, redzu, kā viņš, lai mani maldinātu, pašaujas te uz vienu, te citu pusi, mēs tiekam līdz Nikesas ielai, liekas, viņa spēki sāk zust, es sasprindzinu savus divkārt — vēl viņš ir, vislielākais, soļu piecpadsmit man priekšā …

Jūs viņu panākat… saķerat, piesteidzas tiesas kalpi! — iesaucas, acīm zvērojot, Larenjī, viņš satvēris Degrē aiz rokas, it kā tas būtu bēgošais slepkava.

Piecpadsmit soļu, — Degrē runā dobjā balsī, ar grūtībām vilkdams elpu, — piecpadsmit soļu pirms manis laupītājs atlec sānis ēnā un pazūd mūrī.

Pazūd?… Mūrī!… Vai jūs esat bez prāta! — iesaucas Larenjī, atkāpdamies atpakaļ un sasizdams rokas.

Sauciet mani… — Degrē berzē pieri kā cilvēks, kuru moka ļaunas domas, — sauciet, godājamais, kaut vai par prātā jukušu, par nejēgu, kas redz spokus, bet viss ir tā, kā es teicu. Apstulbis stāvu pie mūra, piesteidzas bez elpas vairāki tiesas kalpi, kopā ar tiem ar kailu zobenu rokā marķīzs de la Fare, kurš ari jau atguvies. Mēs aizdedzinām lāpas, taustām un pārmeklējam mūri no vienas vietas, ne miņas no durvīm, no kāda loga vai citas ieejas. Tas ir varens akmens mūris, kas pieslienas mājai, kur dzīvo ļaudis, pret kuriem nevar rasties ne vismazākās aizdomas. Vēl šodien visu pamatīgi izpētīju. Pats sātans mūs vazā aiz deguna.

Notikums ar Degrē kļuva zināms visā Parīzē. Tik vien bija run^s kā par burvestībām, garu izsaukšanu, par Lavuazanas, Levigurē sadarbību ar velnu, bēdīgi slaveno priesteri Sāžu, un, kā jau tas cilvēka dabai mūž- sen raksturīgs, tieksme pēc pārdabiskā, pēc brīnumainā pārspēja saprāta balsi, drīz vien sāka ticēt tam, ko Degrē izmeta spējās dusmās, — ka pats sātans sargā noziedzniekus, kas tam pārdevuši savas dvēseles. Nav grūti saprast, ka notikums ar Degrē tika neiedomājami izpušķots. Tā atstāstījums ar ilustrāciju visam pāri — atbaidošu velnu, kas pārbiedētā Degrē acu priekšā pa

zūd zemē, — tika nodrukāts un pārdots uz visiem ielu stūriem. Ar to pietika, lai tautu satrauktu un atņemtu drosmi pašiem tiesu kalpiem, kas tagad drebot un trīsot naktīs pārstaigāja ielas, apkārušies ar amuletiem un iesvaidījušies ar svēto ūdeni.

Aržensons, redzēdams, ka Chambre ardente pūles ir veltīgas, lūdza, lai karalis ļauj iecelt jaunu tiesas iestādījumu, kam būtu piešķirta vēl lielāka vara vajāt ļaunos noziedzniekus un tos sodīt. Karalis, pārliecināts, ka jau Chambre ardente piešķīris pārāk lielu varu, neskaitāmo asinskārā Larenjī nāves sodu un šausmu satriekts, priekšlikumu kategoriski noraidīja.

Tad izvēlējās citu līdzekli, lai pārliecinātu karali.

Marķīzos Mentcnonas istabās, kur pēcpusdienās ka- lalis mēdza uzturēties un reizēm arī ar saviem ministriem strādāt līdz vēlai naktij, viņam apdraudēto mīlētāju vārdā pasniedza dzejoli, kurā tie žēlojās, ka galantums prasot, lai pasniedzot mīļotajai bagātīgu ciavanu, bet ik reizes tādos gadījumos jāriskējot ar dzīvību. Gods un prieks esot bruņnieciskā cīņā šķiest asinis mīļotās labā, taču gluži kaut kas cits esot slepkavas viltus pilnie uzbrukumi, pret kuriem neesot iespējams aizsargāties. Lai Luijs, šī mīlestības un galantu ma polāra zvaigzne, gaiši uzliesmodams, izkliedē dziļo nakts tumsu un līdz ar to atsedz drūmo noslēpumu, kas tanī patvēries. Lai dievišķais varonis, kas sakāvis visus savus ienaidniekus, paceļ arī tagad savu uzvarās mirdzošo zobenu un kā Herkuless, kas pieveicis hidru, vai ka Tēzejs minotauru lai iznīcina briesmīgo nezvēru, kas <iļ)iij jebkuru mīlas jūsmu un jebkuru prieku pārvērš dziļās sāpēs un nebeidzamās sērās.

Kaut arī runa bija par ļoti nopietnu jautājumu, tomēr dzejolim netrūka atjautības un asprātīgu tēlojumu, it īpaši aprakstā, kur mīlētājam, dodoties slepenajos aplinku ceļos pie mīļotās, jāpārcieš bailes, kā šīs bailes jau pašā sākumā nokauj jebkuru mīlas jūsmu, jebkuru jauka bruņnieciska piedzīvojuma prieku. Tā kā beigas vēl atraisījās skanīgā, Luijam XIV veltītā panegi- lika, tad likās saprotams, ka dzejoli karalis izlasīja ar redzamu labpatiku. Ticis ar to galā, viņš, nepaceldams acu no papīra, aši pagriezās pret Mentenonu, vēlreiz skaļā balsī nolasīja dzejoli un tad, piemīlīgi smaidīdams, apjautājās, ko viņa domājot par apdraudēto mīlētāju pVasībām. Mentenona, uzticīga saviem prāta apsvērumiem un, kā allaž, ar savu tiesu dievbijības nokrāsas, atteica, ka slepeni, aizliegti ceļi neesot nekādas īpašas aizsardzības cienīgi, bet pret šausmīgajiem noziedzniekiem, lai tos iznīcinātu, gan vajadzētu pielietot īpašu mērauklu. Karalis, neapmierināts ar šādu nenoteiktu atbildi, salocīja papīra lapu un dzīrās jau atgriezties otrā istabā, kur strādāja valsts sekretārs, kad pēkšņi, pametot acis sānis, viņa skatiens atdūrās pret Magdalēnu fon Skideri, kas turpat netālu no Mentenonas sēdēja mazā atzveltnes krēslā. Tagad karalis piegāja viņai klāt, laipnais smaids, kas pirmīt rotājās ap vaigiem un muti un pēc tam izdzisa, atplauka viņa sejā atkal; palicis stāvam cieši viņai pretī un no jauna atlocījis papīra lapu, viņš maigi sacīja:

Ko lai dara, marķīze nevēlas neko zināt par mūsu iemīlējušos kungu izdarībām un izvairās pa gluži neatļautiem ceļiem. Bet jūs, cienītā, ko jūs sakāt par šo dzejisko petīciju?

Magdalēna fon Skideri goddevīgi piecēlās kājās, pār vecās, cienījamās damas bālajiem vaigiem gluži kā vakara blāzma pārslīdēja liegs sārtums, un, viegli pieliekdamās, acu nepaceldama, viņa sacīja:

Un amant, qui crainl Ies voleurs, N'est poinl digne d'amour.'

Karalis, pārsteigts par buņniecisko garu šais nedaudzajos vārdos, kas satrieca pīšļos dzejoļa garu garo tirādi, mirdzošām acīm iesaucās:

Pie svētā Dionīsa, jums, cienītā, ir taisnība! Kam vajadzīgi sojli uz labu laimi, kas trāpa nevainīgos reizē ar vainīgajiem un sargā gļēvulību, — lai Aržensons un Larenjī dara, kas tiem darāms!

Martinjēra, nākošajā rītā atstāstīdama kundzei pagājušās nakts notikumus, pieminēja un attēloja jo dzīvās krāsās visas tā laika šausmas un drebēdama, trīcēdama nodeva noslēpumaino lādīti. Abi ar Batistu, kurš bāls

1 Mīlētājs, kas baidās no zagļiem, Nav mīlestības cienīgs.

k.i nāve stāvēja, ierāvies kaktā, un bailēs un samulsuma burzīja rokās naktscepuri, nespēdams tikpat kā vaida bilst, lūdza, cik vien žēlīgi mācēdami, lai visu svēto vārdā tikai ar vislielāko piesardzību ver lādīti va|ā. Skideri, cilādama rokā lādīti ar tajā glabāto noslēpumu, smaidīdama sacīja:

Jūs abi redzat spokus! Ja jau sasodītie slepkav- uieki tur, laukā, kā jūs sakāt, izpēta visu, kas mājā, l.id zina tikpat labi kā jūs un es, ka es neesmu bagāta, ka man nav nekādu dārgumu, kas būtu slepkavības vērts. I'ec manas dzīvības kāds tīkotu? Kam būtu vajadzīga septiņdesmit trīs gadus vecas sievietes nāve, sievietes, kas nav ne pēc kā cita tiekusies kā vien iznīdēt ļaunda- rus un miera traucētājus savas pašas sarakstītajos romānos un sacei viduvējus pantus, kas nespēj izraisīt naidu nevienā pašā, viņa neatstās neko citu kā vien vecas dāmas tērpus, jo reizēm ieradās galmā, un dažus desmitus labi iesietu grāmatu ar zeltītām malām. Un, lai tu, Martinjēra, aprakstītu cik briesmīgi aprakstīdama svešo cilvēku, es tomēr nespēju ticēt, ka viņam bi |is kas ļauns padomā. Tātad!

Martinjēra atlēca soļus trīs atpakaļ, Batists, izdvesis dobju «Ai», noslīga pa pusei ceļos, tiklīdz kundze piespieda greznu tērauda pogu un lādītes vāks ar troksni atsprāga vaļā.

Cik gan ļoti Magdalēna fon Skideri jutās pārsteigta, kad ieraudzīja lādītē spīguļojam divas zelta aproces, bagātīgi izrotātas ar dārgakmeņiem, un tādu pašu kakla- rotu. Viņa izņēma rotaslietas laukā, un, kamēr apbrīnoja lielisko kaklarotu, Martinjēra priecājās par grez- na|.un aprocēm un nemitējās jūsmot, ka šādu rotu neesot pat iedomīgajai Montespanai.

Bet kas tas ir? Ko tas lai nozīmē? — Skideri bija neizpratnē. Tobrīd viņa pamanīja lādītes dibenā mazu salocītu zīmīti. Protams, viņa cerēja tanī rast noslēpuma al i īsina jumu. Tikko viņa bija izlasījusi, zīmīte izkrita no lusosajain rokām. Pacēlusi pret debesīm kā lūgšanā acis, viņa, gandrīz vai zaudēdama samaņu, atslīga atpakaļ atzveltnes krēslā. Pārbijusies piesteidzās Martin- jēra, piesteidzās Batists.

— O! — viņa izdvesa asaru aizžņaugtā balsī. — O! Kāds apvainojums! Kāds neizsakāms kauns! Vai man to

2' 19 vajadzēja vēl vecumdienās piedzīvot! Vai tad es būtu kā jauns, neapdomīgs skuķēns muļķīgā vieglprātībā kaut ko noziegusies? Ak dievs! Vai tad pusē pa jokam izmestiem vārdiem var piešķirt tik pretīgu jēgu! Vai tad drīkst mani, kas esmu kopš bērnu dienām palikusi uzticīga tikumībai un dievbijībai, vai drīkst mani apvainot līdzdalībā sātaniskajiem noziedzniekiem?

Skideri spieda pie acīm mutautiņu, raudāja un tik nevaldāmi šņukstēja, ka Martinjēra un Batists, apmulsuši un pagalam nomākti, bija neizpratnē, kā labajai kundzei līdzēt lielajās bēdās.

Martinjēra pacēla no zemes liktenīgo Zīmīti. Uz tās stāvēja rakstīts:

«Un amant, qui crainl Ies voleurs, N'est point digne d'amour.

Jūsu asais prāts, augsti godājamā kundze, izglābis no smagas vajāšanas mūs, kas izmantojam stipro tiesības, atņemdami vārgajiem un bailīgajiem dārgumus, kas tiktu necienīgā kārtā izšķērdēti. Par mūsu pateicības zīmi parādiet labvēlību un pieņemiet šo rotaslietu. Tā ir krāšņākā no visām, ko mēs kopš ilgāka laika esam varējuši sadabūt, kaut gan jums, cienījamā kundze, piedienētos rotāties ar nesalīdzināmi greznāku dārglietu nekā šī. Mēs lūdzam, neliedziet mums savu labvēlību un draudzīgās domas.

Neredzamie.»

— Vai tas var būt! — iesaucās Skideri, kaut cik nomierinājusies."'— Vai ir iespējams, ka ņirdzīgā nekaunība, neģēlīgais izsmiekls var tik tālu noiet?

Saule, spraukdamās caur tumši sarkanīgajiem zīda aizkariem, spilgti apgaismoja briljantus, kas gulēja līdzās lādītei uz galda, un tie iezaigojās sārtā mirdzumā. Pavērusies turp, Skideri šausmās aizklāja seju un lika Martinjērai tūlīt pat aizgādāt prom baismīgās dārglietas, pie kurām pielipušas noslepkavoto asinis. Martinjēra, steigšus ieslēgusi kaklarotu un aproces lādītē, ieteica, ka visprātīgāk būšot dārglietas nodot prefektam un pastāstīt, kā viss bijis, sākot ar satraucošo jaunā cilvēka ierašanos un lādītes nodošanu.

Skideri piecēlās no krēsla un klusēdama lēnām pa- g a jās pa istabu šurp un turp, kā pārdomādama, kas tagad būtu darāms. Tad lika Batistam parūpēties par nesamo krēslu, bet Martinjērai palīdzēt viņai apģērbties, jo viņa nekavējoties dzīrās doties pie marķīzes de Men- tenonas.

Pie marķīzes viņa ieradās tieši tādā laikā, kad tā bija viena. Lādīti ar dārglietām viņa bija paķērusi līdz.

Viegli iedomāties, cik ļoti pārsteigta marķīze jutās, kad ieraudzīja bālu, satrauktu, grīļīgiem soļiem ienākam Magdalēnu fon Skideri, kas citkārt ar savu cieņas pilno uzvedību varēja noderēt katram par paraugu un, kaut arī viņas gadu nasta nebija maza, allaž iepriecēja ar savu laipnību un piemīlību.

— Debess augstā, kas jums gadījies? — marķīze uzsauca nabaga pārbiedētajai dāmai, kas, tikko spēdama valdīties, ar grūtībām turēdamās kājās, steidzās atslīgt ai/veltnī, kuru marķīze piebīdīja tuvāk. Pēc brīža, atguvusi valodu, Magdalēna fon Skideri pastāstīja, cik smagu, nepiedodamu aizvainojumu viņai sagādājis pašas neapdomātais joks, ar kādu viņa atbildējusi apdraudētajiem mīlētājiem. Marķīze, pamazām iepazinusies ar notikušo, sprieda, ka Skideri dīvaino gadījumu pārāk ņemot pie sirds, ka nelietīgu salašņu Jauns izsmiekls neesot spējīgs apvainot godīgu, cildenu sirdi, un beidzot v ivēlējas redzēt rotaslietas.

Skideri pasniedza atvērto lādīti, un marķīze, ieraudzīdama krāšņos dārgakmeņus, nespēja apslāpēt skaļu iz- bimas saucienu. Viņa izņēma no lādītes kaklarotu, aproces un, piegājusi pie loga, gan ļāva dārgakmeņiem saule zaigot, gan turēja gleznās zeltlietas tuvu pie acīm, lai labāk saskatītu, ar kādu apbrīnojamu meis- laribu darināts katrs mazākais kopā savīto važiņu lo- ceklītis.

Pēkšņi marķīze aši pagriezās pret Skideri:

Vai zināt, šīs aproces, šo kaklarotu nav neviens cits varējis izgatavot kā vien Renē Kardijaks!

Renē Kardijaks bija tolaik ievērojamākais zeltlietu meistars Parīzē, viens no prasmīgākajiem un tai pašā reizē dīvainākajiem sava laika cilvēkiem. Neliela, bet spēcīga, muskuļota auguma, platiem pleciem, kaut arī Kardijakam daudz netrūka no sešdesmit gadiem, viņš kustējās ar jauneklīgu sparu un veiklību. Par viņa neparasto spēku liecināja arī biezie, sprogainie, iesarkanie mati, parupjie sejas panti un spīdīgie vaigi. Ja Kardijaks nebūtu visā Parīzē pazīstams kā taisnīgs goda vīrs, atklāts, nesavtīgs, bez viltus, allaž gatavs palīdzēt, tad viņa mazo, dziļi pierē paslēpušos zaļgani spīguļojošo acu gaužām dīvainais skatiens varētu radīt aizdomas par viltību un ļaunumu. Kā jau teikts, Kardijaks bija prasmīgākais sava amata meistars ne vien Parīzē, bet, iespējams, pat visā pasaulē. Labi zinādams dārgakmeņu raksturu, viņš prata tos tā nodarināt un iestrādāt, ka rotaslietas, kas sākumā šķita neievērojamas, Kardijaka darbnīcā pārvērtās žilbinoši skaistas. Katru pasūtījumu viņš pieņēma ar alkatīgu dedzību par tik niecīgu maksu, kas ne tuvu neatbilda darba vērtībai. Tad darbs nedeva vairs meistaram mieru, dienu un nakti varēja dzirdēt darbnīcā klaudzinām; bieži vien, kad darbs bija jau tikpat kā galā, viņam pēkšņi vairs nepatika izveidotā forma, viņš apšaubīja dārgakmeņu ietvaru atbilstību, kāda nieka smalko rotājumu — pietiekami iemesla, lai iemestu to no jauna kausējamā katl^ un saktu visu no gala. Tā katrs viņa veikums kļuv& īsts, nepārspēts meistardarbs, kas pārsteidza pasūtītāju. Bet tad — gatavo darbu bija gandrīz vai neiespējami dabūt. Aizbildinādamies ar tūkstošiem dažādu ieganstu, viņš vilcinājās nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša. Veltīgi viņam piesolīja par darbu divkāršu cenu, viņš nevēlējās nevienu ļuidoru vairāk par norunāto maksu. Kad beidzot viņam vajadzēja piekāpties un izsniegt pasūtītājam rotašlietu, viņš nespēja apslēpt sarūgtinājumu, jā, pat niknumu, kas viņā plosījās. Ja viņam bija jānodod kāda ievērojama, izcili krāšņa rota, kurā iestrādātie dārgakmeņi un mākslinieciskais zelta darinājums bija varbūt daudzu tūkstošu vērtībā, tad dažkārt viņš skraidīja apkārt kā bez prāta, nolādēdams sevi, savu darbu, visu pasauli. Bet vajadzēja tikai kādam paskriet viņam nopakaļ un skaļi iesaukties: «Renē Kardijak, vai jūs neuzņemtos izgatavot manai līgavai skaistu kaklarotu … rokassprādzes manai meičai?» — vai tamlīdzīgi, viņš tūdaļ paliks stāvam, pazibsnīs ar mazajām actiņām uz runātāju un, rokas berzēdams, apjautāsies:

Kas tad jums tāds būtu?

Tas varbūt izvelk no kabatas kārbiņu, sacīdams:

Te ir dārgakmeņi, nekā īpaša jau tur nav, vienkārša manta, taču jūsu rokās …

Kardijaks neļaus izrunāt līdz galam, raušus izraus viņam kārbiņu no rokām, izņems no tās dārgakmeņus, kam tiešām nav nekāda liela vērtība, turēs tos pret gaismu un sajūsmināts sauks:

Hoho! Vienkārša manta? … Nebūt ne! Skaisti akmeņi … Lieliski akmeņi! Ļaujiet tik man ķerties klāt! … Un, ja jūs varat ziedot kādu sauju luidoru, tad es pievienošu vēl pāris akmentiņu, kas jums apžilbinās acis tikpat kā mīļā saulīte …

Pasūtītājs saka:

Atstāju visu jūsu ziņā, meistar Renē, un maksāšu, cik prasīsiet.

Un bez kādas atšķirības — lai tas būtu bagāts pilsētas iedzīvotājs vai arī augstdzimis galminieks — Kardijaks metīsies tam nevaldāmi ap kaklu, apkamps, skūpstīs un apgalvos, ka nu viņš esot atkal laimīgs un apmierināts un nedēļas laikā darbs būšot padarīts. Pa galvu pa kaklu viņš brāzīsies uz mājām, uz savu darbnīcu, un nu tik klaudzinās, kamēr nedēļas laikā meistardarbs būs gatavs. Tomēr, tiklīdz pasūtītājs ierodas un priecīgs grasās samaksāt prasīto niecīgo maksu un saņemt gatavo dārglietu, tā Kardijaks kļūst īgns, rupjš un ietiepīgs.

Padomājiet taču, meistar Kardijak, rīt ir manas kāzās!

Kas man daļas gar jūsu kāzām, pienāciet pēc divām nedēļām.

Rotaslieta ir gatava, tā man ir vajadzīga, te nauda.

Bet es jums saku —- man vēl šis tas labojams, pārveidojams, šodien jūs to nevarat dabūt.

Bet es jums saku, ja jūs nedosiet man ar labu rotaslietu, par kuru piedāvāju divkāršu cenu, tūlīt atvedīšu Aržensona tiesas kalpus!

Nu tad lai pats sātans jūs sažmiedz ar simts kvēlojošām knaiblēm un piekar pie kaklarotas trīs centneru smagumu, lai jūsu līgava smakdama nosmok! —

Un Kardijaks iebāž līgavainim rotaslietu azotē, satver aiz rokas un izgrūž laukā pa durvīm, tā ka tas nokūleņo lejā visā kāpņu garumā, bet pats, noskatīdamies pa logu, kā nabaga jauneklis izklunkuro pa nama durvīm, turēdams pie asiņojošā deguna mutautiņu, gardi smejas kā pats nelabais. Nebija arī saprotams, kāpēc reizēm meistars, kas ar sajūsmu bija uzsācis kādu darbu, pēkšņi vislielākā satraukumā, aizkustinoši, pat ar asarām un šņukstiem, piesaukdams jaunavu Mariju un visus svētos, lūgšus lūdza atstāt izgatavoto mantu viņam. Gluži veltīgi viens otrs cienījams cilvēks, ko augstu vērtēja tiklab karalis, kā tauta, piedāvāja Kardijakam lielas naudas summas, lai viņš izstrādātu kaut vai kādu nieku. Viņš metās karalim pie kājām un kā žēlastību lūgšus lūdzās, lai neliek viņam neko darināt. Tāpat viņš atteicās pieņemt kādu pasūtījumu no Mentenonas, jā, pat ar izbailēm un sašutumu noraidīja viņas prasību izgatavot nelielu, mākslas emblēmām izrotātu gredzenu, ko viņa dzīrās dāvāt Rasinam.

— Esmu pārliecināta, — tāpēc sacīja Mentenona, — ja es arī aizsūtītu pie Kardijaka, lai vismaz dabūtu zināt, kam viņš šo rotaslietu darinājis, viņš atteiktos nākt, tāpēc ka baidītos no pasūtījuma, viņš taču neparko negrib man neko izgatavot. Lai gan kopš kāda laika, šķiet, vairs nav tik pārāk ietiepīgs, jo, ka dzirdu, viņš tagad strādā čaklāk nekā jebkad un nodod darbu tūlīt, tiklīdz tas ir gatavs, gan vēl joprojām ar īgnumu un nodurtu galvu.

Skideri, kurai ļoti gribējās, ja vien tas vēl iespējams, lai dārglietas nonāktu labi drīz īsto īpašnieku rokās, ieminējās, ka meistaram savādniekam varētu jau iepriekš pateikt, ka nevēlas vis viņa darbu, bet tikai domas par dārgakmeņiem. Marķīze tam piekrita. Aizsūtīja pēc Kardijaka, un, it kā jau būtu bijis ceļā uz šejieni, viņš ieradās pēc īsa brīža.

Ieraudzījis Skideri, viņš laikam samulsa un, negaidot pārsteigts, aizmirsa pieklājības prasības un vispirms dziļi un goddevīgi palocījās šai cienījamai dāmai un tikai tad pagriezās pret marķīzi. Norādīdama uz dārglietām, kas vizuļoja uz galda, apklāta ar tumšzaļu galdautu, marķīze steidzās apjautāties, vai tas esot viņa roku darbs. Kardijaks, tikko pametis uz tām acis, cieši vērdamies marķīzei sejā, sagrāba aproces un kaklarotu, aši iemeta lādītē, kas stāvēja turpat līdzās, un to spēji pastūma prom.

Nudien, marķīzes kundze, jābūt sliktam Renē Kardijaka darba pazinējam, lai kaut uz mirkli pieļautu domu, ka vēl kāds cits zeltkalis pasaulē varētu izgatavot šādu rotaslietu. Protams, tas ir mans darbs, — viņš sacīja ar atbaidošu smīnu piesarkušajā sejā.

Tad pasakiet — kam esat šīs dārglietas gatavojis? — marķīze tincināja.

Vienīgi pats sev, — atbildēja Kardijaks, — jā, — viņš piebilda, redzēdams, ka abas — Mentenona un Skideri raugās viņā ar neslēptu izbrīnu, viena neticīgi, otra ar bailēm, gaidīdama, kā viss izvērtīsies, — jā, jums, marķīzes kundze, var likties dīvaini, bet tā nu tas ir. Tikai skaistā darba dēļ es atlasīju savus labākos dārgakmeņus un aiz tīrā prieka strādāju uzcītīgāk un rūpīgāk nekā jebkad. Nesen neizprotamā kārtā rotaslietas no manas darbnīcas pazuda.

Lai slavētas debesis! — iesaucās Skideri priekā zibošām acīm un aši un veikli kā meitene pielēca kājās, piesteidzās pie Kardijaka un uzlika abas rokas yiņam uz pleciem.

Saņemiet, saņemiet, meistar Renē, atpakaļ īpašumu, ko jums nolaupījuši sasodīti nelieši. — Un viņa sīki pastāstīja, kā viņas rokās nonākušas dārglietas. Kardijaks visu noklausījās klusēdams, acu nepaceldams. Laiku pa laikam viņam izlauzās tikko sadzirdami: «Hm!… Ak tā! … Nu!… Oho!…» Te viņš salika rokas aiz muguras, te domīgi braucīja zodu un vaigus. Tiklīdz Skideri bija beigusi, šķita, ka viņš cīnās ar pavisam neizprotamām domām, kas nupat iešāvušās prātā, un nevar par kaut ko izšķirties un izlemt. Viņš berzēja pieri, nopūtās, pārbrauca ar delnu pār acīm, kā vēlēdamies aizturēt asaras, kas laužas uz āru. Beidzot satvēra kārbiņu, ko Skideri viņam sniedza, gausi noslīga uz viena ceļgala un teica:

Jums, cildenā, cienījamā kundze, pats liktenis nolēmis šo rotu. Jā, tagad esmu skaidrībā, ka, darbu darot, es domāju par jums, darināju to jums. Nenonieciniet šo rotu, pieņemiet un valkājiet labāko no visa, ko pēc ilga laika esmu darinājis.

Ko nu, ko nu, meistar Renē, — Skideri, mīļi smaidīdama, jokoja, — vai nu manos gados piedienas greznoties ar vizuļojošiem dārgakmeņiem? Un kā jūs esat iedomājies mani tik pārbagāti apdāvināt? Vai nu prāts, meistar Renē, būtu es tik skaista kā marķīze de Fon- tanžē un tik bagāta, nudien, es nešķirtos no dārglietām, bet ko līdz šīm novītušajām rokām krāšņie dārgumi, kam manam aizsegtajam kaklam spožā rota?

Kardijaks tikmēr bija piecēlies un, kā nevaldīdams pār sevi, acīm zvērojot, vēl arvien sniedza Skideri kārbiņu:

Kundze, parādiet man žēlastību un pieņemiet dārglietas! Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti es cienu jūsu cildenumu, cik ļoti savā sirdī zemojos jūsu lielo nopelnu priekšā! Pieņemiet taču manu pieticīgo dāvanu kaut vai par zīmi manai centībai jums parādīt manas visdziļākās jūtas!

Kad Skideri vēl arvien vilcinājās, Mentenona izņēma lādīti Kardijakam no rokām un sacīja:

Augstā debess, godājamā, jūs pastāvīgi runājat par saviem gadiem, kas gan mums, man un jums, par daļu gar gadiem un gadu nastu! Un vai tad jūs patlaban neuzvedaties kā jauna, kautrīga meitene, kas labprāt sniegtos pēc piedāvātā saldā augļa, ja vien to varētu, nepakustinot ne roku, ne pirkstu… Neatsakiet brašajam meistaram Renē un no laba prāta kā dāvanu saņemiet to, ko tūkstošiem citi nespēj iegūt pat ar visu naudu, lūgšanos un zemošanos …

Runājot Mentenona bija kārbiņu iespiedusi Skideri rokās, un tagad nu Kardijaks nokrita uz ceļiem, skūpstīja Skideri svārkus, rokas, vaidēja, elsoja, raudāja, šņukstēja, tad, pielēcis kājās, kā neprātīgs metās laukā, pa ceļam apgāzdams krēslus, uzgrūzdamies galdiem, tā ka bija dzirdama porcelāna un stikla šķindoņa.

Pagalam izbijusies, Skideri iesaucās:

Dievs debesīs, kas tam cilvēkam noticis!

Bet marķīze savam raksturam gluži neatbilstošā — pacilāti jautrā garastāvoklī skaļi iesmējās:

Te nu, godājamā, mēs redzam — meistars Renē ir neprātīgi iemīlējies un, kā jau pieņemts un kā to prasa senas tradīcijas, tiecas ar patiesu bruņnieciskumu, bagātīgām dāvanām iekarot jūsu sirdi. — Mentenona jokodamās centās Skideri pārliecināt, lai viņa neesot pārāk nežēlīga pret izmisušo mīlētāju; Skideri, kā parasti labā omā, jautri un bezbēdīgi jokoja. Viņa sacīja — ja jau nu tā esot, ka viņa iekarota un beidzot uzvarēta, tad neatlikšot nekas cits kā atklāt pasaulei vēl nepieredzētu gadījumu par nevainojamas aristokrātiskas izcelšanās juveliera līgavu, kas saderinājusies septiņdesmit trīs gadu vecumā. Mentenona piedāvājās novīt līgavas vainagu un pamācīt, kas jāzina labai namamātei, jo tik jaunam cilvēkbērnam par to nevarot būt ne mazākās jausmas.

Kad beidzot Skideri piecēlās, lai atvadītos no marķīzes, un paņēma rokā dārglietu lādīti, viņa, kaut arī visu laiku sirsnīgi smējusies un jokojusies, kļuva atkal ļoti nopietna.

Un tomēr, marķīzes kundze, šīs rotas es nekad nespēšu valkāt. Lai nu tas būtu kā bijis, kādreiz tas atradušās šo sātanisko neliešu rokās, kas ar velnišķīgu nekaunību, pat varbūt sadarbībā ar viņu laupa un slepkavo. Mani šausmina asinis, kas liekas pielipušas pie vizuļojošās rotas. Tad vēl paša Kardijaka uzvedība, man jāatzīstas, liekas dīvaini biedējoša un satraucoša. Nespēju atgainīt neskaidro nojautu, ka aiz visa tā slēpjas kāds baismīgs, šaušalīgs noslēpums, un tai pašā reizē, tiklīdz sīki pārdomāju visa notikuma gaitu, neesmu spējīga ne aptvert, ne nojaust, kāda veida noslēpums tas varētu būt un vispār kā godīgajam, krietnajam meistaram Renē, īsteni krietna, godprātīga pilsoņa paraugam, varētu būt kaut kas kopīgs ar ļaunumu, ar noziegumu. Bet skaidrāks par skaidru, ka es nekad neuzdrīkstēšos šīs rotas valkāt.

Marķīze sprieda, ka tā jau nu esot pārlieka smalkjūtība, bet, kad Skideri lūdza, lai pasakot pēc sirdsapziņas, ko viņa pati darītu šādā gadījumā, Mentenona atbildēja cieši un noteikti:

Drīzāk iemestu dārglietas Sēnā nekā tās valkātu.

Gadījumu ar meistaru Renē Magdalēna fon Skideri

attēloja visai jaukā dzejolī, ko nākošajā vakarā Men- tenonas apartamentos nolasīja karalim. Jādomā, viņa, pārvarēdama savas drūmās nojausmas un pazobodamās par zeltkali Renē, pratusi atjautīgi uzburt amizantu ainu, kurā darbojas meistara septiņdesmit trīs gadus vecā dižciltīgā līgava. Lai nu kā, bet karalis smējās no visas sirds un apgalvoja, ka Bualo Depro nu esot pārspēts, tāpēc Skideri dzejoli atzina par visasprātīgāko no visa, kas jebkad rakstīts.

Bija pagājuši vairāki mēneši, kad Skideri gadījās braukt ar hercogienes Montansjē stikloto karieti pār Jauno tiltu. Glītās karietes ar logiem tolaik vēl bija retums, tāpēc ziņkārīgais pūlis, tiklīdz šāds pajūgs parādījās uz ielām, to mēdza ielenkt. Arī šai reizē bars dīkdieņu tik cieši apstāja Montansjē karieti, ka zirgi gandrīz vai netika uz priekšu. Te Magdalēna fon Skideri pēkšņi izdzirda lamas un lādēšanos un ievēroja kādu cilvēku, kurš, sparīgi grūstīdamies un stumda- mies, lauza sev ceļu pašā biezākajā drūzmā. Un, kad tas bija ticis tuvāk, Skideri pārsteidza izmisuša, neiedomājami bāla jaunekļa acis, kas viņā caururbjoši vērās. Jauneklis nenovērsa no viņas acu visu laiku, kamēr, cītīgi lauzdamies uz priekšu, lika lielā dūres un elkoņus; kad tika līdz karietes durtiņām, spēji atrāva tās vaļā, iemeta Magdalēnai fon Skideri klēpī kādu zīmīti, tad spraukdamies, grūstīdamies, saņemdāms sitienus, pazuda kā nebijis. Martinjēra, kas arī sēdēja karietē, tiklīdz svešinieks bija ticis līdz karietei, šausmās iekliegdamās, atslīga bez samaņas spilvenos. Velti Skideri raustīja auklu, sauca važoni, tas, gluži kā apsēsts, pā- tagoja zirgus, kas, putas no lūpām šķiezdami, cēlās pakaļkājās, spēra un beigās straujā riksī aizdipināja pār tiltu. Skideri izlēja visu savu pudelīti ar ožamo sāli pār paģībušo Martinjēru, kas beidzot atvēra acis, bet trīsēdama, drebēdama, gluži bāla, krampjaini pieķērusies kundzei, šausmās un izbailēs ar grūtībām izdvesa:

— Visu svēto vārdā, ko tam briesmonim vajadzēja? Ak vai, tas taču bija tas pats, kas toreiz, tai šausmīgajā naktī, atnesa jums lādīti!

Skideri nomierināja nelaimīgo, apgalvodama, ka nekas ļauns jau neesot noticis, tagad tikai jātiekot skaidrībā, kas rakstīts zīmītē. Viņa atlocīja papīra lapiņu un lasīja:

«Ļauns liktenis, ko Jūs varējāt novērst, grūž mani bezdibenī! Es Jūs lūgšus lūdzos, lūdzos, kā dēls lūdz māti, kurai pieķēries ar mīlestības pārpilnu bērna sirdi, — aizgādājiet kaklarotu un rokassprādzes, ko es Jums aiznesu, meistaram Renē Kardijakam — vienalga ar kādu ieganstu: vai nu kaut ko izlabot, vai pārveidot; ar to izšķiras Jūsu labklājība, Jūsu dzīvība. Ja līdz parītam Jūs nebūsiet to izdarījusi, tad es ielauzīšos Jūsu mājās un nonāvēšos Jūsu acu priekšā!»

— Tagad nu ir skaidrs, — sacīja Skideri, kad bija izlasījusi līdz galam, — ja arī šis noslēpumainais cilvēks tiešām pieder pie sasodītās zagļu un slepkavu bandas, tad pret mani viņam nekādu ļaunu nodomu nav. Būtu viņam tai naktī izdevies ar mani parunāt, kas zina, kāds noslēpums, kāda neizprotama notikumu no- rite man būtu noskaidrojusies — un nevajadzētu tagad veltīgi pēc nojausmas taustīties pa tumsu. Lai vai kā, bet to, ko no manis šai rakstā prasa, es izdarīšu, kaut vai tāpēc vien, lai tiktu vaļā no nelaimīgajām rotaslietām, kas man šķiet kā ellišķīgs paša sātana talismans. Kardijaks to droši vien pēc veca paraduma negribēs tik viegli izlaist no rokām.

Jau nākamajā dienā Skideri bija nodomājusi doties pie zeltkaļa. Taču šķita, ka tieši tai rītā visi Parīzes dižciltīgie gari kā norunājuši uzbrukt Magdalēnai fon Skideri ar dzejoļiem, lugām, anekdotēm. Tikko Lašapels bija beidzis lasīt skatu no savas traģēdijas un šķelmīgi apgalvoja, ka tagad uzvara pār Rasinu viņam esot droša, tā Rasins ieradās pats un ar kāda karaļa patētisku runu sakāva Lašapelu melnu un mazu, līdz Bualo ar savu asprātību žilbinošo uguņošanu izkliedēja traģisko debesu drūmos mākoņus, lai tikai nebūtu jāklausās sen apnikušajā tērgāšanā par Luvras kolonādi, kurā viņu mēdza iedzīt arhitektūras zinātņu doktors Perro.

Bija jau vēla pēcpusdiena, Magdalēnu fon Skideri gaidīja pie hercogienes Montansjē, un tā apciemojumu pie meistara Renē Kardijaka vajadzēja atlikt uz citu rītu.

Skideri nomāca neizprotams satraukums. Viņa pastāvīgi acu priekšā redzēja bālo jaunekli, un apziņas dziļumos viņu urdīja nemiers, it kā atmiņa atgādinātu, ka šī seja, šie vaibsti ir jau kaut kur redzēti. Tiklīdz viņa laidās snaudā, tā uzbruka sapņi, kas biedēja, likās, it kā viņa būtu ne vien vieglprātīgi, bet pat nosodāmi kavējusies sniegt roku nelaimīgajam, kurš, slīgdams bezdibenī, stiepa to viņai pretī, jā, likās pat, ka viņa būtu varējusi novērst postu, kādu baismīgu noziegumu! Tiklīdz atausa rīts, viņa lika sevi apģērbt un, paņēmusi lādīti ar rotaslietām, brauca pie zeltkaļa.

Virzienā uz Nikezas ielu, turp, kur dzīvoja Kardijaks, plūda ļaužu straume, tā drūzmējās pie namdurvīm, klaigāja, trokšņoja, trakoja — par varu dzīrās brukt iekšā; sardze, kas māju bija ielenkusi, tikai ar grūtībām to spēja aizkavēt. Mežonīgajā, nevaldāmajā tracī varēja atšķirt atsevišķas niknas balsis: «Saplosīt gabalos, saraustīt nolādēto slepkavu!» Beidzot ierodas Degrē ar prāvu karaspēka daļu, kas blīvajā burzmā izlauž ceļu. Nama durvis atsprāgsi vaļā, kādu važās sakaltu cilvēku izstumj laukā un, saniknotajam pūlim kliedzot un lādoties, aizvelk prom. Tai pašā brīdī, kad Skideri, aiz bailēm un baismīgas paredzēšanas ne dzīva, ne mirusi, to visu apjauš, viņa izdzird satriecoši spalgu izmisuma kliedzienu.

Uz priekšu! Tālāk, uz priekšu! — viņa kā nemanā uzsauc važonim, kurš veikli un spēji sagriež karieti, ļaužu biezoknis pašķiras, un kariete apstājas tieši pie Kardijaka namdurvīm. Te Skideri pamana Degrē un viņam pie kājām meiteni — tik skaistu kā rīta ausmu, mati atrisuši, pusē apģērbtu, sejā neprātīgas bailes un dziļš izmisums, viņa tur apskautas Degrē kājas un sirdi plosošā balsī, kas pauž necilvēciskas sāpes, sauc:

Viņš nav vainīgs! Nav vainīgs!

Veltīgas ir Degrē pūles no meitenes atbrīvoties, viņu piecelt, to neiespēj arī sardze. Beidzot kāds neveikls, spēcīgs puisis nevīžīgi satver nelaimīgo, ar spēku atrauj no Degrē, pats smagi sagrīļojas, palaiž meiteni vaļā, un viņa noripo pa akmens kāpnēm lejā uz bruģa, kur bez skaņas, k"& bez dzīvības paliek guļam. Nu vairs Skideri nespēj valdīties:

Kristus vārdā, kas te notiek? — viņa iesaucas, aši atver durtiņas un izkāpj. Ļaudis goddevīgi pašķiras visu cienītajai dāmai, bet viņa, redzēdama, ka dažas līdzjūtīgas sievietes piecēlušas meiteni, apsēdinājušas uz kāpnēm un berzē tai deniņus, pieiet pie Degrē un skarbi atkārto jautājumu.

Ir noticis kaut kas briesmīgs, — Degrē paskaidro, — šorīt Renē Kardijaks atrasts beigts — noslepkavots ar dunci. Slepkava ir viņa zellis Olivjē Brisons. Tikko to aizgādāja uz cietumu.

Un meitene? — iesaucas Skideri.

Tā ir Madlona, Kardijaka meita, — Degrē nekavējas ar atbildi. — Nolādētais noziedznieks bija viņas mīļākais. Tagad nu šī kauc un brēc vienā laidā, ka Olivjē esot bez vainas, gluži bez vainas. Iespējams, ka vina zina par noziegumu un man vajadzēs arī viņu nogādāt uz Konsjeržerī.

To sacīdams, Degrē pameta uz meiteni tik ļaunu, naidpilnu skatienu, ka Skideri sarāvās, Patlaban meitene tikko manāmi ievilka elpu, taču nebija spējīga ne parunāt, ne pakustēties, viņa gulēja aizvērtām acīm, nevarēja saprast, ko lai dara — ienest mājā vai arī pagaidīt, kamēr viņa atgūsies. Dziļi aizkustināta, asarām acīs Skideri nolūkojās uz šo cilvēkbērnu nevainīga eņģeļa izskatā, Degrē ar saviem ļaudīm iedvesa viņai šausmas. Tobrīd pa kāpnēm_lejup nodunēja dobji soli — nesa Kardijaka līķi. Airi izšķīrusies, Skideri skaļi iesaucās:

Es ņemu meiteni pie sevis, par pārējo parūpējieties jūs, Degrē!

Pūli pāršalca apslāpēta atzinības murdoņa. Sievietes pacēla meiteni, visi steidzās palīgā, simtiem roku tiecās pretī, un — it kā meitene lidinātos gaisā — tā viņu ienesa karietē; visu mutes slavēja cienījamo dāmu, kas bija izrāvusi nevainīgo dzīvību no asinskārīgās tiesas nagiem.

Seronam, Parīzes slavenākajam ārstam, pēc ilgām pūlēm izdevās Madlonu, kas bija stundām ilgi gulējusi stingā ģībonī, atkal atdabūt pie samaņas. Skideri ārsta sākto pabeidza, ļaudama meitenes sirdī iespīdēt vienam otram maigam cerību staram, kamēr spēja asaru straume atbrīvoja viņai elpu. Madlona pūlējās pastāstīt, kā viss norisinājies, tikai reizi pa reizei, nespējot apvaldīt neciešamās bēdas, vārdus apslāpēja dziļas elsas.

Ap pusnakti Madlonu pamodinājusi viegla klauvēšana pie istabas durvīm, viņa izdzirdusi Olivjē balsi, kurš lūdzis viņu tūlīt celties, jo tēvs mirstot. Viņa šausmās pielēkusi kājās un atvērusi durvis. Olivjē, bāls un izmisumā pārvērstu, sviedriem pārplūdušu seju, ar sveci rokā grīļīgiem soļiem devies uz darbnīcu, Madlona viņam sekojusi pa pēdām. Tur gulējis tēvs, raudzījies stingām acīm un krākdams izcīnījis savu pēdējo cīņu. Vaimanādama viņa metusies pie tēva un tikai tad pamanījusi, ka viņa krekls vienās asinīs. Olivjē esot viņu maigi pavilcis nost un tad ņēmies ar balzamu mazgāt brūci, kas tēvam bijusi uz krūtīm kreisajā pusē, un tad to pārsējis. Tikmēr tēvs nācis pie samaņas, pārstājis krākt, uzlūkojis viņu, tad dziļu pārdzīvojumu pilnu skatienu pievērsis Olivjē, satvēris Madlonas roku, ielicis to Olivjē rokā un abas cieši saspiedis. Abi, Olivjē un viņa, nokrituši pie tēva guļvietas uz ceļiem, tēvs esot, spalgi iekliegdamies, paslējies sēdus, taču tūdaļ atslīdzis atpakaļ un ar dziļu nopūtu šķīries no šīs pasaides. Madlona un Olivjē sākuši skaļi raudāt un vaimanāt. Olivjē pastāstījis, ka meistars pavēlējis viņam naktī doties līdzi kādā ceļā, kur viņa acu priekšā nogalināts; ar lielām grūtībām viņš smago vīru atnesis mājās, nedomādams, ka ievainojums ir nāvējošs. Kad atausis rīts, mājas iemītnieki, kas naktī dzirdējuši troksni, skaļās vaimanas un raudas, ienākuši paskatīties, kas noticis, un ieraudzījuši abus vēl izmisīgi uz ceļiem nokritušus pie tēva līķa. To pašu brīdi sācies' tracis, mājā iebrukuši tiesas kalpi, un Olivjē, apvainots sava meistara noslepkavošanā, aizgādāts uz cietumu. Madlona aizkustinošā sirsnībā pieminēja mīļotā Olivjē labos tikumus, dievbijību, uzticību. Kā viņš godājis meistaru — tikpat kā savu tēvu, kā meistars pilnām atbildējis ar to pašu un, lai gan Olivjē esot nabags, izvēlējies viņu par savu znotu, jo viņa darba prasme esot līdzvērtīga viņa uzticībai, viņa cildenajam raksturam. To visu Madlona stāstīja ar vislielāko sirdsdegsmi un beigās piebilda»— ja Olivjē būtu, viņai redzot, tēvam iegrūdis krūtīs dunci, viņa to drīzāk uzskatītu par sātana izdarībām nekā ticētu, ka Olivjē spējīgs uz šādu neiedomājami šausmīgu noziegumu.

Skideri, kuru Madlonas neizsakāmās ciešanas dziļi saviļņoja un kura savās domās neticēja nabaga Olivjē vainai, ievāca ziņas, un tās apstiprināja visu, ko Madlona bija stāstījusi par attiecībām mājas dzīvē starp meistaru un mācekli. Mājas iedzīvotāji, kaimiņi — visi vienā mutē cildināja Olivjē kā paraugu tikumīgai, dievbijīgai un visādi slavējamai uzvedībai, neviens nezināja

Jauna vārda par viņu bilst, un tomēr, tiklīdz ieminējās par briesmīgo noziegumu, tā ļaudis raustīja plecus un bija pārliecināti, ka šeit slēpjas kaut kas neizprotams.

Kā Magdalēna fon Skideri dabūja zināt, Olivjē, ievests Chambre ardente, nesatricināmi apņēmīgi un vīrišķīgi noliedzis viņam uzvelto vainu un apgalvojis, ka viņa acu priekšā meistaram uzbrukuši un to sadūruši, vēl gan Olivjē esot meistaru atvilcis mājās dzīvu, bet tur viņš drīz vien beidzis elpot. Tātad arī tas saskanēja ar Madlonas stāstīto.

Atkal un atkal Skideri prašņāja par ikkatru baismīgā notikuma sīkumu. Viņa apjautājās, vai starp meistaru un viņa palīgu nav atgadījies kāds strīds, vai varbūt Olivjē kādreiz sagrābj nevaldāmas dusmu lēkmes, kas bieži tikpat kā akls neprāts uzbrūk arī vislabsirdīgākajiem cilvēkiem un pamudina uz patvaļību, kura vairs nav pakļauta nekādam saprātam. Bet, jo jūsmīgāk Madlona runāja par mierīgo ģimenes laimi, kādā šie trīs cilvēki, kurus saistīja nesavtīga mīlestība, bija dzīvojuši, jo vairāk pazuda ikkuru aizdomu ēna, kas gūlās pār slepkavībā apsūdzēto Olivjē. Rūpīgi visu pārbaudīdama, par spīti visam, kas klaji liecina, ka Olivjē nav vainīgs, pieņemdama viņu par Kardijaka slepkavu, Magdalēna fon Skideri nespēja atrast nekādu iemeslu, kurš pamudinātu uz šausmīgo noziegumu, kam jebkurā gadījumā vajadzētu izpostīt Olivjē laimi. Olivjē ir nabags, bet izveicīgs darbā. Viņam izdevies iekarot visievērojamākā meistara labvēlību, viņš mīl sava darba- devēja meitu, meistars izturas labvēlīgi pret šo mīlestību, paveras durvis uz mūža laimi, uz labklājību! Pat ja pieņemtu, ka, dievs zina kādā veidā saniknots, Olivjē ' spējās dusmās uzbrucis un nogalinājis savu labvēli, savu tēvu, tad kāda gan velnišķīga liekulība vajadzīga, lai pēc notikušā izturētos tā, kā tas tiešām bija! Cieši pārliecināta, ka Olivjē nav vainīgs, Skideri apņēmās nelaimīgo jaunekli glābt, lai tas maksātu ko maksādams.

Viņai šķita, ka pareizāk būs — iekams lūgs karaja žēlastību, vērsties pie prefekta Larenjī, darīt viņu uzmanīgu uz visiem apstākjiem, kas runā par labu Olivjē, un tādā veidā varbūt pamodināt prefekta sirdī apsūdzētajam labvēlīgu pārliecību, ko varētu pārņemt arī tiesneši.

Larenjī sagaidīja Skideri ar godbijību, uz kādu šī cienījamā dāma, kuras prātu pats karalis augstu vērtēja, varēja ar pilnām tiesībām cerēt. Viņš mierīgi no- klausijas visu, ko Magdalēna fon Skideri pastāstīja par drausmīgo noziegumu, par Olivjē dzīves apstākļiem, par viņa raksturu. Viegls, gandrīz vai ļauns smīns bija vienīgais, kas liecināja, ka tomēr gluži gar ausīm viņas apgalvojumi nav aizslīdējuši, tāpat kā asarām slacītie atgādinājumi, ka tiesnesis nedrīkst būt apsūdzētā ienaidnieks, bet viņam jāņem vērā arī viss, kas runā tam par labu. Kad beidzot Skideri pagurusi, asaras slaucīdama, apklusa, Larenjī sacīja:

— Jūsu cildenās sirds cienīgi, ka jūs aizkustinājušas jaunas, iemīlējušās meičas asaras, ka ticat visam, ko viņa stāsta, ka neesat spējīga pat domās pieļaut tik briesmīgu noziegumu, bet tiesnesim jāspriež citādi, tiesnesis pieradis atmaskot visnekaunīgāko liekulību. Mans pienākums, protams, nav katram, kurš jautā, atstāstīt kriminālprocesa gaitu. Cienītā, es izpildu savu pienākumu, un ļaužu domas mani neinteresē. Ļaundarim vajag drebēt, pārkāpjot Chambre ardente slieksni, tiesas slieksni, kur nepazīst citu soda mēru kā vien asinis un uguni. Bet es negribētu, cienījamā Skideri kundze, lai jūs mani uzskatītu par briesmoni, par nežēlīgu ciet- sirdi, tāpēc atļaujiet dažos vārdos jums skaidri un gaiši izklāstīt grēkadarbu, ko pastrādājis gados jaunais noziedznieks, kurš — lai slavēta debess! — no pelnītā soda neizbēgs! Jūsu asais prāts pats tad nopels labsirdību, kas dara jums godu, taču nemaz ar nepiedienētos man. Tātad! No tīta Renē Kardijaku atrod beigtu, nogalinātu ar dunci. Telpā nav neviena cita kā vien zellis Olivjē Brisons un noslepkavotā meistara meita. Olivjē istabā starp citu atrod svaigām asinīm notrieptu dunci, kas tieši atbilst rētai. «Kardijaks,» saka Olivjē, «tika naktī man acu priekšā sadurts.» — «Vai viņu gribēja aplaupīt?» — «To es nezinu!» — «Tu gāji kopā ar meistaru un nevarēji slepkavu atvairīt? Viņu satvert? Saukt palīgā?» — «Meistars gāja piecpadsmit vai divdesmit soļus man pa priekšu, es viņam sekoju.» — «Kāda velna pēc pa tādu gabalu?» — «Meistars tā vēlējās.» — «Kas

vispār meistaram Kardijakam tik vēlā stundā bija uz ielas darāms?» — «To es nevaru teikt.» — «Citreiz viņš taču nekad pēc pulksten deviņiem nemēdza no mājas iet laukā?» — Te Olivjē satriekts stomās, nopūšas, lej asaras, zvēr pie visiem svētajiem, ka tai nakti Kardijaks tiešām gājis un ticis nogalināts. Un nu klausieties uzmanīgi, cienījamā Skideri kundze. Ir pārliecinoši pierādījies, ka minētajā naktī Kardijaks nav no mājas nekur izgājis, līdz ar to Olivjē apgalvojums, ka viņš tiešām gājis tam līdzi, ir nekaunīgi meli. Nama durvīm ir masīva atslēga, kas, slēdzot vaļā un ciet, saceļ negantu troksni, turklāt durvis pašas eņģēs virinās, pretīgi čīkstot un krakšķot, un tas dzirdams pat nama augšējā stāvā, kas pierādījies pārbaudot. Apakšējā stāvā pavisam cieši blakus ārdurvīm dzīvo vecais meistars Klods Patrī un viņa kalpone, vēl arvien moža un kustīga, turpat astoņdesmit gadus veca sieviete. Abi šie cilvēki bija dzirdējuši Kardijaku, tāpat kā allaž, arī šai vakarā tieši pulksten deviņos nokāpjam lejā, skaļi un trokšņaini aizslēdzam un aizbultējam durvis, tad atkal uzkāpjam augšā, skaļā balsī noskaitām vakara lūgšanu un, kā to varējis noprast no durvju aizciršanās, ieejam savā guļamistabā. Meistars Klods, kā jau tas mēdz veciem cilvēkiem būt, mokās ar bezmiegu. Arī minētajā naktī viņš neesot ne acu aizvēris. Tāpēc kalpone tā ap pulksten pusdesmitiem iededzinājusi sveci virtuvē, kur var tikt, ejot caur priekšnamu, un apsēdusies meistara Kloda istabā pie galda palasīt senu hroniku, kamēr vecais meistars, nodevies savām domām, te apsēdies atzveltnes krēslā, te piecēlies un, lai nogurtu un uzdzītu sev miegu, klusi un gausiem soļiem staigājis šurpu turpu. Līdz pusnaktij viss palicis kluss un mierīgs, kā bijis. Tad viņi izdzirduši virs galvas nodunam soļus, smagu kritienu, it kā zemē nogāztos krietns nesamais, un tūlīt arī apslāpētus vaidus. Abus vecos cilvēkus sagrābušas neizprotamas bailes un nomāktība. Drausmīgā, nupat notikušā nozieguma šausmu atbalss skāra arī viņus. Rītausmā tad arī nāca gaismā nakts tumsas darbi.

— Bet visu svēto vārdā, — Skideri viņu pārtrauca, — vai jūs varat, ņemot vērā visus apstākļus, kurus es jums tik sīki pastāstīju, iedomāties kaut jel kādu ieganstu šim velnišķīgajam nodarījumam?

Hm, — novilka Larenjī, — Kardijaks nebija no trūcīgajiem, viņam piederēja lieliski dārgakmeņi.

Vai tad tas viss nepienācās meitai? — jautāja Skideri. — Jūs aizmirstat, ka Olivjē grasījās kļūt par Kardijaka znotu.

Iespējams, ka Olivjē vajadzēja ar kādiem dalīties vai varbūt pat slepkavot citu uzdevumā, — sprieda Larenjī.

Dalīties? Slepkavot citu uzdevumā? — Skideri sašutumā pārjautāja.

Jums jāzina, cienītā, — prefekts paskaidroja, — ka Olivjē jau sen būtu Greva laukumā noripojusi galva, ja viņa nodarījums cieši nesaistītos ar tumsā tīto noslēpumu, kas līdz šim tik draudīgi pletās pār visu Parīzi. Acīm redzot, Olivjē pieder pie tās sasodītās bandas, kas, ņirgādamās par visiem tiesas iestādījumu meklējumiem, pūlēm, pratināšanām, prot nesodīti un droši darīt savu. Ar viņu mēs tiksim — mums jātiek pie skaidrības. Kardijaka brūce ir gluži līdzīga visām tām, kas bijušas noslepkavotiem un aplaupītiem uz ielas vai mājās. Un tad pats galvenais — kopš tās dienas, kā apcietināts Olivjē Brisons, nekādas slepkavības, ne laupīšanas vairs nenotiek. Pa ielām var tikpat droši iet naktī, kā dienā. Pilnīgi pietiekams pierādījums, ka Olivjē varbūt atradies slepkavu bandas priekšgalā. Vēl viņš neatzīstas, bet ir līdzekļi, kas spēj padarīt viņu runīgu pret paša gribu.

Un Madlona! — iesaucās Skideri. — Uzticīgais, nevainīgais cilvēkbērns!

Ai, kurš var galvot, ka viņa nav ar to uz vienu roku, — Larenjī indīgi vīpsnāja. — Par tēvu viņa neliekas ne zinis, tikai tā nelieša slepkavas dēļ lej gaužas asaras.

Ko jūs runājat! — iesaucās Skideri. — Nemūžam tas nevar būt! Tēvu! Šī meitene!

O! — Larenjī nemaz neapmulsa. — Atcerieties kaut vai Brenvijē! Jums man jāpiedod, ja varbūt drīz vien radīsies vajadzība jums aizbildināmo atņemt un likt ieslodzīt Konsjeržerī.

Dzirdot par drausmīgajām aizdomām, Skideri pārskrēja šermuļi pār kauliem. Viņai šķita, ka šis briesmīgais cilvēks netic nekam labam, nekam svētam, ka viņš ložņā visapslēptākās domās un jūtās, meklēdams vienīgi un tikai asiņainu noziegumu pēdas.

Esiet cilvēcīgs, — tas bija viss, ko viņa pieceldamās nomāktā balsī', ar grūtībām vilkdama elpu, spēja izdvest.

Kad viņa jau grasījās doties pa kāpnēm lejā, līdz kurām prefekts viņu ceremoniālā pieklājībā bija pavadījis, viņai pašai par pārsteigumu radās dīvaina iedoma.

Vai man būtu atjauts redzēt nelaimīgo Olivjē Brisonu? — viņa jautāja, spēji pagriezusies pret prefektu.

Larenjī domīgi viņā paraudzījās, tad viņa sejā ievir- mojās ierastais netīkamais smīns.

Tātad jūs grasāties vairāk paļauties uz savu iekšējo balsi, savu sajūtu neka uz to, kas nolicis mūsu acu priekšā, gribat pati pārbaudīt, vai Olivjē ir vai nav vainīgs. Ja jūs nebiedē drūmā noziedznieku mītne, nav pretīgi noskatīties visdažādāko pagrimuma veidu izpausmēs, tad pēc divām stundām Konsjeržerī vārti jums atvērsies. Pie jums atvedīs šo Olivjē, kura liktenis jūs satrauc.

Tā arī bija, Skideri nespēja ticēt jaunā cilvēka vainai. Viss bija pret, neviens tiesnesis visā pasaulē nerīkotos citādi, kā rīkojās Larenjī. Taču jaukā saticīgās ģimenes ainava, ko Madlona bija attēlojusi tik dzīvi, ka izkliedēja jebkuras ļaunas aizdomas, pārliecināja, tāpēc viņa drīzāk spētu noticēt kādam neizprotamam noslēpumam nekā tam, kam pretojās visa viņas būtība.

Viņa nolēma vēlreiz noklausīties no paša Olivjē visu, kas tai liktenīgajā naktī noticis, un cik nu iespējams ielūkoties noslēpumā, kas varbūt tiesnešiem palicis apslēpts tāpēc, ka šķitis nevajadzīgi to vēl tālāk pētīt.

Kad Skideri ieradās Konsjeržerī, viņu ieveda plašā, gaišā telpā. Drīz vien viņa izdzirda šķindam važas. Sargu pavadībā tuvojās Olivjē Brisons. Bet, tiklīdz viņš parādījās durvīs, tā Skideri noslīga bez samaņas zemē. Kad viņa atguvās, Olivjē vairs nebija. Skideri pieprasīja, lai tūlīt pat viņu pavada līdz karietei, prom, nekavējoties, šo pašu brīdi prom no šī noziedzību un nekrietnību mājokļa. Ak vai! Jau ar pirmo acu uzmetienu viņa pazina Olivjē Brisonu, to pašu jaunekli, kas uz Jaunā tilta bija iemetis viņai karietē vēstulīti un kas bija atnesis lādīti <ir rotaslietām. Nu vairs šaubu nebija, Larenjī šausmīgās aizdomas apstiprinājušās papilnam. Olivjē Brisons pieder pie baismīgās slepkavu bandas, protams, viņš nogalinājis arī meistaru! Un Madlona? Savā iekšējā nojausmā piekrāpta tik smagi kā vēl nekad, Skideri šķita, ka to nāves tvērienā sagrābusi savās ķetnas pati sātana vara zemes virsū, kam līdz šim nebija ticējusi, kā tagad neticēja vairs nekādai patiesībai. Viņa neatvairīja pat drausmīgās aizdomas, ka Madlona arī varētu būt līdzzinātāja un piedalījusies drausmīgajā noziegumā. Un, kā jau tas mēdz būt, kad cilvēks, ļaudams vaļu savai iztēlei, neatlaidīgi meklē un atrod paša uzmestai ainai arvien spilgtākas un spilgtākas krāsas, tā arī Skideri, apsvērdama katru notikuma norisi, katru Madlonas uzvedības soli, atrada šo to, kas apstiprināja radušās aizdomas. Šis tas, kas līdz šim noderēja par patiesības un skaidrības pierādījumu, tagad kļuva par neapstrīdamu pierādījumu satriecošam ļaunumam, rūdītai liekulībai. Sirdi plosošās vaimanas, sāpju raudātās asaras varēja plūst aiz nāves bailēm — nevis aiz bailēm redzēt mīļotā galvu ripojam, bet aiz bailēm pašai nokļūt bendes rokās. Tūlīt pat atbrīvotieš no čūskas, ko viņa sildījusi pie savām krūtīm! Ar šādu apņemšanos Skideri izkāpa no karietes. Tiklīdz viņa iegāja savā istabā, Madlona metās viņai pie kājām. Raudzīdamās augšup uz Skideri ar savām skaidrajām acīm — debesu eņģelim nevarētu būt uzticīgākas acis —, salikusi rokas uz bailēs trīsošajām krūtīm, viņa skaļi vaimanāja un lūdza palīdzību, lūdza mierinājumu. Skideri, ar grūtībām savaldīdamās un cik vien iespējams piešķirdama balsij nopietnību un mieru, sacīja:

Ej vien, ej, nomierinies, slepkava saņems pelnīto sodu par savu ļaiino darbu. Lai svētā dievmāte pasargā, ka tevi pašu nespiež pie zemes smaga grēka nasta.

Ak, nu ir visam beigas! — spalgi iesaukdamās, Madlona nokrita bez samaņas gar zemi. Skideri atstāja meiteni Martinjēras gādībā un pati devās uz citu istabu.

Saplosītu sirdi, nemierā ar visu apkārtni Skideri nevēlējās vairs dzīvot pasaulē, kur valda meli un viltus. Viņa apsūdzēja ļauno likteni, kas rūgtā izsmieklā ļāvis viņai tik daudz gadu stiprināt sevi ticībā godīgumam un uzticībai un tagad vecuma dienās izdzēš skaisto zvaigzni, kas gaismojusi un vadījusi viņas mūžu.

Viņa dzirdēja, kā Martinjēra veda prom Madlonu, kas klusi elsoja un žēlojās: «Ai! Arī viņu, arī viņu ļaunie necilvēki paguvuši apmāt! Ak, es nelaimīgā … nabaga … nelaimīgais Olivjē!» Žēlabas ietiecās Skideri sirdī, un no jauna kaut kur dziļi zemapziņā modās nojausma, ka te ir kāds noslēpums, ka Olivjē nav vainīgs. Vispretrunīgāko jūtu varā, nevaldīdama pār sevi, Skideri iesaucās:

Kāds tumsas gars ievilcis mani šai drausmīgajā notikumā, kas maksās man dzīvību!

Tobrīd bāls un iztrūcies istabā ienāca Batists, paziņodams, ka ieradies Degrē. Kopš šausmīgā Lavuazanas procesa Degrē parādīšanas jebkurā mājā vēstīja par kādu nejēdzīgu apsūdzību, tāpēc Batista izbailes, tāpēc arī Magdalēna fon Skideri jautāja, rāmi smaidīdama:

Kas tad ir, Batist? Vai tik Skideri vārds nav bijis Lavuazanas sarakstā?

Dievs pasarg! — Batists, pie visām miesām drebēdams, attrauca. — Kā jūs varat tādus vārdus ņemt mutē, bet Degrē … baismīgais Degrē ir tik noslēpumains, neatlaidīgs, liekas, nevar ne sagaidīt, kad varēs ar jums runāt!

Labi, Batist, vediet tik viņu tūlīt iekšā, to pašu, no kā jums tik bail, man vismaz viņš nevar sagādāt nekādas galvassāpes.

Prefekts Larenjī, — ienākdams sacīja Degrē, — sūta mani pie jums, cienītā kundze, ar lūgumu, uz kura izpildīšanu viņš nemaz nevarētu cerēt, ja nepazītu jūsu gara cildenumu, jūsu drosmi, ja jūsu rokās nebūtu pēdējā iespēja atklāt asiņaino noziegumu, ja jūs nebūtu jau pati piedalījusies nelāgajā tiesas procesā, ar kuru Chambre ardente mums visiem laupījusi mieru. Kopš Olivjē Brisons jūs redzējis, viņš ir kā prātu zaudējis. Ja viņš pirms tam jau tiecās uz atzīšanos, tad tagad no jauna zvēr pie visiem svētajiem un Kristus vārdā, ka neesot Kardijaka nāvē vainojams, kaut arī labprāt došoties nāvē, kuru esot pelnījis. Ņemiet vērā, cienītā kundze, pēdējais teiciens nepārprotami norāda uz citiem noziegumiem, kurus viņš pastrādājis. Taču gluži veltīgas ir pūles kaut vai vienu vārdu vēl izdabūt, neko nevarēja panākt ari draudi par spīdzināšanu. Viņš lūgšus lūdzas izgādāt sarunu ar jums, tikai jums, vienīgi jums viņš solās visā atzīties. Parādiet labvēlību, noklausieties Brisona atzīšanos.

Kā! — Skideri sašutusi iesaucās. — Lai es kalpoju par ieroci asiņainajai tiesai, ļaunprātīgi izmantoju nelaimīgā cilvēka uzticēšanos un lai palīdzu viņu nogādāt uz ešafota? Nē, Degrē! Kaut arī Brisons būtu nelietīgs slepkava, es nemūžam nespētu viņu tik negodīgi krāpt. Es negribu neko zināt par viņa noslēpumu, kas līdzīgi svētai grēksūdzei būtu dziļi paglabāts manās krūtīs.

Varbūt, — Degrē mazliet pasmīnēja, — varbūt jūs domāsiet citādi, kad būsiet noklausījusies, ko saka Brisons. Vai tad jūs pati nelūdzāt prefektu būt cilvēcīgam? Viņš to dara, uzklausīdams Brisona neprātīgo prasību, un tā izmēģina vēl pēdējo līdzekli, iekams stājas pie spīdzināšanas, ko Brisons jau sen ir pelnījis.

Skideri neviļus sarāvās.

-— Redziet, — runāja Degrē, — redziet, cienījamā kundze, no jums nekādā gadījumā neprasa, lai jūs vēlreiz dotos drūmajā ēkā, kas jums iedveš šausmas un pretīgumu. Nakts klusumā, lai nepiesaistītu uzmanību, Olivjē Brisonu atvedīs jūsu mājās kā brīvu cilvēku. Sarunu nenoklausīsies, viņš tikai tiks apsargāts un varēs brīvi jums visā atzīties. Ka jums pašai nav no šī nelaimīgā jābaidās, par to es atbildu ar savu dzīvību. Viņš runā par jums ar vislielāko godbijību. Viņš zvēr, ka vienīgi Jaunais liktenis, kas liedzis ar jums tikties agrāk, dzen viņu nāvē. Un tad — tas jau ir jūsu ziņā pateikt no tā, ko Brisons jums būs uzticējis, cik jums pašai labpatīk. Vai tad var jūs piespiest uz kaut ko vairāk?

Skideri nogrima dziļās pārdomās. Viņai šķita, ka jāpaklausa augstākai varai, kas prasa, lai viņa atklāj kādu briesmīgu noslēpumu, šķita, ka nespēj vairs atbrīvoties no pinekļiem, kādos neviļus iekļuvusi. Pēkšņi izlēmusi, viņa sacīja ar cieņu:

Dievs stāvēs klāt un stiprinās mani, vediet Brisonu šurp, es runāšu ar viņu.

Tāpat kā toreiz, kad Brisons atnesa lādīti, ap pusnakti pie Skideri namdurvīm atskanēja klauvēšana. Batists, iepriekš brīdināts par naksnīgo apciemojumu, atvēra durvis. Magdalēnai fon Skideri pārskrēja pār muguru ledainas trīsas, kad viņa izdzirda klusinātos soļus, neskaidru murmināšanu un saprata, ka sargi, kas atveduši Brisonu, izvietojas mājas gaiteņos.

Beidzot durvis nedzirdami atvērās. Ienāca Degrē un aiz viņa Olivjē Brisons, atbrīvots no važām, pieklājīgā apģērbā.

Seit, — Degrē goddevīgi palocījās, — te ir Brisons, cienījamā kundze! — un izgāja no istabas.

Brisons noslīga ceļos, lūgdamies pacēla kopā saņemtās rokas un sāka nevaldāmi raudāt.

Skideri raudzījās nobālusi, nespēdama izrunāt ne vārda. Jaunekļa sejā, kaut pārvērstā, viņa sāpju un moku apzīmogotajos vaibstos vēl joprojām staroja apgarota skaidrība un vaļsirdība. Jo ilgāk Skideri vēroja Brisona seju, jo dzīvāk atmiņa atgadināja kādu mīļu cilvēku, kuru patlaban tikai nespēja lāgā atcerēties. Bailes izzuda kā nebijušas, viņa aizmirsa, ka tas ir Kardijaka slepkava, kurš te nokritis ceļos, un piemīlīgi sacīja savā parastajā rāmajā labvēlībā:

Kas ir, Brison, ko jūs gribējāt man teikt?

Brisons, vēl joprojām uz ceļiem stāvēdams, dziļu,

smeldzīgu sāpju pārņemts, nopūtās:

Ai, cienījamā, cildenā kundze, vai tad jūs mani vairs nemaz neatceraties?

Skideri, vēl ciešāk viņā lūkodamās, teica, ka tiešām saskatot līdzību ar kādu viņai mīļu cilvēku un Brisons varot pateikties vienīgi šai līdzībai, ja viņa nomācot sevī nicinājumu pret slepkavu un mierīgi viņu uzklausot. Brisonu šie vārdi sāpīgi skāra, viņš aši piecēlās un, drūmo skatienu nodūris, atkāpās soli atpakaļ. Tad dobjā balsī ierunājās:

Vai tad jūs esat Anniju Gio pavisam aizmirsusi? Te stāv viņas dēls Olivjē, zēns, kuru jūs bieži šūpojāt uz saviem ceļiem.

Ak, lai visi labie gari stāv man klāt! — iesaucās Skideri, aizklādama ar abām rokām seju un atslīgdama atzveltnes krēslā. Šādi izpaustam satraukumam bija pietiekami iemesla. Annija Gio, kāda nabadzībā krituša pilsētnieka meita, bija no mazām dienām uzaugusi pie Magdalēnas fon Skideri, kas viņu audzināja ar mātes mīlestību un rūpību. Pieaugusi viņa iepazinās ar izskatīgu laba rakstura jaunekli, Klodu Brisonu, kas meiteni bildināja. Jauneklis bija prasmīgs pulksteņmeistars, kam Parīzē darba netrūka, Annija viņu bija no visas sirds iemīļojusi, tāpēc Skideri, nemaz nešaubīdamās, deva piekrišanu audžumeitas laulībām. Jaunlaulātie iekārtojās un dzīvoja klusu, laimīgu ģimenes dzīvi, ko vēl ciešāk saliedēja brīnum jauka zēna piedzimšana, kurš bija apbrīnojami līdzīgs savai mātei.

Skideri dievināja mazo Olivjē un stundām, dienām ilgi, paņēmusi bērnu no mātes, to mīļoja un lutināja. Tāpēc zēns pie viņas ļoti pierada un tikpat labprāt uzturējās pie viņas kā pie savas mātes. Pagāja trīs gadi, kad Brisona amatabrāļu maizes naida dēļ darba ar katru dienu palika mazāk un mazāk, un beidzot viņš tikai ar grūtībām spēja nopelnīt iztiku. Turklāt vēl ilgas pēc skaistās dzimtās Zenēvas — un mazā ģimene, neklausīdamās Skideri iebildumos, kura solīja jebkuru iespējamo atbalstu, pārgāja dzīvot tur. Annija dažas reizes atrakstīja savai audžumātei, tad vēstuļu vairs nebija, un Skideri nodomāja, ka laimīgā dzīve Brisona dzimtenē izdzēsusi atmiņas par aizgājušajām dienām.

Nu bija tieši divdesmit trīs gadi pagājuši, kopš Brisons ar sievu un bērnu aizbrauca no Parīzes un apmetās uz dzīvi Zenēvā.

Kādas šausmas! — iesaucās Skideri, kaut cik atguvusies. — Kādas šausmas! Tu esi Olivjē? Manas Annijas dēls! Un tagad! …

Droši vien, — mierīgi un savaldīgi atbildēja Olivjē, — droši vien cienījamai kundzei ne prātā nevarēja ienākt, ka zēns, kuru jūs aprūpējāt kā vismaigākā māte, kuru auklējāt uz ceļiem, lutinājāt ar kārumiem, apveltījāt ar vismaigākiem vārdiem, ka šis pats zēns, izaudzis par* jaunekli, kādreiz stāvēs šādi, apsūdzēts asiņainā vardarbībā! Es esmu pelnījis sodu, Chambre ardente ir tiesības man pārmest noziedzību, bet zvēru pie savas dvēseles glābšanas, kaut arī man būtu lemts mirt no bendes cirvja, manas rokas nav aptraipītas asinīm, ne jau manas vainas dēļ aizgāja bojā nelaimīgais Kardijaks!

To sakot, Olivjē notrīsēja un sagrīļojās. Skideri klusēdama norādīja uz sēdekli viņam līdzās, uz kura viņš gausi noslīga.

Man bija pietiekami laika, — viņš sāka runāt, — lai sagatavotos uz šo tikšanos ar jums, ko es uzskatu par pēdējo debesu labvēlības zīmi, lai ar pienācīgu mieru un savaldību varētu jums izstāstīt mana drausmīgā, neiedomājamā likteņa pavērsienus. Esiet žēlsirdīga, uzklausiet mani mierīgi, lai kā jūs pārsteigs, satrieks kāda noslēpuma atklājums, kuru jūs, protams, nevarat ne nojaust. Ak vai, kaut mans nabaga tēvs nekad nebūtu aizbraucis no Parīzes! Cik vien es atceros mūsu dzīvi Zenēvā, allaž mani slacina vecāku izmisīgās asaras, māc viņu žēlabas, kuras nesapratu, bet kuras izraisīja arī manas asaras. Vēlāk skaidri sapratu un apzinājos, kādā trūkumā, cik neiedomājamā nabadzībā mani vecāki dzīvo. Tēvs jutās vīlies visās savās cerībās. Dziļi satriekts, bēdu sagrauzts, viņš nomira tieši tad, kad viņam bija izdevies mani iekārtot pie zeltkaļa par mācekli. Mana māte bieži jūs pieminēja, grasījās jums visu izsūdzēt, bet tad viņu pārņēma mazdūšība, kas tik raksturīga trūkumcietējiem. Šis apstāklis un tad vēl aplamas kauna jūtas, kas bieži moka sāpošo sirdi, kavēja izpildīt sākotnējo nodomu. Pāris mēnešu pēc tēva nāves arī māte viņam sekoja.

Nabaga Annija! Nabaga Annija! — iesaucās sāpju pārmāktā Skideri.

Lai pateicība un slava mūžīgajai debesu varai, ka viņa ir tur un neredz savu mīļoto dēlu ar kauna zīmi apzīmogotu krītam no bendes rokas. — Tā skaļā balsī iesaucās Olivjē, paceldams augšup mežonīga izmisuma pilnas acis.

Aiz durvīm kaut kas sakustējās, tur kāds staigāja šurp un turp.

Ha, — Olivjē rūgti pasmaidīja, — Degrē modina savus ļaudis, it kā es varētu no šejienes aizbēgt! Bet stāstīšu tālāk! Meistars apgājās ar mani bargi, kaut arī es drīz vien strādāju labāk par citiem, jā, beigās pat pārspēju meistaru. Gadījās, ka mūsu darbnīcā reiz iegriezās kāds svešinieks, lai nopirktu kādu rotaslietu. Ieraudzījis skaistu kaklarotu, ko es biju darinājis, viņš, to aplūkodams, uzsita man uz pleca: «Oho, jaunais draugs, tas taču ir lielisks darbs! Nudien nevaru iedomāties, kurš bez Renē Kardijaka varētu jūs pārspēt, viņš jau nu, protams, ir pats ievērojamākais zeltkalis pasaulē. Pie tā jums vajadzētu doties; ar prieku viņš jūs paņems savā darbnīcā, jo vienīgi jūs varētu viņam palīdzēt apbrīnojamā darbā un tikai no viņa vien jūs varētu kaut ko vēl iemācīties.» Svešinieka vārdi man dziji iespiedās sirdī. Zenēvā es vairs nespēju rast mieru, mani kaut kas vilkšus vilka prom. Beidzot man izdevās aiziet no meistara. Es aizbraucu uz Parīzi. Renē Kardijaks mani saņēma vēsi un bargi. Es nepiekāpos, viņam vajadzēja man dot darbu, lai tas būtu cik nenozīmīgs būdams. Man uzdeva izgatavot nelielu gredzenu. Kad es parādīju gatavo gredzenu, viņš nenovērsa no manis savas zvērojošās acis, kā tiekdamies ielūkoties manas dvēseles dzīlēs. Tad viņš teica: «Tu esi krietns, saprātīgs puisis, vari pārnākt uz dzīvi pie manis un palīdzēt man darbnīcā. Es maksāšu labi, būsi ar mani apmierināts.» Kardijaks vārdu turēja. Jau ilgāku laiku dzīvoju pie viņa, bet Madlonu vēl nebiju redzējis, jo viņa, ja nemaldos, toreiz uzturējās uz laukiem pie kādas radinieces. Beidzot viņa atbrauca. Mījais dievs, kas ar mani notika, tiklīdz ieraudzīju šo eņģeli cilvēka izskatā! Vai cilvēks jel kādreiz ir tā mīlēju?, kā mīlēju es! Un tagad! .. 1 Ai, Madlon!

Olivjē nespēja aiz smeldzes vairs parunāt. Viņš aizklāja ar plaukstām seju un skali iešņukstējās. Beidzot, ar varu apspiezdams neciešamās sāpes, kas viņu bija sagrābušas, viņš sacīja:

Madlona raudzījās manī laipni. Viņa nāca arvien biežāk un biežāk darbnīcā. Ar sajūsmu es sapratu, ka viņa mani mīl. Lai arī cik bargi tēvs mūs uzraudzīja, dažs labs slepens rokas spiediens noderēja par kopīgas sazvērestības zīmi. Kardijaks, liecas, nekā nemanīja. Es gudroju, kā varētu iegūt viņa labvēlību, kā varētu tikt par meistaru, lai *tad lūgtu Madlonas roku. Kādu rītu, kad dzīros sākt darbu, pie manis pienāca Kardijaks ar dusmām un nicinājumu drūmajās acīs.

Man tavs darbs nav vairs vajadzīgs, — viņš pateica, — vācies tūlīt pat no manas mājas laukā — un tā ka lai es tevis vairs neredzētu. Tu pats zini labāk, kāpēc es tevi šeit vairs nevaru paciest. Tev, lupatlasi, pārāk augstu jāsniedzas pēc saldā augļa, ko esi iekārojis!— Es grasījos runāt, bet viņš mani dzelžaini satvēra un izmeta pa durvīm, tā ka nogāzos zemē un stipri sadauzīju galvu un roku. Sašutis, ilgās smeldzošu sirdi es pametu Kardijaka māju un beidzot sameklēju Sankt-Martena priekšpilsētas viņā galā kādu labsirdīgu paziņu, kurš man atļāva apmesties bēniņos. Man nebija ne miera, ne atpūtas. Pa naktīm ložņāju gar Kardijaka māju, klusībā cerēdams, ka Madlona varbūt saklausīs manas nopūtas un vaimanas un varbūt viņai izdosies, nevienam nedzirdot, man pa logu lejup kaut ko pateikt. Galvā man rosījās vispārdrošākie plāni, kuros cerēju iesaistīt arī Madlonu. Kardijaka mājai Nikezas ielā pieslienas augsts mūris ar nišām, kur stāv vecas, apdrupušas akmens statujas. Kādā naktī es nostājos cieši līdzās vienai šādai statujai un vēros augšup mājas logos, kas raugās uz pagalmu, ko apņem minētais mūris. Pēkšņi pamanu Kardijaka darbnīcā gaismu. Patlaban ir pusnakts, parasti šai laikā Kardijaks nekad nebija vairs nomodā, viņš mēdza tieši pulksten deviņos doties pie miera. Sirds dauzās kā negudra baigā nojausmā, man liekas — nupat vajadzētu atgadīties kaut kam, kas varbūt dos iespēju ietikt mājā. Bet to pašu brīdi gaisma atkal nodziest. Es iespiežos nišā, pieploku pie statujas, taču šausmās atlecu atpakaļ, jo jūtu pretspiedienu, it kā statuja būtu atdzīvojusies. Nakts krēslainajā tumsā manu, ka akmens lēnām pagriežas un pa spraugu izslīd drūma apveida stāvs un gausiem soļiem dodas prom pa ielu. Es pielecu pie statujas — tā stāv, kā stāvējusi, cieši klāt pie mūra. Neviļus, it kā mani kāds dzītu, es žogos noslēpumainajai parādībai nopakaļ. Tieši pie svētās Marijas statujas svešinieks atskatās, gaismeklis, kas deg pie dievmātes kājām, apspīd viņa seju. Kardijaks! Mani sagrābj neizprotamas bailes, stindzina šausmas. Kā ļauna gara apsēsts, es eju tālāk … pakaļ spokam — mēnessērdzīgajam. Par tādu es meistaru noturēju, kaut arī pie debesīm nav pilns mēness, kad šāda liksta mēdz uzbrukt aizmigušajiem. Beidzot Kardijaks pazūd sānis tumšā ēnā. Dzirdu pakluso, labi pazīstamo krekšķēšanu un noprotu, ka viņš apstājies kāda nama vārtos. «Ko tas nozīmē, kas viņam padomā?» es jautāju pats sev gaužām pārsteigts un piespiežos ciešāk klāt pie namiem. Nepaiet necik ilgi — dungādams kaut ko un trallinādams, tuvojas cilvēks ar spožu spalvu pušķi pie cepures un šķindošiem piešiem. Kā tīģeris uz laupījumu metas Kardijaks no savas paslēptuves virsū vīrietim, kurš to pašu bridi sēkdams noslīgst zemē. Šausmās iekliegdamies, es skrienu klāt, Kardijaks stāv, noliecies par nokritušo. «Meistar Kardijak, ko jūs darāt?» es kliedzu. «Nolādēts!» ierēcas Kardijaks, zibenīgi pašaujas man garām un pazūd. Satriekts, ar pūlēm vilkdams kājas, es tuvojos cietušajam. Nometos uz ceļiem, varbūt, tā es domāju, var vēl viņu glābt, taču nekādu dzīvības zīmju vairs nemana. Savās nāves bailēs nemaz neesmu pamanījis, ka mani ielenkuši sardzes vīri. «Jau atkal sātana kalpi vienu nožmieguši… ei, ei… jaunais cilvēk, ko tu te dari? … Vai neesi no viņu bandas? … Ņemiet viņu ciet!» Tā viņi sauc cits caur citu un grābj mani ciet. Es tikko pagūstu nomurmināt, ka tādu briesmu darbu nemūžam nebutu varējis pastrādāt un lai laiž mani dieva dēļ vaļā. Te viens pagaismo man sejā un smiedamies skaļi iesaucas: «Tas ir Olivjē Brisons, zeltkalēja māceklis, kurš strādā pie mūsu godīgā, krietnā meistara Renē Kardijaka!… Jā … tas jau tev galinās cilvēkus uz ielas! … Pēc tāda izskatās … Tas jau būtu īsti slepkavnieku garā — vaimanāt pie līķa un gaidīt, lai ķer ciet. Kā tad tas notika, puis? Stāsti, nebaidies.» — «Pavisam tuvu no manis,» es teicu, «šim cilvēkam kāds uzbruka, nogrūda viņu zemē un, kad es iekliedzos, aizdrāzās kā plēsts prom. Es gribēju paskatīties, vai pakritušais vēl ir glābjams.» — «Nē, dēliņ!» iesaucas viens no tiem, kurš pacēlis līķi. «Tas ir pagalam, kā parasti, dunča dūriens sirdī.» — «Velns ar ārā!» saka cits. «Atkal jau esam nokavējuši, tāpat kā aizvakar.» Un viņi aizgāja un aiznesa līķi.

Nemaz nespēju pateikt, kā man bija ap sirdi; es aptaustīju sevi — vai tik man nerādās ļauns sapnis, tā vien šķita, ka tūlīt pamodīšos un brīnīšos par trakajiem māņu tēliem. Kardijaks — manas Madlonas tēvs — nelietīgs slepkava! Es biju nespēkā noslīdzis uz kāda nama akmens kāpnēm. Arvien tuvāk un tuvāk nāca rīts, uz bruģa netālu gulēja kāda virsnieka cepure, krāšņi izrotāta ar spalvām. Acu priekšā ataino- jās Kardijaka, asiņainais briesmu darbs, kas pastrādāts tepat, kur es sēdēju. Šausmu sagrābts, es metos skriet.

Pagalam apjucis, gandrīz vai samaņu zaudēdams, es

sēžu savā bēniņu kambarī, te atveras durvis un iekšā ienāk Renē Kardijaks.

«Dieva dēļ! Ko jums vajag?» es iekliedzos. Bet viņš, nemaz manī neklausīdamies, smaidot tuvojas — tik mierīgi un laipni, ka man aiz pretīguma aizžņaudzas kakls. Pavilcis vecu, ļodzīgu ķeblīti, viņš apsēžas līdzās, bet man nav spēka ne pakustēties, ne piecelties no gujvietas uz salmiem, kur biju nokritis. «Nu, Olivjē,» viņš uzsāk, «kā tev, nabaga puisi, klājas? Es esmu tiešām nejauki pārsteidzies, padzīdams tevi no mājām, man tevis pietrūkst ik uz soļa. Tieši patlaban man paredzams kāds darbs, ar kuru bez tavas palīdzības netikšu galā. Kā būtu, ja tu atkal atgrieztos manā darbnīcā? Tu klusē? Jā, es zinu, esmu tev nodarījis pāri. Neslēpšu — biju uz tevi noskaities, ka meti acis uz manu Madlonu. Taču vēlāk visu pamatīgi apsvēru un nācu pie slēdziena, ka nemaz nevaru vēlēties labāku znotu par tik izdarīgu, čaklu un uzticīgu puisi, kāds esi tu. Tātad nāc tikai līdz un rādi, ko vari, lai dabūtu Madlonu par sievu.»

Kardijaka vārdi man iegrieza sirdī kā ar nazi, viņa ļaunums satrieca, nespēju ne vārda bilst. «Tu vilcinies,» viņš skarbi sacīja, dzalkstošām acīm manī urbdamies, «vilcinies? Varbūt nevari šodien man nākt līdz, tev ir kas cits darāms! Kas zina, esi nodomājis apciemot Degrē, pat varbūt pieteikties pie Aržensona vai Larenjī. Sargies, puisi, ka lamatas, kuras tu izliec citiem, neiecērtas tev pašam miesā un tevi nesaplosa!» Te mans sašutums izlauzās uz āru. «Lai tie,» es iesaucos, «kas zina, kādas ļaundarības pastrādājuši, dreb bailēs, dzirdot vārdus, kurus jūs nupat minējāt, mani tas neskar — man nav ar jums nekā kopēja!» — «īstenībā,» Kardijaks neliekas traucēties, «īstenībā, Olivjē, tas tev darar tikai godu, ja tu strādā pie manis, pie manis — mūsu dienu visslavenākā meistara, kuru visur cienī viņa godīgā, taisnā rakstura dēļ, tāpēc jebkurš apmelojums smagi trāpīs pašu apmelotāju. Runājot par Madlonu, jāatzīstas — par manu piekāpību tu esi vienīgi viņai pateicību parādā. Viņa mīl tevi ar tādu dedzību, kādu es maigajā bērnā nebūtu varējis ne iedomāties. Tikko tu biji prom, viņa nokrita man pie kājām un, rūgti raudot, atzinās, ka nespējot bez tevis dzīvot. Es savā prātā nodomāju, ka viņa to ieņēmusi galvā, kā jau tas tādam jaunam,

mīlestības apmātam nejēgam mēdz būt — tiklīdz gadās kādam, kam vēl slapjš aiz ausīm, laipnāk uzlūkot, tā šī jau mirst nost. Taču mana Madlona sāka vārgt un slimot, un, kad nu es centos viņu vest pie prāta, šī tik vien zina kā vienā laidā saukt tavu vārdu. Kas tad man beidzot atlika, ja negribēju Jaut viņai krist izmisumā? Vakar vakarā pateicu, ka esmu mierā ar visu un šodien iešu un atvedīšu tevi. Viņa pa nakti uzziedējusi kā roze un, tvīkdama mīlestības ilgās, gaida vienīgi tevi.» Lai debesis man piedod, bet es pats vairs nezinu, kā pēkšņi atrados Kardijaka mājās, kā Madlona, līksmi iegavilēdamās: «Olivjē! Mans Olivjē! Mījotais! Mans vienīgais!» — metās pie manis, cieši apkampa, piespiedās pie manām krūtīm, un es, aiz laimes apreibis, zvērēju pie visiem svētajiem nemūžam, nemūžam no viņas ne- šķirties!

Savijņots atmiņās par šo liktenīgo brīdi, Olivjē apklusa. Skideri, šausmu sagrābta par tā cilvēka ļaundarībām, kuru uzskatīja par tikumības un godīguma paraugu, iesaucās:

Drausmīgi! Renē Kardijaks pieder pie slepkavu bandas, kas mūsu labo pilsētu pārvērtusi par laupītāju midzeni!

Nē, ko jūs sakāt, cienījamā, pie bandas? — iebilda Olivjē. — Tādas bandas nekad nav bijis. Kardijaks viens pats ar sasodītu neatlaidību meklēja pa visu pilsētu sev upurus un atrada. Tāpēc ka bija viens, viņš varēja tik netraucēti darboties, tāpēc arī tās nepārvaramās grūtības tikt slepkavam uz pēdām. Bet es stāstīšu tālāk, notikumi atklās jums visnekrietnākā un reizē visnelaimīgākā cilvēka noslēpumus. Katram saprotams, kāds bija mans stāvoklis, kad es atgriezos pie meistara. Solis bija sperts, atpakaļceļa nebija. Reizēm man šķita, ka es pats esmu kļuvis Kardijaka noziegumu līdzdalībnieks, vienīgi Madlonas mīlestības siltumā aizmirsu savas dvēseles mokas, vienīgi viņas tuvumā man izdevās apslāpēt mokošos sirdēstus. Kad es strādāju ar meistaru darbnīcā, es nespēju ne paraudzīties viņam sejā, ne kādu vārdu bilst aiz šausmām, kas mani stindzināja briesmīgā cilvēka tuvumā, kurš pildīja maiga, rūpīga tēva pienākumus, kamēr naķts tumsa slēpa viņa ļaundarības. Madlona, skaidrais, nevainīgais bērns, bija viņam pieķērusies ar mīlestību, kas līdzīga dievināšanai. Sirds lūza, domājot — ja gadījumā atriebības sods reiz nāks pār slepenā ļaundara galvu, kādam izmisumam būs pakļauta Madlona, ko maldināja šī izdzimteņa sātaniskā liekulība. Jau tas vien man neļāva plest vaļā muti, kaut arī tāpēc draudēja kauna pilna nāve — mirt kā noziedzniekam. Lai arī no sardzes vīru sarunām daudz ko nopratu, tomēr Kardijaka zvērības, to iemesls, veids, kādā tās tika pastrādātas, man palika neatminama mīkla; drīz vien viss noskaidrojās. Kādu dienu Kardijaks, darbu darīdams, vis nesmējās un nejokojās kā parasti labā omā, ar to izraisīdams manī pretīgumu, bet bija ļoti nopietns un sevī noslēdzies. Rotu, ap kuru bija darbojies, viņš pēkšņi tik spēji aizgrūda sānis, ka pērles un dārgakmeņi pajuka uz visām pusēm, tad pielēca kājās un teica: «Olivjē! Tā tas nevar turpināties, šāds stāvoklis ilgāk nav paciešams! Tas, ko nespēja atklāt Degrē un viņa palīgu viltīgās izdarības, to liktenis kā rotaļādamies iemeta tev rokās. Tu mani redzēji nakts gaitās, kurp vilina mana ļaunā zvaigzne un kam pretoties nav manos spēkos. Un tava ļaunā zvaigzne savukārt aicināja tevi man sekot, ietina tevi necaurredzamā apmetnī, piešķīra taviem soļiem vieglumu, un tu gāji tik nedzirdami kā vissīkākais zvēriņš, tāpēc es, kurš visdziļākajā nakts tumsā redzu tik skaidri kā tīģeris, dzirdu viņā ielas galā vismazāko troksnīti, pat oda sīkšanu, tevi nepamanīju. Tava ļaunā zvaigzne atveda tevi, manu līdzdalībnieku, šurp. Par manis nodošanu tagad, šinīs apstākļos, nevar būt ne runas. Tāpēc tev jāzina viss.» — «Nekad es nebūšu tavs līdzdalībnieks, liekulīgais ļaundari!» Tā es dzīros uzsaukt, taču šausmas, dzirdot Kardijaka teikto, man aizžņaudza kaklu. Nespēju izdabūt ne vārda pār lūpām, tikai nenosakāmas skaņas. Kardijaks no jauna apsēdās krēslā. Viņš noslaucīja sviedrus no pieres. Šķita — senas atmiņas bija viņu tik dziļi skārušas, ka viņš tikai ar grūtībām sakārtoja domas. Beidzot viņš iesāka: «Gudri ļaudis daudz spriež par dīvaino ietekmi, kādai reizēm pakļautas grūtas sievietes, par neizprotamo, patvaļīgo spēku, ar kādu šī ārējā ietekme neviļus iedarbojas uz bērnu. Man stāstīja visai brīnumainu notikumu, kas gadījies manai mātei. Kad māte pirmo mēnesi nesusi mani zem sirds, viņa kopā ar citām sievietēm noskatījusies Trianonā spožos galma svētkos. Viņas uzmanību saistījis kāds kavalieris spāniešu tērpā ar greznu, dārgakmeņiem nosētu ķēdi ap kaklu, no kuras viņa vairs nav spējusi novērst acis. Vienā mirklī viņa iedegusies alkatībā pēc vizmojošiem dārgakmeņiem, kas viņai likušies visu sapņu piepildītāja debesu dāvana. Pirms vairākiem gadiem, kad mana māte vēl nebija precējusies, šis pats kavalieris apdraudējis viņas tikumību, taču ar dziļu nicinājumu ticis noraidīts. Māte viņu pazinusi, bet tagad žilbinošo briljantu spozmē viņš licies kāda augstāka būtne, visa skaistā iemiesojums. Kavalieris ievērojis mātes ilgu pilnos, dedzīgos skatienus. Viņam šķitis, ka nupat pienācis laimīgāks brīdis nekā iepriekšējā reizē. Viņam izdevies tai tuvoties, pat aizvilināt prom no ļaudīm kādā nomaļā nostūrī. Tur viņš to kvēli satvēris savos apkampienos, māte sniegusies pēc krāšņās ķēdes, bet to pašu brīdi viņš sabrucis un krītot aizrāvis māti līdz. Vai nu viņu pēkšņi ķērusi trieka, vai arī kāda cita iemesla pēc, bet beigts viņš bijis. Veltīgi māte pūlējusies atbrīvoties no nāves skāvienā sastingušajām līķa rokām. Raudzīdamies viņā ar savām iekritušajām, izdzisušajām acīm, mirušais valstījies kopā ar viņu pa zemi. Beidzot viņas spalgais palīgā sauciens aizskanējis līdz tāliem garāmgājējiem, kas pie- steigušies un atbrīvojuši viņu no baismīgā mīlētāja skavām. No pārdzīvotajām šausmām māte smagi saslimusi. Jau domājuši, ka viņa neizdzīvos, taču viņa izveseļojusies un dzemdības norisinājušās laimīgāk, nekā varējis cerēt. Tomēr drausmīgā acumirkļa šausmas bija trāpījušas mani. Bija uzlēkusi mana ļaunā zvaigzne un iešķīlusi manī dzirksti, kas iekvēlināja vienu no negantākajām un postošākajām kaislībām. Jau agrā bērnībā vairāk par visu man patika vizuļojošie briljanti, zelta rotas. To uzskatīja par parastu bērnišķību. Īstenība bija gluži citāda, jo zēna gados es zagu zeltu un briljantus, kur vien tiku pie tiem klāt. Kā lietpratīgs zinātājs es instinktīvi atšķīru neīstas dārglietas no īstām. Vienīgi īstās mani vilināja, par neīstajām, tāpat kā par zelta naudu, es nelikos ne zinis. Iedzimto alkatību savaldīja vienīgi tēva nežēlīgās pārmācības. Tādēļ vien, lai varētu darboties ar dārgakmeņiem un zeltu, es pievērsos zeltkaļa profesijai. Es strādāju aizrautīgi un drīz vien kļuvu par izcilu šī amata meistaru. Tagad sākās laika posms, kurā tik ilgi apspiestā iedzimtā dziņa izlauzās un pieauga ar tādu spēku, kas nepazina šķēršļus. Tiklīdz biju kādu rotaslietu izgatavojis un nodevis, mani sagrāba nemiers, izmisums, kas laupīja miegu, sagrāva veselību, dzina postā. Kā ļauna parādība, kā spoks man acu priekšā dienu un nakti, izrotājies ar manām dārglietām, rēgojās tas, kam biju strādājis, un kāda balss man nemitējās čukstēt ausī: «Tas taču ir tavs… tavs… paņem … kam mironim vajadzīgi briljanti!» Tad es beidzot sāku zagt. Aristokrātu mājas man bija pieejamas, drīz vien es izmantoju katru izdevību, nebija tādas atslēgas, kas nepakļautos manai veiklībai, un drīz vien manis izgatavotā rotaslieta bija atkal manās rokās. Bet tad arī tas nespēja remdināt manu nemieru. Baismīgā balss skanēja ausīs, izsmēja un sauca: «Ho, ho! Tavu rotaslietu valkā mironis!» Pats nesaprotu, kā tas gadījās, bet pret tiem, kam gatavoju rotas, man radās nevaldāms naids. Jā! Sirds dziļumos dzima slepkavības domas, kas manī pašā viesa šausmas. Tai laikā es nopirku šo māju. Biju ar īpašnieku vienojies, mēs sēdējām šeit, šinīs telpās, apmierināti ar noslēgto darījumu, tukšojām pudeli vīna. Bija iestājusies nakts, es grasījos iet, kad bijušais īpašnieks ieminējās: «Paklausieties, meistar Renē, iekams jūs ejat, man jāizstāsta jums kāds šīs mājas noslēpums.» Viņš atslēdza šo sienas skapi, pabīdīja aizmugures sienu, iegāja nelielā kambarī, noliecās un pacēla lūku. Mēs nokāpām pa stāvām, šaurām kāpnēm, nonācām pie maziem /ārtiņiem, kurus viņš atslēdza, un izgājām laukā, pagalmā. Tad vecais vīrs piegāja pie mūra, pagrozīja kādu stieni, kas tikai nedaudz rēgojās laukā, un tūdaļ mūrī pavērās plaisa, pa kuru viens cilvēks varēja ērti izspraukties un nonākt uz ielas. Tev vajag kādreiz, Olivjē, šo meistarstiķi apskatīt, to droši vien likuši izgatavot slīpētie mūki, lai varētu slepeni zagties iekšā un ārā, jo te kādreiz bijis klosteris. Daļa mūra ir no koka, tikai no ārpuses nocementēta un nobalsināta, tā ielas pusē iemontēta statuja — arī koka, kaut izskatās gluži kā no akmens, tas viss kopā ar statuju grozās uz apslēptām eņģēm. Kad ieraudzīju šo eju, manī pamodās tumšas domas, šķita — ticis nolīdzināts ceļš notikumiem, kas man pašam vēl noslēpumā tīti. Nupat kā biju vienam galma kungam nodevis krāšņu rotaslietu, un es zināju — tā bija domāta kādai baletdejotājai. Sākās neciešamas mocības — nāves rēgs neatkāpās no manis ne soļa, sātans nerimās man čukstēt kaut ko pie auss! Es pārgāju dzīvot nopirktajā mājā. Svīzdams asiņainus baiļu sviedrus, grozījos bez miega pa gultu! Garā redzu, kā šis cilvēks zogas pie dejotājas ar manu rotu. Satraukts un nikns es pielecu kājās, uzmetu uz pleciem mēteli, kāpju lejup pa slepenajām kāpnēm — prom, cauri mūrim uz Nikezas ielu. Viņš tuvojas, es virsū, viņš iekliedzas, taču, satvēris viņu cieši no mugurpuses, es iegrūžu viņam sirdī dunci… rota ir mana! Pēc pastrādātā manu sirdi pārņem tāds miers, gandarījums, kādu nekad savā mūžā nebiju jutis. Rēgs pazuda, sātana balss apklusa. Tagad es sapratu, ko mana Jaunā zvaigzne prasa no manis, man vajadzēja tai pakļauties vai arī iet bojā! Nu tu, Olivjē, saproti visu manu darbošanos! Nedomā, ka, darīdams to, kam nespēju pretoties, esmu zaudējis jebkuru līdzcietību, līdzjūtību, kas ir cilvēka dabas neatņemama daļa. Tu zini, cik man ir grūti nodot pasūtītās rotaslietas, dažiem, kuru nāvi nevēlos, vispār atsakos strādāt, un, pat ja zinu, ka nākošajā dienā līs asinis, kas izkliedēs rēga uzmācību, es jau šodien apmierinos ar spēcīgu dūres sitienu, kas nogāž manas dārglietas īpašnieku gar zemi, un tā ir atkal manās rokās.» Izstāstījis to visu, Kardijaks noveda mani slepenās pagraba telpās un ļāva ieskatīties savu dārgumu krātuvē. Diezin vai karalim to ir vairāk. Katrai dārglietai bija piestiprināta maza zīmīte ar sīku norādījumu, kam tā darināta, kad iegūta — vai nu ar zādzību, laupīšanu, vai slepkavību. «Tavā kāzu di^nā,» Kardijaks dobji un svinīgi runāja, «tavā kāzu dienā, Olivjē, tu, uzlicis roku uz krucifiksa, man svēti zvērēsi, ka, tiklīdz būšu miris, tu visas šīs bagātības pārvērtīsi pīšļos ar līdzekli, kuru darīšu tev zināmu. Es negribu, lai kāda dzīva dvēsele un vismazāk jau Madlona un tu iegūtu īpašumā asinīm slacītu slepenu bagātību.» Iesprūdis šajā noziegumu labirintā, plosīts starp mīlestības jūtām un pretīgumu, svētlaimi un šausmām, es biju līdzīgs nolādētajam, kuru cēls eņģelis, liegi smaidīdams, aicina augšup, bet pats sātans ar kvēlojošiem nagiem tur ciet, un svētā eņģeļa mīlīgais smaids, kurā atspoguļojas augsto debesu svētlaime, kļūst tam par visu mocību mocību. Es gudroju par bēgšanu … jā, par pašnāvību … Bet Madlona! Nosodiet mani, nosodiet mani, cienījamā kundze, ka biju par vāju, lai pretotos jūtām, kas mani saistīja ar noziegumu; bet vai tad es neizpirkšu savu vainu ar kauna pilno nāvi? Reiz Kardijaks atgriezās mājās neparasti jautrs. Viņš apmīļoja Madlonu, raudzījās manī laipnām acīm, izdzēra, pusdienas ēdot, pudeli laba vīna, kā to mēdza darīt vienīgi lielu svētku vai svinību gadījumos, dziedāja un līksmoja. Madlona bija pametusi mūs vienus, es dzīros iet darbnīcā. «Pasēdi, dīls!» uzsauca man Kardijaks. «Šodien vairs nestrādāsim, iedzersim uz Parīzes viscienījamākās, visdižciltīgākās dāmas veselību!» Pēc tam kad mēs bijām saskandinājuši un viņš iztukšoja pilnu glāzi, viņš teica: «Saki, Olivjē, kā tev patīk šis dzejolis:

Un amant, qui ciainl Ies voleurs,

n est poinl digne d'amour.»

Viņš pastāstīja, kas norisinājies Mentenonas mājoklī, par jūsu un karaļa sarunu un piebilda, ka jau kopš sendienām cienot jūs tā kā nevienu citu cilvēku zemes virsū, jūs esot apveltīta ar tik cildenu raksturu, ka jūsu iespaidā Jaunā zvaigzne zaudējot savu spēku, un jūs varētu valkāt pat visgreznāko no viņa darinātajām rotām, nekad Jaunais gars viņā neizraisītu slepkavības domas. «Paklausies, Olivjē,» viņš teica, «ko es esmu apņēmies. Sen atpakaļ man vajadzēja izgatavot Anglijas Henrietai kaklarotu un aproces ar saviem dārgakmeņiem. Nekad vēl neviens darbs man nebija tā paveicies kā šis, bet man lūza sirds, domājot, ka vajadzēs šķirties no rotas, kuru biju iemīlējis kā nevienu citu. Tu zini, princese mira traģiskā nāvē, nodevīgi noslepkavota. Es dārglietas paturēju un gribētu par goddevības zīmi, kā pateicību nosūtīt Magdalēnai fon Skideri no vajātās bandas. Skideri saņems ne vien taustāmu sava triumfa pierādījumu, bet arī es varēšu paņirgāties par Degrē un viņa palīgiem, kā viņi to ir pelnījuši. Tev vajadzēs viņai rotaslietas aiznest.» Tiklīdz Kardijaks nosauca jūsu vārdu, kundze, man šķita, it kā melns plīvurs būtu nokritis no acīm un atkal atmirdzētu laimīgās agrās bērnības gaišās ainas—spožās, spilgtās krāsās. Manu sirdi pārņēma brīnišķīgs miers, pavīdēja cerību stars, kurā izzuda drūmie tumsas gari. Kardijaks, liekas, ievēroja iespaidu, kādu atstāja uz mani viņa vārdi, un izskaidroja to pēc sava prāta. «Šķiet, mans nodoms ir tev patīkams. Varu atzīties, ka manī kāda iekšēja balss, gluži pretēja tai, kura it kā rijīgs plēsoņa prasa un prasa asiņainus upurus, pavēl šādi rīkoties… Reizēm ar mani notiek kaut kas neizprotams — mani sagrābj savā varā trauksmains nemiers, bailes no kaut kā neiedomājami briesmīga, bieda, kura šausminošā ēna sniedzas šurp no tālās viņpasaules un sagrābj mani savos žņaugos. Tādos brīžos man pat liekas, it kā tas, ko Jaunā zvaigzne likusi man darīt, gulsies kā smaga nasta uz manas nemirstīgās dvēseles, kaut arī tai nav gar to nekādas daļas. Šādā noskaņojumā biju nolēmis" darināt briljantu vainagu svētajai dievmātei svētā Eistāhija baznīcā. Bet, tiklīdz grasījos ķerties pie darba, šīs pašas neizprotamās bailes uzbruka man ar vēl jo lielāku spēku, tad es pavisam atteicos no sava nodoma. Tagad man liekas — ja es nosūtīšu Magdalēnai fon Skideri skaistāko no rotām, kādu jebkad esmu darinājis, tad būšu pazemīgi upurējis pašai tiklībai un žēlsirdībai un izlūdzies sev ietekmīgu aizstāvi…» Kardijaks, visos sīkumos labi zinādams jūsu dzīves apstākļus, godājamā kundze, norādīja man, kādā veidā, kur un arī laiku, kad nododama rota, ko viņš ievietoja greznā lādītē. Es biju sajūsmināts, jo pašas debesis ar noziedzīgā Kardijaka starpniecību norādīja ceļu, kur iespējams glābiņš no elles, kurā es, atstumtais grēcinieks, smaku. Tā es domāju. Gluži pret Kardijaka gribu biju nolēmis tikties ar jums. Annijas Brisones dēls, jūsu audzēknis, bija nodomājis mesties jums pie kājām un jums visu, visu atklāt. Jūs būtu aizkustinājušas neizsakāmās bēdas, kas draudētu nabaga nevainīgajai Madlonai, ja noslēpums nāktu gaismā, un jūsu izcilais, asais prāts droši vien atrastu vajadzīgo līdzekli, kā, saglabājot noslēpumu, darīt galu Kardijaka zemiskajām ļaundarībām. Nejautājiet, kāds būtu šis līdzeklis, es to nezinu… bet, ka jūs būtu Madlonu un mani glābusi, par to mana sirds nešaubījās ne mirkli, tāpat kā nešaubīgi ticu un paļaujos uz svētās dievmātes palīdzību… Jūs zināt, kundze, — manam nodomam tai naktī nebija lemts piepildīties. Es nezaudēju cerību, ka citreiz man laimēsies vairāk. Pēkšņi Kardijaka labā oma pagaisa. Viņš drūmi klimta apkārt, nekustīgi kaut kur vērās, kaut ko neskaidru murmināja, vicināja rokas, kā atvairīdams ienaidnieku, liekas, viņa garu nomāca ļaunas domas. Tā viņš pavadīja veselu rīta cēlienu. Beidzot apsēdās pie darba, īgni pielēca atkal kājās, paraudzījās laukā pa logu, tad izmeta drūmi: «Kaut manu rotu būtu valkājusi Anglijas Henrieta!» Šie vārdi viesa manī šausmas. Tagad es zināju, ka viņa slimais gars bija atkal atbaidošā slepkavības rēga vara, sātana balss atkal atradusi dzirdīgas ausis. Sapratu, ka jūsu dzīvību apdraud sasodītais slepkava. Jūs būtu glābta, ja Kardijaks dabūtu savas dārglietas atpakaļ. Briesmu draudi pieauga ar katru mirkli. Tad es saliku jūs uz Jaunā tilta, izlauzos pie jums līdz karietei, pametu jums zīmīti, kurā lūgšus lūdzu nekavējoties nodot rotas Kardijakam atpakaļ. Velti. Jūs nenācāt. Manas izbailes pieauga līdz izmisumam, kad nākošajā dienā Kardijaks nerunāja ne par ko citu kā par krāšņo rotu, kas naktī viņam rādījusies sapnī… To varēju attiecināt vienīgi uz jūsu dārglietām, un man kļuva skaidrs, ka viņš perina slepkavības nodomu, kuru droši vien apņēmies paveikt jau naktī. Man vajadzēja jūs glābt, lai tas maksātu kaut Kardijaka dzīvību. Tiklīdz Kardijaks kā parasti pēc vakara lūgšanas ieslēdzās istabā, es izkāpu pa logu pagalmā, izlīdu pa eju mūrī un noslēpos netālu ēnā. Pēc neilga laiciņa Kardijaks iznāca un nemanāmi zagās pa ielu prom. Es sekoju. Viņš devās Sankt-Onorē ielas virzienā, man pamira sirds. Pēkšņi Kardijaks vairs nebija redzams. Es nolēmu nostāties pie jūsu namdurvīm. Te, gluži tāpat kā toreiz, kad nejauši kļuvu par slepkavības liecinieku, kaut ko dungādams, mani nemanīdams, tuvojas kāds virsnieks. To pašu brīdi no tumsas izlec melns stāvs un metas tam virsū. Kardijaks. Šo slepkavību es nedrīkstu pieļaut: skaļi kliedzot, ar diviem trim lēcieniem esmu klāt. Nevis virsnieks… Kardijaks gārgdams, nāvīgi ievainots, noslīgst zemē. Virsnieks nomet dunci un, izrāvis zobenu no maksts, nostājas cīņas gatavībā, domādams, ka esmu slepkavas līdzzinātājs, taču, redzēdams, ka es, noliecies pār līķi, neliekos par viņu ne zinis, aši aizsteidzas prom. Kardijaks vēl bija dzīvs. Paņēmu virsnieka nomesto dunci, uzkrāvu Kardijaku sev uz pleciem un ar grūtībām aizstiepu līdz mājām, tad pa slepeno eju augšā darbnīcā… Pārējais jums ir zināms. Jūs redzat, godājamā kundze, mans vienīgais noziegums ir tas, ka neesmu Madlonas tēvu nodevis tiesas iestādēm un tādā veidā darījis galu viņa noziegumiem. Nevienā asins izliešanā es vainīgs neesmu. Nekāda spīdzināšana neiz- vilks no manis noslēpumu par Kardijaka noziegumiem. Es negribu, lai, par spīti augstākajai varai, kas tiklajai meitai noslēpa tēva drausmīgos asiņainos grēkus, pār Madlonu sagrūtu visas pagātnes šausmas, visa viņas dzīve brūkot viņu nogalinātu, negribu, lai vēl tagad šīs pasaules atriebība izrauj līķi no zemes, kas to sedz, lai vēl tagad bende apzīmogo ar kaunu satrunējušās mirstīgās atliekas. Nē!… Mīļotā mani apraudās kā nevainīgi cietušu, laiks remdinās viņas sāpes, bet vaimanas par mīļā tēva drausmīgajiem elles darbiem nebūtu paciešamas.

Olivjē apklusa, bet tad pēkšņi sāka nevaldāmi raudāt, viņš metās Magdalēnai fon Skideri pie kājām:

Jūs ticat, ka es neesmu vainīgs … protams, ticat! Apžēlojieties, pasakiet, kas noticis ar Madlonu!

Skideri pasauca Martinjēru, un pēc īsa brīža Madlona jau apkrita Olivjē ap kaklu.

Nu ir viss labi, ja tu esi te, — es taču zināju, ka šī cildenā dāma tevi izglābs! — Madlona nemitējās atkārtot, un Olivjē, aizmirsis savu bēdīgo likteni, briesmas, kas viņam draudēja, jutās brīvs un svētlaimīgs. Abi aizkustinoši izsūdzēja viens otram, ko izcietuši otra dēļ, apkarņpās no jauna un raudāja aiz laimes, ka satikušies.

Ja Skideri vēl joprojām nebūtu pārliecināta par Olivjē nevainīgumu, tad patlaban viņa par to vairs nešaubītos, redzēdama, kā abi mīlas svētlaimē aizmirsa pasauli, nelaimi un neizsakāmās ciešanas.

Nē! — viņa iesaucās. — Tikai skaidras sirdis spējīgas tik svētlaimīgi aizmirsties!

Logos ielija rītausmas spožā gaisma. Pie durvīm klusi pieklauvēja Degrē un atgādināja, ka ir laiks aizgādāt Olivjē Brisonu atpakaļ, jo vēlāk tas vairs neuzkrītošā veidā nebūšot iespējams. Mīlētājiem vajadzēja šķirties…

Drūmā nojauta, kas nomāca Magdalēnu fon Skideri kopš Brisona ienākšanas viņas mājās pirmo reizi, tagad piepildījās drausmīgā kārtā. Viņas mīļotās Annijas dēls bez vainas iestrēdzis aizdomu muklājā, turklāt tā, ka glābt no kaunpilnas nāves liekas neiespējami. Viņa augstu vērtēja jaunekļa varonību, kurš drīzāk bija ar mieru, nepatiesi apvainots, mirt nekā atklāt noslēpumu, kas Madlonai varētu maksāt dzīvību. Apsvērdama visdažādākās iespējas, viņa nespēja iedomāties, kā lai izrauj nelaimīgo no bargo soģu nagiem. Bet sirds dziļumos bija cieši apņēmusies, lai tas maksātu kādus upurus maksādams, darīt visu un novērst brēcošo netaisnību, kas nupat draudēja notikt… Viņa nomocījās ar visdažādākiem nodomiem un plāniem, reizēm pat fantastiskiem, kurus tikpat ātri, kā iedomājās, atkal atmeta. Arvien vairāk, tikko uzplaucis, atkal izgaisa jebkurš cerību stariņš, un viņa bija tuvu izmisumam. Taču Madlonas bērnišķīgā uzticība un paļāvība, apskaidrība, ar kādu viņa runāja par savu mīļoto, kurš nu drīz vien tiks pilnīgi attaisnots un apskaus viņu, savu sievu, līdz sirds dziļumiem aizkustināja Skideri un iedvesa viņai jaunus spēkus.

Lai tikai kaut ko uzsāktu, Skideri uzrakstīja Larenjī garu vēstuli, kurā pastāstīja, ka Olivjē Brisons viņu pārliecinājis, ka nav vainojams Kardijaka nāvē un vienīgi vīrišķīgās apņemšanās dēļ paņemt kapā līdzi noslēpumu, kuru atklājot varētu iet bojā pats tikumības un nevainības iemiesojums, viņš atsakās nodot tiesas namā liecību, kas viņu atbrīvotu ne vien no aizdomām par Kardijaka noslepkavošanu, bet arī par piederību pie nelietīgās slepkavu bandas. Šo vēstuli Skideri rakstīja ar kvēlu dedzību, ar aizrautīgu daiļrunību, lai tikai iežēlinātu Larenjī cieto sirdi. Pēc dažām stundām Larenjī atsūtīja atbildi, ka viņš gaužām priecājoties, ja Olivjē Brisons esot sevi attaisnojis savas cildenās, augsti cienījamās labvēles acīs. Kas attiecoties uz Olivjē vīrišķīgo apņemšanos paņemt kapā līdzi noslēpumu par nodarījumu, tad viņam esot žēl, ka Chambre ardente nespējot šādu varonību cildināt, gluži otrādi, centīšoties to ar visspēcīgākajiem līdzekļiem lauzt. Trīs dienu laikā viņš cerot atklāt dīvaino noslēpumu, kas laikam izskaidrošot notikušos brīnumdarbus.

Skideri pārāk labi zināja, ko briesmīgais Larenjī domāja ar līdzekļiem, kam vajadzēja lauzt Brisona vīrišķīgo apņemšanos. Tagad bija skaidrs, ka nelaimīgais lemts spīdzināšanas mokām. Nāves bailēs Skideri beidzot iedomājās — lai novilcinātu laiku, derētu pajautāt padomu kādam likumu zinātājam. Tolaik ievērojamākais advokāts Parīzē bija Pjērs Arno dAndiljī. Viņa plašās zināšanas, viņa gudrie prāta slēdzieni bija līdzvērtīgi viņa taisnības izjūtai, godprātībai. Skideri devās pie viņa un izstāstīja visu, cik tas, neatklājot Brisona noslēpumu, bija iespējams. Viņa domāja, ka dAndiljī ar skubu metīsies aizstāvēt nevainīgo Brisonu, bet savā cerībā bija rūgti vīlusies. DAndiljī, mierīgi visu noklausījies, smaidīdams atbildēja ar Bualo vārdiem: «Le vrai peut quelque fois rietre pas vraisemblable.» 1 Viņš pierādīja Skideri, ka Brisonam par ļaunu runājot pārāk smagie pierādījumi, ka Larenjī rīcība nekādā gadījumā neesot nosaucama ne par nežēlīgu, ne pārsteidzīgu, gluži otrādi, tā esot īsti likumīga, jā, lai nenonāktu pretrunā ar tiesneša pienākumiem, viņš pat nevarot citādi rīkoties. DAndiljī nedomājot, ka varētu, lai arī cik veikli aizstāvētu, pasargāt Brisonu no spīdzināšanas. Vienīgi Brisons pats vai nu ar godīgu atzīšanos, vai vismaz sīki aprakstot apstākļus, kādos Kardijaks tika nogalināts, varbūt dotu ieganstu jaunai izmeklēšanas gaitai.

Tad es metīšos pie kājām karalim un lūgšu žēlastību! — iesaucās Magdalēna fon Skideri asaru aizžņaugtā balsī.

Dieva dēļ,»nedariet to! — dAndiljī satraucās. — Pataupiet šo pēdējo līdzekli, ja jūs piemeklētu neveiksme, tad šis ceļš jums būs uz visiem laikiem slēgts. Karalis nemūžam neapžēlos šāda veida noziedznieku, cietusī tauta viņam mestu visrūgtākos pārmetumus acīs. Iespējams, ka Brisons atklās savu noslēpumu vai arī atradīs citādus līdzekļus, kā novērst aizdomas. Tad būtu īstais laiks izlūgties karaļa žēlastību, jo viņš nejautās,

' Taisnība reizēm var būt neticama.

kas tiesā pierādīts vai nav pierādīts, un klausīs tikai savai iekšējai pārliecībai.

Gribot negribot vajadzēja piekrist daudz pieredzējušam d'Andiljī. Dziļi noskumusi, nemitīgi gudrodama un domādama, ko visu svēto vārdā lai iesāk, kā lai glābj nelaimīgo Brisonu, Magdalēna fon Skideri vēl vēlu vakarā sēdēja savā istabā, kad ienāca Martinjēra un pieteica grāfu fon Miosanu, karaliskās gvardes pulkvedi, kuram vajagot steidzīgi runāt ar cienīto kundzi.

Piedodiet, — Miosans militārā pieklājībā palocījās, — ka es jūs tik neparastā un vēlā stundā traucēju. Mēs, karavīri, esam tā paraduši, un turklāt man nav gari jāatvainojas. Esmu atnācis Olivjē Brisona dēļ.

Skideri, nepacietībā degdama drīzāk uzzināt, kas viņam sakāms, iesaucās:

Olivjē Brisons? Nelaimīgākais starp nelaimīgajiem? Kas jums ar viņu?

Tā jau es domāju, — smaidīdams teica Miosans, — pietiks minēt jūsu aizbildināmā vārdu, un man pievērsīsies dzirdīgas ausis. Neviens nešaubās par Brisona' vainu. Es zinu, ka jūs esat citādos uzskatos, kas balstoties vienīgi, kā man teica, uz apsūdzētā apgalvojumiem. Ar mani tas ir savādāk. Neviens nevar būt vairāk par mani pārliecināts, ka Brisons nav vainojams Kardijaka nāvē.

Runājiet, ai, runājiet! — mudināja Skideri aiz sajūsmas mirdzošām acīm.

Es, — Miosans ar uzsvaru sacīja, — tas biju es, kas nodūra veco zeltkaļa meistaru Sankt-Onorē ielā, netālu no jūsu mājām.

Jūs! Dievs tēvs debesīs… jus! — iesaucās Skideri.

Un zvēru jums, — Miosans turpināja, — ka lepojos ar to. Jums jāzina, ka šis Kardijaks bija zemisks, liekulīgs briesmonis, viņš bija tas, kurš naktīs viltīgi uzbruka, laupīja un slepkavoja un tik ilgu laiku prata muļķot sekotājus. Es nezinu pats, kā tas gadījās, ka man pēkšņi radās aizdomas pret veco ļaundari, kad viņš, manāmi satraukts, atnesa manis pasūtīto rotu, sīki iztaujāja, kam šī rota domāta, un kā īsts viltnieks izprašņāja manu kambarsulaini, kādā laikā es mēdzot apciemot zināmo dāmu. Jau sen biju ievērojis, ka visiem nežēlīgā laupītāja noslepkavotajiem upuriem ir viena un tā pati nāvi nesoša brūce. Nopratu, ka slepkava ir ievingrinājies dot triecienu, kas nonāvē acumirklī, un uz to paļaujas. Ja tas neizdotos, tad cīņa būtu līdzvērtīga. Tas ierosināja mani pielietot aizsardzības līdzekli, tik vienkāršu, ka nespēju saprast, kāpēc citi nebija jau sen to iedomājuši un izglābušies no baismīgā slepkavas. Es pavilku zem vestes vieglu bruņukreklu. Kardijaks uzbruka man no mugurpuses. Viņš satvēra mani spēcīgā grābienā, taču labi aprēķinātais dūriens izslīdēja gar metālu. To pašu brīdi es izlocījos un iegrūdu dunci, ko turēju gatavībā, viņam krūtīs.

Un jūs klusējāt, jūs neziņojāt tiesas iestādēm par notikušo? — Magdalēna fon Skideri nesaprata.

Atļaujiet, cienītā kundze, aizrādīt, ka šāds paziņojums ja arī nebūtu mani pazudinājis, tad iejaucis negantā tiesas procesā jau nu gan. Vai tad Larenjī, kurš ikvienā saskata noziedznieku, būtu tieši man noticējis, ja es apsūdzētu slepkavības mēģinājumā visu cildināto Kardijaku, pašu tikumības un godīguma iemiesojumu? Ko tad, ja taisnās tiesas zobens pavērstos pret mani pašu?

Tas nav iespējams! — Skideri iesaucās. — Jūsu izcelšanās, jūsu stāvoklis…

O, — Miosans pārtrauca, — atcerieties taču Luk- semburģas maršalu, kuru tādēļ vien, ka bija iedomājies likt Lesāžai sastādīt horoskopu, turēja aizdomās par in- dēšanu un ietupināja Bastilijā. Nē, zvēru pie svētā Dio- nīsa, ne stundu brīvības, ne mata galiņa nedomāju ziedot zvērīgajam Larenjī, kurš mīļu prātu mums visiem pārkostu rīkles.

Bet tad jau jūs nosūtīsiet nevainīgo Brisonu uz ešafotu? — Skideji viņu pārtrauca.

Nevainīgo? — Miosans pārjautāja. — Vai jūs saucat par nevainīgu ļaundara Kardijaka sabiedroto? Kurš viņam palīdzēja noziegumos? Kurš jau simtiem reižu pelnījis nāves sodu? Nē, lai nu kā, tam pāri netiek darīts, un, ja es jums, godājamā kundze, atklāju īsto notikumu gaitu, tad vienīgi tāpēc, lai jūs, nenododot mani Chambre ardente rokās, tomēr izmantotu manu noslēpumu kaut kādā veidā par labu savam aizbilstamajam.

Skideri, no tiesas sajūsmināta, ka Brisons nav noziegumā vainojams un viņas pārliecība tik izšķirošā brīdī apstiprinājusies, bez liekas kautrības atklāja grāfam, kurš par Kardijaka noziegumu jau zināja, visu patiesību un aicināja līdz pie dAndiljī. Pret solījumu neko neizpaust nolēma visu atklāt viņam, lai tad viņš dod padomu, kas darāms tālāk.

D'Andiljī, noklausījies visu, ko Skideri viņam stāstīja, vēlreiz izjautāja par notikuma sīkākajiem apstākļiem, it īpaši viņš jautāja grāfam Miosanam, vai viņš esot cieši pārliecināts, ka uzbrucējs bijis Kardijaks, un vai viņš Olivjē Brisonā varētu sazīmēt to cilvēku, kurš aiznesis līķi.

Gaišajā mēness naktī es ne vien labi pazinu zeltkali, — paskaidroja Miosans, — bet redzēju pie Larenjī dunci, ar kuru Kardijaks tika nogalināts. Duncis ir mans, tas pazīstams pēc smalki izstrādātā roktura. Stāvēdams tikai viena soļa attālumā no jaunekļa, es ievēroju viņa seju labi, turklāt viņam bija no galvas nokritusi cepure, es viņu katrā ziņā pazītu.

D'Andiljī klusēdams brīdi raudzījās zemē, tad teica:

Nav ko domāt, ka Brisonu varētu parastā ceļā izraut no tiesas nagiem. Madlonas dēļ viņš nevēlas uzdot Kardijaku par laupītāju un slepkavu. Lai tā arī paliek, jo, pat ja viņam izdotos to pierādīt, atklājot slepeno izeju un salaupītos dārgumus, viņu tomēr sodītu ar nāvi par līdzdalību. Tas pats notiktu, ja grāfs Miosans atklātu tiesnešiem, kā patiesībā viss norisinājies ar zeltkali. Vienīgais, pēc kā jācenšas, ir novilcināšana. Grāfs Miosans dodas uz Konsjeržerī, lūdz parādīt viņam Olivjē Brisonu un pazīst viņā to, kurš aiznesa Kardijaka līķi. Viņš steigšus dodas pie Larenjī un saka: «Es redzēju, ka Sankt-Onorē ielā tika nodurts kāds cilvēks, es stāvēju cieši klāt pie līķa, kad pēkšņi kāds pieskrēja, noliecās pār līķi, pamanīja tanī vēl dzīvības pazīmes, pacēla uz pleciem un aiznesa. Šis cilvēks ir Olivjē Brisons.» Šāda liecība būs par iemeslu jaunai pratināšanai un konfrontēšanai ar grāfu Miosanu. Tātad spīdzināšana tiek atlikta un turpinās izmeklēšana. Tad ir īstais laiks griezties pie paša karaļa. Jūsu asais prāts, cienītā kundze, atradīs piemērotu veidu, kā šo uzdevumu veikt vislabāk. Manuprāt, vispareizāk būtu karalim atklāt visu noslēpumu. Grāfa Miosana liecība apstiprinās Brisona teikto. To pašu panāks varbūt Kardijaka mājas slepena pārmeklēšana. Tas viss nevar ietekmēt tiesas spriedumu, bet gan karaļa lēmumu, kas, balstoties uz iekšējām jūtām, prasa apžēlošanu tur, kur tiesnesim jāpiespriež sods.

Grāfs Miosans izpildīja visu tieši tā, kā d'Andiljī bija ieteicis, un viss tiešām notika tā, kā viņš bija paredzējis.

Tagad nu atlika griezties pie karaļa, un tas bija pats grūtākais, jo karalis, uzskatīdams Brisonu par asinskāro laupītāju, kas tik ilgu laiku turējis visu Parīzi baiļu un šausmu varā, juta pret viņu tik nepārvaramu pretīgumu, ka vajadzēja kaut tikai nevilšus sarunā ieminēties par bēdīgi slaveno tiesas procesu — un viņš iedegās nevaldāmās dusmās. Mentenona, uzticīga savam principam — nekad nerunāt ar karali par nepatīkamām lietām, atteicās no jebkādas līdzdalības, tāpēc Brisona liktenis atradās pilnīgi Magdalēnas fon Skideri rokās. Pēc ilgām pārdomām viņa pēkšņi izšķīrās par lēmumu, ko tikpat ātri arī izpildīja. Viņa apģērba smaga melna zīda tērpu, izgreznojās ar Kardijaka krāšņajām rotaslietām, apņēma ap pleciem vieglu melnu šalli un tādā izskatā ieradās Mentenonas apartamentos laikā, kad tur mēdza būt karalis. Svinīgais tērps piešķīra cienījamās dāmas cildenajam augumam tik cēlu majestātiskumu, ka iedvesa bijību pat tam dīkdieņu pūlim, kas paradis galmā vadīt savas dienas vieglprātīgos jokos un smieklos. Visi goddevīgi pašķīra ceļu, un, kad viņa iegāja istabā, pat karalis izbrīnījies piecēlās un nāca viņai pretī. Viņš ievēroja dzirkstam brīnišķīgos kaklarotas un rokassprādžu briljantus un iesaucās:

Varu derēfr, tās ir Kardijaka rotaslietas! — Un tad, pagriezies pret Mentenonu, piebilda ar vēlīgu smaidu: — Vai redzat, marķīze, kā mūsu skaistā līgava sēro pēc sava līgavaiņa?

Ko nu, jūsu augstība, — Skideri uztvēra joku, — vai tad skumju sagrauztai līgavai piedienētos tik spoži izrotāties? Nē, esmu pilnīgi novērsusies no šī zeltkaļa un pat nedomātu par viņu, ja reizēm acu priekšā neuzpeldētu baismīgais skats, kad noslepkavoto aiznesa man cieši garām.

Kā? — jautāja karalis. — Vai tad jūs redzējāt šo nabaga cilvēku?

Skideri īsumā atstāstīja, kā nejauši (vēl viņa nepieminēja Brisonu) atradusies pie Kardijaka mājas, kad tikko bijusi atklāta slepkavība. Viņa aprakstīja Madlonas izmisīgās sāpes, dziļo iespaidu, kādu šis debesu bērns uz viņu atstājis, attēloja, kā, pūlim uzgavilējot, paglābusi nelaimīgo no Degrē rokām. Arvien dzīvāk un dzīvāk viņa uzbūra ainas ar Larenjī, ar Degrē, ar pašu Olivjē Brisonu. Karalis, ko savā varā bija sagrābusi pati virmojošā dzīve, kas mutuļoja Skideri stāstījumā, nemanīja, ka runas pievēršas naidpilnajam ienīstā Brisona tiesas procesam, viņš nespēja ne vārda bilst, tikai reizi pa reizei saviļņojumā un pārsteigumā aizmirsa apslāpēt izbrīnās saucienu. Iekams viņš paguva attapties, satriekts par visu dzirdēto, nespēdams sakārtot domas, — Skideri jau gulēja viņam pie kājām un lūdza žēlastību Olivjē Brisonam.

Ko jūs darāt! — iesaucās karalis, satverdams viņu aiz abām rokām un aicinādams apsēsties. — Jūs pārsteidzat mani dīvainā kārtā! Tas ir satriecoši! Bet kas var galvot, ka Brisona fantastiskais stāsts ir patiess?

Skideri steidzās atbildēt:

Grāfa Miosana liecība … Kardijaka mājas pārmeklēšana .. . iekšēja pārliecība … ak! Madlonas sirdsskaidrība, kas nelaimīgajā Brisonā sastapusi tādu pašu skaidrību!

Karalis patlaban dzīrās kaut ko teikt, bet viņa uzmanību novērsa troksnis pie durvīm. Luvuā, kurš patlaban strādāja blakus telpa, norūpējies raudzījās šurp. Karalis piecēlās un Luvuā pavadībā izgāja no istabas. Tiklab Skideri, kā arī Mentenona uzskatīja šo traucējumu par bīstamu, jo, vienreiz iekritis, karalis sargāsies no līdzīgām lamatām. Bet pēc īsa brīža viņš atgriezās, ašiem soļiem vairākas reizes pagājās šurp un turp pa istabu, tad, salicis rokas uz muguras, nostājās iepretī Skideri un, viņu neuzlūkodams, klusu teica:

Es gribētu redzēt jūsu Madlonu!

Un Skideri:

Ak, jūsu augstība, ar kādu lielu, lielu pagodinājumu jūs aplaimojat nabaga nelaimīgo bērnu … jūsu mājiens vien bija vajadzīgs, lai mazā atrastos pie jūsu kājām.

Un tad tik ātri, cik vien smagais tērps ļāva, viņa steidzās pie durvīm un uzsauca, lai Madlona Kardijaka tūlīt pat nākot — karalis vēloties to redzēt, tad, atgriezusies savā vietā, raudāja un šņukstēja aiz sajūsmas un aizkustinājuma. Skideri bija šādu labvēlību paredzējusi un tāpēc paņēmusi Madlonu līdz; Madlona gaidīja marķīzes kambarjumpravas istabā ar Andiljī īsos vārdos uzrakstīto lūgumu rokā. Pēc brīža viņa jau gulēja karalim pie kājām, nespēdama ne vārda bilst. Bailes, apjukums, bikla godbijība, mīlestība un sāpes bija satraukušas nabaga meiteni tik ļoti, ka asinis sāka ritēt pa dzīslām arvien nevaldāmāk un vaigi iekvēlojās košā sārtumā — acīs mirguļoja skaidras asaru pērles, kas reizi pa reizei noritēja pa zīdainajām skropstām uz gleznajām lilijas zieda baltuma krūtīm. Karali, liekas, satrieca šī eņģelim līdzīgā bērna skaistums. Viņš maigi piecēla meiteni — un šķita, ka nupat noskūpstīs tās roku, ko turēja savējā. Palaidis to vaļā, karalis vērās uz brīnum jauko meiteni miklām acīm, kas liecināja par dziļu iekšēju aizkustinājumu. Mentenona klusiņām pačukstēja Skideri:

Vai mazā neizskatās apbrīnojami līdzīga Valjē- rai? Karalis iegrimis atmiņu burvībā. Jūs esat vinnējusi!

Lai arī cik klusu Mentenona to teica, karalis laikam tomēr bija dzirdējis. Vaigos viņam ielija viegls sārtums, skatiens pārslīdēja pāri Mentenonai, viņš izlasīja Madlonas pasniegto lūgumu un tad laipni un labvēlīgi teica:

Es ticu, mīļais bērns, — tu esi pārliecināta, ka tavs mīļotais Olivjē nav vainīgs, bet paskatīsimies, ko šai jautājumā saka Chambre ardente!

Viegls rokas mājiens — un meitene, asarām plūstot, izgāja no istabas. Skideri iztrūkusies atskārta, ka, tiklīdz Mentenona minēja Valjēras vārdu, pamodinātās atmiņas, kas sākumā likās tik svētīgas, ietekmējušas karaļa lēmumu citā virzienā. Iespējams, ka šai atgādinājumā karalis saskatīja nesmalkjūtīgu mājienu par gatavību upurēt skaistumam stingru taisnības izjūtu vai varbūt karalim gadījās, tāpat kā mēdz būt

sapņos iegrimušajam, — ja viņam skarbi uzsauc, tad vēl tepat ar roku tveramās uzburtās jaukās ainas pagaist kā nebijušas. Var gadīties, ka viņš neredzēja vis savu Valjēru, bet domāja vienīgi par Soeur Louise de la misericorde [1] (Valjēras mūķenes vārds Karmelitu klosterī), kas viņā radīja īgnumu ar savu dievbijību un grēku nožēlošanu… Kas tagad vairs atlika — vienīgi rāmu garu nogaidīt karaļa lēmumu.

Tikmēr bija kļuvusi zināma grāfa Miosana liecība Chambre ardente tiesas vīriem, un, kā jau tas mēdz būt, ka ļaudis viegli pārmetas no vienas galējības otrā, tā arī tagad — to pašu, kuru vēl nesen apkrāva lāstiem kā visnelietīgāko slepkavu un draudēja saraustīt gabalu gabalos, vēl iekams viņš būs sasniedzis ešafotu, nu žēloja kā barbarisko tiesnešu nevainīgu upuri. Tikai tagad Olivjē kaimiņiem atmiņa atgādināja viņa priekšzīmīgo dzīves veidu, lielo mīlestību uz Madlonu, nodošanos ar sirdi un dvēseli darbam, uzticību uņ pieķeršanos vecajam zeltkalim … Bieži ļaudis veseliem bariem salasījās draudošā pūlī Larenjī savrupmājas priekšā, saukdami: «Izdod mums Olivjē Brisonu, viņš nav vainīgs!» — un meta pat akmeņus logos, tā ka Larenjī gribot negribot vajadzēja glābties no saniknotā pūļa ar sardzes vīru palīdzību.

Pagāja vairākas dienas, bet Skideri nezināja gluži neko par Olivjē Brisona tiesas procesu. Izmisusi viņa devās pie Mentenonas, bet marķīze apgalvoja, ka karalis par visu šo gadījumu klusējot un, šķiet, neesot ieteicams viņam to atgādināt. Kad viņa vēl, dīvaini smaidīdama, apjautājās, kā klājoties mazajai Valjērai, tad Skideri vairs nešaubījās, ka sirds dziļumos šī lepnā sieviete ir saīguši par gadījumu, kas jūtīgo karali varētu ievilināt un paņemt viņai svešas un neizprotamas burvestības varā. Tāpēc uz Mentenonu vairs nebija ko cerēt.

Beidzot Skideri izdevās ar d'Andiljī palīdzību uzzināt, ka nesen karalim bijusi gara slepena saruna ar grāfu Miosanu. Tad — ka Bontams, karaļa iemīļotais kambarsulainis un uzticības persona, bijis Konsjeržerī un apspriedies ar Brisonu, un tad vēl — ka tas pats Bontams ar vairākiem cilvēkiem bijis Kardijaka mājās un tur ilgāku laiku kavējies. Apakšējā stāva apdzīvotājs Klods PatrI apgalvoja, ka cauru nakti ņēmušies viņam virs galvas un neesot šaubu, ka tur bijis arī Olivjē, jo viņš esot tā balsi labi atšķīris. Tātad tik daudz bija skaidrs, ka pats karalis licis izmeklēt un izsekot notikuma gaitai, tikai nebija saprotama ilgā vilcināšanās pieņemt lēmumu. Jādomā, Larenjī darīja visu, lai neizlaistu no saviem nagiem upuri, kas viņam draudēja izsprukt. Tas iznīcināja jebkuru cerības staru jau pašā iedīglī.

Bija pagājis gandrīz viens mēnesis, kad Mentenona lika paziņot Skideri, ka šovakar karalis vēlas viņu redzēt marķīzes apartamentos.

Skideri sirds nevaldāmi dauzījās, viņa zināja, ka tagad izšķiras Brisona liktenis. Viņa to pateica nabaga Madlonai, kas citu pēc citas raidīja lūgšanas visiem svētajiem pēc kārtas, lai taču iedveš karalim pārliecību, ka Olivjē nav vainīgs.

Un tomēr tā vien šķita, ka viņa augstība būtu visu šo gadījumu aizmirsis, jo, kā parasti laipni tērzēdams ar Mentenonu un Skideri, viņš ne ar vārdu nepieminēja nabaga Brisonu. Beidzot ieradās Bontams, tuvojās karalim un pateica kaut ko tik klusu, ka abas dāmas neko nespēja sadzirdēt. Skideri nodrebēja. Te karalis piecēlās, piegāja pie Skideri un, acīm starojot, teica:

Vēlu laimes, cienītā kundze! Jūsu aizbilstamais Olivjē Brisons ir brīvs!

Skideri sāka plūst asaras, nespēdama ne vārda bilst, viņa dzīrās nosligt karalim pie kājām. Tas aizkavēja viņu, sacīdams: »

Ko nu, cienītā, jums vajadzētu būt advokātam parlamentā un aizstāvēt manas intereses, jo, zvēru pie svētā Dionīsa, nav zemes virsū tāda, kas spētu pretoties jūsu daiļrunībai. Kaut gan, — viņš piebilda nopietnākā balsī, — tam, ko savā aizsardzībā ņem pati tikumība, nav jābaidās ne no kādas ļaunprātīgas apsūdzības, ne no Chambre ardente, ne no kāda tiesas nama zemes virsū!

Tagad beidzot Skideri atguva valodu, kas izplūda

dedzīgos pateicības vārdos. Karalis viņu pārtrauca, sacīdams, ka mājās viņu sagaidot daudz kvēlāka pateicība, nekā viņš to varētu prasīt, jo droši vien šai brīdī laimīgais Olivjē apskaujot savu Madlonu.

Bontams, — karalis beigās piebilda, — izmaksās jums tūkstoš luidoru, tos nododiet no manis meitenei pūra tiesai. Lai prec savu Brisonu, kurš šādu laimi nemaz nav pelnījis, bet tad lai abi brauc no Parīzes prom. Tāda ir mana griba.

Mājās Martinjēra teciņus steidzās pretī Skideri, no viņas neatpalika Batists, abiem sejas laimē staroja, abi līksmoja, skaļi sauca:

Viņš ir te! Ir brīvs! … Ai, mūsu mīļie bērni! …

Laimīgais pāris metās Skideri pie kājām.

O, es taču zināju, ka jūs, vienīgi jūs izglābsiet manu dzīves draugu! — gavilēja Madlona.

Ai, ticība jums, mana māt, bija manā sirdī nesatricināma, — apgalvoja Olivjē, un abi skūpstīja cildenajai dāmai rokas un lēja karstas asaras. Tad atkal abi apkampās, apliecinādami, ka šī brīža neizsakāmā svētlaime atsverot visas pagājušo dienu neizsakāmās ciešanas, un zvērēja nešķirties līdz pašai nāves stundai.

Pēc dažām dienām viņi saņēma priestera svētību. Ja arī tā nebūtu bijusi karaļa vēlēšanās, Brisons tomēr nepaliktu Parīzē, kur viņam viss ik uz soļa atgādināja drausmīgo laiku ar Kardijaka zvērībām, kur nejauši varētu nākt gaismā briesmīgais noslēpums, kas tagad jau bija zināms vairākiem cilvēkiem, un tā uz visiem laikiem satraukt viņa laimīgās dzīves dienas. Tūlīt pēc kāzām jaunais pāris, Skideri laba vēlējumu pavadīts, devās uz Zenēvu. Bagātīgi apveltīti ar Madlonas līgavas pūru — turklāt Olivjē izcilā amata meistarība un godīga pilsoņa stāja nodrošināja viņiem tur laimīgas, -bezrūpīgas mūža dienas. Olivjē piepildījās cerības, kas viņa tēvu bija maldinājušas līdz pašai kapa malai.

Gadu pēc Brisona aizceļošanas tika publicēts paziņojums, ko parakstīja Parīzes arhibīskaps Arluā de Šo- valons un parlamenta advokāts Pjērs Arno dAndiljī, ar šādu saturu: kāds grēkus nožēlojošs grēcinieks slepenā grēksūdzē nodevis baznīcai salaupītas dārglietu un dārgakmeņu bagātības. Katrs, kam līdz tūkstoš sešsimt astoņdesmitā gada beigām, it īpaši uzbrūkot naktī uz ielas, nolaupītas dārglietas, lai piesakoties pie d'Andiljī, tur saņemšot nolaupīto mantu, ja tās apraksts pilnībā sakritīšot ar kādu no atrastajām dārglietām un arī citādi neradīšoties nekādas šaubas par prasības atbilstību likumībai. Daudzi, kas Kardijaka sarakstā bija minēti nevis kā nogalināti, bet apdullināti ar dūres sitienu, cits pēc cita ieradās pie parlamenta advokāta un sev par lielu pārsteigumu atguva nolaupītās rotaslietas. Pārējais tika nodots sv. Eistāhija baznīcas ziņā.

LAIMĒTĀ LĪGAVA

STĀSTS, KURĀ NORISINĀS VAIRĀKI GLUŽI NEIEDOMĀJAMI NOTIKUMI

Pirmā nodala,

kurā būs runa par līgavām, kāzām, kancelelas slepenajiem sekretā riem, turnīriem, raganu tiesām, burvjiem, velniem un citām jaukām parādībām.

RUdens ekvinokcijas naktī kancelejas slepenais sekretārs Tusmanis atgriezās mājās, Špandavas ielā, no kafejnīcas, kur viņš mēdza ik vakarus pavadīt pāris stundu. Lai kancelejas slepenais sekretārs darītu ko darīdams, viņš bija precīzs un noteikts. Tā viņš bija paradis tieši tad, kad Marijas un Nikolaja baznīcu torņos pulksteņi sita vienpadsmit, vilkt nost svārkus un zābakus un, iešļūcot ērtajās tupelēs līdz ar pēdējo dārdošo zvana sitienu, vilkt pār ausīm naktscepuri.

Lai šodien nenokavētos, jo tuvojās jau vienpadsmitiem, viņš patlaban grasījās ašā solī (to gandrīz varētu nosaukt par veiklu lēcienu) nogriezties no Kēniga ielas Špandavas ielā, kad turpat līdzās izdzirda dīvainu klaudzināšanu un palika kā sastindzis stāvam.

Spilgtajā lukturu gaismā viņš saskatīja lejā pie vecā rātsnama torņa gara auguma kalsnu cilvēku tumšā mētelī, kurš spēcīgi un arvien spēcīgāk klauvēja pie

noslēgtajām tirgotāja Varnaca veikala durvīm, aiz kurām, kā zināms, glabājās dzelzslietas, tad, gabaliņu pakāpies atpakaļ, dziļi nopūtās un raudzījās augšup uz torņa ļodzīgajiem logiem.

Godājamais kungs, — kancelejas slepenais sekretārs labsirdīgi vērsās pie svešā, — godājamais kungs, jūs maldāties, tur augšā tornī nav nevienas dzīvas dvēseles, ja nu — tad dažas žurkas, peles, varbūt kāda maza pūcīte. Ja vēlaties iegūt pie Varnaca kunga kaut ko no viņa lieliskajām dzelzs vai tērauda precēm, tad jums vajadzēs papūlēties atnākt rīt atkal.

Cienījamais Tusmaņa kungs …

Kopš vairākiem gadiem kancelejas slepenais sekretārs, — Tusmanis neviļus pārtrauca svešo, lai gan mazliet samulsa, ka tas viņu pazīst. Taču svešais nepievērsa šim apstāklim nekādu uzmanību un uzsāka no jauna:

Cienījamais Tusmaņa kungs, jums labpatīk galīgi un pilnīgi aplam kļūdīties attiecībā uz manu pasākumu šeit. Man nav vajadzīgas ne dzelzs, ne tērauda preces, man nav arī nekādu darīšanu ar Varnaca kungu. Šodien ir rudens ekvinokcija un es gribu redzēt līgavu. Viņa ir jau sadzirdējusi manu ilgu pilno klauvēšanu, manas mīlas nopūtas un tūlīt parādīsies augšā pie loga.

Dobjajā balss noskaņā, kādā šis cilvēks runāja, bija dzirdams kaut kas svinīgs, pat spokaini noslēpumains, kancelejas slepenajam sekretāram pārskrēja pār muguru auksti drebuļi. Marijas baznīcas tornī iedārdējās pirmais vienpadsmitās stundas sitiens, un to pašu brīdi rātsnama tornī iešķindējās un iebrikšķējās izļodzītais logs un tanī parādījās sievietes tēls. Kad laternu gaisma skāra viņas seju, Tusmanis žēli ievaimanājās:

Augstais dievs debesīs, lai visi labie gari stāv man klāt, ko tas nozīmē?

Ar pēdējo pulksteņa sitienu un tātad brīdī, kad Tus- manim vajadzēja kā citkārt vilkt pār ausīm naktscepuri, parādība izgaisa.

Tā vien šķita, ka dīvainais māņu tēls satriecis kancelejas sekretāru līdz sirds dziļumiem. Viņš vaidēja, nopūtās un, nenovērsdams acu no loga, murmināja:

Tusman, Tusman, kancelejas slepenais sekre- tār! … Attopies, nedrīkst sajukt prātā, mīļais!… Neļauj, sirsniņ, sātanam sevi apmuļķot!

Tā liekas, — svešinieks ierunājās, — ka redzētais jūs ļoti satraucis, labais Tusmaņa kungs? Es gribēju vienīgi paraudzīties uz līgavu, bet vai jums, godājamais, ir vēl kaut kas atklājies?

Lūdzu, ļoti lūdzu, — Tusmanis činkstēja, — vai jūs man neatstātu manu pieticīgo titulu, esmu kancelejas slepenais sekretārs un, proti, šobrīd gaužām apdullis, jā, gandrīz vai jēgu zaudējis. Pazemīgi lūdzu, cienījamais kungs, ja es pats jūs pienācīgi negodāju, tad tas diemžēl notiek tikai aiz pilnīgas neziņas par jūsu cienījamo personu, domāju uzrunāt jūs par «sle- penpadomnieka kungu», jo mūsu mīļajā Berlīnē tos var sastapt vai ik uz soļa, tāpēc ar šo titulu reti kad var kļūdīties. Tātad, lūdzu, slepenpadomnieka kungs, neturiet mani vairs ilgāk neziņā — kādu īsti līgavu jums bija padomā skatīt šai baisajā nakts stundā?

Jocīgs cilvēks jūs esat ar visiem saviem tituliem, ar dienesta pakāpēm, — paaugstinātā balsī ierunājās svešais. — Ja slepenais padomnieks ir tas, kurš zina dažu labu noslēpumu un līdztekus prot sniegt derīgu padomu, tad es ar pilnām tiesībām drīkstu tā saukties. Jābrīnās, ka tāds lietpratējs senu rakstu un retu rokrakstu jomā, kāds esat jūs, cienījamais kancelejas slepenais sekretār, nezina, ka tad, ja kāds, kura prāts šai jautājumā ir apgaismots — saprotiet! — apgaismots, pulksten vienpadsmitos ekvinokcijas naktī šeit lejā pie durvīm vai arī pie torņa mūra pieklauvē, tad viņam augšā logā parādās meitene, kurai lemts līdz pavasara ekvinokcijai tapt par laimīgāko līgavu Berlīnē.

Slepenpadomnieka kungs! — Tusmanis iesaucās, pēkšņi sajūsmināts un aplaimots par kaut ko. Augsti godājamais slepenpadomnieka kungs, vai tiešām tā varētu būt taisnība?

Kā tad citādi, — svešais apstiprināja. — Bet ko mēs te stāvam uz ielas. Jūs tikpat esat nokavējis savu gulētiešanas laiku, tāpēc dosimies tik taisnā ceļā uz vīna pagrabiņu Aleksandra laukumā. Tādēļ vien, lai es varētu jums, ja vēlaties, sīkāk pastāstīt par līgavu un jūs no jauna atgūtu dvēseles mieru, kuru, nevaru pats lāgā saprast, kāpēc, esat pilnīgi zaudējis .,.

Kancelejas slepenais sekretārs bija visai atturīgs vīrs. Vienīgā izklaidēšanās, kā jau minēts, kuru viņš sev atļāvās, bija ik vakarus pāris stundu pavadīt kafejnīcā, kur pie kausa laba alus pārlapoja politiskas brošūras, laikrakstus, kā arī cītīgi lasīja līdzpaņemtās grāmatas. Vīnu viņš nedzēra tikpat kā nemaz, tikai svētdienās pēc sprediķa reizēm mēdza kādā vīna pagrabiņā pamalkot glāzi malagas, klāt piekožot sausiņu. Nakts uzdzīves viņu parasti biedēja, tāpēc likās neticami, ka viņš nepretodamies, pat neiebilzdams ne ar vārdu, ļāva sevi vest līdzi svešajam, kurš sparīgiem, nakts klusumā dārdošiem soļiem steidzās prom uz Aleksandra laukumu.

Kad abi iegāja vīna pagrabiņā, tur vientuļi pie galdiņa sēdēja vairs tikai viens pats vīrietis un sūca no lielas glāzes reinvīnu. Dziļas rievas viņa sejā liecināja par cienījamu vecumu. Viņam bija ass, caururbjošs skatiens, un vienīgi pēc varenās bārdas varēja secināt, ka tas ir seniem paradumiem un tradīcijām uzticīgs ebrejs. Turklāt viņā bija stipri manāma vecfranču ģērbšanās maniere — apmēram tā, kā mēdza ģērbties tūkstoš septiņsimt divdesmitajos trīsdesmitajos gados, laikam tāpēc arī radās iespaids, ka šis vīrs izniris no sen pagājušiem laikiem.

Bet vēl dīvaināks likās svešinieks, ko savā ceļā bija sastapis Tusmanis.

Liela auguma, kalsns, bet spēcīgs, labi attīstītiem muskuļiem, gadu piecdesmit vecs. Viņš droši vien bijis kādreiz pat skaists, arī vēl tagad lielās acis zem melnajām, kuplajām uzacīm zalgoja ar jauneklīgu degsmi, augsta, atklāta piere, spēcīgi veidots ērgļa deguns, smalka mutes lmija, apaļīgs zods, taču — lai gan svārki un bikses bija pašūti atbilstoši jaunlaiku prasībām, apmetnis, mētelis un berete savukārt pēc sešpadsmitā gadsimta beigu modes — ar to vēl šis vīrs neatšķirtos starp simtiem citu, atšķīrās, jādomā, svešinieks ar savdabīgo, kā no dziļas nakts tumsības spīgojošo skatienu, dobjo balsi, visu savu būtību, kas bija krasā pretstatā tā laika pierastajai kārtībai, varbūt arī ar to, ka viņa tuvumā katru sagrāba neizprotams satraukums, gandrīz baisa nojausma.

Svešinieks pamāja kā senam paziņam vecajam vīram, kas sēdēja pie galda.

Tiekamies pēc ilga laika atkal, — viņš uzsauca, — vai esat vēl arvien pie labas veselības?

Kā redzat, — vecais īgni norūca, — sveiks un vesels, īstajā laikā klāt kā saukts, stiepjos un raujos, ja vajadzīgs!

Paskatīsimies, paskatīsimies, — svešais skaļi iesmējās un pasūtīja puisim, kas apkalpoja, pudeli visvecākā franču vīna, kāds vien pagrabiņā atrodams.

Augsti godājamais slepenpadomnieka kungs! — bikli uzsāka Tusmanis.

Taču svešinieks viņu aši pārtrauca:

Labais Tusmaņa kungs, atmetīsim tagad visus titulus. Ne es esmu slepenpadomnieks, ne kancelejas slepenais sekretārs, bet pavisam necili un vienkārši — esmu mākslinieks, kas darbojas ar cēliem metāliem un dārgakmeņiem, mans vārds ir Leonhards.

Tātad jūs esat zeltkalis, juvelieris, — Tusmanis nomurmināja. Viņš tagad arī iedomāja, ka, jau uzmetot acis vien svešiniekam apgaismotajā vīna pagrabiņā, vajadzēja saprast, ka tas nevar būt nekāds kārtīgs slepenpadomnieks, jo valkāja vecvācu mēteli, apmetni un bereti, kādus parasti slepenpadomnieki nemēdz valkāt.

Abi, Leonhards un Tusmanis, apsēdās pie galdiņa līdzās vecajam, kurš viņus sveicināja, ņirdzīgi pasmīnēdams.

Pēc tam kad Tusmanis, neatlaidīgi Leonharda mudināts, izdzēra dažas glāzes stiprā vīna, viņa bālie vaigi piesarka; raudzīdamies kaut kur tālē, omulīgi sūkdams vīnu, viņš labsirdīgi smaidīja un vīpsnāja, it kā gar acīm aizslīdētu vistīkamākās ainas.

Nu, un tagad, — uzsāka Leonhards, — sakiet man, godājamais Tusmaņa kungs, atklāti, kāpēc jūs tik sa- yādi uzvedāties, kad torņa logā parādījās līgava, un kas patlaban tik ļoti pārņēmis savā varā jūsu domas. Mēs esam, ticat vai ne, seni draugi un paziņas, un no šī vecā vīra jums nav jākautrējas.

Ak dievs, — attrauca kancelejas slepenais sekretārs, — ak dievs, augsti godājamais profesor — ļaujiet man sevi tā titulēt, jo man nav šaubu, ka esat izcils mākslinieks, tāpēc jūs ar pilnām tiesībām varētu būt mākslas akadēmijā profesors … Tātad! Augsti godājamais profesor, vai tad es spētu klusēt? Ja sirds pilna, tā plūst pāri! Esmu, kā mēdz teikt, līgavaiņa kārtā iekāpis un domāju uz pavasara ekvinokcijas dienu pārvest mājās laimīgu līgaviņu. Kā tad lai man nebūtu karsts pār kauliem skrējis, kad jums, godājamais profesora kungs, labpatika man parādīt laimīgu līgavu?

Ko? — kancelejas slepeno sekretāru pārtrauca veča čerkstošā, ķērcošā balss. — Ko? Jūs gribat precēties? Jūs taču esat pārāk vecs un turklāt tik neglīts kā paviāns!

Tusmanis tik ļoti satrūkās par vecā ebreja nedzirdēto rupjību, ka nespēja ne vārda izteikt.

Mīļais Tusmaņa kungs, neņemiet vecajam skarbos vārdus ļaunā, — Leonhards mierināja, — viņš nedomā tik traki, kā izklausās. Atklāti sakot, jāatzīstas, arī man radās domas, vai neesat mazliet par vēlu izlēmuši precēties, jo, liekas, jums daudz netrūkst no piecdesmit.

Devītajā oktobri, svētā Dionīsa dienā, man paliks četrdesmit astoņi gadi, — Tusmanis, nedaudz aizskarts, iebilda.

Lai nu būtu kā būdams, — Leonhards pārtrauca viņu, — nav jau par gadiem vien runa. Līdz šim jūs dzīvojāt vienkāršu, vientuļu vecpuiša dzīvi, sievietes nepazīstat, netiksiet nekādā galā.

Kas tur ko tikt, ko netikt, — Tusmanis neļāva zeltkalim pabeigt, — tad nu gan jūs, cienījamais profesora kungs, uzskatāt mani par gaužām neaptēstu un vieglprātīgu, ja domājat, ka būtu spējīgs kaut ko uzsākt bez apdoma. Katru soli, ko speru, es apsveru un pārlieku, kā nākas, un, kad jutu, ka mani skārusi nerātnā dieva, ko senatnē dēvēja par Kupidonu, mīlestības bulta, kā tad citādi — es visas savas domas un jūtas tam vien veltīju, lai pienācīgi sagatavotos šim stāvoklim! Vai tad tāds, kurš gatavojas smagam eksāmenam, cītīgi nestudēs visas zinātnes, kurās tiks pārbaudīts? Tad nu tā, godājamais profesora kungs, manas laulības ir eksāmens, kuram es pienācīgi gatavojos, un cerams, ka spēšu to izturēt. Redziet, godājamais, šo mazo grāmatiņu, kuru es, kopš esmu nodomājis iemīlēties un apprecēties, pastāvīgi turu sev klāt un nepārtraukti studēju, — paskatieties un pārliecinieties, ka es ķēros pie pasākuma ar prātu un pienācīgi sagatavojies, nekādā gadījumā nekas no pieredzes trūkuma nebūs manāms, kaut gan, atzīšos, līdz šim ar sieviešiem man nekādu darīšanu nav bijis.

To sakot, kancelejas slepenais sekretārs izvilka no kabatas mazu pergamenta vākos iesietu grāmatu, atšķīra titullapu, kur bija rakstīti šādi vārdi:

«īss politiskas gudrības padomdevējs, kā jebkurā sabiedrībā pašam sev un citiem izlīdzēt ar padomu un tikt pie veiklas uzvedības. Visiem, kas domā sevi gudrus esam vai arī vēlas pie gudrības tikt, lielā mērā nepieciešams un visādā ziņā noderīgs. Tulkojis no latīņu valodas Tomasiusa kungs. Klāt sīks satura rādītājs. Frankfurte un Leipciga. Izdevniecība «Johans Grosens un mantinieki». 1710.»

— Ņemiet vērā, — Tusmanis atgādināja ar saldu smaidu, — kā cienījamais autors nepārprotami izsakās septītajā nodaļā, sestajā paragrāfā, kur runa ir par precēšanos un ģimenes galvas gudrību:

«Vispirms nevajag ar to steigties. Tas, kurš precas pienācīgos pusmūža gados, būs gudrāks, jo būs krietni lielāks zinātājs. Pāragras laulības slēdz tikai nekaunīgi vai ļaunprātīgi ļaudis un līdz ar to izšķiež savus miesīgos un garīgos spēkus. Pusmūžs vīrietim, protama lieta, nav jaunības plaukums, taču jaunībai nav jābeidzas citādi kā vien reizē ar to.»

Un tad, runājot par personas izvēli, ko nodomāts mīlēt un precēt, nepārspējamais Tomasiuss devītajā paragrāfā izsakās šādi:

«Drošākais ir vidusceļš, nav jāizvēlas ne pārāk skaista, ne neglīta, ne gaužām bagāta, ne arīdzan nabaga, ne dižciltīga, ne arī zemas kārtas, bet tāda, kas ir mums līdzīgas izcelsmes, un tādā pašā kārtā arī visās pārējās īpašībās allaž labākais būs vidusceļš.»

Tā es arī darīju un, sekojot Tomasiusa kunga padomam, ko viņš sniedz septiņpadsmitajā paragrāfā, ne vienreiz vien iesaistīju sarunā piemīlīgo personu, ko biju izraudzījies par savas mīlestības objektu, jo, nomaskējot kļūdas un visādi izliekoties labākai, iespējams katru apvest ap stūri, bet biežākā sarunā nav iespējams ilgi kaut ko turēt apslēptu.

Bet augsti godājamais Tusmaņa kungs, — iebilda zeltkalis, — tieši šādās tikšanās vai — kā jums to labpatīk saukt — sieviešu iesaistīšanā sarunā nepieciešama ilga pieredze un prakse, lai izvairītos no nekaunīgas šmaukšanas.

Arī šai ziņā man izpalīdz visuzinātājs Tomasiuss,— paskaidroja Tusmanis, — pienācīgi pamācīdams, kā izkārtojama saprātīga, patīkama saruna un cik atjautīgi, tērzējot ar dāmām, iespējams galantā veidā iespraust kādu joku. Bet arī jokus, saka mans autors piektajā nodaļā, jābārsta tikpat piesardzīgi, kā pavārs bārsta sāli, jā, arī ar dzēlīgiem teicieniem nevajag kā ar ieroci apdraudēt citus, bet pielietot vienīgi pašaizsardzībai, tāpat kā ezis mēdz aizsargāties ar saviem dzeloņiem. Saprātīgam cilvēkam vajag gandrīz vairāk vērot sarunu biedres sejas izteiksmi nekā uzmanīt teiktos vārdus, jo bieži vien tas, ko dažs sarunā apslēpj, atklājas sejas izteiksmē, lielāko tiesu nevis vārdi, bet visa izturēšanās pauž vai nu draudzīgu, vai naidīgu jūtu mošanos.

Es jau manu, ka jūs neesat ar pliku roku ņemams, pret visu nodrošinājies un bruņojies. Varu derēt, ka ar savu izturēšanos esat izraudzītās dāmas mīlestību iekarojis visā pilnībā, — zeltkalis sacīja.

Cenšos, sekodams Tomasiusa padomam, goddevīgi un laipni pakalpot, jo tas ir tiklab dabiskākais mīlestības pierādījums, kā arī dabiskākā rīcība un veids pamodināt pretmīlestību, gluži tāpat kā žāvas spēj pielipt veselai sabiedrībai. Tomēr jāsaka — goddevības parādīšanā es nešauju pār strīpu, jo neaizmirstu, kā to māca Tomasiuss, ka sievietes nav ne eņģeļi, ne velni, bet parasti cilvēki un, proti, pēc gara un miesas uzbūves vājāki radījumi par mums, ko pietiekami pierāda atšķirība no vīriešu dzimuma.

Lai jupis jūs parauj! — sašutumā iesaucās vecais ebrejs. — Maļat vienā malšanā tukšas blēņas un bojājat man labsajūtu atpūtas brīdī, ko biju nodomājis te pavadīt pēc krietni paveikta darba.

Vai jūs klusēsiet! — uzsauca zeltkalis. — Esiet priecīgs, ka mēs jūs šeit paciešam, jūs ar savu rupjo uzvedību neesat te nekāds patīkams apmeklētājs, īstenība tādu vajadzētu mest laukā… Neliecieties, godājamais Tusmaņa kungs, par veco ne zinis. Jūs cildināt vecos laikus, mīlat Tomasiusu; par sevi man jāsaka: es kāpjos vēl tālāk atpakaļ, jo atzīstu vienīgi to laikmetu, kurš, kā jūs redzat, daļēji ietekmējis arī manu ārieni. Jā, godājamais, nav vārdam vietas, tas laiks bija varenāks par tagadējo, un jaukā burvestība, ko jūs šodien redzējāt vecajā rātsnama tornī, arī cēlusies toreiz.

Kā tas izskaidrojams, augsti godājamais profesora kungs? — jautāja kancelejas slepenais sekretārs.

Ai, tos laikus rātsnamā bieži tika svinētas jautras kāzas un tās izskatījās mazliet citādas nekā mūsdienās … Nu, toreiz daža laba laimīga līgava pavērās laukā pa logu — tīkama parādība, jo vēl mūsdienās gaisīgs seno laiku tēls pareģo to, kas gaidāms mums. Vispār

•nan jāatzīst, ka tos laikus mūsu Berlīne izskatījās daudz līksmāka un dzīvāka nekā tagad, kad viss notiek pēc viena un tā paša šablona un jau pati garlaikošanās kļūst par zināma veida izpriecu. Toreiz gan bija svētki, toreiz arī prata svētkus svinēt. Ja atceras kaut vai to, kā tūkstoš piecsimt astoņdesmit pirmajā gadā Lieldienu gavēnī Saksijas kūrfirstu Augustu, viņa sievu un dēlu Kristiānu vietējie dižciltīgie krāšņi un svinīgi sagaidīja Ķelnē turpat vai ar simt zirgiem. Un abu pilsētu — Berlīnes un Ķelnes iedzīvotāji, arī špandavieši stāvēja pilnā apbruņojumā abpus ceļa no Kepenikas vārtiem līdz pat pilij. Nākošajā dienā notika krāšņas zirgu skriešanās sacīkstes, kurās piedalījās Saksijas kūrfirsts un Barbi: jas grāfs Josts kopā ar vairākiem dižciltīgajiem, visi zelta tērpos, augstās zelta ķiverēs, plecus, elkoņus un ceļgalus sedza bruņas — zelta lauvas galvas, rokas un kājas bija ieģērbtas miesas krāsas zīdā, it kā tās būtu kailas — kā mēdz gleznot pagānu kaujiniekus. Dziedātāju un spēlētāji bija paslēpti Noasa zelta šķirstā, bet virs tā novietots mazs zēns, arī ietērpts miesas krāsas zīdā, «ir spārniem, bultām, stopu un aizsietām acīm, kā parasti attēlo Kupidonu. Divi citi zēni, izrotāti strausa spalvām, apzeltītām acīm un knābīšiem kā baložiem, vadāja šķirstu, kurā, tiklīdz firsts bija jājis un trāpījis mērķī, atskanēja mūzika. Līdz ar to no Noasa šķirsta izlaida dažus baložus, no kuriem viens uzsēdās uz mūsu

cienījamā valdnieka kūrfirsta sabuļādas smailās cepures, sasita spārnus un nodziedāja kādu svešzemju āriju it jauki un nesalīdzināmi skaistāk, nekā septiņdesmit gadus vēlāk mēdza dziedāt mūsu galma dziedātājs Bernhards Paskvino Grosso no Mantujas, kaut arī ne tik piemīlīgi kā mūsu laikos teātra dziedātājas, kas, protams, kalpodamas mākslai, atrod labāku vietu nekā minētais balodītis. Tad sekoja kājāmgājēju turnīrs, uz kuru Saksijas kūrfirsts un Barbijas grāfs devās kuģī, kas bija apvilkts ar dzeltenu un melnu drēbi un kam bija zeltīta tafta buras. Kūrfirstam aiz muguras sēdēja mazais zēns, kas iepriekšējā dienā bija Kupidons bijis, tagad viņam bija gara, sirma bārda, ģērbies garos, raibos svārkos un smailā dzelteni melnā cepurē. Līdzīgi bija ģērbušies dziedātāji un spēlētāji. Bet visapkārt kuģim lēkāja un grozījās daudzi dižciltīgie ar zivs astēm un galvām, tur bija laši, siļķes un citas jautras zivteles, un tas viss izskatījās gaužām pievilcīgi. Vakarā, pulksten desmitos, notika burvīga uguņošana, vairāki tūkstoši šāviņu veidoja četrstūrainu cietoksni, pārpilnu ar karavīriem, tie visi šaudījās, uguņošanas meistari dzina daždažādus jokus — karavīri cirta, paukojās, ar drausmīgu šņākoņu un sprakšķiem gaisā pašķīda ugunīgi zirgi un jātnieki, neredzēti putni un zvēri. Uguņošana ilga stundas divas.

Klausoties zeltkaļa stāstā, kancelejas slepenais padomnieks dzīvoja ar visu sirdi līdz, līksmoja un labpatikā smalkā balsī jūsmoja:

Tad nu gan! … Ha!… Ei…

Viņš smaidīja, berzēja rokas, grozījās uz krēsla šurp un turp un citu pēc citas tukšoja vīna glāzes.

Godājamais profesora kungs! — viņš beidzot iesaucās spiedzīgā balsī, kas liecināja par augstāko prieka izpausmi. — Godājamais, mīļais, labais profesora kungs, cik burvīgi notikumi, un jūs stāstījāt par tiem tik dzīvi, it kā pats būtu tur bijis!

Jocīgi, kāpēc tad lai es nebūtu tur bijis?

Tusmanis, nesapratis dīvaino vārdu jēgu, nupat grasījās vēl jautāt, bet tobrīd ierunājās īgnais vecis:

Neaizmirstiet pastāstīt par vislīksmākajiem svētkiem — kā berlīniešus priecēja tos laikus, ko jūs tik ļoti cildināt. Kā Jaunā tirgus laukumā kūpēja sārti un

lija nelaimīgo upuru asinis, nežēlīgi spīdzinātie atzinās visā, ko vien ārprāta smadzenes, stulba māņticība spēj izdomāt.

A, — Tusmanis iejaucās sarunā, — jūs, godājamais kungs, protams, runājat par apkaunojošiem raganu un burvju procesiem, kādi senāk notika. Jā, tas bija nelāga, mūsu apgaismība tam darīja galu.

Zeltkalis pameta dīvainu skatienu te uz veco, te uz Tusmani un tad, noslēpumaini smaidīdams, jautāja Tus- manim:

Vai zināt atgadījumu ar naudas ebreju Lipoldu, kā viņam izgāja tūkstoš piecsimt septiņdesmit otrajā gadā?

Iekams Tusmanis paguva atbildēt, zeltkalis jau sāka stāstīt:

Ebreju Lipoldu apvainoja liela apmēra krāpšanās un nodevīgās blēdībās, kaut gan viņš bija ieguvis kūrfirsta uzticību un pārzināja visu valsts naudas saimniecību, ja vien radās vajadzība, prata nekavējoties izlīdzēt ar ievērojamām naudas summām. Vai nu viņš mācēja veiksmīgi attaisnoties, vai arī viņam bija citi līdzekļi, kā sevi nomazgāt baltu kūrfirsta acīs, jeb vai viņš zināja, kā toreiz mēdza teikt, ar kādu sudrabu apvārdot tos, kurus valdnieks uzklausīja, bet bija paredzams, ka viņu kā nepatiesi apvainotu atbrīvos; vēl tikai nelielajā mājiņā Štralovas ielā Lipoldu uzraudzīja paši birģeļi. Gadījās, ka viņš sastrīdējās ar sievu un tā niknumā izmeta: «Tu jau sen būtu pataisīts auksts, ja žēlīgais kūrfirsta kungs tikai'zinātu, kāds nekrietns blēdis tu esi un kādas nelietības spēj pastrādāt ar savu burvju grāmatu!» Tas nāca kūrfirstam ausīs, un kūrfirsts lika stingri pārmeklēt Lipolda māju un grāmatu dabūt rokā; to beidzot arī atrada, un ļaudis, kas šajos jautājumos kaut ko saprata, grāmatu izlasījuši, atklāja visas viņa blēdības. Lipolds bija nodevies melnajai maģijai un ar tās palīdzību nodomājis pilnīgi sev pakļaut valdnieku un pārvaldīt visu zemi, vienīgi kūrfirsta dievbijība bija pasargājusi no sātaniskām burvestībām. Lipoldam nāves sodu izpildīja uz Jaunā tirgus laukuma, un, kad liesmas apņēma viņu kopā ar visu burvju grāmatu, no sastatnēm izlīda milzum liela pele un iespruka ugunī. Daudzi noturēja peli par pašu nelabo, kas palīdzējis Lipoldam viņa burvestībās.

Zeltkaļa stāstījuma laikā vecais vīrs sēdēja, atbalstījis elkoņus uz galda, paslēpis seju plaukstās, un vaidēja un elsa, kā ciestu neizturamas sāpes.

Taču kancelejas slepenais sekretārs, liekas, nekādu lielu vērību zeltkaļa vārdiem neveltīja. Viņš bija ļoti labā garastāvoklī un tobrīd kavējās domās gluži citā pasaulē. Kad zeltlietu meistars bija beidzis, viņš smaidīdams sīrupainā balsī apjautājās:

Bet sakiet man, augsti cienījamais, ļoti godājamais profesora kungs, — vai tiešām tā, kas raudzījās ar savām skaistajām acīm uz mums pa rātsnama torņa izļodzīto logu, bija Albertīna Fosvinkelas jaunkundze?

Ko? — zeltkalis uzbrēca. — Kas jums gar Alber- tīnu Fosvinkelu?

Debestiņ, nu tā jau ir tā pati cildenā dāma, kuru esmu apņēmies iemīlēt un apprecēt, — nedroši nomurmināja Tusmanis.

Cienītaiš kungs, — zeltkalis, tumši pietvīcis, acīm zvērojot, sauca, — cienītais kungs, vai nu jūs apsēdis sātans, vai esat galīgi jucis! Jūs gribat precēt skaisto, jauniņo Albertīnu Fosvinkelu? Jūs, vecais, dzīvi nodzīvojušais, nožēlojamais pedants? Jūs, kas ar visām savām skolas gudrībām, ar savām Tomasiusa politiskajām pamācībām nespējat redzēt tālāk par savu degungalu? Metiet šīs domas pie malas, citādi var gadīties, ka vēl šai pašā ekvinokcijā jums apgriež sprandu.

Kancelejas slepenais sekretārs īstenībā bija maigas dabas, miermīlīgs, pat bikls cilvēks, kurš nevienam, arī ja viņam uzbruka, nespēja ļauna vārda pateikt. Taču zeltkaļa dusmu izvirdums, liekas, bija pārāk aizvainojošs, turklāt vēl Tusmanis bija izdzēris vairāk nekā jebkad stipra vīna> tāpēc viņš pretēji paradumam, kā jau to varēja sagaidīt, aizsvilies pielēca kājās un spalgā balsī kliedza:

Nemaz nezinu, ko lai par jums domāju, man nepazīstamais zeltkaļa kungs, kas jums devis tiesības ar mani tā runāt?… Man pat šķiet, ka jums prātā mani muļķot ar visādām bērnišķīgām aušībām un pats esat uzdrīkstējies mest acis uz Albertīnu Fosvinkelas jaunkundzi, esat šīs dāmas portretu uzņēmuši uz stikla un ar laterna magica palīdzību, ko turējāt paslēptu zem

mēteļa, parādījāt cildenās dāmas burvīgo attēlu uz rātsnama torņa!… O, arī es, cienījamais, kaut ko saprotu no šādiem stiķiem, un jūs velti pūlaties, ja domājat mani iebaidīt ar savu māžošanos, ar savām-rupjībām!

Sargieties, — zeltkalis aizrādīja, aukstasinīgi un dīvaini smaidīdams, — sargieties, Tusman, jums ir darīšana ar neparastiem cilvēkiem!

Un to pašu brīdi zeltkalis pazuda, bet pret kancelejas slepeno sekretāru, kurš nevarīgās šausmās atslīga atpakaļ krēslā, atvieza zobus pretīgs lapsas purns.

Turpretī večuku zeltkaļa pārvēršanās itin kā nemaz ar nepārsteidza, gluži otrādi, viņa īgnā oma pagaisa kā nebijusi un viņš smiedamies iesaucās:

Vai redz, kāds smalks joks, bet ar šādiem kumēdiņiem paēdis nebūsi, tad jau es zinu labākus un protu

«kaut ko tādu, kas tev, Leonhard, nav pa spēkam.

Nu tad rādi savu māku, — mudināja zeltkalis, kurš bija atkal atguvis cilvēka izskatu un mierīgi sēdās pie galda.

Vecais sameklēja kabatā lielu melnu rutku, notīrīja un rūpīgi nomizoja to ar mazu nazīti, ko arī bija izvilcis no kabatas, sagrieza plānās šķēlītēs ūn salika uz galda.

Savilcis roku dūrē, viņš trieca to pa rutka šķēlīti, kas, pārvērtusies par skaisti spīguļojošu zelta naudas gabalu, šķindot palēcās gaisā — to vecais noķēra un pameta zeltkalim. Bet, tiklīdz zeltkalis naudas gabalu satvēra, tas pajuka tūkstoš zibošās dzirkstīs. Tas, liekas, veco kaitināja, un viņš arvien spēcīgāk, arvien ašāk trieca ar dūri pa rutka šķēlēm, un tās arvien skaļāk sprakšķēdamas pašķīda zeltkaļa rokās.

Kancelejas slepenais sekretārs bija gluži apstulbis, sastindzis aiz šausmām un bailēm, beidzot viņš saņēmies atvairīja ģīboni, kurā nupat, nupat dzīrās ieslīgt, un trīsošā balsī izdabūja:

Es tomēr labāk gribētu padevīgi atvadīties no ļoti augsti godājamiem kungiem, — tad, paķēris platmali un spieķi, izmetās pa durvīm laukā.

Uz ielas viņš vēl dzirdēja abu baismīgo cilvēku griezīgos smieklus, no kuriem viņam asinis sastinga dzīslās.

Otrā nodala,

kas vēstis par to, kā cigāra dēl, kurš negribēja aizdegties, notika atzīšanās mīlestībā, kaut ari abi iemīlējušies jau iepriekš bija sa- grūdušies ar galvām.

Jaunā gleznotāja Edmunda Lēzena iepazīšanās ar veco, dīvaino zeltkali Leonhardu notika vienkāršākos, ne tik noslēpumainos apstākļos kā kancelejas slepena-1- jam sekretāram Tusmanim.

Edmunds tieši patlaban kādā klusā Tīrgartena parka nostūrī skicēja ainavu — skaistu koku puduri, kad pie viņa piegāja Leonhards un, daudz neprātodams, paraudzījās viņam pār plecu zīmējumā. Edmunds nelikās gar to zinis un tikai cītīgi zīmēja, līdz zeltkalis iesaucās:

Tas nu gan ir savdabīgs zīmējums, mīļais jaunekli, galu galā tur netop vis koki, bet pavisam kaut kas cits!

Vai jūs ko ievērojāt? — jautāja Edmunds starojošu seju.

Nu, manuprāt, biezajā lapotnē saskatāmi raibā virknē dažādi tēli, gan labie ģēniji, gan neredzēti dzīvnieki, gan meitenes, gan puķes. Un tai pašā laikā viss kopumā atbilst vienīgi koku pudurim, kura lapotnei cauri tik liegi rotājas rietošās saules stari.

Oho, godājamais! — iesaucās Edmunds. — Vai nu jums ir ļoti dziļa izpratne, redzīga acs šāda veida darbiem, vai arī man atveidot savas apslēptākās izjūtas patlaban palaimējies kā vēl nekad. Vai jums arī nav tāda sajūta, kad jūs dabā ļaujat pilnīgu vaļu savām ilgām, — ka no kokiem, no krūmiem uz jums glāsmai- nām acīm nolūkojas daždažādi brīnišķīgi tēli? … To es tiecos šai zīmējumā atveidot, un, kā redzu, tas man ir izdevies. »

Saprotu, — Leonhards atturīgi un pavēsi atbildēja, — jūs tiecaties — brīvs no tiešajām studijām akadēmijā — atvilkt elpu, uzjautrināties un smelties spēkus tīkamajā fantāzijas rotaļā.

Godājamais kungs, nemaz arī ne! — Edmunds sašuta. — Tieši šo paņēmienu — zīmēt dabu — es uzskatu par labākajām, noderīgākajām studijām. Ar šāda veida studijām es ienesu ainavā īsteni poētisko, fantastisko. Ainavu gleznotājam jābūt tiklab dzejniekam, kā

arī gleznotājam vēsturniekam, citādi viņš būs un paliks vienīgi nepraša.

Augstā debess! — iesaucās Leonhards. — Arī jūs, mīļais Edmund Lēzen …

Kā, — Edmunds pārtrauca zeltkali, — jūs pazīstat mani, mans kungs!

Kāpēc lai es jūs nepazītu? Man bija tas gods jūs pirmoreiz redzēt un iepazīt brīdī, kuru jūs, jādomā, diezin cik skaidri vis nebūsiet paturējis prātā, proti, tad, kad jūs tikko bijāt piedzimis. Ņemot vērā gaužām mazo dzīves pieredzi, kāda jums' toreiz varēja būt, jūs izturējāties tiešām rātni un saprātīgi, nesagādājāt savai mātes kundzei nekādas lielās pūles un bez kavēšanās laidāt vaļā labskanīgu prieka saucienu, tāpat neatlaidīgi pieprasījāt dienas gaismu, ko, pēc manām domām, jums nedrīkstēja liegt, jo, pēc jaunlaiku ārstu ieskatiem, tā jaundzimušiem bērniem nav vis kaitīga, bet, gluži otrādi, iedarbojas labdabīgi uz viņu saprātu, kā arī uz fizisko attīstību. Jūsu tēva kungs bija arīdzan tik laimīgs, ka lēkāja uz vienas kājas pa istabu un dziedāja kaut ko no «Burvju flautas»: «Ja vīrietis pēc mīlestības tiecas…» Tad viņš ielika jūs, mazo radībiņu, man rokās un lūdza sastādīt jūsu horoskopu, ko es arī izdarīju. Turpmāk bieži vien iegriezos jūsu tēva mājās, jūs neapsmādējāt un iztukšojāt dažu labu turziņu ar rozīnēm un mandelēm, ko es jums mēdzu atnest. Vēlāk devos ceļojumos, jums toreiz bija gadi seši, astoņi. Tad es atbraucu uz Berlīni, redzēju jūs un ar prieku dabūju zināt, ka tēvs jūs atsūtījis no Minhebergas šurp, lai studētu cildeno gleznotāju mākslu, jo Minhebergā trūkst īpašu gleznu, marmora, bronzas, gemmu un citu ievērojamu mākslas priekšmetu kolekciju. Jūsu jaukā dzimtā pilsēta nevar šai ziņā sacensties ar Romu, Flo- renci vai Drēzdeni, kā, iespējams, nākotnē varēs Berlīne, ja no Tibras izmakšķerēs un attransportēs šurp gluži jaunus antīkās mākslas priekšmetus.

Mīļais dievs! — iesaucās Edmunds. — Tagad man ataust atmiņā visa mana agrā bērnība. Vai jūs neesat Leonharda kungs?

Protams, mani sauc Leonhards un nekā citādi, un tomēr mani pārsteidz, ka jūs atceraties mani no tik seniem laikiem.

Tā tas tomēr ir, — Edmunds apstiprināja teikto. — Es atceros, kā priecājos ik reizes, kad jūs ieradā- ties manās tēva mājās, jo nesāt man visādus kārumus un vispār veltījāt man daudz laika, kaut ari jutu kautru bijību, pat bailes un nomāktību, kas neatkāpās bieži arī tad, kad jūs jau bijāt aizgājis. Bet vēl jo vairāk mana tēva stāstījumi par jums neļāva izdzist jūsu tēlam manā sirdī. Viņš lepojās ar jūsu draudzību, jūs bijāt viņu ļoti attapīgi un laimīgi glābis no dažādām nepatīkamām situācijām un sarežģījumiem, kādi dzīvē mēdz gadīties. Ar lielu sajūsmu viņš stāstīja, ka jūs, iedziļinājies okultās zinātnes dzīlēs, esot ieguvis varu pār dažu labu apslēptu dabas parādību, un reizēm — atvainojiet — viņš aplinkus lika saprast, ka jūs, ja labi apsverot, neesot neviens cits kā Ahasvērs, mūžīgais žīds!

Kāpēc ne Hamelnas žurku ķērājs vai vecais Visur un Nekur, vai arī kāds cits mājas gars? — zeltkalis pārtrauca jaunekli. — Bet, lai vai kā, kāda daļa taisnības ir, un es to nemaz nedomāju noliegt, ka man ir sava veida dotības, par kurām nedrīkstu runāt, lai neizraisītu sašutumu. Esmu tiešām jūsu tēva kungam varējis ar savu slepeno māku daudz laba darīt: it īpaši viņu iepriecēja horoskops, kuru biju jums sastādījis pēc jūsu piedzimšanas.

Nu, par horoskopu nebija sevišķi ko priecāties, — jauneklis, tumši piesarcis, sacīja. — Mans tēvs bieži atkārtoja — jūs esot pareģojis, ka no manis -iznākšot kaut kas liels — vai nu liels mākslinieks, vai liels neprātis … Vismaz varu būt pateicīgs jūsu pareģojumam, ka tēvs nelika šķēršļus manai tieksmei uz mākslu, — varbūt jūsu horoskops nebūs kļūdījies, kā jūs domājat?

O, nekādā gadījumā ne, — zeltkalis atbildēja ļoti vēsi un atturīgi, — par to nevar būt ne mazāko šaubu, ka jūs esat uz visīstākā ceļa kļūt par neprāti.

Kā, cienītais! — Edmunds sašutis iesaucās. — Jūs sakāt man to tieši acīs? Jūs …

Tas nu ir vienīgi tavā paša varā, — zeltkalis viņu pārtrauca, — tikt vaļā no mana horoskopa nelāgās alternatīvas un kļūt par krietnu mākslinieku. Tavi zīmējumi, tavi uzmetumi liecina par bagātu, dzīvu iztēles spēju, izteiksmes daudzveidību, atjautīgu tēlošanas manieri; uz šāda pamata iespējams nostiprināt stabilu celtni. Neliecies zinis par visām modernām ākstībām un nododies ar visu sirdi nopietnām studijām. Ir slavējami, ka tevi saista vācu vecmeistaru cienīgā vienkāršība, bet arī šeit tev stingri jāuzmanās, lai neuzdurtos zemūdens klintīm, uz kurām jau daudzi aizgājuši bojā. Jāprot dziļi pārdzīvot, nepieciešams liels dvēseles spēks, kas var stāties pretī modernās mākslas gļēvajai bālasinībai, un jācenšas pilnīgi izprast vācu vecmeistaru īsto garu, pilnīgi atklāt viņu gleznu patieso jēgu. Tikai tad visapslēptāko pārdzīvojumu dzīlēs iešķilsies dzirksts un patiesā iedvesmā radīsies darbi, kas nebūs vis akli atdarinājumi, bet gan labāka laikmeta cienīgi. Turpretī mūsdienu jaunie mākslinieki pārliecināti, ka glezno slaveno vācu vecmeistaru manierē, ja uztriepj kādu bībeles tēmu ar izkāmējušām figūrām, olekti garām sejām, stīvām, stūrainām drēbju krokām un aplamu perspektīvu. Šādi garīgi nevarīgi atdarinātāji līdzīgi tam zemnieku puisim, kas tēvreizes laikā baznīcā turējis pie deguna piebāztu cepuri, parādīdams, ka melodiju tomēr pazīst, lai arī lūgšanu nezina.

Zeltkalis runāja vēl daudz patiesa un skaista par gleznošanas cēlo mākslu, un mākslas mīļotājs Edmunds guva tik daudz izcili noderīgu pamācību, ka gluži aizkustināts beidzot jautāja, kā tas esot iespējams, ka Leonhards, apguvis milzum plašas zināšanas, tomēr pats nav kļuvis gleznotājs un-dzīvo nezināms un nepazīts, nemaz necenzdamies pēc ietekmes uz visu veidu mākslas izpausmēm.

— Es jau tev teicu, — zeltkalis ļoti maigā un nopietnā balsī paskaidroja, — ka ļoti ilgā, jā, tiešām apbrīnojami ilga pieredzē esmu asinājis savu skatienu un spriedumu. Kas attiecas uz manis nepazīšanu — baidos, tas varētu izjaukt visu manu mierīgo dzīvi šeit Berlīnē, un labi apzinos, ka visur atstātu mazliet neparastu iespaidu, kas izskaidrojams ne vien ar manu rakstura būtību, bet arī ar sajūtu par kādu zināmu — manī esošu spēku, kam paklausu. Es domās bieži pieminu arī kādu cilvēku, kurš zināmā mērā varētu būt mans sencis un kurš garā un miesā ir man tik līdzīgs, ka reizēm mani pārņem dīvaina iedoma, it kā tas būtu es pats. Cilvēks, par kuru runāju, ir šveicietis no Turmas, Leonhards

Turnheizers, kurš apmēram tūkstoš piecsimt astoņdesmit otrajā gadā dzīvoja šeit Berlīnē kūrfirsta Johana Georga galma. Tos laikus, kā tev zināms, katrs ķīmiķis tika uzskatīts par alķīmiķi un katrs astronoms par astrologu, var būt, ka Turnheizers tāds arī bija. Tik daudz ir skaidrs, ka Turnheizers bija spējīgs veikt neiedomājamo, turklāt viņam bija labas ārsta zināšanas. Tai pašā laikā viņš rīkojās aplam, vēlēdamies savas zināšanas visur izplatīt, visur iejaukties, allaž ar darbu un padomu būt klāt. Tas izraisīja naidu un skaudību, tāpat kā bagātnieks ātri iegūst ienaidnieku, ja dižojas ar savu bagātību, kaut arī būtu pie tās ticis godīgā ceļā. Reiz kūrfirstam iestāstīja, it kā Turnheizers protot izgatavot zeltu, bet tas vai nu tāpēc, ka tiešām neprata, vai cita iemesla dēļ kategoriski atteicās izdarīt šāda veida mēģinājumus. Tad Turnheizera ienaidnieki sāka pārliecināt kūrfirstu: «Vai redzat, kas tas par viltīgu nekauņu? Dižojas ar zināšanām, kuru viņam nav, muļķojas ar dažādām burvestībām un žīdiskām mahinācijām, par kurām viņu vajadzētu sodīt kā ebreju Lipoldu ar kauna pilnu nāvi.» Turnheizers bija tiešām bijis zeltlietu meistars, to dabūja zināt, un nu vairs neviens neticēja prasmei, kuru viņš bija pietiekami pierādījis. Apgalvoja pat, ka visi viņa asu prātu sacerētie raksti, nozīmīgie pareģojumi nav viņa paša, bet tos par skaidru naudu viņam sastādījuši citi. īsi sakot, naids, skaudība, apmelojumi panāca to, ka viņš, lai izbēgtu ebreja Lipolda liktenim, nevienam nezinot, pameta Berlīni un pārgāja pār robežu. Ienaidniekiem radās iegansts kladzināt, ka viņš piebiedrojies pāvesta kliķei, bet tā nav taisnība. Viņš devās uz Saksiju un nodarbojās ar zeltkaļa amatu, taču nepameta novārtā arī zinātni.

Edmunds neizprotamā veidā juta simpātijas pret veco zeltkali, kurš savukārt viņam parādīto godbijību un uzticību atalgoja ar to, ka ne vien bargi un pamācoši, ar dziļu izpratni kritizēja Edmunda mākslas studijas, bet arī atklāja vienu otru krāsu jaukšanas un sagatavošanas noslēpumu, ko bija pratuši vecmeistari un kas lieliski palīdzēja darbā.

Tā starp Edmundu un veco Leonhardu izveidojās attiecības, kādas mēdz būt starp talantīgu, iemīļotu audzēkni un tēvišķīgu skolotāju un draugu.

Gadījās, ka drīz vien pēc tam kādā skaistā vasaras vakarā komerciju padomniekam Melhioram Fosvinkela kungam Tīrgartenā, «Galma medniekā», neizdevās aizkūpināt nevienu pašu no līdzpaņemtiem cigāriem. Neviens no tiem nevilka. Arvien vairāk saīgdams, komerciju padomnieks citu pēc cita meta cigārus zemē un beidzot iesaucās:

Dievs debesīs, vai tad tiešām es tāpat vien ar lielām grūtībām un prāviem naudas izdevumiem izrakstīju cigārus tieši no Hamburgas, lai tie sabojatu manu labo omu! . .. Vai es tagad vairs varu baudīt skaisto dabu un risināt saistošu sarunu? … Tas taču ir neciešami!

Ar šiem vārdiem viņš zināmā mērā vērsās pie Edmunda Lēzena, kurš stāvēja līdzās un kura cigārs līksmi kūpēja.

• Edmunds, kaut arī iy?bija pazīstams ar komerciju padomnieku, tūdaļ sameklēja savu pilno portsigāru un laipni piedāvāja izmisušajam kaimiņam, lūgdams, lai cienājas, jo par cigāru labumu galvojot, kaut ari tie neesot tieši no Hamburgas, bet pirkti tepat, kādā tirgotavā Fridriha ielā.

Komerciju padomnieks, no sirds iepriecināts un padevīgi pateikdamies, arī tiešām vienu paņēma, un, tiklīdz tīkamajam kvēlstobriņam vai tabakas ritulim, kā izvēlīgie smēķētāji mēdza saukt cigāru, pieskārās degošais aizdedzes papīriņš, tā tūdaļ augšup uzvirmoja viegli, gaiši pelēki dūmu viruļi, un Fosvinkela kungs sajūsmināts iesaucās:

A… godājamais kungs, jūs mani nudien izglābāt no visai nepatīkamas situācijas! Tūkstoškārt pateicos, un man gandrīz pietiks nekaunības, kad šis cigārs būs izsmēķēts, palūgt vēl vienu.

Edmunds apgalvoja, ka tas mierīgi varot izmantot viņa portsigāru, un tad abi izšķīrās.

Jau saka mazliet krēslot, kad Edmunds, pārdomādams kādas gleznas kompozīciju, nelikdamies zinis par raibo sabiedrību, diezgan izklaidīgi spraucās starp galdiņiem un krēsliem, lai izkļūtu laukā; pēkšņi viņa ceļā atkal nostājās komerciju padomnieks un laipni apjautājās, vai viņš nevēloties apsēsties pie viņa galdiņa. Edmunds jau dzīrās atteikties, jo ilgojās nokļūt mežā, kad pēkšņi

ievēroja meiteni, kas sēdēja pie šī galdiņa un bija pats jaunības, piemīlības un daiļuma veidols.

Mana meita Albertīna, — komerciju padomnieks sacīja Edmundam, kurš kā sastindzis nenovērsdamies raudzījās meitenē un gandrīz aizmirsa ar viņu sasveicināties. Jau pirmajā acu uzmetienā viņš pazina eleganto, izcilo skaistuli, kuru pagājušā gada izstādē bija sastapis pie viena no saviem darbiem. Ar labu izpratni viņa bija skaidrojusi kādai vecākai dāmai un divām meitenēm, ar kurām bija atnākusi, fantastiskās gleznas jēgu, analizēja zīmējumu, kompozīciju, cildināja mākslas darba autoru un aizrādīja, ka tam jābūt ļoti jaunam, talantīgam māksliniekam, ar kuru labprāt vēlētos iepazīties. Edmunds stāvēja turpat aizmugurē un kāri tvēra slavinājumu, ko pauda daiļās lūpas. Aiz mulsinošām bailēm un trauksmainas sirdsklauves viņš nespēja paspert soli un atzīties, ka ir šīs gleznas autors… Negaidot Albertīnai nokrīt cimds,'ko bija nupat novilkusi no rokas; Edmunds aši noliecas, lai to paceltu, noliecas arī Albertīna, abu pieres saduras tik stipri, ka gar acīm pašķīst dzirksteles!

Mīļais dievs! — Albertīna aiz sāpēm satver galvu.

Edmunds šausmās atlec atpakaļ un ar pirmo soli trāpa

tieši uz ķepas mazam sunītim, kas ir līdzi vecākajai dāmai, suns skaļi iekaucas, ar otro soli uzmin kādam ar reimatismu sirgstošam profesoram uz kājas, kurš nelabi iebrēcas un sūta nelaimīgo Edmundu pie visiem velniem tieši elles peklē iekšā. No visām zālēm saskrien cilvēki, visas lornetes tēmē uz nabaga Edmundu, kurš, aiz kauna tumši piesarcis, izmisumā glābjas bēgot, cietušā šuneļa sirdi plosošas smilkstoņas, profesora lamu, vecās dāmas rāšanās, meiteņu švirkstošo smieklu pavadīts; tikmēr vairākas <lāmas jau paguvušas atvērt savas odekolona pudelītes un ieberzē Albertīnas stipri uztūkušo pieri…

Jau toreiz, smieklīgā notikuma kritiskajā brīdī, Edmunds, pats neapzinādamies, bija iededzies mīlā, un tikai kaunpilnā sajūta par savu lempīgumu liedza meklēt meiteni pa visu pilsētu. Viņš nespēja Albertīnu iedomāties citādu kā ar sarkanu, ievainotu pieri, ar rūgtiem pārmetumiem uz lūpām un dusmās sarauktu seju.

Taču patlaban nekas no visa tā nebija manāms. Tiesa, ieraudzīdama jaunekli, Albertīna gan tumši nosarka un tāpat laikam apmulsa; bet, kad komerciju padomnieks apjautājās pēc Edmunda vārda un titula, viņa, burvīgi smaidīdama, maigi pārtrauca tēvu, sacīdama, ka ļoti maldītos, ja tas nebūšot Lēzena kungs, izcilais mākslinieks, kura zīmējumi un gleznas viņu dziļi aizkustinot.

Nav grūti iedomāties — šie vārdi ķēra Edmundu kā elektriskā strāya. Sajūsmā viņam jau raisījās mēle daiļrunībai, bet komerciju padomnieks to aizkavēja, jo, vētraini apskāvis Edmundu, atgādināja:

— Labais draugs, lūdzu apsolīto cigāru! — Un tad, kamēr Edmunda piedāvāto cigāru veikli aizdedzināja pie nupat izpīpētā cigāra gala, naski tērzēja tālāk: — Tātad jūs esat mākslinieks un, kā mana meita apgalvo, izcils mākslinieks, bet Albertīnai šajos jautājumos ir labas zināšanas… Jā, esmu neizsakāmi priecīgs, l man glezniecība ļoti patīk vai, kā saka mana meita Albertīna, vispār dievinu mākslu, esmu gluži kā uzburts uz to!… Esmu arīdzan lietpratējs… jā, nudien, labs gleznu pazinējs, man, tikpat labi kā manai meitai Albertīnai, nevar pataisīt melnu par baltu, mums ir acis … mums ir acis īstā vietā!… Sakiet man, mīļais glez- notāj, sakiet man godīgi, bez bailēm — jūs taču esat tas pats krietnais mākslinieks, kura gleznojumiem es katru dienu eju garām un katrreiz labu brīdi palieku stāvam, jo aiz prieka par skaistajām krāsām nespēju aiziet prom?

Edmunds nespēja lāgā aptvert, kā tas būtu saprotams, ka komerciju padomnieks katru dienu iet garam viņa gleznām, jo pie labākās gribas nevarēja atcerēties, ka būtu kādreiz gleznojis izkārtnes. Taču turpmākā sarunā noskaidrojās, ka Melhiors Fosvinkels runājis par lakotajām paplātēm, kamīnu aizslietņiem un tamlīdzīgiem priekšmetiem, kuri izstādīti Štobvasera veikalā Unler den Linden un kurus viņš tiešām ik rītus ar lielu sajūsmu aplūkojis, iepriekš apēdis pie Sala Tarones četras sardeles un iedzēris glāzīti Dancig^s stiprā. Sie rūpnieciskie mākslas ražojumi viņam likās augstākais mākslas sniegums … Tas aizkaitināja Edmundu ne pa jokam, viņš pukojās uz komerciju padomnieku, kurš ar savu tukšo tērzēšanu kavēja viņu jebkādā veidā tuvoties Albertīnai.

Beidzot pienāca kāds komerciju padomnieka paziņa, kas viņu iesaistīja sarunā. Šo brīdi Edmunds izmantoja un apsēdās cieši blakus Albertīnai, kurai, liekas, nebija pret to nekādu iebildumu.

Katrs, kurš pazīst Albertīnu Fosvinkelas jaunkundzi, kā jau teikts, zina, ka viņa ir pats jaunības, skaistuma un piemīlības iemiesojums, ka viņa, kā jau vispār Berlīnes meitenes, ģērbjas gaumīgi, pēc jaunākās modes, mācās Celteres akadēmijā dziedāt, pie Lauskas kunga vingrinās klavieru spēlē, atdarina primabalerīnas graciozos lēcienus, jau nosūtījusi uz mākslas izstādi prasmīgi izšūtu tulpi līdzās neaizmirstulēm un vijolītēm un, kaut arī pēc dabas jautra, pat draiska, reizēm — it īpaši sarunās pie pēcpusdienas tējas atklājas viņas jūtīgums. Tāpat nevienam nav noslēpums, ka viņa jaukā, smalkā rokrakstā pārraksta greznā albumā dzejoļus un izteicienus no Gētes, 2ana Pola un citu ievērojamu un atjautīgu cilvēku darbiem, kas sevišķi iepatikušies, un, to darot, nekad nekļūdās un pareizi lieto vietniekvārdu locījumus.

Gluži dabiski, jaunā mākslinieka sabiedrībā, no kura sirds strāvot strāvoja biklās mīlestības jūsma, Albertīna pakļāvās vēl lielākam pārdzīvojuma jūtīgumam nekā parastajā sabiedrībā pēcpusdienas tējās vai priekšlasījumos, tāpēc rimti melodiskā balsī čivināja par dabas, poēzijas izpratni, dzīves jēgu un tamlīdzīgiem jēdzieniem.

Pamodās vakara vējš un uzvilnīja liegas ziedu smaržas, krūmu tumšajā biezoknī maigu maigās mīlas žēlabās sacentās duetā divas lakstīgalas.

Albertīna noskandēja dažas rindas no Fukē dzejoļiem:

ļAr čukstiem, vēja šalkām Steidz zaļot pavasars. Kā satverts mīlas alkās — Gurst prāts un sirds, un gars.

Krēsla sabiezēja arvien vairāk, Edmunds kļuva drošāks, satvēra Albertīnas roku, piespieda pie krūtīm un skandēja tālāk:

, Ja dziesmā klusi teiktu,

Ko pavasars nes mums. Tad melodija sveiktu Kā mīlas starojums.

Albertīna atvilka savu roku, bet tikai tāpēc, lai nomauktu plāno glazē cimdu un tad atkal pasniegtu roku laimīgajam, kurš to patlaban dzīrās dedzīgi noskūpstīt, kad komerciju padomnieks šo nodomu izjauca, iesaukdamies:

Velns ar ārā, metas auksts! Cik slikti, ka neesmu paķēris līdzi ne mēteli, ne apmetni, pareizāk sakot, ka neesmu uzvilcis mugurā. Apņem ap pleciem savu šalli, Tīnhena, — tā ir turku, godājamais gleznotaj, un maksā piecdesmit dukātus skaidrā. Apņem ap pleciem, kā nākas, Tīnhena, mums jādodas ceļā. Dzīvojiet vesels, cienījamais!

Pareizas nojautas dzīts, Edmunds nekavējoties atvēra savu portsigāru un piedāvāja komerciju padomniekam trešo tabakas rituli.

O, padevīgi pateicos, — priecājās Fosvinkels, jūs esat pārlieku laipns un izpalīdzīgs jauneklis. Policija neatļauj Tīrgartenā staigājot smēķēt, lai nenosvi- linātu skaisto zālāju, bet tāpēc jau kāds smēķis — pīpe vai cigārs iet vēl vairāk pie dūšas.

Brīdī, kad komerciju padomnieks piegāja pie laternas, lai tur aizdegtu cigāru, Edmunds klusi un bikli lūdza Albertīnas atļauju viņu pavadīt uz mājām. Albertīna paņēma viņu zem rokas, abi sāka iet pa priekšu, — kad abiem pievienojās komerciju padomnieks, tad likās pats par sevi saprotams, ka Edmunds kopā ar viņiem dodas uz pilsētu.

Ikviens, kurš bijis reiz jauns un iemīlējies vai arī ir vēl tagad (citam tas neatgadās nekad), varēs labi iedomāties, ka Edmundam, ejot līdzās Albertīnai, šķita — visapkārt nav vis mežs, bet viņš lidinās kopā ar visskaistāko meiteni pasaulē augstu virs koku galotnēm, peld zaigojošā mākoņu vizmā …

Šekspīra komēdijā «Kā jums tīk» Rozalinde raksturo iemīlējušos šādi: «Iekrituši vaigi, ap acīm zilas ēnas, īdzīgs prāts, sapinkājusies bārda, kāju saites atrisušas, cepure uz vienas auss, piedurknes vaļā, neaizpogāti zābaki un nevērīga nekārtība, lai ko dara, lai kur soli sper.» Sādu raksturojumu uz Edmundu varēja tikpat maz attiecināt kā uz iemīlējušos Orlando, bet, tāpat kā Orlando bojaja jaunos kociņus, iegriezdams to miza

Rozalindes vārdu, karināja odas vilkābeles zaros, elēģijas kazenājos, tā ari Edmunds sabojāja veselu kaudzi papīra, pergamenta, audekla un krāsu, sacerot mīļotajai slavas dziesmas neveiksmīgos dzejas pantos, zīmējot un gleznojot viņu, kaut arī pašu nesastopot, jo fantāzija aizsteidzās tālu priekšā meistarībai. Turklāt vēl mīlas ciešanu pārņemtā dīvainais mēnessērdzīgā skatiens, nemitīgas sāpīgas nopūtas; tāpēc nemaz citādi nevarēja būt — vecajam zeltkalim drīz vien bija skaidrs, kas notiek ar viņa jauno draugu. Kad Leonhards par to apjautājās, Edmunds nekavējoties atklāja visu savu sirdi.

Nu vai zini, — Leonhards, noklausījies Edmunda stāstu, sacīja, — tas nu gan ir nelāga — iemīlēties līgavā: Albertīna Fosvinkela ir tikpat kā saderināta ar kancelejas slepeno sekretāru Tusmani.

Edmundu drausmīgā ziņa pilnīgi satrieca. Leonhards mierīgi nogaidīja, kamēr noplaks pirmais satraukuma vilnis, un tad jautāja, vai viņš tiešām domājot precēties ar Albertīnu Fosvinkelu. Edmunds apstiprināja, ka laulība ar Albertīnu esot viņa dzīves skaistākais sapnis, un lūgšus lūdza Leonhardu palīdzēt, cik vien viņa spēkos, lai tiktu galā ar sāncensi, novāktu no ceļa slepeno kancelejas sekretāru un iegūtu skaistules roku.

Zeltkalis sprieda, ka iemīlēties tāds jauniņš mākslinieks-jau varot gan, taču domāt tūlīt par precēšanos neesot nekādas jēgas. Tāpēc jau arī jaunais Sternbalds neesot neparko gribējis precēties un, cik zināms, līdz šim nav devies laulības ostā.

Aizrādījums vietā, jo Tīka «Sternbalds» bija Edmunda iemīļotākā grāmata un viņš labprāt gribētu pats būt šīs grāmatas varonis. Tāpēc viņš dziļi noskuma un gandrīz vai izplūda rūgtās asarās.

Nu labi, lai tad būtu kā būdams, kancelejas slepeno sekretāru es tev dabūšu nost no kakla, — zeltkalis apsolīja, — tavā paša ziņā, kā šādā vai citādā ceļā iespraukties komerciju padomnieka mājā un arvien vairāk un vairāk iekarot Albertīnas labvēlību. Starp citu, mans gājiens pret kancelejas slepeno sekretāru varētu sākties ne agrāk par ekvinokcijas nakti.

Edmunds priecājās bez gala par zeltkaja solījumu palīdzēt, jo zināja, ka vecais vīrs vārdu tur.

Kādā veidā notika zeltkaļa gājiens pret kancelejas slepeno sekretāru, labvēlīgajam lasītājam jau zināms no pirmās nodaļas.

Trešā nodaļa

tas dod kancele slepenā sekretāra Tusmaņa personas aprakstu, Izskaidro iemeslu, kāpēc viņam vajadzēja nokāpt no kūrfirsta zirga, kā ari sniedz citas lasīšanai noderīgas ziņas.

Pēc visa tā, ko tu, mans gaužām labvēlīgais lasītāj, esi paguvis dabūt zināt par Tusmani, viņš tev droši vien stāv acu priekšā tāds, kāds jau pēc sava rakstura un dabas ir. Taču, runājot par viņa ārējo izskatu, vēl jāpiebilst, ka viņš bija maza auguma, plikpaurains, palīkām kājām un diezgan grotesks ģērbšanās ziņā. Veclaicīgi svārki ar garu gariem šķēluma stūriem, gara veste, garas un platas bikses, kurpes, kas ejot klaudzēja kā kurjera zābaki, turklāt jāpiezīmē, ka viņš nekad nemēdza iet pa ielu vienmērīgiem soļiem, drīzāk viņa gaitu varētu nosaukt par neticama ātruma palēcieniem, un, šādi lēkājot, augšminētās svārku astes pletās vējā kā spārni. Lai gan viņa sejā bija kaut kas neaprakstāmi jocīgs, taču labsirdīgais smaids, kas rotājās ap lūpām, vērta viņu simpātisku, un, kaut arī visi no sirds smējās par Tusmaņa pedantismu, ērmīgo izturēšanos, kas atsvešināja no sabiedrības, viņš tomēr bija labi ieredzēts. Nodarbība, kurai viņš nodevās ar kaismīgu aizrautību, bija — lasīšana. Viņš nekad nemēdza iziet no mājām, ja abas svārku kabatas nebija piebāztas pilnas ar grāmatām. Viņš lasīja vienmēr un visur — pastaigājoties, baznīcā, kafejnīcā, lasīja bez izņēmuma visu, kas vien gadījās pa rokai, gan vienīgi seno laiku grāmatas, jo ne acu galā necieta jaunlaiku literatūru. Tā vienu dienu viņš pētīja kafejnīcā algebras grāmatu, citreiz Fridriha Vilhelma Pirmā kavalērijas reglamentus un tad neparastu grāmatu — «Desmit runas, kas atmasko Ciceronu kā lielu vējgrābsli un likumu sagrozītāju» — izdotu tūkstoš septiņsimt divdesmitajā gadā. Turklāt Tusmanim bija neiedomājami laba atmiņa. Viņš mēdza visu, kas, grāmatu lasot, likās ievērības cienīgs, atzīmēt, pēc tam atzīmēto atkal pārskatīt, kas tad palika iespiedies atmiņā uz mūžīgiem laikiem. Tāpēc arī Tusmanis kļuva par savdabīgu vēstures viszini, dzīvu enciklopēdijas vārdnīcu, ko atvēra, tiklīdz ievajadzējās kādu vēsturisku vai zinātnisku izziņu. Ja gadījās, ka viņš šādu izziņu nespēja tūdaļ dot, tad tikmēr urķējās pa visām bibliotēkām, kamēr sameklēja to, kas bija prasīts, un tad priecīgs steidzās nodot sadabūtās ziņas. Apbrīnojami, ka, citu sabiedrībā lasot, šķietami pilnīgi iedziļinājies grāmatā, viņš dzirdēja visu, kas tika runāts. Bieži vien viņš izmeta kādu piezīmi, kas bija īsti vietā; ja saruna skāra kaut ko asprātīgu, humoristisku, tad, galvu nepaceldams no grāmatas, viņš smalkā bal- Stiņā, aprauti iesmiedamies, priecājās par teikto.

Komerciju padomnieks Fosvinkels bija kopā ar kancelejas slepeno sekretāru mācījies skolā Pelēkajā klosterī, sķolas biedru draudzīgās attiecības palika tādas arī vēlākajā dzīvē. Tusmanis redzēja Albertīnu uzaugam un reiz dzimšanas dienā, kad viņai palika divpadsmit gadu, pasniedzot puķu pušķi, ko ar izcilu gaumi bija sakārtojis ievērojamākais Berlīnes daiļdārznieks, ar gluži neticamu godbijību un galantumu noskūpstīja meitenei pirmoreiz roku. .Kopš šī brīža komerciju padomniekam radās doma, ka viņa skolas biedrs varētu apprecēt Albertīnu. Tādā veidā, viņš sprieda, Albertmas precības, kuras viņš vēlējās, sagādātu vismazāk rūpju, un pieticīgais Tusmanis apmierinātos arī ar nelielu pūra tiesu. Komerciju padomnieks bija pārmērīgi kūtrs, vairījās no jebkuras jaunas pazīšanās un, kā jau komerciju padomnieks, nodevās naudas aprēķiniem vairāk, nekā būtu vēlams. Albertīnas astoņpadsmitajā dzimšanas dienā viņš ilgi slepenībā kaldināto plānu atklāja bijušajam skolas biedram. Tas sākumā pārbijās ne pa jokam. Viņš nemaz neuzdrīkstējās lādu pārdrošu domu kā došanos laulības ostā pieļaut, turklāt vēl ar tik jaunu un daiļu meiteni. Taču pamazām viņš ar šo domu aprada, un, kad reiz Albertīna, paklausot tēvam, uzdāvināja Tusmanim acij tīkamās krāsās pašas adītu maciņu un pasniedzot uzrunāja viņu ar: «Mīļais kancelejas slepenā sekretāra kungs,» — mīlestība viņa sirdī iedegās gaišās liesmās.

Viņš tūdaļ paklusām atzinās komerciju padomniekam, ka mīļu prātu precētos ar Albertīnu, un, tā kā Fosvin- kels viņu apskāva kā znotu, tad jau uzskatīja sevi par Albertīnas saderināto, kaut arī būtu varbūt bijis jāņem vērā samērā nenozīmīgais apstāklis — Albertīnai par visu šo darījumu nebija ne pušplēsts vārdiņš teikts, un viņai par to nebija ne mazākās nojausmas.

Pēc nakts ar neparasto piedzīvojumu pie rātsnama torņa un vīna pagrabiņā Aleksandra laukumā agrā rīta gaismiņā kancelejas slepenais sekretārs pārvērstu seju, bāls iebrāzās pie komerciju padomnieka. Komerciju padomnieks, ieraudzīdams Tusmani tik neparastā laikā un izskatā, kas jau pa gabalu vēstīja nelaimi, ļoti pārbijās.

—r Slepenais! (Tā komerciju padomnieks mēdza uzrunāt kancelejas slepeno sekretāru.) Slepenais! No kurienes? Kāds tu izskaties! Kas noticis?

Tā nemitējās saukt komerciju padomnieks, bet Tusmanis iekrita bez spēka atzveltnes krēslā un tikai pēc brīža, atguvis elpu, uzsāka smalkā balsī vaimanāt:

Komerciju padomniek, tāds, kādu tu mani šeit redzi, šajās drēbēs, ar «Politiskās gudrības padomdevēju» kabatā, es nāku no Špandavas ielas, kur esmu augu nakti, kopš vakardienas pulksten divpadsmitiem, skraidījis šurp un turp! Ne soli neesmu savā mājā spēris, gultu neesmu redzējis, ne mirkli neesmu acis aizvēris!

Un Tusmanis izstāstīja komerciju padomniekam sīki visu, kas pagājušajā naktī bija atgadījies — no pirmās satikšanās ar fantastisko zeltkali līdz tam brīdim, kad Tusmanis, baismīgo burvju trako izdarību šausmināts, izskrējis no vīna pagrabiņa laukā.

Slepenais! — iesaucās komerciju padomnieks. — Tu esi pretēji savam paradumam vēlu vakarā iekampis kaut ko stiprāku un vēlāk sasapņoji brīnumus.

Ko nu runā, — Tusmanis sašuta, — es esot gulējis, sapņojis! Vai tu domā, es nezinu, kas ir gulēt, kas ir sapņot? Es tev pierādīšu ar Nudova «Miega teoriju», kas ir miegs un ka var gulēt un neredzēt sapņus, tāpēc jau arī princis Hamlets saka: «Gulēt un varbūt redzēt sapņus.» Un, kā tas ir ar sapņiem, to tu zinātu tikpat labi kā es, ja būtu izlasījis «Somnium Scipionis» un Artemidori slaveno darbu par sapņiem, kā ari Frankfurtes sapņu grāmatiņu. Bet tu nekā nelasi un tāpēc katrreiz ne tuvu netrāpi mērķī.

Ko nu, ko nu, Slepenais, — komerciju padomnieks viņu pārtrauca, — neskaisties, es jau ticu, ka tu ļāvi sevi vakar pierunāt, iekampi pavairāk un biji iekļuvis ļaunu kāršu spēlmaņu kompānijā, kas, redzēdami, ka vīns tev sakāpis galvā, dzinuši ar tevi velnu. Bet saki man, Slepenais, — kāpēc tu, kad biji laimīgi ticis pa durvīm laukā, negāji vis tiešā ceļā uz mājām, kāpēc blandījies vēl pa ielu?

Ak tu mūžs! — ievaimanājās kancelejas slepenais sekretārs. — Mīļais komerciju padomniek, uzticamais skolas biedri no Pelēkā klostera laikiem, neapvaino mani ar savām nicīgajām šaubām, bet uzklausi mierīgi: baismīgā sātaniskā spokošanās tad, kad es biju uz ielas, tikai īsti sākās. Proti, kad es tuvojos rātsnamam, pēkšņi pa visiem logiem izlaužas spilgti žilbinoša sveču gaisma un plūst jautra dejas mūzika kara orķestra bungu rīboņas pavadībā. Pats nesaprotu, kā tas varēja notikt, — lai gan nespēju lepoties ar īpaši slaidu augumu, es tomēr pastiepos tiktāl pirkstgalos, ka tiku līdz logiem. Un ko es redzu! … Augstais dievs debesīs! … Neticu savām acīm! … Tava meita Albertīna Fosvinkelas jaunkundze, tērpusies krāšņā līgavas rotā, nepiedienīgi griež valceri ar kādu jaunu cilvēku. Es pieklaudzinu pie loga un saucu: «Cienījamā Albertīna Fosvinkelas jaunkundze, ko jūs darāt, kā jūs esat tik vēlā nakts stundā gadījusies šeit?…» Bet tobrīd lejup pa Kēniga ielu nāk kāds nelietis, garām ejot, izrauj man no apakšas abas kājas un aizliekas ar tām, skaļi smiedamies, teciņus prom. Es, nabaga kancelejas slepenais sekretārs, krišus iekritu tieši ielas nešķīstajos dubļos un kliedzu: «Palīgā! … Policija! … Sardze! … Surp! … Atri šurp! … Turiet zagli, turiet zagli! Viņš nozaga man abas kājas!» Bet pēkšņi augšā rātsnamā viss apklust un satumst, mana balss neuzklausīta izskan vējā! … Jau mani sagrābj izmisums, te nelieša cilvēks atgriežas un, brāzdamies man garām, iemet ģīmī manas abas kājas. Es tūlīt, cik nu pēc tik spēcīga satraukuma iespējams, uzraušos no zemes un metos uz Špandavas ielu. Bet, tiklīdz esmu ar kabatā sameklēto atslēgu pie nama durvīm, tā es jau stāvu — jā, es pats — pie šīm durvīm un šausmās ieplestām — tām pašām^ lielām, melnām acīm, kas manā pierē, raugos sevī… Ārprāta izbīlī es atlecu atpakaļ — un tieši virsū kādam cilvēkam, kas mani cieši satver. Ievēroju viņam rokā āvu un saprotu, ka tas ir naktssargs. Nomierinājies saku: «Mīļais nakts- sarg, draudziņ, esiet tik labs, padzeniet to krāpnieku kancelejas slepeno sekretāru Tusmani tur prom no durvīm, lai godīgais kancelejas sekretārs Tusmanis, kas esmu es, tieku savā dzīvoklī iekšā.» — «Man liekas, jūs, Tusman, esat jucis!» — tā dobjā aizkapa balsī šis nokrāc, un es attopos, ka tas nav vis naktssargs, nē — tas ir baismīgais zeltkalis, kas mani sagrābis. Mani žņaudz izbailes, uz pieres izspiežas auksti sviedri, es saku: «Augsti godājamais profesora kungs, neņemiet, lūdzu, man to ļaunā, ka tumsā noturēju jūs par naktssargu. Ak dievs! Sauciet mani, kā gribat, sauciet nicinoši kaut vai par msjē Tusmani vai manis pēc uzrunājiet ar «jūs tur»! Sakiet man barbariski «tu», visu, visu pacietīšu, tikai atbrīvojiet no nejēdzīgās spokošanās, tas ir vienīgi jūsu varā.» — «Tusman,» saka nelietīgais burvis savā dobjajā aizkapa balsī, «Tusman, jūs turpmāk neviens neaizskars, ja jūs šeit, uz vietas, zvērēsiet atmest jebkuras domas par precībām ar Albertīnu Fosvinkelu.» Vai vari iedomāties, komerciju padomniek, kā man bija ap dūšu, dzirdot šo nejēdzīgo priekšlikumu? «Visumīļais profesora kungs,» es lūdzos, «jūs raujat man sirdi laukā. Valsis ir nejēdzīga, nepieklājīga deja, un nupat Albertīna Fosvinkelas jaunkundze dejoja ar kādu jaunu cilvēku valsi, turklāt būdama mana līgava, un dejoja tā, ka man tumšs gar acīm metās, bet atteikties es nespēju, nē, to es nespēju.» Tikko biju paguvis to izteikt, kā nelietīgais zeltkalis mani tā pagrūž, ka es sāku griezties. Un, kā nepārvarama spēka trenkts, griežos valsī pa Špandavas ielu augšup un lejup, rokās turu nevis dāmu, bet pretīgu slotaskātu, kas man saskrāpē seju, kamēr neredzamas rokas zilina man muguru un visapkārt mudžēt mudž kancelejas slepenie sekretāri Tusmaņi, kas griežas valsī ar slotaskātiem. Beidzot es sabrūku bez spēka nesamaņā zemē. Kad atgūstos, man acīs veras rītausma, atveru tās, un — komerciju padomniek, tu tūlīt šausmās sastingsi, mans skolas biedri, tu paģībsi! — es sēžu jāšus uz zirga augšā pie lielā kūrfirsta, pieslējis galvu pie viņa aukstās, dzelžainās krūts. Par laimi, sargkareivis likās 'aizmidzis, tā ka es paguvu ar dzīvības briesmām norāpties zemē un pazust. Jozu prom uz Špandavas ielu, bet mani no jauna sagrāba neprātīgas bailes, kas tad mani beidzot attrenca pie tevis.

Slepenais, — tagad sāka runāt komerciju padomnieks. — Slepenais, vai tu tiešām domā, lai es ticu visai tai nejēdzīgajai muldoņai, ko tu tur gvelz? Vai jebkad ir dzirdēts par tādām burvestībām mūsu labajā gaišo prātu Berlīnē?

Redzi nu; — atteica kancelejas slepenais sekretārs, — redzi nu, komerciju padomniek, kādos maldu ceļos noved tava noraidošā izturēšanās pret literatūru? Būtu, tāpat kā es, lasījis abu skolu — Berlīnē pie Sprē upes un Ķelnē — rektora Haftitija Microchronicon mai- chicum, tad zinātu, ka notikušas vēl trakākas lietas. Komerciju padomniek, galu galā man šķiet — zeltkalis ir pats nelabais, kas mani āzē un kaitina.

Vai zini, Slepenais, — komerciju padomnieks aizrādīja, — es tevi lūdzu, liec mani mierā ar savām māņticīgajām blēņām. Atjēdzies! Vai nav tā, ka tu biji apreibis un dzēruma pārgalvībā uzkāpi augšā pie lielā kūrfirsta? …

Kancelejas slepenajam sekretāram, dzirdot Fosvinkela aizdomas, acīs sakāpa asaras, viņš darīja, ko varēja, lai šīs aizdomas izkliedētu.

Komerciju padomnieks kļuva arvien nopietnāks un nopietnāks. Beidzot, kad Tusmanis nemitējās apgalvot, ka viss tiešām tāv norisinājies, kā viņš stāstījis, Fosvin- kels pārtrauca:

Paklausies, Slepenais, jo vairāk es pārdomāju par to, kā tu man apraksti zeltkali un veco ebreju, ar kuriem tu aplam pretēji savam atturīgajam un pastāvīgi tikumīgajam dzīves veidam līdz vēlai naktij esi dzīrojis, jo vairāk pārliecinos, ka ebrejs neapšaubāmi ir mans vecais Manass un melnās maģijas zeltkalis nebūs neviens cits kā zeltkalis Leonhards, kuri reizēm uzrodas Berlīnē. Es neesmu gan lasījis tik daudz grāmatu kā tu, Slepenais, bet tas arī nav vajadzīgs, lai zinātu, ka abi — Manass un Leonhards — ir vienkārši, godīgi cilvēki, nevis burvji. Mani ne mazums pārsteidz, ka tu, Slepenais, kuram vajadzētu būt labam likumu sapratējam, nezini, ka māņticība ir uz visstingrāko aizliegta un melnās maģijas piekopējs nemūžam nesaņemtu no valdības aroda apliecību, ar kuras palīdzību tas drīkstētu nodoties savām burvestībām. Paklau, Slepenais, es ceru, ka aizdomas, kas manī mostas, nav pamatotas! … Jā, es ceru, ka tev nav pārgājusi vēlēšanās precēt manu meitu? … Vai ka, slēpdamies aiz vistra- kākiem sagudrojumiem, pūstu man miglu acīs un īstenībā gribētu man teikt: «Komerciju padomniek, mēs esam šķirti ļaudis, jo, ja es precēšu tavu meitu, velns aizraus manas kājas prom un sazilinās muguru!» Tas būtu par traku, Slepenais, ja tu tā izrīkotos ar meliem un viltu.

_ Kancelejas slepeno sekretāru skolas biedra ļaunās aizdomas satrieca galīgi. Viņš atkal un atkal apzvērēja, ka neizsakāmi mīlot Albertīnas jaunkundzi, ka, līdzīgi Leandram, līdzīgi Troilusam, esot gatavs viņas dēļ iet nāvē un tāpēc neatteikšoties no savas mīlestības, bet kā nevainīgs moceklis ļaušot, lai sasodītais sātans zilinot viņa muguru.

Vēl Tusmanis nebija beidzis savus zvērestus, kad pie durvīm spēcīgi pieklauvēja un ienāca vecais Manass, kuru komerciju padomnieks bija nesen pieminējis.

Tiklīdz Tusmanis ieraudzīja veco, viņš iesaucās:

Debesu tētīt, tas taču ir tas pats vecais ebrejs, kas vakar no rutka spieda zelta naudu un svieda zeltkalim sejā! … Nu jau droši vien būs klāt arī nolādētais burvis!

Viņš jau dzīrās aši izsprukt pa durvīm laukā, bet komerciju padomnieks viņu aizturēja:

Tagad nu viss noskaidrosies.

Tad viņš pievērsās vecajam Manasam un pastāstīja, ko Tusmanis teicis par viņu pašu un to, kas esot noticis naktī Aleksandra laukuma vīna pagrabiņā.

Manass, pamezdams uz kancelejas slepeno sekretāru ņirdzīgu smīnu, sacīja:

Nezinu, ko šis kungs grib, viņš ienāca vakar ar zeltkali Leonhardu vīna pagrabiņā, kad es patlaban

tur pēc nogurdinoša veikala darījuma, kas bija ieildzis gandrīz līdz pusnaktij, veldzējos pie glāzes vīna. Kungs dzēra pāri par mēru, nevarēja ne kājās nostāvēt un izklunkuroja ārā uz ielas.

Vai nu tu redzi! — sauca komerciju padomnieks. — Es jau tūlīt tā domāju. Tā iet, kad pārdzeras; kad apprecēsies ar manu meitu, tas būs jāatmet reizi par visām reizēm.

Kancelejas slepenais sekretārs, nepelnītā pārmetuma satriekts, bez elpas sabruka atzveltnes krēslā, aizmiedza acis un mēģināja kaut ko nesaprotamu papīkstēt.

Tā nu tas ir, — noteica komerciju padomnieks, — cauru nakti uzdzīvot — un otrā dienā ne cepts, ne vārīts.

Nelīdzēja nekādi iebildumi, Tusmanim vajadzēja paciest, ka komerciju padomnieks apsēja viņam ap galvu baltu lakatu un iesēdināja vieglajos ratos, kas viņu aizveda uz Špandavas ielu.

Kas jauns, Manas? — pēc tam komerciju padomnieks apjautājās vecajam.

Manass, vēlīgi smaidīdams, apgalvoja, ka komerciju padomnieks nevarot ne iedomāties, kādu laimīgu vēsti viņš nesot.

Komerciju padomnieks nelikās mierā, kamēr Manass atklāja sava nāciena iemeslu, proti, viņa māsasdēls Benjamins Dimmerls — skaistais jaunais cilvēks, turpat vai viena miljona īpašnieks, kuru viņa izcilo nopelnu dēļ Vīnē iecēluši barona kārtā, kurš nesen atgriezies no Itālijas — jā! Šis pats māsasdēls pēkšņi līdz nāvei iemīlējies Albertīnas jaunkundzē un vēlas viņu par sievu.

Jauno baronu Dimmerlu pastāvīgi varot redzēt teātrī, kur.viņš dižojoties pirmā balkona ložā, un vēl biežāk visos iespējamos koncertos, tāpēc katram esot zināms, ka viņš ir garš un kalsns kā zirņu maikste, ka viņam ir melnīgsnēji dzeltenīga seja un piķa melni sprogaini mati un vaigu bārda, ka visā viņa būtībā izteiktas austrumnieku rakstura īpašības, ka viņš ģērbjas pēc pēdējās angļu dendiju modes, runā vairākās valodās līdzīgā — mūsu ļaudīm atbilstošā izrunā, čīgā vijoli, jā, bungā arī uz klavierēm, kaļ ģeķīgas peršas, bez prasmes un gaumes tēlo estētisko mākslas kritiķi, vēl

labprātāk tēlotu lietpratēju literāros jautājumos, cenšas būt asprātīgs, kaut arī prāta trūkst, dziļdomīgs, kaut arī domu nav, bezkaunīgs, vīzdegunīgs, uzbāzīgs, vārdu sakot, pēc to saprātīgo ļaužu skarbā sprieduma, ar kuriem viņš visai labprāt vēlētos draudzēties, — nešpetns balamute. Lai arī ko viņš uzsāktu, ja tam visam vēl, par spīti lielajai bagātībai, piebiedrojas nožēlojama sīkma- nība un naudas kāre, tad nemaz nav citādi sagaidāms, ka pat zemiskas dvēseles, kas citkārt loka ceļus ma- mona priekšā, no viņa turas pa gabalu.

Komerciju padomnieku, klausoties Manasa vēstījumā par cildenā māsasdēla nodomu, uz brīdi spēji satrauca doma par pusmiljonu, kas tam tiešām arī pieder, bet tūlīt arī iešāvās prātā šķērslis, kas, pēc viņa apsvēruma, visu nodomu padara neiespējamu.

Mans labais Manas, — viņš ieminējās, — .jūs • neesat padomājis, ka jūsu radinieks ir vecās ticības cilvēks un . ..

Ha, komerciju padomnieka kungs, kāda tam nozīme? Mans māsasdēls ir iemīlējies jūsu meitas jaunkundzē, vēlas viņu redzēt laimīgu, tad jau pāris ūdens pilienu viņam bijuši nebijuši, tikpat tie neko nekaitēs. Pārdomājiet to visu, komerciju padomnieka kungs, pēc dažām dienām es atnākšu pēc atbildes kopā ar savu baronu Benšu.

To pateicis, Manass aizgāja.

Komerciju padomnieks tūdaļ pat iegrima pārdomās. Kaut arī viņš bija neizsakāmi alkatīgs, gļēva rakstura un nerēķinājās ar sirdsapziņu, tomēr, tiklīdz iedomājās Albertīnu salaulātu ar pretīgo Benšu, viņā uzvirda sašutums un pretestība. Kādā taisnīguma uzplūdu brīdī viņš apņēmās vecajam skolas biedram doto vārdu turēt.

Ceturtā nodaļa

stāsta par portretiem, zaļām sejām, lecošām pelēm un jūdu lāstiem.

Drīz vien pēc iepazīšanās «Galma medniekā» ar Edmundu Lēzenu Albertīna atklāja, ka lielā eļļas glezna viņas istabā — tēva portrets ir nemākulīgs smērējums un tam nav ne mazākās līdzības ar oriģinālu. Viņa pierādīja komerciju padomniekam, ka, lai gan pagājuši

jau vairāki gadi kopš portreta gleznošanas, tēvs ari vēl šobrīd izskaloties daudz jaunāks un skaistāks, nekā toreiz gleznotājs viņu atveidojis, un prasmīgi nopēla drūmo, īgno skatienu, kā arī vecmodīgo apģērbu un nedabisko rožu buķeti, kuru komerciju padomnieks gleznā turēja klīrīgi divos krāšņiem briljanta gredzeniem izrotātos pirkstos.

Albertīna tik ilgi un neatlaidīgi runāja par gleznu, ka beigās komerciju padomniekam jau pašam šķita, ka glezna ir atbaidoša, un viņš nespēja aptvert, kā nepraša mākslinieks varējis viņa cildeno personu iemūžināt tik pretīgā karikatūrā. Jo ilgāk viņš raudzījās portretā, jo vairak sašuta par neiedomājamo kleķējumu, līdz nolēma gleznu noņemt un izmest krāmu kambarī.

Albertīna bija vienis prātis, ka nekam nederīgā glezna to pelnījusi, taču viņa esot tik Joti pieradusi redzēt mīļā tētiņa attēlu savā istabā, ka tukšā vieta uz sienas nebūšot paciešama un sarūgtināšot. Nekā citādi šai gadījumā nebūšot līdzams — tētiņam vajadzēšot vēlreiz likt sevi gleznot kādam veiklākam māksliniekam, māksliniekam, kurš prot uztvert līdzību, un tas nevarot būt neviens cits kā vien jaunais Edmunds Lēzens, kurš jau esot gleznojis ne vienu vien daiļu, trāpīgi atveidotu portretu.

— Meit, meit, vai nu prāts! — komerciju padomnieks satraucās. — Jaunie mākslinieki aiz lepnības un iedomības nezin, kur likties, paši neapjēdz, ko prasīt par saviem visai viduvējiem darbiem, viņiem prātā tikai spožie zelta naudas gabali, ar sudrabu, kaut arī jauniem dālderiem, šiem nav diezgan!

Albertīna apgalvoja, ka Lēzens turpretī būšot visai pieticīgs, jo ar gleznošanu nodarbojoties vairak prieka nekā nepieciešamības pēc, un tik ilgi vedināja tēvu, kamēr tas nolēma doties pie Lēzena un aprunāties par gleznu.

Nav grūti iedomāties, ar kādu prieku Edmunds apņēmās uzgleznot komerciju padomnieka portretu, bet, kad viņš dabūja zināt, ka šī nodoma ierosinātāja bijusi Albertīna, viņa prieks vērtās sajūsmā. Viņš pareizi nojauta, ka šādā veidā Albertīna cenšas sagādāt iespēju abiem tikties. Gluži dabiski, tiklīdz komerciju padomnieks mazliet bikli ierunājās par maksu, Edmunds apgalvoja, ka nekādu honorāru neņemšot, viņš jūtoties laimīgs, ka māksla pavēršot durvis tik cildena cilvēka namā, kāds esot komerciju padomnieks.

Debestiņ, ko es dzirdu! — komerciju padomnieks nespēja aiz brīnuma attapties. — Dārgais Lēzena kungs, — nekādu naudu, nevienu zelta monētu par jūsu pūlēm?… Pat ne sudrabu par izlietoto audeklu un krāsām?

Edmunds smaidīdams iebilda, ka par tik nenozīmīgiem izdevumiem neesot vērts pat runāt.

Bet jūs laikam nezināt, — komerciju padomnieks bikli ieminējās, — ka portretam vajadzētu būt līdz ceļiem, dabiskā lielumā?

Lēzens apgalvoja, ka tas esot gluži vienalga. Tad komerciju padomnieks viņu spēji apkampa un iesaucās aiz saviļņojuma miklām acīm: • — Dievs debesīs, vai tad tiešām mūsu pagrimušajā pasaulē ir vēl tādas cildenas, pašaizliedzīgas dvēseles! … Vienreiz cigāri, otrreiz glezna! … Jūs esat krietns cilvēks, krietns jauneklis, labais Lēzena kungs, jūsos ir dzīvs vācu tikumības un godīguma gars, par kura uzzelšanu mūsu laikos lasāms rakstos daudz patīkama. Ticiet man, kaut arī es esmu komerciju padomnieks un ģērbjos pēc franču modes, tomēr manī mīt tās pašas jūtas, protu jūsu cildenumu novērtēt un arī es esmu nesavtīgs un viesmīlīgs …

Atjautīgā Albertīna bija paredzējusi, kā Edmunds atsauksies uz komerciju padomnieka piedāvājumu. Viņas nodoms piepildījās. Komerciju padomnieks slavēja vienā slavēšanā lielisko jaunekli, kuram esot sveša zemiska mantrausība, un nobeidza ar pamācību, ka jauni Jaudis, it īpaši gleznotāji, esot vienmēr pakļauti kaut kam fantastiskam, romantiskam, lielu nozīmi piešķirot kaltētām puķēm, lentītēm, kas rotājušas skaistu meiteņu apģērbu, bet par kādu pašu daiļo roku darinājumu nezinot aiz prieka, kur likties, tāpēc Albertīna varot notamborēt Edmundam kaut vai naudas maciņu, un, ja viņai tas neesot nepatīkami, lai ieliekot tur vienu no savām skaistajām kastaņbrūnajām matu sprogām, un tādā veidā pienākums būšot izpildīts un ar Lēzenu norēķinājušies. Viņš to atļaujot visā pilnībā un gan jau zināšot par to atbildēt kancelejas slepenajam sekretāram.

Albertīna, kas vēl arvien nekā nezināja par komerciju padomnieka nodomiem un plāniem, nesaprata, ko tēvs, pieminēdams Tusmani, īsti gribējis sacīt, bet arī neko vairs netaujāja.

Vēl tai paša vakarā Edmunds nogādāja uz komerciju padomnieka māju savus gleznošanas piederumus un nākamajā rītā ieradās uz pirmo seansu.

Viņš lūdza komerciju padomnieku garā pārcelties sava mūža jaukākajā, līksmākajā brīdī, varbūt atcerēties, kā viņa nelaiķe sieva pirmo reizi atzinās mīlestībā, vai atsaukt atmiņā toreizējo prieku, kad piedzima Albertīna, varbūt arī — kā negaidot sastapis draugu, ko domājis zudušu esam …

— Pag, pag, Lēzena kungs, — komerciju padomnieks viņu pārtrauca, — apmēram pirms trim mēnešiem es saņēmu no Hamburgas paziņojumu, ka turienes loterijā esmu vinnējis ievērojamu naudas summu… Ar vēstuli rokā es ieskrēju pie meitas! Priecīgāka brīža manā mūžā nav bijis, tātad paliksim pie tā, un, lai viss tiklab man, kā jums top pārskatāms un skaidrs, es sadabūšu vēstuli un turēšu tāpat kā toreiz to atvērtu rokā.

Edmundam tiešām vajadzēja komerciju padomnieku šādi gleznot, bet uz atvērtās vēstules skaidri un salasāmi uzrakstīt tās saturu:

«Cienījamais kungs, man ir tas gods Jums paziņot» utt… _

Līdzās uz maza galdiņa vajadzēja atrasties atvērtajai aploksnei (tā gribēja komerciju padomnieks) tā, lai būtu redzama adrese:

«Viņa labdzimtībai komerciju padomniekam pilsētas domniekam un brandmajoram Melhioram Fosvinkela kungam. Berlīrfē.» Adresei vajadzēja būt skaidri salasāmai, un arī pasta zīmogu — Hamburga — Edmunds nedrīkstēja aizmirst nokopēt no oriģināla. Vispār Edmunds uzgleznoja skaistu, laipnu, iznesīgi ģērbtu vīrieti, kuram tiešām varēja saskatīt sejā attālu līdzību ar komerciju padomnieku, tā ka ikvienam, kurš būs izlasījis adresi uz aploksnes, nevarēs rasties ne mazākās šaubas par to, kas ir gleznā attēlotā persona.

Komerciju padomnieks bija par gleznu sajūsmināts. Te nu varot redzēt, viņš sacīja, kā prasmīgs gleznotājs prot uztvert skaista cilvēka piemīlīgus vaibstus, kaut arī šis cilvēks nav vairs nekāds jaunais, tikai tagad viņš īsti saprotot, ko gribējis teikt profesors, kurš apgalvojis kādā humanitāro zinātņu mīļotāju sabiedrībā, ka labam portretam vajagot būt reizē arī atbilstošai vēsturiskai gleznai. Proti, katrreiz, kad viņš uzlūkojot savu attēlu, viņš atceroties patīkamo gadījumu ar laimējušo loterijas biļeti un saprotot piemīlīgo smaidu savas personas attēlā, kas tūdaļ atspoguļojoties viņa paša sejā.

Vēl iekams Albertīna paguva realizēt savus tālākos nodomus, komerciju padomnieks aizsteidzās viņai priekšā un lūdza Edmundu uzgleznot arī meitu.

Edmunds stājās pie darba nekavējoties. Tomēr ar Al- bertīnas portretu darbs neveicās tik raiti un veiksmīgi, kā tas bija ar komerciju padomnieka portretu.

Viņš zīmēja, uzmeta, dzēsa, zīmēja atkal, sāka gleznot, pameta visu, uzsāka no jauna, pārveidoja modeļa stāvokli, te viņam istabā bija par gaišu, te par tumšu utt., līdz Albertīnas tēvs, kas sākumā bija piedalījies gleznošanas seansos, zaudēja pacietību un vairs nenāca.

Tagad Edmunds ieradās rītos un pēcpusdienās; kaut gan darbs joprojām uz molberta neko sevišķi uz priekšu nevirzījās, toties strauji virzījās uz priekšu jauno cilvēku jūtu pārdzīvojums, kas saistīja abus__arvien ciešāk un ciešāk.

Tev, labvēlīgais lasītāj, droši vien jau no paša piedzīvotā zināms, ka tam, kas mīl, bieži, lai piešķirtu īsto nozīmi visiem apgalvojumiem, visiem cildinošiem slavinājumiem un jūtu izpausmēm, visiem ilgu pilniem sapņojumiem — tā, lai tie ar neatvairāmu spēku iespiestos dziļi sirdī, ir pilnīgi nepieciešams satvert mīļotās roku, to paspiest, noskūpstīt un tad glāstot, kā ļaujoties varenam elektrisko spēku principam, piekļauties ar lūpām pie lūpām, kur tad šis elektriskais princips izlādējas dedzīgos skūpstos. Edmundam šī iemesla dēļ bieži vien vajadzēja ne vien darbu pārtraukt, bet pat atiet no molberta nost.

Tā nu gadījās, ka reiz viņš kādā priekšpusdienā stāvēja ar Albertīnu pie baltiem aizkariem aizklāta loga un, kā iepriekš teikts, lai saviem apgalvojumiem piešķirtu lielāku ticamību, turēja Albertīnu apskautu un nemitīgi skūpstīja viņas roku.

Un gadījas, ka tai pašā stundā, tai pašā brīdī kancelejas slepenais sekretārs Tusmanis, ielicis kabatā «Politiskās gudrības padomdevēju» un citas senatnīgas grāmatas, kur lietderīgais saistās ar patīkamo, gāja garām komerciju padomnieka mājai. Kaut arī viņš steidzās palēkdamies, jo vairs tikai īss brīdis šķīra no mirkļa, kad pulkstenis sitīs stundu, kad Tusmanis paradis vērt kantora durvis, viņš tomēr mazliet apstājās un pameta smaidošu mirkli augšup uz savas šķietamās līgavas logu.

Te viņš kā caur miglu pamanīja Albertīnu un Edmundu, un, kaut arī neko skaidri nebija saskatījis, sirds nezin kāpēc sāka nevaldāmi dauzīties. Neizprotamu baiju dzīts, viņš atļāvās izdarīt kaut ko nedzirdētu — gluži neparastā laikā devās mājā iekšā un tieši prom uz Albertīnas istabu.

Kad viņš iegāja istabā, Albertīna patlaban skaidri un nepārprotami sacīja:

Jā, Edmurtd! Mūžīgi mūžam es tevi mīlēšu!

Viņa piespiedās pie Edmunda krūtīm, un vesels elektrisko dzirksteļu spiets, kā iepriekš aprakstīts, švirk- stēja ap tiem.

Kancelejas slepenais sekretārs neviļus pagāja uz priekšu, tad palika kā sālsstabs bez valodas istabas vidū stāvam.

Mīlas skurbumā jaunieši nebija dzirdējuši kancelejas slepenā sekretāra smago zābaku dzelžainos soļus, nebija manījuši, kā viņš atvēra durvis, ieklunkuroja istabā un panācās līdz istabas vidum.

Un nu viņš pēkšņi iespiedzās smalkā balstiņā:

Bet Alberfīna Fosvinkelas jaunkundzi …

Iztrūkušies mīlētāji metās katrs uz savu pusi — Edmunds pie molberta, Albertīna uz krēsla, kur viņai pozējot bija jāsēž.

Bet, Albertīna Fosvinkelas jaunkundz, ko jūs darāt, kas tas ir? — kancelejas slepenais sekretārs, ar grūtībām ticis pie elpas, uzsāka. — Vispirms jūs dejojat nakts vidū rātsnamā valceri ar šo te jauno cilvēku, kuru man nav tas gods pazīt, dejoja tā, ka man, nabaga kancelejas slepenajam sekretāram un satriektajam līgavainim, tumšs gar acīm metas, un nu, gaišā dienas laikā, šeit pie loga, aiz aizkariem … Kungs, apžēlojies! … Vai tad tā ir līgavas jaunkundzei piedienīga, atturīga uzvedība?

Kāda līgava? — Albertīna satraucās. — Kāda līgava? Par ko jūs runājat, kancelejas slepenais sekre- tār? Sakiet!

Ak tu mīļais debesu tētiņ! — Tusmanis novaidējās. — Jūs vēl jautājat, godājamā Albertīnas jaun- kundz, kas tā par līgavu, par kuru es runāju?… Par ko tad citu es varētu šeit runāt, ja ne par jums? Vai tad jūs neesat mana cildināmā, slepenībā pielūgtā līgava? Vai tad jūsu godājamais tētiņš nav jau sense- nis man apsolījis jūsu mīļo, balto, skūpstiem radīto rociņu?

Kancelejas slepenā sekretāra kungs! — Albertīna vairs nespēja valdīties. — Kancelejas slepenā sekretāra kungs! Vai nu jūs esat jau priekšpusdienā paguvis apciemot vīna pagrabiņu, kur jūs, kā mans tēvs saka, esat pasākuši pārāk bieži iegriezties, vai arī jūsu prāts ir gluži neparastā veidā aptumšojies. Lai mans tēvs būtu jums apsolījis manu roku, tas nekad nevar būt, viņam tas nav ne prātā nācis!

Visumījā Fosvinkelas jaunkundz, — kancelejas slepenais sekretārs nelikās mierā, — apdomājiet taču! Jūs pazīstat mani jau tik ilgus gadus, vai tad es neesmu allaž bijis nosvērts, saprātīgs cilvēks, lai tad es pēkšņi būtu nodevies pretīgai dzeršanas kārei un izlaidīgām trakuma lēkmēm? Mana labā Albertīnas jaunkundz, es pievēršu vienu aci, lai manas lūpas klusē un neteic ne vārda par to, kas te nupat notika!… Lai viss ir piedots un aizmirsts!… Bet atcerieties taču, mana dievišķīgā saderinātā, ka jūs esat man jau pa rātsnama logu nakts vidū devusi savu jāvārdu, un kaut arī pēc tam jūs līgavas tērpā ar šo jaunekli uz nebēdu griezāt val- ceri…

Nu redzat, nu, — Albertīna pārtrauca kancelejas slepeno sekretāru, — vai tad jūs pats nenojaušat, kādas aplamības melšat, kā izbēdzis no trako nama? Ejiet, man bail no jums… ejiet, es saku, lieciet mani mierā!

Nabaga Tusmanim sāka birt asaras.

Taisnīgais dievs, — viņš šņukstēja, — kāda necienīga apiešanās no manas godājamās līgavas jaunkundzes puses! Nē, es neiešu, es nekustēšos no vietas, kamēr jūs, augsti godājamā Fosvinkelas jaunkundz, nebūsiet mainījusi savus uzskatus attiecībā uz manu nenozīmīgo personu.

Ejiet! — Albertīna atkārtoja asaru nomāktā balsī, piespiedusi pie acīm mutautiņu un iebēgusi istabas kaktiņā.

Nē, — iebilda kancelejas slepenais sekretārs, — nē, godājamā līgavas jaunkundz, saskaņā ar Tomasiusa politiski saprātīgo padomu man jāpaliek, es neiešu neparko, iekams … — un viņš dzīrās sekot Albertīnai.

Tikmēr Edmunds nevaldāmās dusmās bija braukājis ar otu šurp un turp pa gleznas tumši zaļo fonu. Nu viņš vairs nespēja valdīties.

Trakais, apsēstais elles prauls! — viņš, niknumā drebēdams, iesaucās, pielēca pie Tusmaņa un pārbrauca viņam ar biezo, tumši zaļās krāsas piesūcināto otu trīs četras reizes pār seju, tad, atvēris durvis, pagrūda tik spēji, ka viņš izšāvās kā bulta ārā.

Komerciju padomnieks, kas patlaban dzīrās nākt laukā pa pretējām durvīm, šausmās atsprāga atpakaļ, kad zaļais skolas biedrs iekrita viņa apkampienos.

Slepenais! — viņš iesaucās, — Slepenais, apžēlojies, kāds tu izskaties!

Tusmanis, gandrīz vai prātu zaudējis no visa, kas patlaban te notika, īsiem, aprautiem teikumiem pastāstīja, kā Albertīna ar viņu apgājusies, kā viņam uzbrucis Edmunds.

Komerciju padomnieks, nezinādams aiz dusmām, kur likties, satvēra viņu aiz rokas, ievilka atpakaļ Albertīnas istabā un uzbrēca meitenei:

Kas man jādzird, kas man jāpiedzīvo! Vai tā uzvedas, vai tā apietas ar savu līgavaini?

Līgavaini? — Albertīna pārbijusies iekliedzās.

Kā tad, — sacīja komerciju padomnieks, — protams, līgavaini. Es nesaprotu, ko tu uztraucies par to, kas jau sen nolemts un norunāts. Mans mīļais Slepenais ir tavs līgavainis, un pēc pāris nedēļām mēs svinēsim jautras kāzas.

Nemūžam, nemūžam es neprecēšos ar kancelejas slepeno sekretāru! — sauca Albertīna. — Kā lai es viņu mīlētu, šo večuku, nē …

Kas te ko mīlēt, kas te par večuku, — tēvs neļāva viņai pabeigt, — par mīlestību te nav nekāda runa, runa ir tikai par precībām. Tiesa, mans mīļais Slepenais nav vairs nekāds vieglprātīgais jauneklis, bet, tāpat kā es, tādā vecumā, ko pamatoti mēdz dēvēt par labākajiem gadiem, un turklāt krietns, izdarīgs, daudz lasījis, laipns cilvēks un mans skolas biedrs.

Nē, — Albertīnai spējā satraukumā sāka plūst asaras, — nē, es nevaru viņu ciest, negribu redzēt, ienīstu, nicinu! . .. O, mans Edmunds …

Un meitene aiz bēdām kā bez prāta, vai samaņu zaudēdama, iekrita Edmundam rokās, kas viņu cieši apskāva.

«Komerciju padomnieks, sākumā gluži.mēms aiz pārsteiguma, plati iepleta acis, it kā redzētu spokus, bet tad sākās:

Kas te notiek! Ko es redzu? …

Kā tad, — raudulīgi piebalsoja Tusmanis, — kā tad, Albertīnas jaunkundze, liekas, negrib par mani ne dzirdēt, liekas neparastu sliecību jūtam pret jauno gleznotāja kungu, jo bez kādām bailēm viņu skūpsta, bet man, nabagam, negrib ne lāgā pasniegt savu mīļo rociņu, kur man taču ir paredzams visā drīzumā tās daiļajā zeltnesī uzmaukt laulības gredzenu …

Tā ka uz vietas laidiet manu meitu vaļā! — kliedza komerciju padomnieks, izraudams Albertīnu no Edmunda rokām.

Tas savukārt sauca, ka neatkāpšoties no Albertīnas, kaut arī tas maksātu viņam dzīvību.

Tā gan? — komerciju padomnieks zobgalīgi apjautājās. — Smalki uzsākts romāns man aiz muguras! Jauki, lieliski, mans labais Lēzena kungs, tāpēc visa tā jūsu nesavtība, tāpēc tie cigāri un portreti… Iezagties manā mājā, ar izlaidību un veiklību sagrozīt galvu manai meitai! Neko teikt, labi izdomāts, ka es grūdīšu savu meitu rīklē nekam nederīgam, trūcīgam, necienīgam pindzelmanim! …

Pārskaities par komerciju padomnieka lamāšanos, Edmunds paķēra molberta maiksti un atvēzējās.

Stāt, Edmund! — atskanēja Leonharda pērkondim- došā balss, kurš patlaban iebruka istabā. — Nepārsteidzies, Fosvinkels ir stulbs aplamnieks un vēl apdomāsies.

Komerciju padomnieks, Leonharda negaidītās ierašanās pārbiedēts, uzsauca no sava kakta, kur bija iesprucis:

Nevaru saprast, Leonharda kungs, kā jūs atļaujaties

Kancelejas slepenais sekretārs, tiklīdz pamanīja zeltkali, tā teciņus taisnā ceļā pamuka aiz dīvāna un tur notupies bailīgi raudulīgā balsī činkstēja:

Dievs tēvs debesīs!… Komerciju padomniek, valdies, klusē .. . turi muti, mīļais skolas biedri… Dievs tēvs debesīs, tas taču ir profesora kungs,.. baismīgais deju diriģētājs no Špandavas ielas …

Nāciet tik laukā, — smējās zeltkalis, — nāciet laukā, Tusman, nebaidieties, jums nekas ļauns vairs nenotiks, esat jau pietiekami sodīts par savu muļķīgo precību kāri ar to, ka uz visiem laikiem paliksiet ar zaļu seju.

Ak kungs! — iebrēcās kancelejas slepenais sekretārs, — Visu mūžu ar zaļu seju! Ko teiks ļaudis, ko teiks viņa ekselence ministra kungs? Vai viņa ekselence nedomās, ka esmu vienīgi aiz skaidras, muļķīgas ārišķības un uzpūtības seju notriepis zaļu?… Esmu beigts cilvēks, zaudēšu savu darbu, jo valsts necietīs kancelejas slepenos sekretārus ar zaļām sejām … Ak vai, es nelaimīgais!

Ko nu, ko nu, — zeltkalis pārtrauca Tusmaņa žēlabas, — nevaimanājiet tik aplam, gan jau atradīsies kāda izeja, ja vien būsiet prātīgs un atteiksieties no trakās iedomas precēt Albertīnu.

To es neVaru! To viņš nedrīkst! — tā reizē sauca komerciju padomnieks un kancelejas slepenais sekretārs.

Zeltkalis uzlūkoja abus zalgojošām, caururbjošām acīm, bet, tieši kad viņš jau bija sagatavojies izgāzt dusmas, atvērās durvis un ienāca vecais Manass ar savu māsasdēlu, baronu Benjaminu Dimmerlu no Vīnes. Benšs devās taisnā ceļā pie Albertīnas, kas viņu redzēja pirmo reizi mūžā, satvēra viņas roku un čerkstoši svepstēja:

Redzi nu, labo meitenīt, te nu es esmu pats, lai mestos jums pie kājām .. . Saprotiet pareizi! Tas ir tikai tāds runas veids, barons Dimmerls nemetas nevienam pie kājām, arī viņa majestātei ķeizaram ne. Es gribu teikt, ka jums mani jānoskūpsta.

To sakot, viņš piegāja vēl tuvāk Albertīnai un pieliecās, bet to Pašu brīdi notika kaut kas tik negaidīts, ka, izņemot zeltkali, visus sagrāba šausmas.

Benša prāvais deguns pēkšņi pastiepās tik garš, ka, paslīdot turpat cieši garām gar Albertīnas seju, ar skalu knakšķi sparīgi atsitās pret pretējo sienu. Benšs atsprāga pāris soju atpakaļ, deguns tūdaļ atkal sarāvās, kā bijis. Benšs tuvojās Albertīnai — atkal sākās viss no gala; vārdu sakot, deguns bīdījās iekšā un ārā kā bazūne.

Sasodītais burvis! — iebrēcās Manass un, izvilcis «10 kabatas cilpā sasietu virvi, pameta to komerciju padomniekam. — Bez liekas runāšanas uzmetiet tam nelietim cilpu kaklā, es gribu teikt — zeltkalim, tad mēs bez grūtībām izvilksim šo ārā no istabas — un viss būs kārtībā.

Komerciju padomnieks satvēra virvi, taču neuzmeta vis zeltkalim, bet vecajam ebrejam kaklā, un tūdaļ abi uzlingoja līdz griestiem un atkal atkrita atpakaļ, un tā bez apstājas — augšā un lejā, kamēr Benšs turpināja savu svepstēšanu un Tusmanis smējās un murkšķēja kā negudrs, līdz komerciju padomnieks, zaudējis pēdējos spēkus, pusnemaņā iegāzās atzveltnī.

Nu tik būs! Nu tik būs! — iekliedzās Manass un ieplāja sev pa kabatu, no turienes ar varenu lēcienu izspruka milzīga, pretīga pele un metās tieši virsū zeltkalim. Bet vēl lēcienā zeltkalis to uzdūra uz smailas zelta adatas, un pele, spalgi pīkstēdama, pazuda — nevarēja saprast, kur.

Tad Manass draudēdams pacēla dūres pret gļēvi sabrukušo komerciju padomnieku, un viņa asiņu pielijušās acis šķīla dusmu un niknuma dzirkstis:

Tā gan, Melhior Fosvinkel, tu esi stājies sazvērestībā pret mani, meties uz vienu roku ar nelietīgo burvi, kuru ievilināji savā namā, lai esi nolādēts, nolādēts lai esi tu, un lai viss tavs dzimums iznīkst kā nevarīgs putna perējums! Lai tava durvju priekša apaug ar zāli, un viss, ko vien tu uzsāksi, būs līdzīgs sapnim, ko redz izsalkušais, kas tīko paēst no paša sagudrotiem ēdieniem, lai Daless ieņem mājvietu tavā pajumtē un iznīcina tavu mantību, tev būs skrandās jālūdz dāvanas nicināmās dieva tautas durvju priekšā, kas tevi padzīs kā kraupainu suni! Tu tiksi pīšļos samīts kā nokaltis zars, tavas ausis vis neiepriecēs arfas skaņas, mūdži un iznīcība būs tavi sabiedrotie. Lai lāsts pār tevi, lāsts, lāsts, komerciju padomniek Melhior Fosvinkel!

To izkliedzis, saniknotais Manass pakampa aiz rokas māsasdēlu un izbrāzās pa durvīm laukā.

Bailēs un šausmās Albertīna bija paslēpusi seju pie Edmunda krūtīm, kurš turēja viņu cieši apskautu, pats tikai ar pūlēm valdīdamies.

Pie abiem jauniešiem piegāja zeltkalis un smaidīdams laipni sacīja:

— Nevajag zaudēt galvu, lai šie muļķīgie joki jūs nebiedē. Viss būs labi, es galvoju par to. Bet tagad izšķirieties, iekams Fosvinkels un Tusmanis attopas no savām izbailēm.

Un kopā ar Edmundu viņš pameta Fosvinkela māju.

Piektā nodala,

kurā labvēlīgais lasītājs dabūs zināt, kas ir Daless, kādā veidā zeltkalis izglābj kancelejas slepeno sekretāru Tusmani no kauna pilnas nāves un nomierina izmisušo komerciju padomnieku.

Komerciju padomnieks bija līdz sirds dziļumiem satriekts, gan vairāk Manasa lāsta dēļ nekā no sātaniskajām izdarībām, kuras, tā viņš saprata, bija zeltkaļa roku darbs. Nav vārdam vietas, lāsts bija tiešām nejauks, jo uzrīdīja komerciju padomniekam kaklā Dalesu.

Es nezinu, vai tev, labvēlīgais lasītāj, ir zināms notikums, kas saistās ar. šo ebreju tautas Dalesu?

Kāda nabadzīga ebreja sieva (tā stāsta viens talmu- dists), uzkāpusi kādu dienu savas mazās mājeles bēniņos, ieraudzījusi tur gluži vāju, izģindušu, kailu cilvēku, kas lūdzis pajumti, ēdienu un dzērienu. Sieva izbailēs noskrējusi lejā pie vīra, gauzdamās: «Mūsu mājā ienācis kails, izbadējies cilvēks un prasa pajumti un uzturu. Kā lai mēs uzturam svešo, ja paši tikko dienu no dienas velkam dzīvību.» — «Uzkāpšu augšā pie svešā un paskatīšos, kā viņu dabūt prom.» — «Kāpēc tu paslēpies manā mājā?» viņš jautāja svešiniekam. «Esmu nabags un nespēju tevi uzturēt. Celies un posies prom uz bagātā māju, kur kaujamie lopi sen nobaroti un viesi aicināti uz svētku mielastu.» — «Kā tu vari mani dzīt prom no pajumtes, ko esmu atradis? Pats redzi, ne man kas mugurā, ne kājās, kā lai es eju uz bagātnieka namu? Liec man uzšūt apģērbu, kas man der, un tad es pametīšu tavu māju.» — «Būs labāk,» nodomāja ebrejs, «ja es upurēšu visu, kas man ir, lai tiktu no viņa vaļā, nekā ja viņš paliek un notiesā to, ko ar grūtībām sagādāju.» Viņš nokāva savu pēdējo teļu, ar kuru bija cerējis kopā ar sievu iztikt ilgāku laiku, gaļu pārdeva un par iegūto naudu nopirka svešiniekam labas drēbes. Bet, kad viņš uzgāja ar drēbēm pie svešā, tas — nupat vēl mazs un panīcis — tagad kļuvis liels un tukls, un drēbes viņam bija pārāk īsas un šauras. Nabaga ebrejs pārbijās, bet svešais teica:«Izmet no galvas muļķīgo iedomu dabūt mani prom no mājas, jo zini — es esmu Daless.» Tad nabaga ebrejs sāka lauzīt rokas, vaimanāt un brēkt: «Manu tēvu dievs, es esmu šaustīts ar tavu dusmu rīksti un nolemts nabadzībai uz mūžu, jo, ja tas ir Daless, tad viņš nekur neies, bet augs augumā liels un spēcīgs un aprīs visu, kas mums ir.» Daless ir nabadzība, kas, ieperinājusies kaut kur, vairs nepazūd, bet pieņemas apmēros arvien vairāk un vairāk.

Komerciju padomnieks šausminājās par to, ka Manass niknumā uzsūtījis viņam nabadzību uz kakla, bet baidījās arī no vecā Leonharda, kurš pieprata dīvainās burvestības, un turklāt jau visā viņa būtībā bija kaut kas tāds, kas iedvesa bailes un bijību. Pret šiem abiem — komerciju padomnieks to juta — viņš neiespēja nekā, tāpēc viņa dusmas izgāzās pār Edmundu Lēzenu, kam viņš uzvēla visu vainu par nelaimēm, kas bija viņam uzbrukušas. Turklāt vēl Albertīna neslēpdamās apņēmīgi paskaidroja, ka mīlot Edmundu vairāk par visu pasaulē un nekad neprecēšoties ne ar veco pedantu kancelejas slepeno sekretāru, ne ar pretīgo baronu Benšu, tāpēc nemaz nebija cits sagaidāms kā vien jauns komerciju padomnieka niknuma izvirdums, kad viņš novēlēja Edmundam pazust pie visiem velniem, kaut vai elles rata. Bet, tā ka šo vēlēšanos nebija viņa spēkos piepildīt, jo tāda iespēja bijusi tikai pie iepriekšējās franču valdības, kas tiešām tos, no kuriem vēlējās atbrīvoties, aizsūtīja- uz viņpasauli, tad viņš apmierinājās ar to, ka uzrakstīja Edmundam indīgu vēstuli, kurā izlēja visu savu sakrājušos žulti un niknumu, un nobeidza ar draudiem, lai Edmunds sargās jebkad pārkāpt viņa mājas slieksni.

Nav grūti iedomāties, ka, Uk nežēlīgi atšķirts no Albertīnas, Edmunds ieslīga galīgā izmisumā, tā viņu arī sastapa Leonhards, kurš, kā paradis, pievakarē pie viņa iegriezās.

Kas man tiek no visas jūsu palīdzības, no jūsu pūlēm dabūt no ceļa ienīstos sāncenšus? — šādiem vārdiem zeltkali sagaidīja Edmunds. — Ar saviem baismīgajiem burvju trikiem jūs iedvešat šausmas un bailes visiem, pat manai mīļotajai meitenei, un vienīgi jūsu izdarības ir vainīgas, ka manā ceļā nostājušies nepārvarami šķēršļi. Prom, prom no šejienes, asiņojošu sirdi prom uz Romu!

Nu, tādā gadījumā, — sacīja zeltkalis, — tu rīkojies tieši tā, kā es no visas sirds vēlos. Atceries, jau tad, kad tu pirmoreiz ieminējies par savu mīlestību, es teicu, ka jauns mākslinieks var gan iemīlēties, bet tādēļ vēl nav tūdaļ jāstūrē laulības ostā, jo tā nekā laba nedod. Toreiz es pusjokodamies minēju kā piemēru jauno Šternbaldu, bet tagad es tev saku visā nopietnībā — ja gribi kļūt īsts mākslinieks, tad met šādas aplamas precību domas no galvas laukā. Brīvs un līksms dodies uz visu cildeno, mākslu dzimteni, ļaujies sajūsmai, iedziļinies mākslas apslēptākajā būtībā, un tikai tad tev lieti noderēs tehniskā gatavība, ko tu varbūt vari sasniegt arī te.

A, kāds muļķis es biju, uzticēdamies jums un atklādams savu sirdi! — iesaucās Edmunds. — Tagad es tikai redzu, ka tieši jūs, no kura es gaidīju gan padomu, gan palīdzību, ka tieši jūs, es saku, tīšuprāt liekat man šķēršļus ceļā un ar ļaunu prieku sagraujat manus skaistākos nodomus …

Oho, jaunais cilvēk, — zeltkalis viņu pārtrauca,

— esiet savaldīgāks savos izteicienos, ne tik sparīgi, apdomājiet, ka jums trūkst vēl pieredzes, lai izprastu manus nolūkus. Tomēr jūsu neprātīgās iemīlēšanās dēļ es neņemu jūsu nepamatotās dusmas ļaunā.

Un, ja runājam par mākslu, — Edmunds atsāka no jauna, — tad es nespēju iedomāties, kāpēc es nevarētu būt saistījies ar Albertīnu un tomēr ceļot uz Romu un tur nodoties mākslas studijām, jo, kā jūs zināt, līdzekļu man netrūkst. Jā, es biju apņēmies tieši tad, ja būšu drošs, ka Albertīna ir mana, braukt uz Itāliju un tur palikt veselu gadu, pēc tam, apguvis īstu mākslas izpratni, atgriezties mājās, kur mani sagaidītu un apskautu līgava.

Kā, Edmund, vai tā ir tava nopietnība, vai tas tiešām bija tavs nodoms? — izbrīnā iesaucās zeltkalis.

Protams, — atbildēja jauneklis, — tikpat nevaldāmi, kā mana sirds staro mīlestībā pret daiļo vienīgo Albertīnu, tā mani vilināt vilina neremdināmas ilgas uz zemi, kas'ir manas mākslas dzimtene.

Vai varat dot man savu godavārdu, — jautāja zeltkalis, — ka, tiklīdz Albertīna būs jūsu līgava, tā jūs nekavējoties dosieties ceļojumā uz Itāliju?

Kāpēc ne, — sacīja jauneklis, — tā bija mana cieša apņemšanās un tāda arī paliktu, ja nebūtu noticis tas, kas mani dzen izmisumā.

Nu tad, Edmund, nenokar degunu! — spēji iesaucās zeltkalis. — Ar tik ciešu apņemšanos tu savu panāksi. Dodu tev vārdu, pēc dažām dienām Albertīna būs tava līgava. Ka es to pratīšu paveikt, par to tev nav jāšaubās.

Edmunda acis staroja priekā un sajūsmā. Noslēpumainais zeltkalis, aši aizsteigdamies, pameta jaunekli iegrimušu jaukos sapņojumos un cerībā, kādu tas viņam bija iedvesis.

Kādā tālākā Tīrgartena nostūrī zem liela koka bija nogūlies kancelejas slepenais sekretārs Tusmanis un, runājot Sēlijas vārdiem lugā «Kā jums tīk», izskatījās līdzīgs nokritušai ozolzīlei vai arī ievainotam bruņiniekam un sūdzēja savas neremdināmās sirds bēdas gaisīgajiem rudens vējiem.

Taisnīgais dievs debesīs, — viņš gaudās, — nelaimīgais, nožēlojamais kancelejas slepenais sekretār, ar ko tu esi izpelnījies visu šo negodu, kas uzgāzies uz tavas nabaga galvas? Vai tad Tomasiuss nemāca, ka laulība nekādā gadījumā nav par traucēkli gudrības apgūšanai, un tomēr esi jau tagad, tikko sācis apsvērt laulības dzīvi, gandrīz vai zaudējis visu savu patīkamo saprašanu! Kā izskaidrojama cildenās Albertīnas jaunkundzes tik krasi naidīgā nostāja pret tavu pieticīgo, bet ar slavējamām īpašībām devīgi apveltīto personu? Tu taču neesi politiķis, kam nedrīkst būt sieva, vēl jo mazāk esi mācīts jurists, kam, pēc Kleobula teorijas, tiklīdz sieva neklausa, tā jāpārmāca ar žagaru, lai, izejot pie vīra, daiļava jūt arī bijību. Debess augstā, kādam smagam liktenim tu esi pakļauts!… Kāpēc tev, mīļotais kancelejas slepenais sekretār, vajadzēja iekulties atklātā ķildā ar nelietīgiem burvjiem un briesmoņiem gleznotājiem, kas tavu maigo seju notur par pergamentu un ar ķēpmanīgu otu uztriepj tādu kā Salvatoru Rozu — ne miņas no izveicības, stājas un manierēm! Jā, tas ir pats trakākais! Visas savas cerības biju licis uz savu labo draugu Streciusa kungu, kam ķīmijā ir krietnas zināšanas un kas prot izlīdzēt jebkurā situācijā, bet viss veltīgi. Jo vairāk beržos ar šķidrumu, ko viņš man ieteica, jo zaļāks topu, turklāt šis zaļums mainās visdažādākās niansēs un noskaņās, tāpēc manu seju jau paguvis apciemot pavasaris, vasara un rudens … Jā, šis zaļums mani nogalinās, un, ja es netikšu vairs pie baltās ziemas, kas manai sejai vispiemērotākais gadalaiks, tad ļaušos izmisumam, metīšos šajos te draņķīgajos varžu kurkuļos un miršu zaļā nāvē!…

Tusmaņa rūgtās žēlabas bija pamatotas, jo ar zaļo krāsu viņa sejā patiesi sākās bēdu dienas, šķiet — tā nebija vis parastā eļļas krāsa, bet kāds īpašs komplicēts maisījums, kas, iefcīdies ādā, prom vairs nebija dabūjams. Dienas laikā nabaga kancelejas slepenais sekretārs nedrīkstēja citādi ārā rādīties kā vien ar dziļi uz acīm uzmauktu platmali, turot pie deguna piebāztu mutautiņu un pat nokrēslī vienīgi pilnos auļos brāžoties pa nomaļām ieliņām. Daļēji viņš baidījās puiku izsmiekla, daļēji sargājās satikt kādu no savas darba vietas, jo bija uzdevies par slimu. >

Tā jau tas mēdz būt, ka nelaimi, kas mums uzbrukusi, izjūtam vissāpīgāk un mokošāk melnajā, klusajā nakts tumsā, nevis gaišās dienas burzmā. Tāpēc ari, jo vairāk sablīva tumšo mākoņu kupenas, melnākas un draudīgākas pletās meža ēnas, jo baismīgāk un ņirdzīgāk kokos un krūmos Svilpa skarbais rudens vējš, jo bezcerīgāks un drūmāks Tusmanim likās viņa posts.

Šausminošā doma — mesties zaļajā kurkuļu biežņā un tā darīt galu savai sagandētajai dzīvei — tik neatlaidīgi uzmācās kancelejas slepenajam sekretāram, ka viņš tur saskatīja neatvairāmu likteņa lēmumu, kas jāpilda.

Jā, — viņš iesaucās spalgā balsī, pielēkdams kājās no savas guļvietas uz zemes, — jā, kancelejas slepenais sekretār, ar tevi nu ir cauri! Beigas, labais Tusman! … Neviens Tomasiuss nevar tevi glābt, prom zaļajā nāvē! … Ardievu, cietsirdīgā Albertīna Fosvinkelas jaunkundz! Jūs nekad vairs neredzēsiet savu sāpīgi nonicināto līgavaini! … Viņš tūlīt ielēks kurkuļu dīķī!

Kā neprātīgs viņš aizbrāzās uz tuvējo dīķi, kas tumšajā nokrēslī izskatījās kā plats, skaisti apzaļojis celiņš, un palika pie pašas malas stāvam.

Domas par tuvo nāvi laikam bija iedragājušas viņa prātu, jo viņš sāka smalkā, spiedzošā balsī vilkt angļu tautas dziesmu ar piedziedājumu: «Zaļas ir pļavas, zaļas ir pļavas!» — tad iemeta ūdenī «Politiskās gudrības» grāmatu, kā arī «Galma un valsts rokasgrāmatu», tāpat Hufelanda «Prasmi pagarināt mūžu» un patlaban dzīrās, krietni ieskrienoties, arī pats lēkt iekšā, kad pēkšņi kāds no aizmugures viņu spēcīgi sagrāba abām rokām.

Un tūdaļ izdzirda labi pazīstamo burvja zeltkaļa balsi:

Tusman, kas vēl nebūs? Es jūs lūdzu, neesiet taču muļķa ēzelis, netaisiet aplamības!

Kancelejas slepenais sekretārs sasprindzināja visus savus spēkus, lai atbrīvotos no zeltkaļa, nespēdams lāgā parunāt, viņš čerkstēja:

Profesora kungs, es esmu tādā izmisuma stāvoklī, kad cilvēks vairs nerēķinās ne ar kādām pieklājības normām, profesora kungs, neņemiet bezcerībā nokļuvušam kancelejas slepenajam sekretāram ļaunā, kurš citkārt labi zina, ko prasa pieklājība un laba uzvedība, bet, profesora kungs, es saku jums bez aplinkiem — kaut jūs velns parautu ar visām jūsu burvestībām, ar visām jūsu rupjībām, ar jūsu sasodīto … jūsu ,.. jūsu, nu … «Tusman!» …

Zeltkalis palaida kancelejas slepeno sekretāru vaļā, un tas, bezspēcīgi sagrīļojies, nogāzās garajā un viscaur miklajā zālē.

Pārliecināts, ka guļ jau dīķa dibenā, viņš vaimanāja:

O, saltā nāve, o, zaļā pļava! … Ardievu! … Atļaujiet padevīgi atvadīties, godājamā Albertīna Fosvinkelas jaunkundz!… Dzīvo vesels, brašais komerciju padomniek! Nelaimes piemeklētais līgavainis guļ starp vardēm, kas vasaras laikā slavē to kungu!

Nu jūs redzat pats, — zeltkalis ierunājās skaļi un pārliecinoši, — redzat pats, Tusman, ka esat zaudējis sajēgu un turklāt vēl bezspēcīgs un saguris! Jūs mani sūtāt pie velna, bet ja nu es pats esmu tas velns un apgrieztu jums kaklu tepat uz vietas, dīķī, kur domājat atrodamies?

Tusmanis vaidēja, elsa un drebēja, kā stipra drudža kratīts.

Bet es vēlu jums, Tusman, labu un vainoju visā jūsu izmisumu, celieties augšā, iesim!

Zeltkalis palīdzēja nabaga kancelejas slepenajam sekretāram uzsvempties kājās. Gluži satriekts, tas šļupstēja:

Esmu jūsu varā, augsti godājamais profesora kungs, dariet ar manām necilajām mirstīgajām miesām, ko vien gribat, bet pazemīgi lūdzu — pažēlojiet manu nemirstīgo dvēseli!

Beidziet reiz muldēt tukšu, nāciet labāk aši prom! — uzsauca zeltkalis, paķēra kancelejas slepeno sekretāru zem rokas un aizveda prom. Taču ceļa vidū, kas, šķērsodams Tīrgartenu, ved uz paviljoniem, viņš apstājās: v

Pagaidiet, Tusman! Jūs esat galīgi slapjš, nelabi metas, uz jums skatoties, ļaujiet, es jums noslaucīšu vismaz seju.

Zeltkalis izvilka no kabatas mirdzoši baltu drāniņu un darīja, kā teicis.

Kad cauri krūmiem jau pavīdēja Vēbera paviljona gaišās ugunis, Tusmanis pārbijies pēkšņi iesaucās:

Dievs, apžēlojies, ļoti godājamais profesora kungs, kurp jūs mani vedat?Uz pilsētu ne! Arī uz manu dzīvokli ne! Pie cilvēkiem? Sabiedrībā? … Augstā debess! Es taču nevaru nekur rādīties… būs nepatikšanas … grandiozs skandāls…

Nesaprotu, — zeltkalis nelikās traucēties, — nesaprotu, Tusman, kam jūs esat tik bikls, neesiet taču zaķapastala! Jums jāiebauda kaut kas stiprinošs. Varbūt noderēs glāze karsta punša, citādi saķersiet vēl drudzi. Nāciet tik līdz!

Kancelejas slepenais sekretārs vienā laidā gaudās, nemitīgi sūrojās par savu zaļo seju, kas nekrietni notriepta līdzībā ar Salvatoru Rozu, bet zeltkalis nelikās par viņa tērgāšanu ne zinis, tikai ar nevaldāmu spēku vilka viņu sev līdz.

Kad abi iegāja apgaismotajā zālē, Tusmanis aizklāja ar mutautiņu seju, jo pie gara galda vēl daži apmeklētāji ēda vakariņas.

• — Kas jums ir? — čukstus jautāja zeltkalis Tusma- nim pie auss. — Kas jums ir, Tusman, ko jūs slēpjat un aizklājat savu godīgo seju?

Ak dievs! — novaidējās kancelejas slepenais sekretārs, — ak dievs, godājamais profesora kungs, jūs taču zināt, ka jaunais gleznotāja kungs dusmās …

Beidziet gvelzt niekus! — uzsauca zeltkalis, sagrāba ar spēcīgu tvērienu Tusmani un pieveda zāles galā pie liela spoguļa, ko apgaismoja no galda paķertā svece.

Tusmanis neviļus palūkojās tanī un aiz pārsteiguma palika vaļā muti.

Ne vien pretīgā zaļā krāsa bija pazudusi bez miņas, bet Tusmaņa seja bija ieguvusi tādu svaigumu kā vēl nekad, viņš izskatījās stipri jaunāks par saviem gadiem. Nevaldāmā sajūsmā kancelejas slepenais sekretārs palēcās ar abām kājām gaisā un saldi raudulīgā balstiņā sāka dudināt:

Dievs debesīs, ko es redzu, ko manas acis skata!.., Godājamais, augsti visu cienījamais profesora kungs, protams, esmu par šo laimi vienīgi jums pateicību parādā! … Jā! Nu jau gan Albertīna Fosvinkelas jaunkundze, kuras dēļ gandrīz ielēcu atvarā pie vardēm, apdomāsies un gribēs mani par savu izredzēto! Jā, augsti godājamais profesora kungs, jūs mani paglābāt no lielas nelaimes!… Tiklīdz jums labpatika ar savu sniegbalto mutautiņu pārbraukt pār manu necilo fizio- nomiju, tūdaļ kā akmens no sirds novēlās. O, sakiet, lūdzams, — jūs, protams, bijāt mans labdaris?

Nav ko liegties, — atbildēja zeltkalis, — neliegšos, Tusman, tas biju es, kurš noslaucīja jums no sejas zaļo krāsu, un pēc tā jūs varat spriest, ka es nemaz neesmu pret jums tik naidīgi noskaņots, kā jūs to droši vien iedomājaties. Vienīgi jūsu muļķīgā vervelēšana, ka esat Jāvis komerciju padomniekam sevi pierunāt, it kā jūs varētu vēl apprecēties ar gluži jauniņu, skaistu, dzīvespriecīgu meiteni, vienīgi šo vervelēšanu, es saku, nevaru ciest, un, tā kā jūs, tikko ticis vajā no ļaunā joka, ko ar jums izspēlēja, jau atkal gudrojat par precēšanos, tad man rodas vēlēšanās uz visiem laikiem izdzīt jums šīs domas no galvas, kas man ir pilnīgi iespējams un pa spēkam. Tomēr es to nedarīšu, tikai dodu jums padomu paturēt rāmu garu līdz nākošajai svētdienai, dienas vidum, tad dabūsiet zināt tālāko. Ja jūs uzdrīkstēsieties meklēt satikšanos ar Albertīnu agrāk, tad es likšu jums dancot viņas acu priekšā tikmēr, kamēr paliksiet bez elpas un jums zaļš gar acīm griezīsies, bet pēc tam pārvērtīšu jūs par viszaļāko vardi, iemetīšu jūs šeit TĪrgartenā dīķī vai, vēl labāk, Šprē upē, kur varēsiet kurkšķēt līdz mūža vakaram! Lai jums labi klājas! Man šodien vēl šis tas kārtojams, tāpēc steidzos uz pilsētu. Jūs man līdzi netiksiet. Lai jums labi klājas!

Zeltkalim bija taisnība, neviens viņam vis nevarētu tikt līdzi, jo, tikko pārkāpis pār zāles slieksni, viņš ka ar Šlemila slavenajiem septiņjūdžu zābakiem kājās izzuda no redzes loka apstulbušajam kancelejas slepenajam sekretāram.

Tāpēc nebūtū arī jābrīnās, ka jau nākamajā mirklī viņš tik pēkšņi kā rēgs uzradās komerciju padomnieka istabā un aizsmakušā balsī novēlēja labvakaru.

Komerciju padomnieks iztrūkās ne pa jokam, tomēr tūdaļ saņēmās un skarbi noprasīja, kas zeltkalim tik vēlā nakts stundā vajadzīgs, lai taisoties, ka tiekot, un liekot viņu mierā ar saviem muļķīgajiem trikiem, ar kuriem varbūt atkal domājot laist miglu acīs.

Tādi, rau, ir cilvēki, — zeltkalis vienā mierā iebilda, — un galvenokārt komerciju padomnieki. Tieši

tos, kuri viņiem ir labvēlīgi, kurus viņiem vajadzētu saņemt atplestām rokām, tieši tos viņi atstumj; jūs, labais komerciju padomniek, esat nabaga nelaimīgs, nožēlojams cilvēks, es nācu, nē, skriešus skrēju šurp nakts tumsā, lai ar jums apspriestos, kā varbūt vēl varētu novērst nāvējošo triecienu, kas jūs apdraud un jūs …

Ak dievs! — nevaldīdams pār sevi, iekliedzās komerciju padomnieks. — Ak dievs! Droši vien atkal kāds bankrots Hamburgā, Brēmenē vai Londonā, tas mani galīgi izputinās, ak, es pīšļos satriektais komerciju padomnieks … tā tik vēl trūka …

Nē, — zeltkalis pārtrauca Fosvinkela gauša- nos, — nē, te ir vēl par kaut ko citu runa. Jūs tātad neparko negribat dot Albertlnas roku jaunajam Edmundam Lēzenam?

Kas vēl nebūs! — iekliedzās komerciju padomnieks. — Kādas blēņas jūs tur melšat? Es! Savu meitu

tam ubagam pindzelmanim!

Vai nu tā, viņš taču gluži labi uzgleznoja jūs un Albertīnu.

Ha-ha! — attrauca komerciju padomnieks. — Tas nebūtu slikts darījums: manu meitu par divām raibām bildītēm! Es viņam aizsūtīju tos krāmus atpakaļ.

Ja jūs Edmundam atteiksiet, viņš atriebs.

Interesanti zināt, — sacīja komerciju padomnieks, — kādā veidā tad šis utubunga, šis zaļknābis domā atriebties komerciju padomniekam Melhioram Fosvinkelam!

To es jums tūlīt pateikšu, mans gaužām drosmīgais komerciju padomnieka kungs, — atbildēja zeltkalis. — Edmunds pašreiz grasās jūsu mīlīgo attēlu pienācīgā veidā retušēt. Līksmo, smaidošo seju viņš pārvērtīs sarūgtinātā un drūmā, ar sarauktām uzacīm, blāvām acīm, nokareniem lūpu kaktiņiem. Redzamāk iezīmēs grumbas uz pieres un vaigiem, neaizmirsīs ar piemērotām krāsām atbilstoši pasvītrot sirmos matus, ko slēpa pūderis. Priecīgo ziņu par loterijas vinnestu viņš nomainīs ar gaužām skumjo vēstuli, ko saņēmāt aizvakar, proti, ka «Kempbels un Ko» Londonā bankrotē, un uz aploksnes stāvēs rakstīts «Neveiksmīgajam municipāl- un komerciju padomniekam» utt., jo viņš zina, ka pirms pusgada veltīgi mēģinājāt ietikt municipālpadomniekos. No skrandainas vestes kabatas kritis lauka dukāti, dālderi un papīra naudas zīmes, norādīdamas uz zaudējumu, ko esat cietuši. Tādā apstrādē tad portrets tiks izlikts gleznu tirgotāja vitrīnā pie bankas ēkas Jēgera ielā.

Maitas purns! — iebrēcās komerciju padomnieks.

Ņerga tāds, lai tik viņš pamēģina! Policijā, tiesā griezīšos pēc palīdzības …

Pietiek, — zeltkalis rāmā garā runāja tālāk.

Vajag tikai piecdesmit cilvēkiem ceturtdaļstundas laikā apskatīt portretu, kad ziņa par to, tūkstoškārt izpušķota ar viena otra jokpētera piezīmēm, izplatīsies pa visu pilsētu. Viss smieklīgais, viss muļķīgais, kas par jums stāstīts un ko vēl tagad stāsta, tiks uzspodrināts jaunām, spilgtākām krāsām, katrs, kas trāpīsies jūsu ceļā, smiesies jums sejā un — pats ļaunākais — nemitēsies skandināt par jūsu zaudējumu, ko jums sagādājis Kempbelu bankrots, un tad jūsu kredīts vairs neskaitās.

Ak dievs! — iesaucās komerciju padomnieks.

Ak dievs! Bet glezna viņam taču man jāatdod, nelietis tāds, jāatdod jau rīt agri no rīta.

Un, ja viņš to arī darītu, par ko es ļoti šaubos, ko tas jums līdzēs? Viņš iegravēs jūsu cienījamo personu tādā izskatā, kā es jau aprakstīju, vara plāksnē, izdarīs daudzus simtus novilkumu, pats con amore' izkrāsos un izsūtīs pa visu pasauli: uz Hamburgu, Brē- meni, Lībeku, Stetīni, jā, arī uz Londonu …

Mitējieties! — komerciju padomnieks viņu pārtrauca. — Mitējieties! Ejiet pie šī drausmīgā cilvēka, piedāvājiet viņam piecdesmit… jā… piedāvājiet simts dālderus,* ja viņš atsakās no visa tā ar manu portretu …

Ha-ha-ha! — smējās zeltkalis. — Jūs aizmirstat, ka Lēzenam nauda bijusi nebijusi, ka viņa vecāki ir turīgi, ka viņa tante, Lēzenas jaunkundze, kas dzīvo Platajā ielā, sen jau viņam norakstījusi visu savu īpašumu, kas skaidrā naudā atbilst astoņdesmittūkstoš dālderiem!

1 Ar mīlestību (italu).

Ko! — komerciju padomnieks aiz pēkšņā pārsteiguma nobāla. — Ko jūs sakāt — astoņdesmittūkstoš … Paklausieties, Leonharda kungs, man liekas, Tīnhena ir gluži bez prāta ieķērusies jaunajā Lēzenā… Es jau nu esmu pēc dabas labsirdīgs … mīkstu sirdi tēvs … nespēju paciest asaras un lūgšanos… un jāsaka, jaunais cilvēks man patīk. Krietns gleznotājs. Jūs jau zināt, ja runa ir par mākslu, tad esmu tās dēj gatavs uz visu … Jaukajam, brašajam Lēzenam daudz labu īpašību .., astoņdesmit… Vai zināt ko, Leonhard, aiz skaidras labsirdības, ko lai dara, tā ir mana labā sirds, es došu viņam savu meitu, tam rātnajam puisim!

Hm, — norūca zeltkalis, — man jums jāpastāsta kaut kas ērmīgs. Es patlaban nāku no Tīrgartena. Pašā dīķa malā sastapu jūsu veco draugu un skolasbiedru, kancelejas slepeno sekretāru Tusmani, kurš aiz neprātīga izmisuma, ka Albertīna viņu nonievājusi, grasījās

mesties ūdenī. Tikai ar lielām grūtībām man izdevās viņu atturēt no šīs drausmīgās apņemšanās, es viņu pārliecināju, ka jūs, mans krietnais komerciju padomniek, protams, turēsiet doto vārdu un ar tēvišķīgjem norādījumiem panāksiet, lai meita negražojas un sniedz viņam savu roku. Ja tas nenotiks un jūs apsolīsiet Albertīnas roku jaunajam Lēzenam, tad vairāk nekā skaidrs, ka jūsu Slepenais ielēks dīķī. Vai varat iedomāties, kādu sašutumu izraisīs solīdā cilvēka drausmīgā pašnāvība? Katrs uzskatīs jūs, vienīgi jūs par Tusmaņa slepkavu un ar dziļu nicinājumu no jums novērsīsies. Neviens jūs neielūgs vairs uz pusdienām, un, ja jūs iegriezi - sieties kādā kafejnīcā, lai uzzinātu, kas pasaulē jauns, jūs izmetīs pa durvīm kā likts, nolaidīs pa kāpnēm lejā. Bet tas vēl nav viss! Kancelejas slepeno sekretāru augstu vērtē visa viņa priekšniecība, viņa krietnā darba darītāja slava izplatījusies pa visiem kantoriem. Ja jūs ar savu nenoteiktību, saviem viltus gājieniem novedīsiet nelaimīgo cilvēku līdz pašnāvībai, tad nav vairs ko sapņot, ka jums vēl sava nama durvis vērs kāds sūtniecības vai finansu slepenpadomnieks, nemaz nerunājot par īstajiem slepenpadomniekiem. Neviena iestāde, ar kuru jums radīsies vajadzība sadarboties, negribēs nekā par jums zināt. Parastie komerciju padomnieki jūs izsmies, ekspeditori jums uzglūnēs ar slepkavības ieročiem, bet kanceleju izsūtāmie, jūs satiekot, uzmauks cepures dziļāk uz acīm. Jums atņems komerciju padomnieka titulu, pār jums nobirs sitiens pēc sitiena, kredīts būs zaudēts, jūsu īpašums apdraudēts, arvien |aunāk, arvien ļaunāk, kamēr beidzot nicināšana, nabadzība un posts …

Pietiek! — iekliedzās komerciju padomnieks.

Jūs mani spīdzināt! Kas to būtu domājis, ka Slepenais savos gados vēl būs tāds iemīlējies pērtiķis! Bet jums ir taisnība. Lai notiek kas notikdams, man Slepenajam dotais vārds jātur, citādi esmu izpostīts cilvēks … Jā, tas ir nolemts, Slepenais dabūs Albertīnu par sievu.

Jūs aizmirstat, ka barons Dimmerls arī nācis precībās. Jūs aizmirstat vecā Manasa baismīgo lāstu! Ja atteiksiet baronam, tad iegūsiet bīstamu ienaidnieku. Vecais stāsies jums ceļā visos jūsu darījumos. Viņam būs visi līdzekļi atļauti, lai kaitētu jūsu kredītam, viņš izmantos katru izdevību, lai mestu jums sprunguļus ceļā, viņš neliksies mierā, kamēr nebūs jūs iedzinis kaunā un negodā, līdz Daless, kuru viņš ar savu lādē- šanos jums uzsūtījis, tiešām apmetīsies jūsu namā… Vārdu sakot, dodiet kuram no trim preciniekiem dodami Albertīnas roku, tikpat netiksiet no nelaimes vaļā, un, rau, tāpēc es nosaucu jūs pirmīt par nabaga nožēlojamu cilvēku.

Komerciju padomnieks kā negudrs skraidīja pa istabu no viena gala uz otru, nemitīgi atkārtodams:

Esmu pazudis, pagalam… nelaimīgs cilvēks, izpostīts komerciju padomnieks. Nebijis man tas skuķis uz kakla. Velns viņus visus rāvis, to Lēzenu, baronu un arī manu Slepeno . ..

Nav jau tfk traki, vēl ir kāds līdzeklis tikt laukā no visām šīm klizmām, — ieminējās zeltkalis.

Kāds? — komerciju padomnieks, spēji apstādamies un cieši raudzīdamies viņā, jautāja. — Kāds? Esmu ar visu mierā.

Vai esat redzējis teātrī «Venēcijas tirgotāju»?

Tā ir tā luga, — sacīja komerciju padomnieks,

kurā Devrienta kungs tēlo asinskāro ebreju Seiloku, kuram iekārojās svaigas lieltirgotāja gaļas … Protams, esmu šo lugu redzējis, bet kam tagad šāda blēņošanās?

Ja zināt «Venēcijas tirgotāju», tad atcerēsieties, ka tur darbojas kāda bagāta meiča Porcija, kuras tēvs ar testamentu novēlēja savu meitu tam, kurš vinnēs viņu savdabīgā loterijā. Tiek noliktas trīs lādītes, no kurām preciniekiem jāizvēlas viena un tā jāatver. Porcijas roku iegūst tas, kura lādītē atrodas viņas ģīmetne. Dariet jūs, komerciju padomniek, būdams dzīvs, tāpat kā Porcijas mirušais tēvs. Pasakiet visiem trim preciniekiem, ka jūs ļaujat, lai izlemj nejaušība, jo jums visi trīs ir vienlīdz tīkami. Trīs noslēgtas lādītes tiks noliktas, lai precinieki vienu izvēlas, un tas, kura lādītē būs Albertīnas portrets, dabūs viņas roku.

Kāds dēkains priekšlikums! — iesaucās komerciju padomnieks. — Un, ja es tiešām to pieņemtu, vai jūs, godājamais Leonharda kungs, domājat, ka tas man varētu kaut ko līdzēt; pēc tam kad nejaušība būs izlēmusi, tie, kuriem portrets nebūs ticis un kuri tātad paliks bešā, tie tikpat izgāzīs pār mani savas dusmas un naidu …

Pagaidiet, — zeltkalis viņu pārtrauca, — tas tieši ir pats svarīgākais! Redziet, komerciju padomniek, es jums svinīgi apsolu, ka ar lādītēm viss nokārtosies labi, visi būs apmierināti un laimīgi. Tie divi precinieki, kas nebūs laimējuši īsto, savās lādītēs tomēr neatradīs vis nievājošu atteikumu, kā tas bija ar Marokas un Aragoņas prinčiem, bet gan kaut ko tādu, kas viņus tik ļoti iepriecinās, ka viņiem ne prātā vairs nebūs precības ar Albertīnu, viņi vēl nezinās, kā slavēt jūs, komerciju padomniek, par savu necerēto laimi.

Ja tas būtu iespējams! — komerciju padomnieks nopūtās.

Ne vien iespējams, bet tā tas būs, tā jābūt, kā es jums saku, par to es galvoju.

Pēc tam komerciju padomnieks vairs nekavējās pieņemt zeltkaļa plānu un abi vienojās, ka līgavas laimēšana notiks nākāmajā svētdienā pusdienas laikā.

Par trim lādītēm apsolījās parūpēties zeltkalis.

Sestā nodala,

kurā liek pastāstīta, kā notika līgavas laimēšana, bet ar to tad notikuma apraksts ari beidzas.

Nav grūti saprast Albertīnas bezgalīgo izmisumu, kad komerciju padomnieks darīja viņai zināmu savu nodomu par nelaimīgo loteriju, kurā tiks izlozēta viņas roka nākamajam laulātajam draugam, un nelīdzēja ne lūgšanās, ne vārdi, ne asaras — tēvs nebija atrunājams. Un tad vēl Lēzena vienaldzīgā, pasīvā izturēšanās, kas likās nemaz neliecinām par patiesu mīlestību, jo viņš neko nedarīja, lai viņu slepus satiktu vai vismaz atsūtītu kādu mīlestības vēstulīti. Sestdienā pirms izšķirīgās svētdienas, kam vajadzēja izlemt viņas likteni, Albertīna jau dzijā vakara nokrēslī vientulīgi sēdēja savā istabā. Nemitīgi domājot par nelaimi, kas viou apdraud, meitenei iešāvās prātā, vai nebūtu labāk aši izlemt un aizbēgt no tēva mājām nekā sagaidīt visļaunāko un ļaut sevi apprecināt ar veco, pedantisko kancelejas slepeno sekretāru vai pat varbūt ar pretīgo baronu. Bet tad viņa pēkšņi atcerējās arī noslēpumaino zeltkali un neizprotamo brīnumu, ar kādu tas pasargāja viņu no barona Dimmerla uzbāzības. Albertīna labi saprata, ka šis dīvainais cilvēks darbojas Lēzena labā, tāpēc viņai uzausa cerību stariņš — varbūt no zeltkaļa grūtā brīdī varētu gaidīt palīdzību. Viņai radās nepārvarama vēlēšanās aprunaties ar zeltkali, un viņa bija sevī pārliecināta, ka nemaz ar neizbītos, ja viņš pēkšņi spokainā veidā parādītos istabā.

Tā tiešām notika — Albertīna neiztrūkās, kad pamanīja, ka tas, ko viņa bija noturējusi par krāsni, īstenībā bija zeltkalis Leonhards, kurš viņai tuvojās un laipnā, skanīgā balsī pavēstīja:

— Met mieru, bērns, visām savām skumjām un sirdssāpēm. Tev jāzina, ka esmu ņēmis savā aizsardzībā Edmundu Lēzenu, kuru tu vismaz patlaban domā mīlam, es viņam palīdzu ar līdzekļiem, kādi vien man ir. Tev arī jāzina, ka es biju tas, kurš tavu tēvu vedināja uz domām par loteriju, es pagādāju liktenīgās lādītes, tāpēc vari iedomāties, ka nevienam citam kā Edmundam tiks tava ģīmetne.

Albertīnai aiz sajūsmas gribējās gavilēt; zeltkalis stāstīja tālāk:

Es būtu varējis arī citādā veidā panākt, lai Edmunds dabū tavu roku, bet man gribējās, lai abi sāncenši — kancelejas slepenais sekretārs Tusmanis un barons Dimmerls tāpat būtu pilnam apmierināti. Arī tas notiks, un jums abiem, tev un tavam tēvam, nevajadzēs baidīties no atraidīto precinieku atriebības.

Albertīna nezināja, kā pateikties. Viņa bija gatava vecajam zeltkalim noslīgt pie kājām, viņa piespieda viņa roku sev pie krūtīm, apgalvoja, ka, par spīti visām burvestībām, ar ko viņš noņemas, jā, kaut arī šovakar pēkšņi ieradies kā spokaina parādība viņas istabā, viņa tomēr nejūtot viņa tuvumā nekādas bailes, un beigās vientiesīgi apjautājās, kā tas viss īsti notiekot un kas viņš patiesībā esot.

Vai redzi, mīļais bērns, — zeltkalis smaidīdams uzsāka, — man ļoti grūti pateikt, kas es īstenībā esmu. Man šai ziņā ir tāpat kā daudziem, kas labāk zina, par ko viņus cilvēki uzskata, nekā to, kas viņi patiesībā ir! … Tad nu zini, mīļais bērns, ka daži mani pārliecināti uzskata par zeltkali Leonhardu Turnheizeru, kas tūkstoš piecsimt astoņdesmitajos gados kūrfirsta Jo- hanna Georga galmā bija lielā godā un tad, kad naids un Jaunums grasījās viņu nodot iznīcībai, pazuda — neviens nezināja, kur un kā. Tu vari iedomāties, ka līdz ar to, ja šādi cilvēki, kurus mēdz dēvēt par romantiķiem vai fantastiem, mani uzskata par Turnheizeru, tātad par spokainu parādību, tad citi — solīdi, izglītoti ļaudis, godīgi pilsoņi un veikalnieki, kam nospļauties par romantiku un poēziju, nezina vien, kā mani vajāt un noniecināt. Pat pārliecināti estētiķi neliek mani mierā, apdraud kā Johanna Georga laika doktori un rakstos mācītie un nopūlas visiem spēkiem sarūgtināt un padarīt neciešamu to mazumiņu dzīves iespējas, cik man nepieciešams.

Jā, mīļais bērns, kaut arī es gādāju un rūpējos par Edmundu Lēzenu un tevi un ierodos visur kā īsts Deus ex machina tomēr daudzi, kas ir tādās pašās domās

1 Dievs no mašīnas (lallņu). Antikā traģēdijā sarežģītos apstākļos radās negaidīts atrisinājums, tam palīdzēja ar mašīnu no skatuves augšas nolaists dievs.

kā minētie estētiķi, necietīs mani šai sakarībā, jo manai īstai esamībai neparko negrib ticēt! … Lai kaut cik nodrošinātu savu stāvokli, es nekad atklāti neatzīstos, ka esmu Šveices zeltkalis Leonhards Turnheizers, kas dzīvoja sešpadsmitajā gadsimtā. Lai šie ļaudis mierīgi domā, ka esmu veikls burvju mākslinieks, un meklē visu notikušo parādību izskaidrojumu Vīgleba «Saprotamajā maģijā» vai kur citur. Tiesa, šobrīd man padomā vēl kāds triks, ko nespēj neviens Filidors, ne Filadelfijs, ne Kaliostro, un, tāpēc ka nekādi nav izskaidrojams, šo ļaužu acīs tas vienmēr paliks par piedauzības akmeni, bet, lai arī kā tas būtu, es nevaru no tā atteikties, jo tas ir vairāk nekā nepieciešams, lai nobeigtu Berlīnes stāstu par trim mums pazīstamām precību kārām personām, kas bildina skaisto Albertīnu Fosvinkelas jaunkundzi… Nu, tātad — drošu dūšu, mīļais bērns, celies rīt kārtīgi laikā augšā, apģērb to kleitu, kas tev visvairāk patīk, tāpēc ka tev vislabāk piestāv, sapin matus jaukās pīnēs, tad mierīgi rāmā garā gaidi, kas notiks tālāk.

To pateicis, zeltkalis pazuda, tāpat kā ieradies.

Svētdien noteiktajā laikā, tas ir, tieši pulksten vienpadsmitos, ieradās vecais Manass ar savu cerību spārnoto māsasdēlu, kancelejas slepenais sekretārs Tusmanis un Edmunds Lēzens ar zeltkali. Precinieki, arī barons, ieraudzījuši Albertīnu, gandrīz vai iztrūkās, jo vēl nekad viņa nebija tik pārmērīgi skaista un piemīlīga redzēta. Katrai meitenei, katrai dāmai, kurai patīk gaumīgs apģērbs un glīti izrotājumi (un kur gan Berlīnē būtu atrodama tāda, kurai tas nepatiktu), es varu apgalvot, ka Albertīnas kleita, darināta ar izcilu eleganci, bija tieši vajadzīgā garumā, lai atklātu jaukās kājiņas baltajās kurpēs, nsās piedurknes un krūšu daļa bija no vissmalkākajām mežģīnēm, baltie franču glazē cimdi, tikai nedaudz pārvilkti virs elkoņiem, atstāja atsegtu daiļu roku, galvu rotāja vienīgi smalka, ar dārgakmeņiem apdarināta zelta ķemme, vārdu sakot, līgavas tērpam trūka vienīgi tumšajos matos miršu vainadziņa. Jādomā — īstenībā Albertīna izskatījās jaukāka nekā jebkad, tāpēc ka mīlestība un cerība staroja viņas acīs un ziedēja viņas vaigos.

Komerciju padomnieks viesmīlības uzplūdā bija licis sagatavot otrās brokastis. Vecais Manass ļauniem, greiziem skatieniem vēroja klāto galdu, un, kad komerciju padomnieks aicināja viņu nobaudīt kaut ko, viņa sejā bija lasāma Šeiloka atbilde: «Jā, lai paostītu cūkas cepeti, ēstu no trauka, kuru jūsu- pravietis no Nacaretes ir apgānījis? Nē! Es pirkšu no jums, pārdošu jums, runāšos ar jums, pastaigāšos ar jums un tā tālāk, bet nekad kopā ar jums neēdīšu, nedzeršu un nelūgšu dievu.»

Barons Dimmerls nebija tik piesardzīgs, jo apēda vairāk bifšteku nekā paradis, un, kā jau palaikam, verve- lēja vienā laidā blēņas.

Komerciju padomnieks šai izšķirošā stundā uzvedās gluži pretēji savam raksturam, jo viņš ne vien devīgi cienāja ar madēru un portvīnu, bet pat cēla gaismā patiesību, ka pagrabā glabājas simt gadu vecs malaga; pēc brokastīm, iepazīstinādams preciniekus ar noteikumiem, kādā veidā un kam tiks piešķirta meitas roka, viņš runāja tik saprātīgi un pacilājoši, ka pārsteidza visus. Preciniekiem vajadzēja iegaumēt, ka vienīgi tas dabūs Albertīnu par sievu, kurš būs izvēlējies lādīti ar viņas ģīmetni.

Reizē ar pēdējo pulksteņa sitienu, tieši divpadsmitos, atvērās zāles durvis, un tur telpas vidū bija redzams ar greznu pārklāju pārsegts galds, uz kura stāvēja trīs mazas lādītes.

Viena — spoža zelta, ar vizošu dukātu vainagu uz vāka un ierakstu vainaga vidū:

«Kas izvēlēsies mani, gūs laimi pēc sava prāta!»

Otra lādīte bija ļoti grezni darināta sudrabā. Uz vāka starp dažādām svešas valodas rakstu zīmēm bija lasāms:

«Kas izvēlēsies mani, gūs vairāk, nekā cerējis!»

Trešajai, ziloņkaulā glīti izgrieztai lādītei, bija uzrakstīts:

«Kas izvēlēsies mani, tam sapnis par svētlaimi īstenība kļūs!»

Albertīna apsēdās krēslā pie galda, viņai līdzās nostājās komerciju padomnieks; Manass un zeltkalis pagāja tālāk, istabas viņā galā.

Kad kancelejas slepenais sekretārs izvilka lozi, ka viņam jāizvēlas pirmajam, baronam Dimmerlam un Lēzenam vajadzēja iziet blakus istabā.

Kancelejas slepenais sekretārs apdomīgi piegāja pie galda, rūpīgi aplūkoja lādītes, vairākkārt pārlasīja uzrakstus, bet tūdaļ juta, ka viņu neatvairāmi pievelk skaistās, vijīgās rakstu zīmes uz sudraba lādītes.

Augstais dievs! — viņš jūsmīgi iesaucās. — Kāds burvīgs raksts, cik tīkami šeit līdzās saplūst arābu un latīņu fraktūra! Un uzraksts: «Kas izvēlēsies mani, gūs vairāk, nekā cerējis!» Vai tad es vairs esmu cerējis, ka Albertīna Fosvinkelas jaunkundze jebkad mani aplaimos un sniegs pretī savu dievišķīgo rociņu? Vai tad, gluži otrādi, es neesmu ļāvies pilnīgam izmisumam? Vai tad es neesmu… dīķī… Jā! Šeit ir mans mierinājums, šeit ir mana laime!… Komerciju padomniek!… Albertīnas jaunkundz! Es izvēlos sudraba lādīti!

Albertīna piecēlās un pasniedza kancelejas slepenajam sekretāram mazu atslēdziņu, ar kuru tas nekavējoties lādīti atslēdza. Cik ļoti viņš iztrūkās, ieraudzījis nevis Albertīnas ģīmetni, bet mazu pergamentā iesietu grāmatiņu, kuru pāršķirstot atklājās, ka tanī ir vienīgi baltas, neaprakstītas lapas.

Turpat gulēja zīmīte ar šādu saturu:

Cels tev aplam gājis lejā, Tagad laime smaida sejā. Pacel to, lai nezūd ceļā, — Ignorantia [2] pajuks vējā, Sapientia 3 aizraus spējā!

Augstais dievs! — kancelejas slepenais sekretārs pukstēja. — Grāmata… nē, kas nu par grāmatu… ģīmetnes vietā iesiets papīrs… visas cerības vējā. Ak, pīšļos satriektais kancelejas slepenais sekretār, beigas ar tevi, cauri! Prom, prom uz varžu dīķi!

Tusmanis pagriezās, lai ietu, bet viņam ceļā nostājās zeltkalis, sacīdams:

Tusman, jūs neesat prātīgs, nav mantas, kas būtu jums dārgāka par to, ko saņēmāt! Dzejolim vajadzēja uz to vērst jūsu uzmanību. Esiet tik labs un iebāziet grāmatiņu, ko izņēmāt no lādītes, kabatā.

Tusmanis paklausīja.

Un tagad padomājiet, kādu grāmatu jūs patlaban gribētu turēt rokā.

Ak dievs, — kancelejas slepenais sekretārs pukojās, — neapdomīgā, bezdievīgā kārtā es iemetu Tomasiusa «Politiskās gudrības padomdevēju» varžu dīķī!

Iebāziet roku kabatā un izņemiet grāmatu! — uzsauca zeltkalis.

Tusmanis darīja, kā pavēlēts, un redzi — rokā Tomasiusa «Politiskās gudrības padomdevējs».

Apžēliņ, kas tad tas! — kancelejas slepenais sekretārs nezināja aiz pārsteiguma, kur likties. — Ak dievs, mans mīļais Tomasiuss glābts no nekrietno varžu zemiskās atriebības, tām jau pat šī grāmata nespētu iemācīt pieklājību!

Pagaidiet, — zeltkalis viņu pārtrauca, — iebāziet grāmatu atpakaļ kabatāl

Tusmanis paklausīja.

Un tagad atcerieties kādu retu izdevumu, pēc kā sen jau ilgojaties un ko neesat varējis sadabūt nevienā bibliotēkā.

Ak dievs, — kancelejas slepenais sekretārs novilka sērīgi, — tā kā es reizēm mēdzu izklaidēšanās pēc apmeklēt operu, tad gribēju iepriekš kaut ko noskaidrot cēlajā Musica, bet līdz šim veltīgi mēģināju sadabūt mazu grāmatiņu, kas alegoriskā veidā izklāsta visu kompozīcijas un muzikālā izpildījuma meistarības mākslu. Es runāju par Johanna Bēra apcerējumu «Muzikālais karš vai arī Apraksts par galveno kauju starp abām varonēm — Kompozīciju un Harmoniju, kā tās viena otrai pieteica karu, satikās kaujā un beidzot pēc asiņainas cīņas atkal salaba».

Iebāziet roku kabatā! — uzsauca zeltkalis, un kancelejas slepenais sekretārs aiz prieka skaļi iegavilējās, kad, atvēris grāmatiņu, redzēja, ka nu tas bija Johanna Bēra «Muzikālais karš».

Redziet nu, — sacīja zeltkalis, — ar grāmatiņas palīdzību, ko jūs atradāt lādītē, esat saņēmis visbagātāko, pilnīgāko bibliotēku, kāda vien jebkad bijusi un kuru turklāt jūs pastāvīgi varat nēsāt sev līdzi. Jo tad, kad jums šī brīnumainā grāmatiņa būs kabatā, ik reizes, kad vien gribēsiet, tā būs tieši tā grāmata, kuru vēlēsieties lasīt.

Nepievērsdams uzmanību ne Albertīnai, ne komerciju padomniekam, kancelejas slepenais sekretārs aši iemetās krēslā istabas kaktā un ņēmās bāzt grāmatu kabatā, vilkt atkal laukā, un pēc sajūsmā starojošām acīm bija noprotams, ka zeltkaļa paredzējums piepildījies.

Tagad bija pienākusi kārta baronam. Viņš ienāca istabā, kā parasti, neveikli un smagnēji slāja tiešā ceļā prom pie galda, pielicis pie acīm lorneti, aplūkoja lādītes un murminādams izlasīja uzrakstus. Bet drīz vien dabisks, nepārvarams instinkts pievērsa viņa uzmanību zelta lādītei ar spožajiem dukātiem uz vāka. «Kas izvēlēsies mani, gūs laimi pēc sava prāta.»

Jā, dukāti jau nu ir man pa prātam, un Albertīna arī man pa prātam, kas tur ko galvu lauzīt, ko gudrot! — sacīja barons Dimmerls, pasniedzās pēc zelta lādītes, saņēma no Albertīnas atslēgu, atslēdza un ieraudzīja tanī — mazu, glītu angļu vīli! Līdzās zīmīte ar šādu pantiņu:

Vinnests rokā tev nudien. Vēlējies ko mūžudien. Nieks līdz šim tev bijis vien. Nauda nāk, pa reni skrien, Veikals zeldams zels arvien.

Ha! — viņš nikni nošņācās. — Kam man vīle? Vai tad vīle ir ģīmetne, vai vīle ir Alberlīnas ģīmetne? Es paņemšu lādīti un pasniegšu Albertīnai par kāzu dāvanu … Nāciet, manu meitēn …

To teikdams, viņš soļoja prom pie Albertīnas, taču zeltkalis pieturēja viņu aiz pleca.

Pagaidiet, «cienītais, tas ir pret noteikumiem. Jums jāapmierinās ar vīli, un neapšaubāmi arī būsiet apmierināti, tiklīdz sapratīsiet, kāda manta, kāds dārgums nācis jūsu rokās, uz to norāda arī dzejoļa rindiņas. Vai jums ir kabatā kāds skaists dukāts ar rievotu apmali?

Nu, ir, — barons īgni norūca, — un tad?

Paņemiet dukātu un novīlējiet apmali.

Barons izpildīja pavēli ar veiklību, kas liecināja par ilgu gadu praksi. Un paskat — dukāta rievotā mala izcēlās vēl vairāk, nemaz nenodila; un tāpat notika arī ar otro, trešo dukātu — jo vairāk barons vīlēja, jo rievainākas kļuva apmales.

Manass, līdz šim mierīgi noskatījies, tagad, acīm mežonīgi zvērojot, metās māsasdēlam virsū un baismīgi dobjā balsī iebļāvās:

Manu senču dievs… kas tad tas … šurp vīli… atdod vīli… tas ir burvju rīks, par ko esmu vairāk nekā pirms trīssimt gadiem pārdevis savu dvēseli… Manu senču dievs .. . atdod vīli!

To izkliedzis, viņš dzīrās baronam izraut vīli no rokām, bet tas atgrūda tēvoci, brēkdams:

Nost, vecais muļķi, es atradu vīli, nevis tu!

Manasa dusmu izvirdums vairs nezināja robežu:

Čūska… tārpu sagrauztais auglis no mana celma, atdod vīli!… Lai tevi velns parauj, sasodītais zagli!

Izgrūzdams veselu straumi ebreju lamu vārdu, Manass, zobus griezdams, ar putām uz lūpām no visa spēka ieķērās baronā, lai atņemtu vīli. Taču barons aizstāvēja savu dārgumu kā lauvu māte savus bērnus, līdz Manasa spēki izsīka. Tad māsasdēls satvēra savu mīļo tēvoci tik ciešā tvērienā, ka nobrikšķēja kauli, izmeta pa durvīm, kā bulta pašāvās atpakaļ, pabīdīja mazu galdiņu istabas kaktā iepretī kancelejas slepenajam sekretāram, izbēra uz galda sauju dukātu un ņēmās cītīgi vīlēt.

Tā, nu mēs esam uz visiem laikiem atbrīvojušies no šā drausmīgā cilvēka — vecā Manasa. Ļaudis apgalvo, ka viņš esot otrs Ahasvers un spokojoties apkārt kopš tūkstoš piecsimt septiņdesmit otrā gada. Toreiz viņš bija pazīstams ar iesauku «monētu ebrejs Lipolds» un sātaniskās buršanas dēļ tika sodīts ar nāvi. Taču sātans izglāba viņu no nāves, par ko pretī saņēma viņa nemirstīgo dvēseli. Daudzi, kas šajos jautājumos kaut ko saprot, manījuši viņu te, Berlīnē, dažādā izskatā, tāpēc arī radusies teika par to, ka mūsu dienās nav vis viens, bet daudzi, daudzi Lipoldi. Nu, tā kā es arī kaut ko sajēdzu noslēpumainās maģijās, tad esmu viņu iznīcinājis!

Tevi, ļoti mīļotais lasītāj, gaužām garlaikotu, ja es sadomātu sīki un smalki stāstīt to, ko tu, pats par sevi saprotams, jau sen zini. Proti, ka Edmunds Lēzens dabūja ziloņkaula lādīti ar uzrakstu:

«Kas izvēlēsies mani, tam sapnis par svētlaimi īstenība kļūs!» Lādītē bija labi izdevies Albertīnas minia- tūrportrets un dzejolīša pants:

Jā, nu laime tevi skāra, Mi|as acis, ilgu kāras. Senās dienas, stundas baras Zudušas kā saulē rāva. Mīlas jūsma — sapņu nāra, Skūpstot lūpās atplauks vāra.

Tad Edmunds paklausīja Bassanio pēdējo vārdu norādījumam, apskāva un noskūpstīja mīļoto, kuras vaigi kvēlot kvēloja, un komerciju padomnieks jutās gluži apmierināts un laimīgs par tik veiksmīgu nobeigumu precībām, kas bija sarežģītākas par sarežģītām.

Barons Dimmerls pa visu šo laiku cītīgi vīlēja, tāpat kā kancelejas slepenais sekretārs cītīgi lasīja. Abi nelikās par to, kas še notika, ne zinis, līdz komerciju padomnieks skaļi paziņoja, ka Edmundam Lēzenam trāpījusies lādīte ar Albertīnas portretu, tātad viņam pienākoties līgava. Kancelejas slepeno sekretāru tas, liekas, ļoti iepriecēja, jo, kā parasti, ja par kaut ko priecājās, viņš berzēja rokas, pāris reižu palēkdamies, smēja sīku smiekliņu. Baronu Dimmerlu precības, liekas, vairs nemaz neinteresēja, toties viņš apskāva komerciju padomnieku, godāja viņu par izcilu džentlmeni, kurš ar savu solīdo dāvanu padarījis viņu bezgala laimīgu, un apgalvoja, ka tas varot paļauties uz viņa atbalstu jebkurā veikala darījumā. Pēc tam viņš vairs nekavējās un ātri devās prom.

Tāpat arī kancelejas slepenais sekretārs ar dziļa aizkustinājuma asarām acīs nezināja, kā pateikties par skaisto velti, lielo retumu, ar kādu komerciju padomnieks viņu pagodinājis no savas bibliotēkas, padarīdams viņu par laimīgāko no laimīgajiem, un, bārstīdams galantus komplimentus Albertīnai, Edmundam un vecajam zeltkalim, steigšus sekoja baronam.

Kopš šīs reizes barons vairs neuzbāzās kā citkārt literatūras pasaulei ar saviem kroplīgajiem estētikas ražojumiem, bet veltīja laiku dukātu vīlēšanai. Tusmanis savukārt vairs neapgrūtināja bibliotekārus, kam agrāk vajadzēja augām dienām noņemties, lai viņam gādātu senas, sen aizmirstas grāmatas.

Drīz vien sajūsma un līksme pameta komerciju padomnieka mājas. Vienas vienīgas skumjas un sirdssāpes. Zeltkalis nemitīgi mudināja Edmundu turēt doto vārdu savas mākslas un sevis paša labā un braukt prom uz Itāliju.

Kaut arī Edmundam šķiršanās no mīļotās bija ļoti sāpīga, viņš tomēr juta neatvairāmu dziņu doties svētceļojumā uz mākslas dzimteni; arī Albertīna, liedama gaužas asaras, apsvēra, cik interesanti būtu pēcpusdienas tējas laikā, viesiem redzot, reizēm izvilkt no rokdarbu groziņa vēstules, kas pienākušas no Romas.

Nu jau Edmunds ir vairāk par gadu Romā, kā stāsta, vēstuļu apmaiņa ar Albertīnu notiekot arvien retāk un pašas vēstules kļuvušas vēsākas. Kas zina, vai galu galā vēl abu jauniešu laulības neizjūk. Neprecējusies jau nu Albertīna nekādā gadījumā nepaliks, tam viņa ir pārāk skaista un bagāta. Turklāt vēl klīst baumas, ka izskatīgs, jauns cilvēks ar šmaugu, iežņaugtu vidukli, divām vestēm un angļu manierē sasietu kaklasaiti — referendārs Gloksins visu ziemu ar Albertīnu vien ballēs dejojis, bieži esot sastopams ar viņu pastaigājamies Tīr- gartenā un komerciju padomnieks ar apmierināta tēva izteiksmi sejā tipina pārītim nopakaļ. Turklāt referendārs Gloksins ir jau tiesas palātā nolicis otro pārbaudījumu un nolicis teicami, kā to atzina paši eksaminatori, kas viņu tirdījuši bez žēlastības. Tieši šī eksāmena gaitā esot varējuši secināt, ka referendāra prātu nodarbinot precību domas, jo viņš parādījis izcilas spējas mācībā par riskantiem pasākumiem.

Iespējams, ka Albertīna pat apprecas ar uzcītīgo re- ferendāru, kad tas būs nodrošinājis savu nākotni… Nu, gan jau laiks rādīs!

MAJORĀTS

Netālu no Baltijas jūras krastmalas atrodas barona fon R. dzimtas pils. ko sauc par R … ziti. Apvidus te ir drūms un tuksnešains, reti kad neauglīgajās plūstošajās smiltīs uzdīgst kāds zāles stiebrs, un nevis krāšņs dārzs, kādi parasti mēdz apjozt pilis, bet kailos mūrus sauszemes pusē ieslēdz panīcis priežu mežs, kura mūžam grūtsirdīgās sēras noniecina pavasara košo rotu un kur negavilē vis jaunai līksmei pamodušies putneļi, bet dzirdama vārnu atbaidošā ķērkšana un spalgie vētru vēstošo kaiju brēcieni. Tikai ceturtdaļstundas gājiena attālumā daba pēkšņi mainās. Kā ar burvja mājienu cilvēks atrodas ziedošos laukos, dāsnos tīrumos un pļavās. Skatienam atklājas plašais, bagātais ciems ar saimniecības pārziņa ērto dzīvojamo māju. Piemīlīgam alkšņu krūma pudurim pāri lūkojas pamati lielai pilij, ko viens no agrākajiem īpašniekiem bija nodomājis uzcelt. Pēcnācēji, kas dzīvoja savās Kurzemes muižās, atstāja to

dieva ziņā, un ari barons Roderihs von R., kurš apmetās savas dzimtas mājvietā, nevēlējās būvi pabeigt, jo viņa drūmajam, nesabiedriskajam raksturam atbilda vecā vientuļā pils. Viņš lika cik iespējams salabot sabrukušo ēku un noslēdzās vientulībā ar savu īgno pārvaldnieku un pāris kalpotājiem. Ciemā viņu reti kad redzēja, toties bieži manīja klaiņojam vai nu kājām, vai jāšus šurp un turp gar jūras krastu, ļaudis teicās no tālienes vērojuši, ka viņš sarunājies ar viļņiem un ieklausījies vētras brāzmās, it kā dzirdētu jūras gara balsi atbildam.

Novērošanas torņa pašā augšā viņš ierīkoja kabinetu ar teleskopiem, ar astronomisko aparātu komplektu; dienā viņš tur, lūkodamies jūrā, vēroja kuģus, kas bieži, tāpat kā baltspārnainie jūras putni, aizlidoja gar tālo apvārsni. Skaidrās zvaigžņotās naktīs viņš nodevās astronomiskiem vai, kā ļaudis runāja, astroloģiskiem pētījumiem, kuros viņam palīdzēja vecais pārvaldnieks. Vispār viņa dzīves laikā klīda baumas, ka viņš nodarbojoties ar slepenu zinātni, tā saukto maģiju, un ka pēc kāda neveiksmīga mēģinājuma, kas dziļi aizvainojis kādu augstu stāvošu aristokrātisku namu, viņš no Kurzemes padzīts. Jau paviršs atgādinājums par turienes dzīvi viesa viņā šausmas, bet visā, kas viņa dzīvi bija padarījis neciešamu, visā, kas viņam tur atgadījies ļauns, viņš vainoja savus senčus, kas ļaunprātīgi pametuši dzimto pili. Lai kaut vai nākotnē piesaistītu ģimenes galvu dzimts īpašumam, viņš to izsludināja par majo- rātu. Valdošais monarhs šo nosacījumu labprāt apstiprināja, jo tādā veidā tēvzeme ieguva bruņnieciskiem tikumiem bagātu dzimtu, kuras zari jau sniedzās svešās zemēs. Taču ne Roderiha dēls Huberts, ne arī tagadējais majorāta īpašnieks, kuru, tāpat kā vectēvu, sauca par Roderihu, nevēlējās dzīvot dzimtas pilī, abi palika Kurzemē. Jādomā, viņus — jautrāka un dzīvespriecīgāka rakstura nekā drūmais sencis — biedēja šausminošā pamestība un vientulība. Barons atļāva apmesties un saņemt iztiku muižā divām vecām neprecētām tēvamāsām, kam pūrā diez kas netika dots un kas dzīvoja trūkumā. Viņas kopā ar vecu kalpotāju mitinājās mazās, siltās istabās ēkas spārnā, un bez viņām un pavāra, kuram apakšējā stāvā līdzās virtuvei bija liela istaba, pa plašajām zālēm un velvainajām istabām galvenajā ēkā klimta vēl vienigi savu mūžu nokalpojis mednieks, kurš izpildīja ari pils uzrauga pienākumus. Visi pārējie kalpotāji dzīvoja ciemā pie saimniecības pārziņa. Tikai vēlos rudeņos, kad uzsniga pirmais sniegs un sākās vilku un meža cūku medības, vientuļā, pamestā pils atdzīvojās. Tad no Kurzemes, radu, draugu un milzīgas mednieku svītas pavadīts, kopā ar sievu ieradās barons Roderihs. Sabrauca kaimiņu muižnieki, pat mednieki no tuvējām pilsētām; galvenā ēka un tās spārns tikko spēja uzņemt visus šurp plūstošos viesus, visās krāsnis un kamīnos sprēgāja bagātīgi sakrautas malkas pagales, no rītausmas līdz vēlai naktij griezās cepešu iesmi, augšup lejup pa kāpnēm skraidīja simtiem jautru ļaužu, kungu un kalpotāju; te saskandinot šķindēja vīna kausi un līksmas mednieku dziesmas, tur trokšņainas mūzikas pavadībā dzirdami dejotāju soļi, visur līksmība un smiekli, tā savu mēnesi, pusotra pils vairāk atgādināja krāšņu iebraucamo vietu dzīva lielceļa malā nekā muižas īpašnieka mājokli. So laiku, cik jau nu apstākļi atļāva, barons Roderihs veltīja nopietnam darbam, pametis viesu trokšņaino burzmu, viņš nodevās majorāta īpašnieka pienākumiem. Viņš ne vien prasīja sīku atskaiti par ienākumiem, bet arī uzklausīja jebkuru ieteikumu par uzlabojumiem, kā arī savu padoto visniecīgākās sūdzības, centās visu nokārtot, kā vien iespējams aizkavēt jebkuru netaisnību vai pārinodarījumu. Sājos pasākumos viņam palīdzēja vecais jurists F. — no tēva dēla mantojumā pārgājušais R… zites nama lietvedis un P. apvidus muižu justīcijas padomnieks, kurš parasti mēdza atbraukt majorāta muižā jau nedēļu pirms barona noteiktās ierašanās. 179… gadā bija pienācis laiks vecajam vīram doties uz R … ziti. Lai arī cik možs septiņdesmit gadus vecais F. jutās, viņam tomēr šķita, ka palīdzīga roka šai darbā nebūtu par ļaunu. Kā jokodamies viņš reiz man teica:

— Brālēn! (Tā viņš mani, sava brāļa mazdēlu, dēvēja, jo es biju nosaukts viņa vārdā.) Es domāju, tev nenāktu par ļaunu, ja tevi papurinātu jūras vējš un tu pavizinātos man līdz uz R … Јiti. Tu ne vien varētu man dūšīgi palīdzēt manās reizēm krietni sarežģītās darīšanās, bet arī izmēģināt roku mežonīgā mednieku dzīvē, pēc tam kad no rīta esi uzrakstījis kārtīgu protokolu, pamēģini citiem parādīt, ka vari ielūkoties acīs tādam niknam zvēram kā spalvainam, mežonīgam vilkam vai meža cūkai atņirgtiem ilkņiem un varbūt pat ar trāpīgu bises šāvienu to nolikt gar zemi.

Es biju tik daudz brīnumaina dzirdējis par jautro medību laiku R … zitē, biju tik ļoti ar visu sirdi pieķēries lieliskajam vectēvocim, ka bezgala priecājos par atjauju braukt viņam šoreiz līdz. Man bija jau diezgan laba pieredze tāda veida darījumos, ko viņam paredzēts veikt, tāpēc apsolīju, čakli strādājot, atbrīvot viņu no visām pūlēm un rūpēm.

Nākošajā dienā, ievīstījušies pamatīgos kažokos, mēs sēdējām pajūgā un cauri tuvējās ziemas vēstnesim — biezam sniegputenim braucām uz R … ziti. Pa cejam vectēvocis man pastāstīja daudz brīnumaina par baronu Roderihu, kurš bija nodibinājis majorātu un iecēlis viņu, toreiz vēl pavisam jaunu cilvēku, par savu juriskonsultu un testamenta izpildītāju. Viņš pastāstīja par vecā barona skarbo, mežonīgo raksturu, ko, liekas, mantojusi visa ģimene, jo pat tagadējais majorāta īpašnieks, kurš bijis maigas dabas, gandrīz vai gļēvulīgs, ar katru gadu vairāk sākot parādīt savas dzimtas īpašības. Viņš norādīja, lai es izturoties droši un brīvi, ja gribot iegūt barona atzinību, un beidzot ieminējās arī par dzīvokli pilī, kuru bija uz visiem laikiem izvēlējies sev par apmešanās vietu, jo tur esot silti, ērti un tik tālu prom no citiem, — «ja vien gribēsim, varēsim nošķirties no jautro viesu trokšņainās sabiedrības». Viņa rezidence tiekot ikreiz sagatavota divās mazās, silti un mājīgi iekārtotās istabās flīģelī, cieši līdzas lielajai tiesas zālei, pretī tam flīģelim, kur dzīvoja vecās dāmas. Beidzot pēc ātra, bet nogurdinoša brauciena vēlā naktī sasniedzām R . .. ziti. Mēs braucām cauri ciemam, bija svētdiena, krogā dzirdama deju mūzika un skaļa līksmība, saimniecības pārziņa māja apgaismota no augšas līdz apakšai, arī tur dzirdama mūzika un dziedāšana; jo baismīgāks tāpēc šķita tuksnesīgi izmirušais apvidus, kurā drīz vien atradāmies. Griezīgi svilpdams, kauca jūras vējš, un drūmās priedes, kā pamodinātas no dziļa apburta miega, apslāpēti vaimanādamas, tam piebalsoja. Sniegotajā klajumā slējās augšup pils kailie, melnie mūri, mēs apturējām pie aizslēgtajiem vārtiem. Nelīdzēja ne saukšana, ne pātagas pliukšķī- nāšana, ne dauzīšana, ne klauvēšana, šķita, ka viss būtu izmiris, nevienā logā neredzēja gaismu. Vecais virs lika atskanēt savai dārdošajai balsij:

Franci! … Franci! … Kur jūs esat ielīdis? … Pie velna, kustieties! Mēs nosalsim te pie vārtiem! Sniegs sakapājis seju līdz asinīm … Kustieties taču, pie velna!

Iesmilkstējās sētas suns, apakšējā stāvā parādījās klejojoša gaisma, nožvadzēja atslēgas, un drīz vien čirkstēdami atvērās smagnējie vārti.

E, esiet sveicināti, esiet sveicināti, lietveža kungs, tad nu gan, šitik negantā laikā!

Tā mūs sagaidīja vecais Francis; viņš pacēla augstu gaisā lukturi, gaisma krita viņa grumbainajā sejā, kas bija dīvaini savilkta laipnā smaidā. Pajūgs iebrauca pagalmā, mēs izkāpām, un tikai tagad es īsti saskatīju vecā kalpotāja augumu savdabīgā, platā, ar daudzām aukliņām sarežģītu rakstu izgreznotā mednieka livrejā. Virs platās, baltās pieres glaudās tikai pāris sirmu sprogu, sejas apakšējā daļa bija kā jau medniekam — vēja appūsta un robusta, un, kaut ari saspringtie muskuļi to vērta gandrīz vai par dēkaiņa masku, nedaudz pamuļķā labsirdība, ko izstaroja acis un kas rotājās ap lūpām, visu atkal izlīdzināja.

Nu, draugs Franci, — ierunājās mans vectēvocis, nokratīdams priekšnamā sniegu no kažoka, — vai viss kārtībā, vai sienu segas manās istabās izpurinātas, gultas ienestas, vai vakar un šodien ir kārtīgi kurināts?

Nē, — Francis mierīgi atbildēja, — nē, godājamais lietveža kungs, nekas tamlīdzīgs nav darīts.

Debesu tēv$! — vectēvocis sašuta. — Es taču pietiekami laikus rakstīju un ierodos parasti noteiktajā datumā; kas tā par māžošanos, nu man būs jādzīvo ledusaukstās istabās.

Jā, godājamais lietveža kungs, — Francis turpināja, ļoti rūpīgi ar sveču knaiblēm noņemdams no sveces kvēlojošu oglīti un samīdams to ar kāju, — jā, vai redzat, tas viss un jo sevišķi kurināšana nebūtu neko līdzējusi, jo vējam un sniegam tur ir brīvs ceļš pa sabirušajām logu rūtīm, un tur …

Ko, — vectēvocis pārtrauca viņa runu, atsizdams plaši vajā kažoku un iespiezdams rokas sānos, — ko, logi izsisti, un jūs, pils uzraugs, neesat licis neko izlabot?

Jā, godājamais lietveža kungs, — vecais vīrs rāmā garā skaidroja, — nav iespējams lāgā tikt klāt daudzo gružu un ķieģeļu dēļ, kas sagāzušies istabās.

Velna milti, no kurienes tad manās istabās gadījušies gruži un ķieģeļi? — iebrēcās vectēvocis.

Uz veselību, lai jums allaž labi klājas, jaunais kungs! — uzsauca vecais vīrs, pieklājīgi palocīdamies, jo es patlaban nošķaudījos, bet tūdaļ piebilda: — Tie ir starpsienas akmeņi un kaļķi, kas iegāzās no satricinājuma.

Vai tad jums te bija zemestrīce? — vectēvocis pārskaities taujāja.

^ — Tas nu gan ne, godājamais lietveža kungs, — vecais smaidīja pār visu seju, — bet pirms trim dienām tiesas zālē ar varenu brīkšķi iebruka smagie ar paneli apšūtie griesti.

Lai tad … — vectēvocis, iekaisis dusmās, kā jau ātras dabas cilvēks, grasījās izgrūst smagu lāstu, bet, pasviedis labo roku gaisā, ar kreiso atbīdījis lapsādas cepuri no pieres, viņš pēkšņi palika mierā, pagriezās pret mani un skaļi iesmējās: — Nudien, brālēn, mums jātur mute ciet, nedrīkstam neko vairs jautāt, citādi dabūsim zināt vēl kaut ko trakāku vai arī visa pils sabruks mums uz galvas. Bet, — viņš pagriezās pret veco kalpotāju, — vai tad jūs, Franci, nevarējāt būt tik attapīgs un sagatavot man citu istabu un likt izkurināt? Nevarējāt iekārtot tiesas sēdei kādu citu zāli galvenajā ēkā?

Tā jau arī viss ir izdarīts, — sacīja vecais vīrs, laipni norādīdams uz kāpnēm un pats tūlīt iedams augšā.

Nē, vai šitāds ērms ir vēl kur redzēts! — iesaucās tēvocis, kad mēs sekojām vecajam.

Mēs gājām uz priekšu pa gariem, augsti velvētiem gaiteņiem, plīvojošā sveces liesma meta savdabīgu gaismu dziļajā tumsā. Kolonas, kapiteļi un raibas arkas bieži iznira, kā gaisā peldot, mums līdzās soļoja mūsu milzum garās ēnas, un neizprotamie attēli uz sienām,

kam tās aizslīdēja pāri, likās trīsam un grīļojamies, un to čuksti saplūda ar mūsu soļu dārdošo atbalsi: «Nemodiniet mūs, nemodiniet mūs — neprātīgo burvestības tautu, kas dus šeit vecvecajos mūros!» Beidzot, kad bijām izgājuši cauri veselai rindai aukstu, drūmu telpu, Francis atvēra durvis uz zāli, kur mūs, jautri sprakšķot, silti apsveica gaiši liesmojoša kamīna uguns. Tiklīdz iegāju, mani pārņēma mājīguma sajūta, bet vectēvocis palika stāvam zāles vidū, raudzījās visapkārt un tad ierunājās ļoti nopietni, gandrīz vai svinīgi:

Tātad šī būs tiesas zāle?

Francis augstu pacēla sveci — uz platās, tumšās sienas kļuva redzams gaišs plankums durvju lielumā — un sacīja dobjā un skumjā balsī:

Te jau kādreiz ir tiesāts!

Ko jūs runājat, Franci! — iesaucās tēvocis, aši nomezdams kažoku un pieiedams pie kamīna.

Tāpat vien, nieki. — Francis aizdedzināja sveces un atvēra durvis uz blakus istabu, kas bija mūsu uzņemšanai mājīgi sagatavota. Nepagāja necik ilgi — un kamīna priekšā jau stāvēja apklāts galds, vecais kalpotājs nesa garšīgi sagatavotus ēdienus, kam sekoja krietns kauss punša, kādu prot brūvēt vienīgi ziemeļos, mums abiem ar vectēvoci viss gāja pie sirds. Noguris no ceļojuma, vectēvocis tūlīt pēc vakariņām likās gulēt; viss jaunais, neparastā apkārtne, jā, arī punšs bija pārāk satraukuši mani, lai es spētu domāt par gulēšanu. Francis nokopa galdu, aprušināja kamīnā ogles un, laipni palocījies, izgāja laukā.

Tagad es paliku bruņinieku zālē viens, tā bija plaša telpa augstiem griestiem. Sniega vētra sāka pierimt, vējš mitējās gaudot, debesis noskaidrojās, pa platajiem lokveidīgajiem logiem Kīkojās pilns mēness, maģiski apgaismodams visus veclaicīgās ēkas tumšos kaktus, kur sveču un kamīna uguns blāvā gaisma nespēja piekļūt. Kā jau tas vecajās pilīs mēdz būt, zālēs griestus un sienas rotāja savdabīgi, veclaicīgi darinājumi, vienus smagi paneļi, citus raibi apzeltīti griezumi, vai arī tie bija fantastiski apgleznoti. No milzīga apmēra gleznām, kas lielākoties attēloja lāču un vilku medības, spraucās uz āru kokā izgrieztas zvēru un cilvēku galvas, pievienotas uzgleznotajiem augumiem, tāpēc mēness un uguns šaudīgajā, mirguļojošā gaismā viss atdzīvojās šausminoši patiesi. Starp šīm gleznām bija mednieku bruņinieku portreti cilvēka augumā, jādomā, pils īpašnieku senči bijuši aizrautīgi mednieki. Visam — tiklab apgleznojumiem, kā arī kokgriezumiem sen pagājušo laiku gaitā iemantots satumsums, tādēļ vēl jo vairāk acīs dūrās gaišais, kailais plankums pie tās pašas sienas, kur divējas durvis veda blakus telpās; drīz es sapratu, ka arī tur vajag būt bijušām durvīm, kas vēlāk aizmūrētas, un tieši šī jaunā mūrējuma daļa nebija līdzīgi pārējām sienām apgleznota vai izrotātā ar kokgriezumiem, tāpēc atšķīrās. Kurš gan nezina, kā neierasta, fantastiska apkārtne mēdz sagrābt savā noslēpumainajā varā cilvēka garu; pat viskūtrākās iedomu spējas sāk darboties brīnumainu klinšu ieslēgtā līdzenumā, kādas baznīcas drūmajās velvēs un tamlīdzīgās vietās. Ja es vēl piebildīšu, ka man toreiz bija divdesmit gadu un biju izdzēris vairākas glāzes stipra punša, tad ticēsiet, ka bruņinieku zālē jutos satrauktāks nekā jebkad. Vajag iedomāties nakts klusumu, kurā jūras dobjās brāzmas ajn nakts vēja spalgā svilpšana liekas līdzīga varenu ērģeļu stabulēm, ko iekustina neredzami gari; gaišie un mirdzošie garām traucošie mākoņi, kas bieži kā savā nodabā klaiņojoši milži likās ielūkojamies pa čīkstošajiem, velvētajiem logiem, — patiesi, jūtot vieglās trīsas, kas mani bija sagrābušas, es nojautu, ka nupat pavērsies ieskats svešā, nezināmā pasaulē. Taču sajūta bija līdzīga tiem patīkamajiem drebuļiem, kas mūs pārņem, lasot dzīvi atainotus spoku stāstus. Te man iešāvās prātā, ka nupat ir vislabvēlīgākais noskaņojums grāmatas lasīšanai, kuru es, tāpat kā toreiz ikviens kaut cik romantiski noskaņotais, turēju allaž kabatā. Tā bija Sillera «Garu izsaucēji». Es lasīju ne- atraudamies, .un mana fantāzija darbojās arvien dru- džaināk. Biju ticis līdz stāstam, kas ar neticamu burvja varu attēlo kāzu svinības grāfa fon F. namā. Tieši tai bridī, kad stāstā parādās asiņainais Džeronimo tēls, spēji atsprāgst vaļā durvis uz zāles priekštelpu… Es šausmās pielecu kājās, grāmata izkrīt no rokām … Bet to pašu brīdi viss apklust, un man jākaunas par savām bērnišķīgajām izbailēm! Iespējams, ka durvis atsprāgušas vaļā caurvējā vai arī kāda cita iemesla dēļ. Nav nekā — mana pārkairinātā fantāzija jebkuru dabisku parādību pārvērš par spokainu! Tā nomierinājies, es paceļu grāmatu un atslīgstu atpakaļ atzveltnes krēslā,— te kāds klusiem, vienmērīgiem soļiem velkas šķērsām pāri zālei, pa brīžam nopūzdamies, ievaidēdamies, un šajās nopūtās, šajos vaidos jaušas visdziļāko cilvēcisko ciešanu, neremdināmu bēdu atbalss … Ko vēl ne! Droši vien apakšējā stāvā ieslēgts kāds slims dzīvnieks. Ir taču labi zināmi nakts akustiskie maldi, kas visas tālās skaņas saista tuvumā. Kurš gan sāks tādēļ šausmināties! Tā es sevi atkal nomierinu, bet tad pēkšņi kāds sāk skrāpēties pie aizmūrētajām durvīm un nopūtas saklausāmas skaļākas, dziļākas, kā nāves briesmās izlauzušās neprātīgu izbaiļu brīdī. «Jā, tas ir nabaga ieslodzīts dzīvnieks — es tūlīt skaļi saukšu, piecirtīšu kā nākas ar kāju, viss apklusīs, vai arī dzīvnieks tur lejā atsauksies savā dabiskajā balsī dzirdamāk.» Tā es prātoju, bet asinis stingst dzīslās, uz pieres izspiežas auksti sviedri, kā nevarīgs palieku sēžam krēslā, nespēdams ne piecelties, kur nu vēl saukt. Pretīgā skrāpēšanās beidzot mitējas … no jauna dzirdami soļi, — manī pamostas dzīvība un spēja kustēties, es pielecu kājās un grasos iet, bet tobrīd zālē uzvēdī ledussalta vēja pūsma un vienlaikus gaišs mēnesstars skar kāda visai nopietna, gandrīz atbaidoša cilvēka portretu, un cauri jūras bangotņu brāzmām, cauri nakts vēja spalgai svilpšanai es nepārprotami dzirdu brīdinošus čukstus: «Tālāk ne . .. tālāk ne, citādi netiksi no drausmīgām garu valsts šausmām vaļā!» Un durvis aizkrīt tikpat spēji kā iepriekš, es skaidri dzirdu soļus zāles priekštelpā — kāds iet pa kāpnēm lejā… pils galvenās ieejas durvis švirkstot atveras un tad atkal aizveras. Pēc tam šķiet, ka jio staļļa tiek izvests zirgs un pēc laiciņa atvests stallī atpakaļ — tad viss apklust. Tūlīt arī izdzirdu vectēvoci blakustelpā nemierīgi vaidam un nopūšamies, tas mani atgrieza īstenībā, es paķēru sveces un steidzos pie viņa. Veco vīru, šķiet, māca ļauns, smags sapnis.

— Pamostieties, pamostieties! — es saucu, maigi satvēris viņa roku un ļaudams sveces gaismai krist viņam sejā. Vectēvocis apslāpēti iekliedzās, sarāvās, tad laipni pavērās manī un teica:

— Labi gan, brālēn, ka pamodināji. Fu, nelāga sapni redzēju, vainīga šī istaba un zāle, jo uzvedināja uz domām par bijušiem laikiem un visādām ērmībām, kas šeit atgadījušās. Bet nu gan krietni izgulēsimies! — To pateicis, vecais vīrs ievīstījās segā un, liekas, tūlīt pat aizmiga. Kad biju izdzēsis sveces un arī nolicies gulēt, atskārtu, ka viņš klusu skaita lūgšanu.

Nākošajā rītā sākās darbs, atnāca saimniecības pārzinis, atnesa rēķinus, pieteicās cilvēki, kam vajadzēja noskaidrot kādu strīda jautājumu, kaut ko nokārtot. Dienas vidū vectēvocis paņēma mani līdzi pieklājības vizītē pie abām vecajām dāmām flīģelī pāri pretī. Francis pieteica mūs, vajadzēja kādu brīdi pagaidīt, tad iznāca gadus sešdesmit veca salīkusi māmiņa, ģērbusies raibās zīda drānās, pateica, ka esot cienīto kundžu kam- barjaunkundze, un ieveda mūs savas valstības svēt- • nīcā. Tur mūs ar komisku ceremoniju saņēma vecās, pēc sen pagājušas modes ērmoti tērpušās dāmas; kad vectēvocis, atjautīgi jokodamies, paskaidroja, ka esmu viņa jaunais palīgs jurists, tūdaļ kļuvu par abu izbrīnās objektu. Pēc dāmu sejām varēja noprast, ka viņas, vērojot manus jaunos gadus, uzskata par apdraudētu R … zites pavalstnieku labklājību. Visā apciemojumā pie baronesēm bija daudz smieklīga, taču manī vēl nebija rimušas trīsas pēc pagājušās nakts šausmām, es jutos tā, it kā mani būtu satvērusi kāda svešāda vara vai, pareizāk, it kā es jau būtu pieskāries bīstamam aplim — un jāpasper vēl tikai viens solis, lai, to pārkāpjot, neglābjami aizietu bojā; šķiet, tikai saņemot visus spēkus, būtu iespējams pretoties tām šausmām, kas var novest līdz neglābjamam ārprātam. Tāpēc arī pat vecās baroneses ar savām komiskajām augstu uz- bužinātajām frizūrām, savādām, raibām puķēm un lentītēm izgreznotām kleitām nelikās vis smieklīgas, bet drīzāk iedvesa šausmas, kā iznirušas no garu valsts. Es saskatīju vecajās, dzeltenīgajās, krunku sarauktajās sejās, samiegtajās acīs, sadzirdēju sliktajā franču valodā, svepstēšanā, kas daļēji lauzās laukā pa sakniebtajām zilganajām lūpām, daļēji pa smailajiem deguniem, ka vecās ir samērā labās attiecībās ar baismīgo parādību, kas spokojas pilī, bet nav izslēgts, ka pašas spējīgas uz kādiem šausmu darbiem. Vectēvocis, liels humora mīļotājs, jokodamies uz nebēdu, iesaistīja abas tik aplamu blēņu melšanā, ka, nebijis es nomāktā garastāvoklī, tad nezinātu, kā apslāpēt smieklus, lai tie neizlauztos uz āru, bet, kā jau teikts, baroneses ar visu savu tērgāšanu man šķila kā no citas pasaules, tāpēc arī vectēvocis, kas bija gribējis mani sevišķi uzjautrināt, reizi pa reizei pameta uz mani izbrīnās pilnu mirkli. Tiklīdz pēc pusdienām palikām divatā, viņš noprasīja bez aplinkiem:

Saki, brālēn, dieva dēļ, — kas tev lēcies? Ne tu smejies, ne runā, ne ēd, ne dzer. Vai neesi saslimis, jeb kaut kas gadījies?

Es vairs nevilcinājos un sīki izstāstīju visas pagājušā naktī pārdzīvotās šausmas. Nenoklusēju neko, it īpaši to ne, ka biju dzēris daudz punša un lasījis Šillera «Garu izsaucējus».

Tas man jāsaka, — vēl piebildu, — jo tad kļūs saprotams, ka visas šīs spokainās parādības dzimušas vienīgi pārkairinātajā fantāzijā un pastāvējušas tikai manās smadzenēs. — Biju pārliecināts, ka vectēvocis man tūdaļ skarbi uzbruks ar asām zobgalībām par manis redzētajiem gariem, bet viņš kļuva ļoti nopietns, nodūra galvu, tad spēji atmeta to un, vērdamies manī ar kvēlu skatienu, sacīja:

Es nezinu to tavu gramatu, bralen! Bet ne gra- mata, ne punša skurbums vainojams tavos spokos. Tev jāzina, ka es pārdzivoju to pašu, ko tu. Es sēdēju tāpat kā tu (tā man likās) atzveltnes krēslā pie kamīna, bet tas, kas tev atklājās vienīgi skaņās, to es skaidri saskatīju gara acīm. Jā! Redzēju baismīgo nešķīsteni, redzēju, kā tas ienāk, redzēju, kā bezspēcīgi velkas uz aizmūrētajām durvīm, tik izmisīgi un krampjaini skrāpē mūri, ka no saplosīto»nagu apakšas izsprāgst asinis, kā pēc tam nokāpj lejā, izved zirgu no staļļa un pēc tam atkal ieved atpakaļ. Vai tu dzirdēji tur tālā ciemā gaili dziedam? … Tobrīd tu mani pamodināji un es tiku vaļā no

'drausmīgās ļaunā cilvēka parādības, kurš vēl joprojām sagandē dzīvi un ar savām šausmām izskauž līksmību.

Vecais vīrs apklusa, bet es negribēju nekā jautāt, pārliecināts, ka viņš pats, kad atradīs par nepieciešamu, visu paskaidros. Pēc dziļu pārdomu brīža vectēvocis sacīja:

Brālēn, vai tev pietiktu drosmes tagad, kad tu zini, ka tas ir, vēlreiz tikties ar spoku? Kopā ar mani?

Protams, teicu, ka jūtos pietiekami stiprs.

Tad nākošajā naktī paliksim abi nomodā. Kāda iekšēja balss manī apgalvo, ka palīdzēs ne tik daudz mans garīgais spēks, cik drosme, kas balstās uz ciešu pārliecību, ka Jaunajam rēgam jāpazūd, jo tā nebūs vis nekaunīga ļaunprātība, bet gan svētīgs, vajadzīgs darbs, un, lai tas man maksātu galvu un dzīvību, — drausmīgais briesmonis, kas padzen no senču pils tās iemītniekus, jāsavalda. Protams, te nav ne miņas no kādas pārdrošības, jo ar tik godīgu nodomu, tik pilnīgā pārliecībā par savu taisnību, kāda ir man, nav citas iespējas kā palikt uzvarētajam. Un, ja nu tomēr tā butu dieva griba, ka mani sagrābtu savā varā Jaunais gars, tad tev, brālēn, vajadzēs apliecināt, ka esmu zaudējis godīgā, kristīgā cīņā ar pekles garu, kas te strādā savus posta darbus! Vai dzirdi! Tu stāvi malā! Tad tev nekas nenotiks! …

10*

Kārtojot šādas tādas darīšanas, kas izklaidēja domas, pienāca vakars. Francis, tāpat kā iepriekšējā vakarā, bija nokopis galdu un atnesis punšu, pilnais mēness gaiši apspīdēja vizošos mākoņus, jūras vijņi bangoja, un naksnīgais vējš kaukdams purināja arkveidīgo logu šķindošās rūtis. Iekšēji satraukti — mēs pūlējāmies kaut ko vienaldzīgi tērzēt. Vectēvocis bija nolicis uz galda savu pulksteni, kas ziņo stundas un pusstundas. Nosita divpadsmit. TūdaJ ar negantu troksni atsprāga vaļā durvis un, tāpat kā vakar, bija dzirdami klusi un gausi soļi, kas šķērsoja zāli, tāpat atskanēja arī vaidi un nopūtas. Vectēvocis nobālēja, bet viņa acīs dega neredzēta uguns, viņš piecēlās no krēsla un, iz- slējies visā savā varenajā augumā, atbalstīja kreiso roku sānos, labo izstiepa tālu uz zāles vidu un šādā stājā bija līdzīgs teiksmainam varonim. Bet vaidēšana un nopūtas arvien pieņēmās spēkā, un tad vēl negantāk nekā iepriekš sākās skrāpēšanās gar sienu. Vectēvocis, sperdams stingrus soļus, tā ka nodārdēja grīda, devās tieši uz priekšu, pie aizmūrētajām durvīm. Nostājies cieši klāt tai vietai, kur skrāpēšanās kļuva arvien neciešamāka, viņš ierunājās spēcīgā, svinīgā balsī, kā es nekad nebiju viņu dzirdējis runājam:

Daniel, Daniel, kas tev šai stundā te meklējams!

Ķērkšana — prātam neaptverama, stindzinoša, tad

dobjš atsitiens, it kā zemē nokristu kāds smagums.

Meklē žēlastību un apžēlošanu tā visuaugstākā troņa priekšā! Tur tavs glābiņš! Pazūdi no šīs pasaules, kur tev vairs nav paliekamas vietas! — Tā vecais vīrs uzsauca vēl valdonīgāk nekā iepriekš, likās, it kā gaisā paceltos vieglas vaimanas un izdzistu vētras brāzmo- šanā, kas nupat sāka pieaugt. Vecais vīrs piegāja pie durvīm un tās aizcirta tik spēcīgi, ka tukšajā zāles priekštelpā izskanēja dobja atbalss. Visā vectēvoča balsī, viņa kustībās jautās kaut kas pārcilvēcisks, kas manī viesa šausmas. Kad viņš apsēdās atzveltnes krēslā, viņa skatiens likās apskaidrots, viņš saņēma rokas un klusībā lūdza dievu. Varēja būt pagājušas vairākas minūtes, kad viņš jautāja savā maigajā, sirdi aizgrābjošā balsī, kas bija viņam tik raksturīga:

Ko tu teiksi, brālēn?

Izbailēs, šausmās, sastingumā … svētsvinīgas bijības un mīlestības pārpilnu sirdi es nokritu ceļos un slacīju man pastiepto roku karstām asarām. Vecais vīrs apskāva mani, sirsnīgi noglāstīja un laipni sacīja:

Nu gan, mīļais brālēn, mierīgi izgulēsimies.

Tā arī notika, un, kad nākošajā naktī nekas neparasts neatgadījās, mēs atguvām savu labo omu, bet tas nenāca pār labu vecajām baronesēm, kas, lai arī tiešām palika kā bijušas mazliet spokainas, tomēr ar savām ērmībām pavedināja uz jokiem, ko vectēvocis sevišķi labi pieprata.

Pagāja vairākas dienas — un beidzot atbrauca barons ar sievu un skaitā prāvu mednieku svītu, sāka ierasties lūgtie viesi, un tagad pēkšņi dzīvību ieguvušā pilī, kā jau iepriekš'aprakstīts, sākās skaļa, mežonīga dzīve. Kad barons, tiklīdz atbraucis, ienāca pie mums zālē, šķita, ka mūsu jaunā apmešanās vieta viņu savādi pārsteidz, viņš pameta drūmu skatienu uz aizmūrētajām durvīm, tad, ātri novērsies, pārvilka ar roku pār pieri, kā vēlēdamies aizdzīt nelāga atmiņas. Vectēvocis ieminējās par postījumiem tiesas zālē un blakus telpās, barons pārmeta Francim, ka tas nav mūs iekārtojis labāk, un laipni mudināja vectēvoci tūdaļ pateikt, ja jaunajās telpās kaut kā trūktu, jo agrāk apdzīvotās bijušas nesalīdzināmi ērtākas. Vispār barona izturēšanās pret veco tēvoci bija ne vien sirsnīga, bet arī ar savu tiesu bērna goddevības, it kā barona un vecā vīra attiecības būtu radnieciski respektējamas.

Tas arī bija vienīgais, kas mani kaut cik samierināja ar barona skarbo, pavēlniecisko raksturu, kurš arvien vairāk un vairāk atklājās. Uzskatīdams mani par parastu skrīveri, viņš nepievērsa man daudz uzmanības. Tūlīt pat pirmajā reizē, kad es protokolēju kādu darījumu, viņš kaut ko aprakstā nopēla; man asinis saskrēja galvā, es dzīros asi atcirst, kad vectēvocis iejaucās, apgalvodams, ka es parasti visu darot pēc viņa norādījumiem un ka vienīgi šādi tiesu darbībā pieņemts un esot pareizi. Kad palikām divatā, es skaļi šķendējos par baronu, kurš man sirds dziļumos derdzās arvien vairāk.

— Tici man, brālēn, — vectēvocis iebilda, — barons, lai arī cik nelaipns, īstenībā ir krietnākais, labsirdīgākais cilvēks pasaulē. Un, kā jau es tev teicu, skarbs viņš kļuva kopš tā laika, kad majorāts pārgāja viņa īpašumā, agrāk viņš bija bikls, pieticīgs jauneklis. Bet vispār tik traki jau nemaz nav, kā tu to iztēlo, es labprāt gribētu zināt, kāpēc viņš tev tā nepatīk. — Runādams pēdējos vārdus, vectēvocis ironiski smaidīja, un es tumši piesarku. Vai tagad man pašam skaidri neatklājās mana iekšējā pasaule, vai man nevajadzēja atskārst, ka šis neizprotamais naids radies aiz mīlestības vai, pareizāk, aiz iemīlēšanās būtnē, kas man likās viscildenākais, vispārsteidzošākais brīnums, kāds vien jebkad mitis uz šīs zemes? Sī būtne nebija neviens cits kā pati baronese. Jau tūlīt — tikko viņa ieradās un pagājās pa istabām savā sabuļādas kažokā, kas piegūla gleznajam augumam, galvā uzmestajā šallē — visa viņas parādīšanās iedarbojās uz mani kā neatvairāma burvestība. Jā, pat tas apstāklis, ka abas vecās tantes savās ērmīgajās kleitās un galvas rotās ar lentu pušķiem, kādus nebiju līdz šim redzējis, tipināja viņai katra savā pusē līdzās un, parkšķēdamas franču valodā, bēra apsveikuma vārdus, kamēr viņa, baronese, neizsakāmi maigām acīm raudzījās visapkārt, laipni gan šim, gan tam pamādama, reizi pa reizei liegi dziedošā balsī izmezdama pa vārdam vācu valodā, skaidri skanīgā

Kurzemes izrunā, — jau tas vien uzbūra savdabīgi sve- šatnīgu tēlu, neviļus fantāzija šo tēlu pretstatīja baismīgajai parādībai, un baronese ieguva gaismas nesēja eņģeļa oreolu, eņģeļa, kam pakļaujas ļaunā, sātaniskā vara. Brīnum valdzinošā sieviete vēl šodien nostājas man acu priekšā. Viņai toreiz varēja būt tikko gadu deviņpadsmit, viņas seja, tikpat maiga kā vijīgais augums, atspoguļoja dziļu eņģelisku labsirdību, bet galvenokārt viņas tumšo acu skatienā spulgoja neap- jaušams valdzinājums, kā valgs mēness stars tanī stīgoja grūtsirdīgas ilgas, bet apburošajā smaidā starot staroja debess lieglaime un jūsma. Bieži viņa likās pilnīgi iegrimusi sevī, tādos brīžos pār daiļo seju pārslīdēja tumšas mākoņu ēnas. Varētu domāt, ka viņu māc kādas tirdošas sāpes, taču man šķita — šādos brīžos viņu pārņem nelaimi nesošas, drūmas nākotnes nojausma, un arī to es dīvainā veidā, kam pats nezināju izskaidrojuma, saistīju ar pils rēgu .. . Nākošajā rītā pēc barona ierašanās visi sapulcējās uz brokastīm, vectēvocis iepazīstināja baronesi ar mani, un, kā tas mēdz gadīties noskaņojumā, kāds man toreiz bija, es uzvedos- neizsakāmi muļķīgi; uz cēlās sievietes vienkāršajiem jautājumiem, kā man patīkot pilī un tamlīdzīgi, sāku gvelzt visneiedomājamākās aplamības, tāpēc vecās radinieces, manu apjukumu, liekas, izskaidrodamas ar pārlieku dziļo cieņu pret kundzi, nolēma ņemt mani savā aizgādībā un sāka franču valodā cildināt kā īsti pieklājīgu un izdarīgu jaunekli, ka gaigon ties joli'.

' Ļoti skaistu jaunekli (franiu).

Tas mani kaitināja, un pēkšņi, pilnīgi savaldījies, es izmetu kādu asprātīgu teicienu — labākā franču valodā, nekā to prata abas vecās dāmas, kas pavērās manī platām acīm un tad ņēmās cītīgi pacienāt ar tabaku savus garos, smāilos degunus. Pēc stingrāka skatiena, ar kādu baronese novērsās no manis un uzlūkoja kādu damu, es nopratu, ka mans asprātīgais teiciens robežojas ar muļķību, kas sakaitināja mani vēl vairāk, un es vēlējos, kaut abas vecenes pazustu pašā elles dibenā. Vectēvocis ar savu ironiju jau sen bija paguvis mani atvēsināt pret sentimentālu mīlas jūsmu un bērnišķīgām sirdssāpēm, un tomēr es jutu, ka baronese parņēmusi visas mēmas domas un jūtas tik dziļi un spēcini kā vēl neviena sieviete līdz šim. Es redzēju un dzirdēju vienīgi un tikai viņu, taču labi apzinājos, ka banāli, pat neprātīgi būtu domāt par flirtu, kaut arī sapratu, cik neiespējami man, kā tādam puikam, kas iemīlējies, bezcerīgi apbrīnot un pielūgt — tad man būtu jākaunas pašam no sevis. Tuvoties lieliskajai sievietei, neļaujot viņai ne nojaust savus iekšējos pārdzīvojumus, uzsūkt viņas skatienu, viņas vārdu saldo indi — un tad talu prom paturēt ilgi, varbūt uz mūžu sirdī — to es gribēju, to es varēju. Šāda romantiska, pat bruņnieciska mīlestība, kādu to bezmiega naktī iztēlojos, tik ļoti mani aizrāva, ka biju pietiekami bērnišķīgs, lai sevi noskaņotu patētiski un beigās grūtsirdīgi nopūstos: «Se- rafina, ai, Serafina!» Pamodās vectēvocis un uzsauca:

Brālēn! Brālēn! Man liekas, tu skaļi sapņo! Labāk dari to dienā, ja iespējams, bet naktī ļauj man gulēt!

Es biju ne mazums nobažījies, ka vecais vīrs, kurš, jau baronesei ierodoties, bija ievērojis manu satraukumu, tagad, izdzirdis viņas vārdu, neliks mani mierā ar savām zobgalībām, taču otrā rītā, ieejot tiesas zālē, viņš tikai noteica:

Lai dievs dod katram pienācīgu saprātu un cenšanos to saglabāt rūpīgā saskaņā ar apkārtni. Nav labi ne no šā, ne no tā pārvērsties par zaķpastalu. — Pēc tam viņš apsēdās pie lielā galda un teica:

Raksti, mīļais brālēn, labi skaidri, lai es varētu tekoši izlasīt.

Barona dziļā, pat bērnišķīgā goddevība pret manu vectēvoci bija allaž manāma. Tā arī pie galda viņam vajadzēja sēdēt daudzu apskaustajā vietā — līdzās baronesei, mani nejaušība svaidīja gan šur, gan tur, bet parasti mani ņēma sava ziņā daži virsnieki no tuvējās pilsētiņas, lai krietni iztriektos par visu jauno un jautro, kas tur noticis, un pie reizes dūšīgi iedzertu. Tāpēc sagadījās tā, ka vairākas dienas pēc kārtas es sēdēju pavisam tālu prom no baroneses, galda viņā galā, kamēr nejauši trāpījos viņas tuvumā. Tieši kad kopā sanākušajiem viesiem atvēra ēdamzāles durvis, mani bija iesaistījusi sarunā baroneses laika kavētāja, ne vairs gluži jauna, bet patīkamu ārieni, saprātīga sieviete, saruna, liekas, bija viņai pa prātam. Ka to pieklājība prasa, man vajadzēja viņu pavadīt pie galda, un es jutos gaužām priecīgs, kad viņa apsēdās pavisam tuvu baronesei, kas viņai laipni pamāja. Nav grūti iedomāties, ka tagad viss, ko es runāju, nebija domāts galda biedrei vien, bet galvenokārt baronesei. Iespējams, ka iekšējais sasprindzinājums piešķīra vārdiem, ko teicu, sparīgu pārliecību, lai vai kā, mana galda biedre kļuva vērīgāka un vērīgāka un beidzot neatvairāmi ierauta nemitīgi mainīgo ainavu raibajā pasaulē, ko es viņai pavēru. Kā jau teicu, viņa bija saprātīga un atjautīga, un drīz vien mūsu saruna pilnīgi neatkarīgi no viesu nerimtīgās čaloņas ritēja patstāvīgi un ievirzījās tā, kā es to vēlējos, raidīdama pa spožam zibsnīgam uzliesmojumam. Es jau arī manīju, ka mana sarunu biedre pamet baronesei zīmīgus skatienus un ka baronese pūlas mūs sadzirdēt. It īpaši tas bija vērojams tad, kad es pievērsos mūzikai, jūsmīgi slavinādams šo cildeno, svēto mākslu, un beigās neaizmiršu piebilst, ka, lai gan esmu nodevies sausai, garlaicīgai jurisprudencei, diezgan labi pārvaldu klavieru spēli, dziedu un esmu jau vienu otru dziesmu komponējis. Kad pārgājām otrā zālē, lai dzertu kafiju un liķieri, pats nezinu, kā, — atrados pretī baronesei, kas sarunājās ar savu laika kavētāju. Baronese tūlīt pievērsās man un jau laipnāk, tā, kā mēdz sarunāties ar paziņu, atkārtoja jautājumus — kā man patīkot pilī un apkārtnē. Es pastāstīju, ka pirmajās dienās apkārtnes drausmīgā pamestība, jā, arī senatnīgā pils mani savdabīgi ietekmēja, bet tieši šādā noskaņā man atklājies daudz skaista un es vienīgi vēlos, kaut mani atbrīvotu no piedalīšanās mežonīgajās medībās, pie kurām neesmu radis. Baronese pasmaidīja:

— Varu saprast, ka trakulīgā joņošana pa mūsu meža biezokņiem nevar jums būt pa pratam. Jūs esat mūziķis un, ja nemaldos, protams, arī dzejnieks! … Es bezgala mīlu abas šīs mākslas! Pati mazliet spēlēju arfu, bet no tā man R … zitē jāatsakās, jo vīrs nevēlējās, ka ņemu līdzi šo instrumentu, kura maigās skaņas lāgā neiederētos tracī ar mednieku mežonīgo klaigāšanu, ar medību ragu apdullinošo sasaukšanos, kam šeit esot īstā vieta! Ak dievs, kā mani šeit iepriecētu mūzika!

Es solīju likt lietā visu savu prasmi, lai piepildītos viņas vēlēšanās, jo pilī taču neapšaubāmi atradīsies kāds instruments, kaut vai vecs flīģelis. To dzirdot, Adelheides jaunkundze (baroneses laika kavētāja) sāka skaļi smieties un jautāja, vai tad es nezinot, ka pilī kopš neatminamiem laikiem nav dzirdēts neviens cits instruments kā vien ķērkstošās taures, mednieku līksmē vaimanājošo ragu aicinājumi un apkārtklaiņojošu muzikantu aizsmakušās vijoles, noskaņojušies basi, blējošās obojas. Baronese neatteicās no savas vēlēšanās dzirdēt mūziku, proti, mani, un abas, viņa un Adel- heide, ņēmās gudrot, kā varētu sadabūt kaut cik lietojamas klavieres. Tobrīd zālei gāja cauri Francis.

Redz, kur cilvēks, kas zinās padomu, kam viss pa spēkam, izraus vai no elles, bet dabūs! — To sakot, Adelheides jaunkundze paaicināja viņu klāt, un, kamēr•skaidroja, ko no viņa vēlas, baronese klausījās ūn, saņēmusi rokas, pieliekusi galvu, mīļi smaidīdama, raudzījās Francim acīs. Viņa izskatījās tik piemīlīga kā daiļš, jauks bērns, kas nespēj vien sagaidīt, kad tiks pie kārotās rotaļlietas. Francis, pēc tam kad bija, kā paradis, gari un plaši uzskaitījis veselu rindu iemeslu, kāpēc nav nekādas iespējas ātrumā tikt pie tik reta instrumenta, noglauda bārdu un šķelmīgi pasmaidīja:

Bet saimniecības pārziņa kundze tur, ciemā, makten vareni bungā uz klavierkastes vai kā to tagad sauc svešā mēlē un turklāt dzied tik mīlīgi un žēlabaini, ka cilvēkam klausoties acis apsarkst kā no sīpolu mizošanas, bet kājas pašas cilājas un lec.

Viņai ir pianīns! — Adelheide iesaucās.

Tas pats, kā tad, — vecais grasījās skaidrot, — pienācis tiešā ceļā no Drēzdenes … tāds …

Cik lieliski! — iesaucās baronese.

Skaists instruments, — Francis nelikās traucēties, — tik mazliet sačākstējis, jo, kad nesen ērģelnieks dzīrās uz tā spēlēt «Visos manos darbos…», viņš to sadauzīja lupatu lēverēs, tā ka …

Ak dievs! — iesaucās reizē baronese un Adelheides jaunkundze.

Tā ka, — Francis rāmi turpināja, — to ar lieliem izdevumiem vajadzēja nogādāt uz R. un tur nodot labošanā.

Bet nu tas ir atkal te? — Adelheides jaunkundze nepacietīgi vaicāja.

Kā tad citādi, godājamā jaunkundze! Un saimniecības pārziņa kundze jutīsies pagodināta …

Šai brīdī garām gāja barons, kā pārsteigts viņš pavērās uz mūsu grupu un, zobgalīgi smaidīdams, pačukstēja baronesei:

Vai Francis atkal dod labus padomus?

Baronese piesarkusi nodūra acis, bet vecais Francis

nobijies apklusa pusvārdā un atliektu galvu, rokas nolaidis gar sāniem, izslējās militārā stājā. Sastīvinātajās kleitās piepeldēja abas tantes un aizveda baronesi līdz. Adelheides jaunkundze viņai sekoja. Es paliku stāvam kā apburts. Sajūsma, ka es nu viņai, savai dievinātajai, kas paņēmusi savā varā mani visu, tikšu tuvāk, jaucās ar nomācošu netīksmi un īgnumu pret baronu, kurš man likās rupjš despots. Ja viņš tāds nebūtu, vai tad vecais, sirmais kalpotājs uzvestos tik verdziski?

Vai tu dzirdi ar, kad ar tevi runā? — uzsauca vectēvocis, uzsizdams man uz pleca; kāpām augšā savās istabās. — Nebāzies taču tik ļoti baronesei virsū,— viņš sacīja, kad mēs bijām ienākuši, — kam tu tā, lai ākstās jaunie ģeķi, kuru nav trūkums un kam laksto- šanās vien prātā.

Pastāstīju, kā viss bija noticis, un lūdzu pateikt, vai esmu pelnījis pārmetumu; viņš neteica nekā vairāk kā vien: «Hm, hm,» — apģērba rīta svārkus, aizkūpināja pīpi un, apsēdies atzveltnes krēslā, sāka pārrunāt vakardienas medības, zobodams mani par neveiksmīgajiem šāvieniem.

Pilī bija iestājies klusums, kungi un dāmas posās savās istabās r\akts sarīkojumam. Bija ieradušies tie paši muzikanti ar aizsmakušajām vijolēm, noskaņotajiem basiem un blējošām obojām, par kuriem stāstīja Adelheides jaunkundze; naktī vajadzēja notikt īstai ballei, cik vien iespējams — pēc visiem likumiem. Vectēvocis, dodams priekšroku mierīgam miegam, nevis tādām trakulīgām blēņām, palika savā istabā, turpretī es biju patlaban saposies ballei, kad pie mūsu durvīm kāds klusu pieklauvēja, ienāca Francis un, apmierināti smaidīdams, paziņoja, ka nupat ar kamanām atvesta no saimniecības pārziņa kundzes klavierkaste un

ienesta pie cienītās baroneses kundzes. Adelheides jaunkundze likusi mani tūlīt pat aicināt turp. Nav grūti iedomāties, kā man pukstēja sirds un ar kādām saldam trīsām vēru durvis uz istabu, kur bija viņa. Adelheide mani priecīgi sagaidīja. Baronese, jau pilnīgi saģērbusies ballei, sēdēja gluži domīga pie noslēpumainās kastes, kurā snauda skaņas, kas man bija jāatsauc dzīvē. Viņa piecēlās, starodama visā savā skaistumā, nespēdams ne vārda bilst, es raudzījos viņā kā apburts.

Redzat nu, Teodor (pēc tīkamā paraduma, kas pastāv ziemeļos, bet sastopams arī tālākos dienvidos, viņa visus uzrunāja vārdā), redzat nu, Teodor, — viņa laipni sacīja, — instruments atvests, lai dievs dod, ka tas nebūtu jūsu mākslas pilnīgi necienīgs.

Tiklīdz pacēlu vāku, man pretī iespindzās vesels čemurs pārtrūkušu stīgu, kad uzsitu akordu, tas izskanēja •pretīgi, jo visas vēl saglabājušās stīgas bija galīgi noskaņojušās.

Acīm redzot, ērģelnieks ir atkal padarbojies ar savām maigajām rociņām, — Adelheides jaunkundze smējās, bet baronese neapmierināta sacīja:

Tas nu gan ir posts un nelaime! Ak, man nav lemts te piedzīvot kādu prieku!

Pameklēju instrumentā un, par laimi, atradu vairākas spolītes ar stīgām, bet nekur nebija skaņošanas vese- rīša. Atkal bēdas!

Var izmantot jebkuru atslēgu, kuras zobiņi atbilst tapiņai, — es paskaidroju, tad abas, baronese un Adelheides jaunkundze, sāka līksmi skraidīt un meklēt — un drīz vien uz rezonatora gulēja vesels krājums spožu atslēdziņu.

Tagad cītīgi ķēros pie darba, Adelheides jaunkundze un baronese pati pūlas man palīdzēt, izmēģina drīz vienu, drīz citu tapiņu; beidzot viena no nepaklausīgajām atslēgām padodas.

Iet, iet, nupat būs labi! — abas priecīgi sauc, te pēkšņi stīga, kas jau bija nostrinkšķinājusi līdz tīrai skaņai, šņākdama pārtrūkst, un abas bailēs saraujas … Baronese savām mazajām, maigajām rociņām kārto trauslās metāla stīgas, sniedz man prasītos numurus un uzmanīgi tur spolīti, kuru es tinu vaļā; pēkšņi viena izslīd un aizlido, baronese tikai pagūst nepacietīgi

iesaukties: «Ai!» — Adelheides jaunkundze sāk nevaldāmi smieties, es sekoju samudžinātajam kamolam līdz pašam istabas kaktam, un mēs visi cenšamies izdabūt no kamola kādu taisnu, neielauzītu stīgu, kas uzvilkta, mums par lielām bēdām, atkal pārtrūkst, bet tad beidzot — beidzot atrastas derīgas spolītes, stīgas sāk stiepties, un pamazām no haotiskās dūkoņas paceļas skaidri, tīri akordi!

Būs labi, būs labi! Instruments skaņojas! — sauc baronese, vērdamās manī ar valdzinošu smaidu.

Cik ātri šīs kopīgās pūles padzina svešatnīgās, stīvās attiecības, ko uzspiež augstākās sabiedrības pieklājība, mūs vienoja draudzīga paļāvība un uzticība, kas, līdzīgi elektriskai plūsmai mani caurstrāvojot, nemanot izkausēja mazdūšīgo nomāktību — ledus gabalu, kas bija smacējis krūtis. No savādā patosa, kāds rodas laikam tādas mīlestības apmātībā, kāda bija man, es biju pilnīgi atbrīvojies, un tāpēc, kad beidzot pianīns bija kaut cik noskaņots, es pretēji savam iepriekšējam nodomam neļāvu vis savam pārdzīvojumam vaļu skaļās fantāzijās, bet nodevos maigajām, piemīlīgajām kanconetām tā, kā tās pārnākušas pie mums no dienvidiem. Visu šo «Senza di te», «Sentimi idol mio» un «Almeri se nori poss'io», kā arī neskaitāmo «Morir mi sento» un «Addio», un «O/i dio»1 laikā Serafinas acis staroja arvien spožāk un spožāk. Viņa apsēdās pie klavierēm cieši man līdzās, es jutu viņas elpu manu vaigu skaram, viņa bija atbalstījusi roku uz mana krēsla atzveltnes, un kāds balts lentas pušķītis, atraisījies no gleznā balles tērpa, nokrita man uz pleca un, klavieru skaņu, kā arī Serafinas kluso nopūtu cilāts, lidinājās kā uzticams mīlas sūtnis no viena pie otra! Jābrīnās, ka nezaudēju jbrātu! Kad es, mēģinādams atcerēties kādu dziesmu, meklēju akordus, Adelheides jaunkundze, kas bija sēdējusi istabas stūrī, pieskrēja pie mums, nokrita blakus baroneses krēslam uz ceļiem un, saņēmusi abas viņas rokas, piespieda sev pie krūtīm un lūdza:

O, mīļā Serafina, tagad arī tev jādzied!

' «Bez tevis», «Uzklausi mani, dievišķā», «Kad es nespēju», «Jūtu, ka mirstu», «Ardievu», «Ak dievs» (itāliešu).

Kas tev prātā, Adelheid! Kā lai es, mūsu virtuozam dzirdot, uzdrošinos rādīt savu nožēlojamo māku?

Bija jauki noraudzīties, kā viņa, tumši piesarkusi, nodurusi acis kā nokaunējies bērns, cīnījās ar kautrību un vēlēšanos dziedāt. Var iedomāties, kā es viņu lūgšus lūdzos un, kad viņa ieminējās par īsajām tautas dziesmām, neatlaidos, kamēr viņa pasniedzās ar kreiso roku un pamēģināja kā ievadam uz pianīna pāris toņu. Es dzīros viņai atbrīvot savu vietu pie pianīna, bet viņa to nepieļāva, apgalvodama, ka neesot spējīga paņemt nevienu pašu akordu un ka tieši tāpēc viņas dziedāšana bez pavadījuma skanēšot ļoti sausi un nedroši. Un tad viņa uzsāka maigā balsī, kas bija tik dzidra kā zvaniņš un plūda no pašas sirds, dziesmu, kuras vienkāršā melodija atbilst to tautas dziesmu raksturam, kas, raidīdamas gaismu no pašiem dvēseles dziļumiem, ļauj gaišajā starojumā, kas mūs apņem, iepazīt mūsu cildeno poētisko dabu. Noslēpumains valdzinājums slēpjas teksta nenozīmīgajos vārdos, kas pārvēršas par hieroglifiem tam neizsakāmajam, ar ko pārpilna mūsu sirds. Kurš neatceras spāniešu kanconetu, kuras vārdiskais saturs ir vienkāršs: «Es braucu kuģī pa jūru ar savu meiteni, tad sacēlās vētra un mana meitene bailēs līgojās šurp un turp. Nē, nekad vairs nebraukšu pa jūru kuģī ar savu meiteni!» Tā arī baroneses dziesmiņā nebija nekas vairāk kā — «Nesen es dejoju ar savu mīļo kāzās, te man no matiem izkrita puķe, viņš to pacēla, pasniedza man un teica: «Kad, manu meitēn, mēs iesim atkal uz kāzām?»»

Kad dziesmiņas otro pantu sāku pavadīt arpedžo akordiem, kad, iedvesmas pārņemts, nākamo dziesmu melodijas zagšus nozagu baronesei no lūpām, tad es viņas un Adelheides jaunkundzes acīs izaugu par dižu skaņu mākslas meistaru un viņas apbēra mani ar slavinājumiem. Balles zālē iededzināto sveču gaisma atspīdēja arī baroneses istabās un trompešu un tauru nesaskanīgā rēkoņa ziņoja, ka laiks pulcēties uz balli.

Ak, nu man jāiet! — iesaucās baronese.

Es pielēcu kājās.

Tas bija skaisti pavadīts laiks — jaukākie brīži, kādus vien esmu te, R … zitē, pavadījusi. — To sakot, baronese sniedza man roku; kad es to aizrautīgas sajūsmas reibumā piespiedu pie lūpām, jutu, kā viņas pirksti, strauji pulsēdami, skārās pie manas rokas! Pats vairs nezinu, kā nokļuvu vectēvoča istabā, kā iegāju balles zālē … Kāds gaskonietis baidījies no kaujas, jo jebkurš ievainojums būtu viņam nāvējošs, tāpēc ka viņš bijis viena vienīga sirds! Es varētu, katrs manā noskaņojumā varētu būt viņam līdzīgs! Jebkura pieskaršanās nāvējoša. Baroneses roka, pulsējošie pirksti bija mani skāruši kā saindētas bultas, manas asinis dzīslās kvēloja!

Otrā rītā vectēvocis, man tieši neko neprasīdams, tomēr drīz vien zināja visu pie baroneses pavadītā vakara notikumu, un es biju ne mazums apjucis, kad viņš, visu laiku pilnā mutē smiedamies un jautri triekdams, pēkšņi kļuva nopietns un sacīja:

Es tevi lūdzu, brālēn, nepaļaujies apmātībai, kas tevi sagrābusi savā varā! Tev jāzina, ka tas, ko tu esi uzsācis, var izraisīt neiedomājamas sekas, nevērīgā neprātā tu esi nostājies uz plana ledus, kas ielūzīs, vēl iekams to manīsi, un tu iegāzīsies ūdenī. Es sargāšos tevi turēt aiz svārku malas ciet, jo zinu, ka tu pats izrāpsies atkal laukā un, gulēdams uz nāves gultas, teiksi: «Esmu sapņodams saķēris nelielas iesnas,» — bet īstenībā negants drudzis izsūks tavus dzīvības spēkus, un paies gadi, iekams tu atgūsies… Velns lai parauj tavu mūziku, ja tu neproti ar to neko citu uzsākt kā vien bungāt no rāma miera augšā jūtīgus sievišķus.

Bet, — es pārtraucu vectēvoci, — vai tad man ir prātā flirtēt ar baronesi?

Aunagalva! — tēvocis mani nolamāja. — Ja es to zinātu, tūlīt pat izmestu tevi pa logu laukā!

Mūsu nepatīkamo sarunu pārtrauca barons, sākās darbs, kas pamodināja mani no mīlas sapņojumiem, kuros redzēju Serafinu un domāju vienīgi par viņu.

Citu sabiedrībā baronese tikai retumis man pateica dažus laipnus vārdus, bet nepagāja gandrīz neviens vakars, kad nebūtu ieradies Adelheides jaunkundzes sūtīts slepens vēstnesis ar aicinājumu aiziet pie Serafinas. Drīz vien muzicēšanai pastarpām sākās sarunas par dažādiem jautājumiem. Tiklīdz mēs ar Serafinu sakām iedziļināties sentimentālās nojausmās un sap- ņojumos, tā Adelheides jaunkundze ar saviem gadiem nepiemērotu naivitāti un draiskumu mūs pārtrauca un sāka triekt kaut ko smieklīgu un juceklīgu. Pēc dažām pazīmēm es drīz vien secināju, ka baronesei tiešām kaut kas mulsina prātus, ko jau toreiz, kad redzēju viņu pirmo reizi, kā likās, biju saskatījis viņas acīs, — un pils spoka kaitīgā iedarbība man vairs neradīja šaubas. Bija noticis kaut kas briesmīgs vai arī vēl tikai kas briesmīgs gaidāms! Bieži mani pārņēma vēlēšanas pastāstīt Serafinai, kā man bija pieskāries neredzamais ienaidnieks un kā viņu vectēvocis — protams, uz visiem laikiem — padzinis, bet pašam neizprotams biklums, tiklīdz grasījos runāt, saistīja mēli.

Reiz baronese neieradās pie pusdienu galda; sacīja, ka viņa nejūtoties vesela un neejot no istabas laukā. Baronam līdzjūtīgi apvaicājās, vai esot kaut kas nopietns. Viņš pasmīnēja, kā īgni zobodamies, un atbildēja:

Nekas vairāk par vieglu kataru, ko atpūtis skarbais jūras vējš, kurš necieš te nekādas maigas balstiņas un citas skaņas kā vienīgi griezīgu sasaukšanos medībās.

To sakot, barons pameta uz mani — es sēdēju viņam slīpi iepretī — dzeļošu skatienu. Nevis viņa blakussēdētājam, nē, tas bija man teikts! Adelheides jaunkundze, kas sēdēja man blakus, tumši piesarka; cieši raudzīdamās šķīvī un vilkdama pa to ar dakšiņu, viņa nočukstēja:

Un tomēr — vēl šodien pat tu redzēsi Serafinu, vēl šodien pat tavas maigās dziesmiņas mierinās viņas slimo sirdi.

Ari šie Adelheides vārdi bija man domāti, bet šai brīdī man radas sajūta, it kā es atrastos ar baronesi negodīgās, aizliegtās mīlas attiecībās, kas var beigties vienīgi ar kaut ko drausmīgu, ar kaut ko noziedzīgu … Smagu sirdi atcerējos vectēvoča brīdinājumu. Kas būtu darāms! .. . Netikties vairs ar viņu? Kamēr atrados pilī, tas nebija iespējams, un, ja es arī aizietu no pils un atgrieztos K., — tas nebija manos spēkos. Ak, es pārak labi jutu, ka neesmu spējīgs atbrīvoties no sapņa, kas mani vilināja ar fantastisku mīlas laimi. Adelheide man likās gandrīz vai kā nekrietna savedēja, man radus pret viņu nicinājums, bet, atkal atguvies, es kaunējos par savu muļķību. Vai tad tas, kas notika šajās svētlaimīgajās vakara stundās, varēja kaut par sprīdi tuvināt Serafinai vairāk, nekā to atļāva pieklājība un labie tikumi? Kā man varēja ienākt prātā, ka baronesei varētu būt pret mani kādas jūtas! Un tomēr es biju pārliecināts, ka man draud briesmas.

Pusdienas tika paēstas ātrāk nekā parasti, jo vēl bija paredzēts sarīkot vilku medības, tie bija manīti priežu mežā pie pašas pils. Manā satrauktajā noskaņojumā medības bija īstā reizē, es sacīju tēvocim, ka gribu piedalīties, un viņš apmierināti pasmaidīja:

Labi gan, ka arī tu reiz izkustēsies, es palikšu mājā, vari paņemt manu bisi un arī jostu ar mednieka dunci, ja vien prot saglabāt aukstasinību, pie reizes tas ir labs, drošs ierocis.

Meža ieloku, kur vajadzēja būt vilkiem, ielenca mednieki. Bija griezīgi auksts, vējš kauca priežu galotnēs un trieca man sejā gaišās sniega pārslas, tāpēc, tiklīdz iestājās krēsla, nevarēju neko saskatīt tālāk par sešiem soļiem. Salā gluži sastindzis, pametu vietu, kui biju nostādīts, un meklēju patvērumu dziļāk mežā. Tur es, pasitis bisi padusē, atslējos pret koku. Biju aizmirsis par medībām, domas mani aiznesa Serafinas mājīgajās istabās. Kaut kur tālu atskanēja šāvieni, to pašu brīdi kritalā kaut kas iečabējās un pat ne desmit soļu attālumā ieraudzīju spēcīgu vilku, kas grasījās skriet garām. Es piemetu bisi pie vaiga, nospiedu — garām! Vilks zvērojošām acīm cirtās man virsū, es būtu pagalam, ja nepietiktu aukstasinības izraut medību dunci un iegrūst zvēram rīklē, kad tas dzīrās mani sakampt, asinis pašķīda man visgarām pār roku. Viens no medniekiem, kas stāvēja netālu no manis, tagad, pilnā balsī kliegdams, skrēja šurp, un pēc viņa nemitīgajiem taures signāliem drīz visi sapulcējās ap mums. Pie manis piesteidzās barons:

Dieva dēļ! Jūs asiņojat? Jūs asiņojat… Vai esat ievainots?

Es apgalvoju pretējo, tad barons uzbruka medniekam, kurš man bija stāvējis vistuvāk, un apbēra ar pārmetumiem, ka viņš pēc mana neveiksmīgā šāviena nav savukārt šāvis, un, kaut arī mednieks apgalvoja, ka tas nav bijis iespējams, jo lai pašā brīdī vilks meties man

virsū un šāviens būtu trāpījis mani, tomēr barons palika pie savas pārliecības, ka mani kā mazāk pieredzējušu mednieku vajadzējis ņemt īpašā aizsardzībā. Tikmēr mednieki pacēla zvēru; tas izrādījās tik liels, kāds sen nebija redzēts, un visi apbrīnoja manu drosmi un apņēmību, kaut gan man pašam viss likās gluži dabiski un nemaz nebija prātā dzīvības briesmas, kādās atrados. Sevišķu gādību parādīja barons, viņš nemitīgi vaicāja, vai es nebaidoties no pārbīļa sekām, ja arī zvērs mani neesot ievainojis. Atpakaļceļā uz pili barons mani draudzīgi paņēma zem rokas, bisi vajadzēja nest kādam medniekam. Viņš vēl arvien daudzināja manu varoņdarbu, tā ka beidzot ari pats sāku ticēt savai varonībai, nemanīju vairs nekāda apmulsuma un pat līdzās baronam jutos kā drosmīgs, reti apņēmīgs vīrs. Skolas puika bija savu pārbaudījumu laimīgi izturējis, nebija vairs nekāds puika, līdz ar to izzuda arī visa skolnieciskā, pazemīgā mazdūšība. Tagad man likās — esmu ieguvis tiesības darīt visu, lai iegūtu Serafinas labvēlību. Vai tad nu nav zināms, uz kādiem muļķīgiem fantāzijas lidojumiem spējīgs tāds iemīlējies jauneklis.

Pilī, pie kamīna malkojot kūpošo punšu, es joprojām biju dienas varonis; bez manis vēl tikai barons pats bija nošāvis varenu vilku, pārējiem vajadzēja savus neveiksmīgos šāvienus attaisnot ar laika apstākļiem, tumsu un apmierināties ar baismīgiem nostāstiem par agrāk piedzīvoto mednieka veiksmi un pārciestām briesmām. Es biju pārliecināts, ka vectēvocis mani slavēs un apbrīnos vairāk par visiem; šādā paļāvībā izklāstīju savu piedzīvojumu gari un plaši un neaizmiršu spilgtās krāsās attēlot mežonīgā zvēra nikno, asinskāro izskatu. Taču vecais vīrs sāka skaļi smieties:

Dievs ir varens vārgajos!

Kad dzeršana un skaļā sabiedrība bija apnikusi, paklusām žagos cauri gaitenim uz tiesas zāli un pamanīju tur ieslīdam kādu ar sveci rokā. Ieejot zālē, pazinu Adelheides jaunkundzi.

Jāklaiņo apkārt kā spokam, kā mēnessērdzīgam, lai sameklētu jūs, drosmīgais vilku medniek! — tā viņa, satverdama manu roku, čukstēja. Vārdi «spoks,

mēnessērdzīgais», izrunāti šai telpā, smagi uzgula manai sirdij, tie vienā mirklī atsauca atmiņā abu drausmīgo nakšu spokainās parādības — kā toreiz kauca un dobji bazūnēja jūras vējš, brikšķēja un baismīgi svilpa ark- veidīgajos logos un mēness meta blāvu gaismas staru uz noslēpumaino sienu, kur bija dzirdama skrāpēšanās. Man šķita, ka redzu uz tās asins traipus. Adelheides jaunkundzei, kura vēl joprojām turēja manu roku savējā, vajadzēja sajust ledussaltumu, kas mani drebināja.

Kas jums ir, kas jums ir? — viņa klusi jautāja. — Jūs jau esat sastindzis? Nu, es jūs atdzīvināšu! Vai jūs arī zināt, ka baronese nespēj vien sagaidīt, kad jūs atnāksiet? … Citādi viņa neticēs, ka ļaunais vilks jūs tiešām nav aprijis. Viņa ir uztraukusies bez gala! Ak vai, mans draugs, ko jūs esat izdarījuši ar Serafinīti! Vēl nekad neesmu viņu redzējusi tik nobažījušos… Oho! Kā nu pulss sāk dancot! Sastingušais kungs negaidot atdzīvojies! Iesim nu — labi klusu — pie mazās baroneses!

Es klusēdams ļāvu, lai mani ved, veids, kā Adelheide runāja par baronesi, man likās necienīgs — un it īpaši mājiens par kādu mūsu saprašanos. Kad es ienācu reizē ar Adelheidi, Serafina, klusu iesaukdamās, steigšus panāca vairākus soļus mums pretī, tad kā atguvusies palika istabas vidū stāvaim, es uzdrīkstējos satvert viņas roku un piespiest pie lūpām. Baronese, atstādama savu roku manējā, sacīja:

Mīļais dievs, vai tad tas ir jūsu darbs — cīnīties ar vilkiem? Vai tad jūs nezināt, ka Orfeja un Amfiona teiksmainais laiks sen pagājis un mežonīgie zvēri zaudējuši respektu pret izciliem dziedoņiem?

Jaukais runas veids, ar kuru baronese izkliedēja jebkuru iespēju pārprast viņas dzīvo interesi, tūdaļ palīdzēja man atrast pareizo toni un taktu. Nezinu pats, kā tas gadījās, ka es neapsēdos kā parasti pie instrumenta, bet līdzās baronesei uz kanapeja. Ar uzrunu: «Ka tas gadījās, ka jūs nokļuvāt briesmās?» — baronese pauda mūsu abu vēlēšanos šodien nenodoties vis mūzikai, bet pakavēties sarunā. Pēc tam kad biju izstāstījis savu piedzīvojumu mežā un ieminējies par barona dzīvo līdzdalību, ļaudams noprast, ka nebiju

uzskatījis viņu par šādas rīcības spējīgu, baronese ļoti maigi, gandrīz sērīgi sacīja:

O, cik nesavaldīgs, cik skarbs jums, jādomā, liekas barons, bet ticiet man, tikai dzīvojot šais drūmajos, nemīlīgajos mūros, tikai mežonīgo medību laikā pa mežu biezokņiem viņš pilnīgi pārvēršas, vismaz ārējā uzvedībā. Viņu neiedomājami satrauc un pastāvīgi vajā doma, ka šeit jānotiek kaut kam briesmīgam: tāpēc jūsu piedzīvojums, kurš, par laimi, palicis bez ļaunām sekām, viņu dziļi satrieca. Viņš vēlas, lai neviens, arī visnenozīmīgākais no kalpotājiem, netiktu pakļauts ne vismazākajām briesmām, vēl jo mazāk labs, jauniegūts draugs, un es noteikti zinu, ka Gotlībs, kuru barons vaino, ka pametis jūs nelaimē, ja netiks sodīts ar cietumu, tad apkaunojošo mednieku sodu jau nu saņems: bez bises, tikai ar rungu rokā viņam vajadzēs piedalījies medībās.

Jau tas vien, ka šādas medības te nekad nav bez briesmām un ka barons, pastāvīgi baidīdamies no nelaimes, tomēr atrod tanīs prieku un baudu, tā pats izaicinādams ļauno dēmonu, padara viņa dzīvi saraustītu un arī mani ietekmē nelabvēlīgi. Daudz dīvaina tiek stāstīts par senci, kas nodibinājis majorātu, un es labi zinu, ka šajos mūros slēpjas kāds drūms ģimenes noslēpums, kas, līdzīgi baismīgam rēgam, aizbiedē no šejienes īpašniekus un ļauj tiem skaļā un mežonīgā burzmā te kavēties tikai īsu laiku. Bet es — cik vientuļa es esmu šai drūzmā un cik ļoti, līdz sirds dziļumiem mani satrauc šausmas, kas dveš no pils mūriem! Jūs, mans labais draugs, sagādājāt man ar savu mākslu pirmos patīkamos brīžus, kādus man gadījies šeit piedzīvot! Kaut es prastu jums pietiekami sirsnīgi pateikties!

Noskūpstīju pasniegto roku un atzinu, ka arī es tūlīt pirmajā dienā vai, pareizāk, pirmajā naktī esmu līdz neprāta šausmām dabūjis izjust, cik neiedomājami baisa ir dzīve pilī. Baronese nenovērsdamās raudzījās man sejā, kad es šīs baismas ņēmos izskaidrot ar visas pils celtnes veidu, it īpaši ar apdarinājumiem tiesas zālē, ar jūras vēja kaukšanu. Droši vien mana balss vai intonācija atklāja, ka nepasaku visu, jo, kad es apklusu, baronese spēji iesaucās:

Nē, nē, jums ir atgadījies kaut kas šausmīgs tai zālē, kur es nespēju ieiet, lai nenodrebētu bailēs. Es lūgšus lūdzu jūs — sakiet man visu!

Serafinas seja kļuva nāves bāla, es nodomāju — būs saprātīgāk, ja izstāstīšu atklāti visu, kas man atgadījās, nekā ļaut Serafinas uzbudinātajai fantāzijai varbūt iztēlot man neizprotamā sakarībā vēl kaut ko baismīgāku nekā to, ko biju redzējis es. Viņa klausījās, un viņas izbailes un nomāktība auga augumā. Kad ieminējos par skrāpēšanos pie mūra sienas, viņa iesaucās:

Briesmīgi — jā, jā, šinī mūrī slēpjas drausmīgais noslēpums!

Bet, kad es pastāstīju, ka vectēvocis ar garīgu pārspēku un varu padzina parādību, viņa dziļi atvilka elpu, kā atbrīvojusies no smagas nastas, kas spiedusi krūtis. Atslējusies krēslā atpakaļ, viņa aizsedza ar plaukstām seju. Tikai tagad es ievēroju, ka Adelheide mūs atstājusi vienus. Jau sen biju savu stāstu beidzis, bet, tā kā Serafina vēl arvien klusēja, es lēnām piecēlos, piegāju pie pianīna un mēģināju arvien spēcīgākiem akordiem ataicināt mierinātājus garus, kas atsauktu Serafinu no drūmās pasaules, ko viņai pavēra mans stāstījums. Drīz es sāku intonēt cik vien iespējams maigi vienu no svētsvinīgajām abata Stefani kanconēm. Skumji valdzinošās «Occhi, perche piangete» [3] ' skaņas pamodināja Serafinu no drūmajiem sapņiem, viņa smaidīdama, spožām asaru pērlītēm acīs klausījās manī. Kā tas gadījās, ka es noslīgu ceļos, ka viņa noliecās pie manis, ka es viņu apskāvu, ka ilgs, ugunīgs skūpsts kveldēja manas lūpas? Kā tas gadījās, ka es nezaudēju samaņu, kad jutu, cik viņa maigi man piekļāvās, ka es, atbrīvojis viņu no sava skāviena, steigšus piecēlos un piegāju pie piapīna?

Novērsusies Serafina paspēra dažus soļus uz loga pusi, tad pagriezās atpakaļ un gandrīz vai lepnā stājā, kas nemaz nebija viņai raksturīga, pienāca pie manis. Cieši lūkodamās man acīs, viņa sacīja:

Jūsu vectēvocis ir viscienījamākais sirmgalvis, kādu vien es pazīstu, viņš ir mūsu ģimenes sargeņģelis — kaut viņš mani pieminētu savās lūgšanās!

Nespēju ne vārda bilst, postu nesošā inde, ko biju iesūcis reizē ar skūpstu, dega un virda man katrā dzīsliņā, katrā nervu stldziņā!

Ienāca Adelheides jaunkundze; iekšējās cīņas sasprie- gums izlauzās karstās asarās, kuras es nespēju apvaldīti Adelheide raudzījās manī izbrīnījusies, skeptiski smaidīdama, — es būtu varējis viņu nogalināt! Baronese sniedza man roku un sacīja neizsakāmi maigi:

Ardievu, mīļais draugs! Ardievu, lai jums labi klājas, atcerieties — varbūt neviens nav sapratis jūsu mūziku labāk par mani. Ak! Šīs skaņas ilgi, ilgi atbalsosies manā sirdī.

Es piespiedu sevi pateikt dažus nesakarīgus, muļķīgus vārdus un skriešus metos uz savu istabu.

Vectēvocis jau bija devies pie miera. Es paliku zālē, nokritu ceļos, skaļi raudāju . . . saucu mīļotās vārdu, īsi sakot, ļāvos visām mīlestības neprāta aplamībām, un vienīgi manas ārdīšanās pamodinātā vectēvoča skaļais uzsauciens: «Brālēn, ja nemaldos, tu esi traks palicis vai ari no jauna cīksties ar vilku? Taisies, ka tiec gultā!» — vienīgi šis uzsauciens iedzina mani istabā, kur es ielikos gultā, cie^i apņēmies sapņot tikai par Serafinu.

Bija jau pāri pusnaktij, kad es — vēl nomodā — izdzirdu kā no tālienes atskanam balsis, skraidīšanu, durvju aizciršanos. Ieklausījos un izdzirdu gaitenī tuvojamies soļus, zāles durvis atvērās, un jau kāds klauvēja pie mūsu durvīm. ■

Kas tur ir? — es skaļi uzsaucu; no āra atbildēja:

Lietveža kungs, lietveža kungs, mostieties… mostieties!

Es pazinu Franča balsi, un, kad jautāju, vai pilī kur deg, pamodās vectēvocis un iekliedzās:

Kur deg? Kur atkal tas sasodītais rēgs spokojas?

Ak, celieties, lietveža kungs, — Francis nelikās mierā, — celieties, barona kungs prasa pēc jums!

Kas baronam vajadzīgs no manis? — vectēvocis jautāja. — Kas viņam vajadzīgs no manis nakts laikā? Vai viņš nezina, ka visa justīcija un justīcijas padomnieki mēdz gulēt un guļ tikpat saldi kā viņš?

Ak, — Francis nespēja valdīt satraukumu, — mīļais lietveža kungs, celieties taču, lūdzu, — baroneses kundze mirst!

Šausmās iekliedzies, es pielēcu kājās.

Atver Francim durvis! — uzsauca man vectēvocis; kā apmāts es grīļodamies svaidījos pa istabu, nespēdams atrast ne durvis, ne atslēgu. Vectēvocim vajadzēja man nākt palīgā, Francis ienāca bāls, apjucis, viņš aizdedzināja sveces. Tikko bijām uzrāvuši drēbes mugurā, kad izdzirdējām baronu zālē saucam:

Vai varu ar jums parunāt, mīļais F.?

Ko tad tu esi apģērbies, brālēn, barons taču sūtīja tikai man pakaļ? — jautāja vectēvocis, grasīdamies iet laukā.

Man jāiet — man viņa jāredz, un tad es varu mirt, — sacīju dobji, neremdināmu sāpju plosīts.

Ak tā gan! To tu, brālēn, esi labi izgudrojis! — Un vectēvocis aizcirta durvis man deguna priekšā tik spēcīgi, ka viras nožvankstēja, tad aizslēdza no ārpuses ciet. Pirmā brīža sašutumā par tādiem spaidiem es gribēju ielauzt durvis, bet tūdaļ atguvos, ka šāda nesavaldīga trakošana var izraisīt tikai postu nesošas sekas, nolēmu nogaidīt vectēvoča atgriešanos, bet tad, lai tas maksā ko maksādams, atbrīvoties no viņa uzraudzības. Es dzirdēju vectēvoci paceltā balsī runājam ar baronu, dzirdēju vairākkārt pieminam manu vārdu, bet vairāk arī nekā nevarēju saprast. Ar katru brīdi mans stāvoklis kļuva neciešamāks. Beidzot es izdzirdu, ka baronam tika kaut kas paziņots un viņš aši aizsteidzās. Vectēvocis atgriezās istabā.

Viņa ir mirusi! — es iekliedzos, traukdamies vectēvocim pretī.

Un tu esi jucis! — viņš mierīgi mani pārtrauca, satvēra un ar varu iesēdināja krēslā.

Man jātiek lejā! — es kliedzu. — Man jātiek lejā, man viņa jāredz, ķaut arī'tas maksātu dzīvību!

Laipni lūdzu, mīļais brālēn. — Vectēvocis noslēdza durvis, izņēma atslēgu un iebāza sev kabatā. Mani sagrāba nevaldāms niknums, es paķēru pielādēto bisi un bļāvu:

Te, jūsu acu priekšā, ietriekšu sev lodi galvā, ja jūs tūlīt neatslēgsiet durvis!

Tad vecais vīrs pienāca man cieši klāt un sacīja, dziļi raudzīdamies acīs:

Vai tu, puišel, domā mani iebiedēt ar saviem nožēlojamiem draudiem? Vai tu domā, ka man tava dzīvība ir daudz vērts, ja tu spēj to bērnišķīgā aplamībā aizmest kā apnikušu spēļmantiņu? Kas tev par dalu gar barona sievu? Kas tev devis tiesības kā apnicīgam ģeķim lauzties iekšā tur, kur nav tava vieta un kur tevi nemaz nevēlas? Vai gribi nopietnā nāves stundā tēlot amora bultas trāpītu ganiņu?

Apkaunots ieslīgu krēslā. Pēc brīža vectēvocis laipnākā balsī atsāka:

Un lai tev tas būtu zināms — ar tā sauktajām nāves briesmām nav laikam gluži nekas. Adelheides jaunkundze mēdz katru nieku izpūst par nezin ko; ja viņai uzkrīt uz deguna lietus lāsīte, tad viņa jau brēc, ka vētra un negaiss brūk virsū! Par nelaimi, tracis bija sacēlis kājās ari vecās tantes, kas, asaras liedamas, uzradās ar veselu arsenālu stiprinošu zāļu — dzīvības eliksīriem un sazin ko vēl, — pārejošs nesamaņas stāvoklis… — Vectēvocis apklusa, viņš laikam atskārta, kas manī norisinās. Viņš pagājās vairākas reizes pa istabu šurp un turp, atkal apstājās man iepretī un sāka sirsnīgi smieties: — Brālēn, brālēn, kādas blēņas tu tikai nepastrādā! Ko lai dara! Citādi nebūs — pats nelabais te uzdarbojas visādos veidos, tevi viņš pamatīgi sagrābis savos nagos, un nu tu danco pēc viņa stabules. — Viņš atkal pagājās dažus solus šurp un turp un tad turpināja: — No gulēšanas vairs tikpat nekas neiznāks, es domāju, jāpakūpina pīpe un tāpat jāpavada tās pāris stundas, kas vēl atlikušas no nakts un tumsas. — To sakot, vectēvocis izņēma no sienas skapja māla pīpi un, dungādams kādu dziesmiņu, bez steigas, rūpīgi piebāza pīpi, tad pārlapoja kaudzi papīru, izplēsa vienu lapiņu, salocīja to un aizdedzināja pīpi. Pūzdams biezus dūmu viruļus, viņš izmeta caur zobiem: — Kā tad, brālēn, bija ar to vilku?

Nezinu, kāpēc veclēvoča mierīgā darbošanās mani savādi ietekmēja. Man šķita, ka es nemaz vairs neesmu R… zitē, baronese tālu tālu prom no manis un varu viņu sasniegt vienīgi ar savu domu spārniem… Vec- tēvoča pēdējais jautājums padarīja mani īgnu.

Tātad, — es pārtraucu, — jums mans medību piedzīvojums liekas tik uzjautrinošs, īsti piemērots zobgalībām?

Nemaz ar ne, nemaz ar ne, brālēna kungs, bet tu nevari iedomāties, cik jocīgu seju tāds zaļknābis sataisa un cik viņš ērmīgi vaibstās, ja mīļais dievs to reiz pagodina un Jauj piedzīvot kaut ko neparastu. Man bija universitātē studiju biedrs, kluss, mierīgs, saprātīgs cilvēks. Nejaušā kārtā šis cilvēks, kas nekad nevienu neaizvainoja, tika iejaukts kādā goda aizskaršanā, un tad viņš, kuru lielākā tiesa buršu uzskatīja par gļēvuli, par jēradvēseli, izturējās tik nopietni, apņēmīgi un drosmīgi, ka visi nevarēja vien nobrīnīties. Bet kopš tās reizes viņš arī pārvērtās. Uzcītīgais, apdomīgais jauneklis pārvērtās par lielīgu, neciešamu kausli. Viņš uzdzīvoja, līksmoja un kāvās puiciskas muļķības pēc tikmēr, kamēr kāds studentu apvienības vecākais viņu divkaujā nogalināja, jo viņš bija rupjā veidā apvainojis šo apvienību. Es tev, brālēn, to tāpat vien stāstu, vari domāt, ko pats vēlies. Un nu atkal par baronesi un viņas slimību… — Te zālē atskanēja klusi soļi, un man šķita, ka gaisu saviļņotu baismīgas nopūtas. «Mirusi!» — kā zibens spēriens šī doma man paplaiksnīja smadzenēs. Vectēvocis steigšus piecēlās un skaļi pasauca:

Franci! Franci!

Jā, mīļais lietveža kungs, — atbildēja aiz durvīm.

Franci, — vectēvocis palūdza, — sabiksti kamīnā uguni un, ja iespējams, atnes mums pa tasītei labas tējas! Velnišķīgi auksts, — viņš vērsās pie manis, — labāk patērzēsim tur, pie kamīna. — Viņš atslēdza durvis, es sekoju, nekā nedomādams.

Kā tur lejā klājas? — vectēvocis jautāja Francim.

Ak, nebija jau tik traki, cienītā baroneses kundze ir atkal gluži žirgta un nieka ģībonī vaino nelāga sapni.

Es gandrīz vai iegavilējos aiz prieka un sajūsmas, bet vectēvoča bargais skatiens mani apvaldīja.

Jā, — viņš sacīja, — taisnību sakot, nebūtu par ļaunu vēl pāris stundiņu likties uz auss. Lai paliek tēja, Franci!

Kā pavēlat, lietveža kungs, — atbildēja Francis un izgāja no zāles, novēlēdams mierīgu nakti, kaut ari jau dziedāja gaiļi.

Paklau, brālēn! — sacīja vectēvocis, izdauzīdams kamīnā pīpi. — Paklau, brālēn! Labi gan, ka tevi nav nekāda nelaime ķērusi — ne ar vilkiem, ne ar pielādētām bisēm!

Es tagad visu sapratu un kaunējos, ka biju vecajam vīram devis iemeslu apieties ar mani kā ar nerātnu bērnu.

Esi tik labs, — sacīja vectēvocis otrā rītā, — esi tik labs, mīļais brālēn, nokāp lejā un apprasies, kā klājas baronesei. Tu vari palūgt Adelheides jaunkundzi, viņa jau tad tev sniegs izsmeļošu biļetenu.

Nav grūti iedomāties, kā es traucos lejup. Bet to pašu brīdi, kad grasījos klusiņām pieklauvēt pie baroneses istabu priekštelpas, no tās ašiem soļiem iznāca barons. Viņš izbrīnījies palika stāvam un vērās manī drūmu, caururbjošu skatienu.

Ko jums te vajag? — viņš izmeta.

^ Kaut arī man sirds dauzījās kā negudra, es saņēmos un stingri atbildēju:

Tēvoča uzdevumā apjautāties par cienītās kundzes veselību.

Ak, nieki vien — parastā nervu lēkme. Viņa mie- rīgi guļ, un esmu pārliecināts, ka pie galda iznāks vesela un moža! Tā arī pasakiet… tā arī pasakiet. — Barons to noteica spēji un nesavaldīgi, tādēļ nodomāju, ka viņš ir norūpējies par baronesi vairāk, nekā izrāda. Es pagriezos, lai ietu, te pēkšņi viņš satvēra mani aiz rokas un, acīm zvērojot, iesaucās:

Man ar jums jārunā, jaunais cilvēk!

Vai tas nebija smagi aizvainotais laulātais draugs, kurš te stāvēja, vai nebija jābaidās no sadursmes, kas varētu beigties man apkaunojoši? Es biju bez ieročiem, bet tūdaļ atcerējos, ka man kabatā ir šeit R… zitē vectēvoča iedāvātais lieliskais mednieku duncis. Un, apņēmies nesaudzēt dzīvību, ja man draudētu pazemojums, es sekoju baronam, kas mani steigšus vilka prom. Mēs bijām ienākuši barona istabā, viņš aizslēdza durvis. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš satraukti staigāja uz priekšu un atpakaļ, tad apstājās man iepretī un atkārtoja:

Man ar jums jārunā, jaunais cilvēk!

Es kļuvu pārdrošs, mani vairs nekas nebiedēja, es atbildēju paceltā balsī:

Ceru, ka jūsu vārdi neaizskars manu godu, lai man nebūtu pienācīgi uz tiem jāatbild!

Barons pavērās manī izbrīnījies, it kā nesaprastu, ko es runāju. Tad drūmi nodūra acis, aizlika rokas aiz muguras un atkal skraidīja šurp un turp pa istabu. Viņš paņēma rokās bisi un iebāza tanī lādējamo koku, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai tā ir pielādēta vai nav … Man galvā saskrēja asinis, es sataustīju nazi un piegāju cieši baronam klāt, lai viņam nebūtu iespējams uz mani mērķēt.

Labs ierocis, — sacīja barons, nolikdams bisi vietā.

Es atkāpos dažus soļus, bet barons atkal pienāca klāt un, ieplādams man pa plecu spēcīgāk, nekā tas būtu vajadzīgs, teica:

Es jums, Teodor, laikam liekos satraukts un apjucis, tāds es arī tiešām esmu pēc smagās, nomoda pavadītās nakts. Manas sievas nervu lēkme nemaz nebija bīstama, to es tagad saprotu, bet šeit — šeit, šinī pilī, kur klīst kāds drūms rēgs, es dzīvoju vienās bailēs no kaut kā briesmīga, un tad šī ir arī pirmā reize, ka viņa te saslimusi. Jūs — jūs viens pats esat vainīgs!

Es mierīgi atbildēju, ka man nav ne mazākās jausmas, kā tas būtu iespējams.

Ak, — barons sašuta, — būtu tā pārziņa sievas sasodītā kaste uz slidenā ledus salūzusi driskās, būtu jūs . . . tomēr nē! … Nē! Tā vajadzēja, tā bija lemts, un es viens pats esmu pie visa vainīgs. Man vajadzēja, tiklīdz jūs sākāt manas sievas istabā nodarboties ar mūziku, tūlīt atklāt īsto stāvokli, manas sievas dvēseles noskaņojumu.

Es grasījos runāt.

Ļaujiet man pateikt! — iesaucās barons. — Man jau iepriekš jānoraida jebkurš jūsu pārsteidzīgais spriedums. Jūs mani uzskatīsiet par skarbu, mākslai naidīgu cilvēku. Es nemaz neesmu tāds, tikai piesardzība, izaugusi no dzijas pārliecības, mudina mani visiem spēkiem stāties cejā tādai mūzikai, kas spēj saviļņot sirdis, protams, arī manējo. Jums jāzina, mana sieva ir tik viegli satraucama, ka jābaidās, vai galu galā viņa nezaudēs katru dzīves prieku. Šajos dīvainajos mūros viņa nemitīgi pakļauta saasinātam, pastiprinātam uzbudināmības stāvoklim, kas citkārt iestājas tikai uz īsu bridi, bet bieži ir nopietnas slimības vēstnesis. Jums ir pilnīgs pamats jautāt, kāpēc es nepasargāju maigo sievieti no šīs baismīgās vietas, no mežonīgās, juceklīgās mednieku dzīves? Sauciet to par gļēvulību, vienalga, man nav iespējams viņu atstāt vienu. Nemitīgās bailēs par viņu es nebūtu spējīgs kaut ko nopietnu uzsākt, jo zinu, ka mani vienā laidā — gan mežā, gan tiesas zālē — vajātu biedējoši paredzējumi par visdažādākām nelaimēm, kas viņai uzbrukušas. Turklāt esmu pārliecināts, ka uz vārgu sievieti tieši tāds dzīves veids, kāds ir te, var iedarboties līdzīgi spēcinošām dzelzsūdens vannām. Nudien, jūras vējam, kas savdabīgi un vareni šalko priežu mežā, dogu dobjām rejām, možai ragu taurēšanai vajag gūt uzvaru pār mīkstčaulīgo, apkaunojošo klimpe- rēšanu uz klavierēm, kuras šādi neklātos spēlēt nevie- •nam vīrietim, taču jūs bijāt sprauduši sev par mērķi neatlaidīgi un vienmērīgi mocīt manu sievu, nomocīt līdz nāvei! — Barons to izgrūda paceltā balsī, acīm mežonīgi zalgojot.

Man asinis saskrēja galvā, es spēji pavērsu roku uz barona pusi, dzīros runāt, taču viņš neļāva izteikt ne vārda.

— Es zinu, ko jūs gribat sacīt, zinu un atkārtoju: jūs bijāt uz īstā ceļa, lai nomocītu manu sievu, un, kaut arī ne mazākā mērā nevaru kaut ko pārmest, tomēr jums jāsaprot, ka tam jādara gals. īsi sakot, jūs ar savu spēli un dziedāšanu eksaltējat manu sievu, un, kad viņa bez atbalsta, bez stūres klaiņo pa vīziju un sapņainu nojausmu bezgalīgo jūru, ko jūsu mūzika uzbūrusi kā pats ļaunuma iemiesojums, jūs viņu vēl iegrūžat tumša dzelmē, stāstīdami par kādu baismīgu spoku, kas esot augšā, tiesas zālē, jums uzplijies. Jūsu vectēvocis man visu pateica, kā bijis, bet es lūdzu — izstāstiet man visu vēlreiz, ko jūs redzējāt vai neredzējāt, dzirdējāt, jutāt, nojautāt.

Saņēmos un mierīgi pastāstīju, kā viss notika — no sākuma līdz beigām. Barons tikai paretam iemeta kādu vārdu, kas pauda viņa izbrīnu. Kad es nonācu tiktāl, ka vectēvocis ar cildenu drosmi stājās rēgam pretī un to bargiem vārdiem izraidīja, viņš sasita rokas, pacēla tas, kopā saņemtas, pret debesīm un aizgrābts iesaucās:

Ja, viņš ir musu ģimenes sargeņģelis! Viņa mirstīgajām atliekām vajadzēs atdusēties mūsu senču kapličā!

Es biju beidzis.

«Daniel, Daniel, kas tev šai stundā te meklējams!» — barons murmināja, sakrustotām rokām staigādams pa istabu šurp un turp.

Tātad tas bija viss, barona kungs? — es skali jautāju, grasīdamies iet.

Barons sarāvās, kā pamodināts no sapņa, laipni saņēma mani aiz rokas un teica:

Jā, mīļais draugs, manu sievu, ar kuru jūs nevijus esat izspēlējis ļaunu joku, jums vajadzēs arī izārstēt — vienīgi jūs to varat.

Jutu, ka nosarkstu, un, ja palūkotos spogulī, tad ieraudzītu tanī gaužām muļķīgu, samulsušu seju. Barons, liekas, tīksminājās gar manu apmulsumu, viņš nenovērsdamies skatījās man acīs un smaidīja īsti netīkamu, ironisku smaidu.

Nespēju ne iedomāties, kā es to varētu? — beidzot stomīdamies izdabūju.

Nu, nu, jums jau nebūs darīšana ar bīstamu pacienti. Es tagad galvenokārt paļaujos uz jūsu mūziķa mākslu. Baronese ir ievilkta jūsu mūzikas burvju lokā, un pēkšņi viņu no tā izraut būtu muļķīgi un nežēlīgi. Turpiniet vien nodarboties ar mūziku. Jūs būsiet ik vakarus manas sievas istabas vēlams viesis. Tikai pārejiet pamazām uz spēcīgākam kompozīcijām, apvienojiet veikli jautro ar nopietno un tad — pats galvenais — labi bieži atkārtojiet stāstu par savādo spoko- šanos. Baronese pieradīs pie tā, aizmirsīs, ka rēgs spokojas šajos mūros, un notikums neatstās lielāku ietekmi kā jebkura burvju pasaciņa kādā romānā vai spoku stāstā. Dariet tā, labais draugs!

Tas bija viss. Es varēju iet. Es gāju. Es biju iznīcināts pats savā dziļākajā būtībā, noslīdējis līdz nenozīmīgam, aušīgam puikam! Es, neprātīgais, varēju iedomāties, ka viņa krūtīs spētu pamosties greizsirdība; viņš pats sūta mani pie Serafinas, pats redz manī vienīgi gļēvu, paklausīgu līdzekli, kuru pēc patikas var izlietot vai aizmest, kā nu viņam iegribas! īsu brīdi pirms tam es baidījos no barona, dziļi manī slēpās vainas apziņa, bet šī vaina Jāva man skaidri nojaust augstākas, brīnumainākas dzīves būtību, kurai jau biju nobriedis; tagad nu viss iegrimis nakts tumsā., redzēju vienīgi muļķīgo puišeli, kurš bērnišķīgā aplamībā notur papīra kroni, ko uzmaucis savā sakarsušajā galvā, par īsta zelta … Es steidzos pie vectēvoča, kurš mani jau gaidīja.

Vadzi, brālēn, kur tad tu biji aizķēries? — tikko mani ieraudzījis, viņš sauca.

Runāju ar baronu, — aši un klusi izmetu, nespēdams pacelt uz viņu acis.

Velns un elle! — vectēvocis likās izbrīnījies. — Velns un elle, tā jau es domāju! Brālēn, barons tevi, protams, izaicināja uz divkauju? — Dārdoši smiekli, kas tūdaļ atskanēja, pierādīja man, ka arī šoreiz, tāpat kā vienmēr, vectēvocis mani redz caur un cauri.

• Sakodu zobus un nebildu ne vārda, jo zināju, ka viņš to vien gaida, lai apbērtu mani ar zobgalību krusu, kas viņam kņud uz mēles.

Baronese iznāca pie galda, tērpusies skaistā rītakleitā, kas ar savu žilbinošo baltumu pārspēja tikko nokrituša sniega svaigmi. Viņa izskatījās vārga un sagurusi, bet, kad viņa, klusi un dziedoši ierunādamās, pacēla tumšās acis, no drūmās kvēles paplaiksnījās samtainas, ilgu pilnas alkas un pār lilijbālo seju pārlaidās viegls sārtums. Vēl nekad viņa nebija tik skaista bijusi… Kurš var paredzēt visas jaunekļa neprātīgās izdarības, kam galvā un sirdī verd asinis! Sarūgtinājumā, ko barons bija manī uzjundījis, es vainoju baronesi. Man viss likās vienīgi postoša mistifikācija, un es nolēmu pierādīt, ka esmu pie pilna prāta un bezgala asu skatienu. Kā sabozies bērns vairījos no baroneses un izmuku no Adelheides, kas centās mani notvert; tāpēc, gluži kā biju vēlējies, nosēdos galda viņā galā starp diviem virsniekiem, ar kuriem uzsāku krietni iemest. Saldā ēdiena laikā mēs cītīgi saskandinājām un, kā jau šādā noskaņojumā mēdz būt, es biju neparasti skaļš un jautrs. Apkalpotājs man pasniedza šķīvi ar dažām konfektēm, piebildis: «No Adelheides jaunkundzes.» Es paņēmu un tūdaļ pamanīju, ka uz vienas konfektes ar sidraba zīmuli bija uzšņāpts: «Un Serafina?» Manī uzvilnīja karsta asins šalts. Paraudzījos uz

Adelheidi, viņa vērās man pretī viltīgām, šķelmīgām acīm, paņēma glāzi un, viegli pieliekusi galvu, man pamāja. Nevi|us es klusi nomurmināju: «Serafina,» — pacēlu glāzi un iztukšoju vienā rāvienā. Manas acis viņu sameklēja, es ievēroju, ka arī viņa bija reizē ar mani dzērusi un patlaban nolika glāzi, — mūsu skatieni sastapās, un pats velns iečukstēja man ausī: «Nelaimīgais! Viņa taču tevi mīl!» Kāds no viesiem piecēlās un pēc ziemeļnieku parašas pacēla glāzi uz namamātes veselību — glāzes saskandinot skaļi iegavilējās — sajūsma un izmisums plosīja manu sirdi, mani kveldināja vīna svelme, viss acu priekšā sagriezās, šķita, ka man, visiem redzot, jāmetas viņai pie kājām un to pašu brīdi es beigšu dzīvot!

Kas jums ir, draugs? — Galda biedra jautājums mani atsauca īstenībā, bet Serafinas vairs nebija. Visi cēlas no galda. Es steidzos prom, Adelheide mani aizturēja, viņa kaut ko runāja, es nedzirdēju, es nesapratu ne vārda. Viņa satvēra abas manas rokas un kaut ko, skaļi smiedamās, iekliedza ausī. Kā paralizēts nespēju ne ko teikt, ne pakustēties. Atceros tikai, ka beidzot truli paņēmu 110 Adelheides rokām glāzīti ar liķieri, izdzēru un attapos pie kāda loga, kur stāvēju viens pats, pēc tam skriešus izmetos laukā no zāles, pa kāpnēm leja un prom uz mežu. Sniegs sniga lielām pārslām, priedes, vētras šūpotas, elsoja, kā prātu zaudējis, joņoju pa mežu likumu likumiem, smējos un mežonīgi klaigāju: «Hei, skatieties, vai redzat! Vai redzat, kā velns dancina puišeli, kas iedomājies nobaudīt pilnīgi un pavisam aizliegtus augļus!» Kas zina, kā mana nevaldāmā trakošana būtu beigusies, ja neizdzirdētu mežā skaļi saucam savu vārdu. Vētra bija pierimusi, caur saplosīto mākoņu lēveriem gaiši spīdēja mēness, atskanēja suņu rejas, un es pamanīju tumšu stāvu, kas man tuvojās. Tas bija vecais mednieks.

Ai, ai, ai, mi|ais Teodora kungs, redz, kā apmal- dījāties tādā negantā putenī, lietveža kungs nevar jūs ne sagaidīt!

Klusēdams sekoju vecajam vīram. Vectēvocis strā- daja liesas zālē.

Prātīgi darīts, — viņš mani apsveica, — ļoti prātīgi darīji, ka izgāji svaigā gaisā mazliet atvēsināties.

Nedzer tik daudz vīna, tu vēl esi pārāk jauns, lai to darītu, tas neder.

Nebildu ne vārda, klusēdams apsēdos pie rakstāmgalda.

Bet pasaki man, mīļais brālēn, — ko tad īsti barons no tevis gribēja?

Es izstāstīju visu un beigās pateicu, ka nevēlos nodarboties ar apšaubāmo ārstēšanu, ko barons man lūdz.

Nebūtu jau arī nemaz iespējams, — vectevocis mani pārtrauca, — jo rīt agrā gaismiņā mēs dodamies ceļā, mīļais brālēn!

Tā arī notika, Serafinu es vairs neesmu saticis.

Tiklīdz mēs ieradāmies K., vectēvocis sāka žēloties, ka jūtoties pēc grūtā ceļojuma vairāk nekā jebkad saguris. īgnā klusēšana, ko nomainīja vienīgi ļoti sliktas »mas negaidīti izvirdumi, liecināja par podagras lēkmju tuvošanos. Reiz mani steigšus aicināja pie viņa, vectēvocis, triekas ķerts, gulēja gultā bez valodas, krampjaini sažņaugtajā rokā viņš turēja saburzītu vēstuli. Es pazinu R … zites saimniecības pārziņa rokrakstu, bet, dziļu sāpju plosīts, neuzdrīkstējos vēstuli izņemt vectēvocim no rokām, es nešaubījos, ka viņam draud nāve. Taču, vēl iekams ieradās ārsts, dzīvības pulss sāka atkal sist, septiņdesmit gadus vecā sirmgalvja apbrīnojami spēcīgā daba uzvarēja kritisko lēkmi, vēl tai pašā dienā ārsts konstatēja, ka vectēvocim vairs briesmas nedraudot.

Ziema tagad bija bargāka nekā citkārt, tai sekoja skarbs, drūms pavasaris, tāpēc ne tik daudz šī lēkme kā nelabvēlīgā klimata pastiprinātā podagra piesaistīja vectēvoci uz ilgu laiku pie slimības gultas. Tad pat vectēvocis nolēma pilnīgi atteikties no jebkuras darbošanās. Viņš nodeva savas tieslietas citiem, un tā man zuda katra cerība kādreiz atkal nokļūt R … zitē. Vecais vīrs vēlējas, lai vienīgi es viņu kopju, lai vienīgi es viņu izklaidēju, uzjautrinu. Bet arī tad, kad viņš nejuta sāpes un atgriezās agrakā jautrība, kad netrūka parasto joku, pat tad, kad sākās mednieku stāsti un es ik brīdi gaidīju, ka tiks pieminēts mans varoņdarbs — kā es ar mednieku dunci pievārēju niknu vilku, — ne reizes — nekad viņš neatgādināja mūsu uzturēšanos

R … zitē, un katrs sapratīs, ka es aiz dabiska bikluma sargājos pieskarties šim tematam. Manas bēdas, pastāvīgās rūpes par veco vīru atstūma Serafinas tēlu tālāk prom. Bet, tiklīdz vectēvocis sāka atlabt, tā es jo dzīvāk atcerējos gaišo mirkli baroneses istabā, kurš apstaroja manas dienas kā spoža, uz mūžu norietējusi zvaigzne. Kāda nejaušība no jauna uzjundīja visas pārdzīvotās sāpes, un tai pašā reizē, kā sastopot parādību no garu valstības, mani sagrāba ledaini šermuļi. Kad es reiz vakarā atvēru kabatas portfeli, ko biju lietojis R … - zitē, no pašķirtajām papīra lapiņām izkrita tumša matu sproga, apsaitēta ar baltu lenti, es tūdaļ pazinu Serafinas matus. Bet, kad es aplūkoju lenti tuvāk, tad ievēroju uz tās nepārprotamas asins piliena pēdas. Iespējams, ka Adelheide vienā no maniem neprāta brīžiem, kas mani pēdējā dienā bija sagrābis, pamanījusies šo suvenīru veikli pagādāt, — bet no kurienes asins traips, kas modina nojausmu par kaut ko drausmīgu un pārvērš tādu gandrīz vai pastorālu ķīlu par biedinošu atgādinājumu jūtām, kas varbūt maksājušas dārgas sirds asinis? Tā bija tā pati baltā lenta, kas tai dienā, kad es pirmoreiz sēdēju tuvu līdzās Serafīnai, kā draisko- damās lidinājās ap mani un ko tagad tumsas spēki padarījuši par nāvi nesoša ievainojuma simbolu. Nedrīkst, nedrīkst jauneklis rotaļāties ar ieroci, kura bīstamību neapzinās!

Beidzot pavasara vētras aprima, vasara pastāvēja uz savām tiesībām, un, ja iepriekš sals bija neciešams, tad tagad, jūlija sākumā, tikpat neciešams kļuva karstums. Vectēvocis, acīm redzot, kļuva spēcīgāks un devās pastaigās, kā to senāk mēdza darīt, uz kādu dārzu priekšpilsētā. Kādā samā, siltā vakarā mēs sēdējām smaržīgā jasmīna lapotnē, vectēvocis bija neparasti jautrā omā un turklāt nevis kā vienmēr sarkastiski ironisks, bet maigā, gandrīz vai liriskā noskaņojumā.

Brālēn, — viņš ierunājās, — es nezinu, kas ar mani šodien ir, bet tāda tīkama labsajūta, kādu jau sen gadus neesmu manījis, pārņem mani viscaur ar vienmērīgi plūstošu siltumu. Laikam tā ir drīzas nāves vēstnese.

Es centos izkliedēt viņa drūmās domas.

Lai nu tas paliek, brālēn, — viņš sacīja, — ilgi es vairs dzīvotājs nebūšu, tāpēc man jādeldē savs parāds tev! Vai tu vēl domā kādreiz par R … zitē pavadīto rudeni?

Kā zibens spēriens mani ķēra šis vectēvoča jautājums, bet, iekams paguvu kaut ko atbildēt, viņš turpināja:

— Debesīm bija labpaticis, lai tu ieietu tai namā pavisam īpatnējā veidā un pret savu gribu tiktu iepīts turienes visdziļākajos noslēpumos. Nu ir pienācis laiks tev visu zināt. Bieži, brālēn, mums gadījās runāt par notikumiem, kurus tu drīzāk apjauti nekā saprati. Daba simboliski pretstata cilvēka mūža ciklu ar gadalaiku maiņu; tā visi saka, bet es spriežu citādi. Pavasara miglas aizsedz, vasaras garaiņi iztvaikodami noslēpj un tikai rudens dzidrais ēters skaidri atklāj skatu tālumā, līdz zemes gaitas izzūd ziemas naktī. Es gribu teikt, ka ivienīgi vecuma gaišredzībā saskatāmāk atklājas neizprotamo spēku vara. Tad ir ļauts ielūkoties apsolītajā zemē, uz kurieni svētceļojums sākas ar laicīgo nāvi. Cik skaidrs man šobrīd kļūst tā nama drūmais liktenis, ar kuru mani saista ciešākas saites, nekā to iespēj radniecība! Kā viss paveras manām gara acīm! Tomēr, lai arī cik gaiši visu skatu, pašu būtību nav iespējams vārdos izteikt, tas nav cilvēka spēkos. Klausies, dēls, manā stāstā, kuru pratīšu attēlot vienīgi kā neparastu notikumu, kāds varētu būt iespējams. Glabā dziļi savā sirdī atziņu, ka noslēpumainās attiecības, kurās tu, iespējams, pret savu gribu tiki iejaukts, varēja tevi pazudināt! Tomēr … Tas nu ir pagājis secen! …

Vectēvoča stāstu par R … zites majorātu glabāju tik labi atmiņā, ka varu to pārstāstīt gandrīz ar viņa paša vārdiem (viņš runāja par sevi trešajā personā).

Tūkstoš septiņsimt sešdesmitajā gadā kādā vētrainā rudens naktī drausmīgs grāviens pamodināja no dziļa miega R … zites kalpotājus; šķita, ka visa milzīgā pils ēka sabrūk gruvešos. Vienā mirklī visi bija kājās, sveces aizdedzinātas, bailēs un šausmās pārvērstu seju, līķa bālumā elsdams atsteidzās pārvaldnieks ar atslēgām, taču cik liels bija visu pārsteigums, kad dziļajā nāves klusumā, kurā baismīgi atbalsojās grūti slēdzamo atslēgu smilkstošā čīkstoņa, atbalsojās katrs spertais solis, viņi gāja un gāja pa neskartiem gaiteņiem, zālēm, istabām. Nekur ne vēsts no kāda postījuma. Drūma nojauta sagrāba veco pārvaldnieku. Viņš uzkāpa augšā lielajā bruņinieku "zālē, kurai līdzās, sānu kabinetā, mēdza gulēt barons Roderihs fon R., kad nodarbojās ar astronomiskiem novērojumiem. Kādas durtiņas, ierīkotas starp šī un cita kabineta durvīm, ved pa šauru eju tieši uz astronomisko torni. Bet, tiklīdz Daniels (tā sauca pārvaldnieku) atvēra šīs durtiņas, tā vētras brāzma kaukdama un svilpdama apbēra viņu ar gruvešiem un akmens šķembām, viņš šausmās atsprāga atpakaļ, no rokām izkrita svečturis, sveces sprakšķēdamas nodzisa, un Daniels skaļi iekliedzās: «Dievs debesīs! Barons ir apbērts, beigts!» Tai pašā brīdī no barona guļamkambara atskanēja vaimanas. Daniels ieraudzīja tur pārējos kalpotājus sastājušos pie sava kunga līķa. Rūpīgi un greznāk nekā parasti ģērbies, ar mierīgu un nopietnu ikdienas seju — viņš sēdēja lielā, bagātīgi griezumiem izrotātā krēslā, it kā atpūstos pēc svarīga darba. Bet tā bija nāve, kurā viņš guva atpūtu. Kad atausa rīts, tad atklājās, ka iebrukuši torņa virsotne. Lielie kvadri bija ielauzuši astronomiskās observatorijas griestus un grīdu un tad ar kritiena divkāršu spēku un brūkošajiem varenajiem baļķiem izgāzuši apakšējo velvi, aizraujot līdzi daļu pils mūra un šaurās ejas. Ne soli nedrīkstēja spert pa torņa durtiņām, neriskējot iegāzties vismaz astoņdesmit pēdu dziļā kapā.

Vecais barons bija savu nāvi paredzējis gandrīz uz stundu un paziņojis par to dēliem. Tāpēc jau nākošajā dienā ieradās mirušā vecākais dēls, līdz ar to majorāta īpašnieks, bardhs Volfgangs fon R. Tiklīdz viņš bija saņēmis liktenīgo vēstuli, tā, paļaudamies uz vecā tēva nojautu, ar steigu pameta Vīni, kur patlaban atradās ceļojumā, un cik vien ātri iespējams devās uz R .. . ziti.

Pārvaldnieks bija licis lielo zāli izsist ar melnu drānu un veco baronu tajās pašās drēbēs, kā bija atrasts, noguldīt krāšņā gultā, tai visapkārt novietojot augstus sidraba svečturus ar degošām svecēm. Volfgangs klusēdams uzkāpa pa kāpnēm augšā, iegāja zālē un nostājās pie tēva līķa. Tā viņš palika stāvam virs krūtīm

sakrustotām rokām un sarauktām uzacīm, stingi un drūmi vērdamies tēva bālajā sejā. Viņš izskatījās līdzīgs statujai, ne asara neienesās viņam acīs. Beidzot, gandrīz krampjaini pastiepis roku uz līķa pusi, viņš dobji nomurmināja:

Vai zvaigznes lika tev grūst postā dēlu, kuru tu mīlēji? — Aizmetis rokas aiz muguras, pakāpies soli atpakaļ, barons pacēla skatienu augšup un tad sacīja klusinātā, gandrīz maigā balsī: — Nabaga piekrāptais sirmgalvi! Nu ir beigusies karnevāla komēdija ar saviem aušīgajiem māņiem! Tagad tu zini, ka mūsu šīszemes devai, kas skopi piešķirta, nav nekā kopīga ar viņpasauli tur, virs zvaigznēm. Kur ir tā griba, kur ir tas spēks, kas sniedzas aiz kapa? — Atkal uz brīdi barons pieklusa, tad spēji iesaucās: — Nē, ne drusciņas no manas šīszemes laimes, ko tu tiecies iznīdēt, es neļaušu lavai ietiepībai man nolaupīt. — Viņš izrāva no kabatas salocītu papīra gabaliņu- un pacēla to ar diviem pirkstiem augstu gaisā — pie līķa galvgalī degošas sveces. Liesmas satverts, papīrs spoži aizdegās, un, kad gaismas atspulgs uz līķa sejas sāka virmot un raustīties, šķita, ka sakustētos muskuļi un vecais vīrs runātu bez skaņas, un attālāk stāvošos kalpotājus sagrāba izbailes un šausmas. Barons pabeidza iesākto mierīgi, rūpīgi samīdams pēdējo degošo gabaliņu, ko nosvieda uz grīdas. Tad pameta vēlreiz drūmu skatienu uz tēvu un ašiem soļiem izsteidzās no zāles.

Nākošajā dienā Daniels ziņoja baronam par nupat notikušo torņa postījumu un sīki aprakstīja visu, kas bija noticis nelaiķa barona nāves naktī, nobeigumā piebilzdams, ka būtu ieteicams torni nekavējoties atjaunot, jo gadījumā, ja tas sabrukšot vēl vairāk, būšot apdraudēta visa pils — kaut arī tā nesagrūšot, tomēr postījumi varot būt lieli.*

Atjaunot torni? — barons dusmās zibošām acīm uzbrēca vecajam kalpotājam. — Atjaunot torni? Nemūžam! Vai tad tu nesaproti, — viņš turpināja apvaldī- tāk, — vai tad tu nesaproti, vecais, ka tornis nevarēja gluži tā — bez jebkāda iegansta iebrukt? Un ja nu mans tēvs pats vēlējies iznīcināt vietu, kur nodarbojās ar savu baismo zvaigžņu pētniecību, un ja nu viņš pats būtu paveicis zināmus priekšdarbus, kas padarītu iespējamu sagāzt torni, kad vien vēlas, un tādā veidā sadragāt visu, kas tanī atrodas? Bet, lai nu būtu kā būdams, manis pēc lai sabrūk kaut vai visa pils. Vai tad jūs domājat, ka es apmetīšos uz dzīvi šai dēkainajā pūces ligzdā? Nu nē! Es sekošu tā gudrā senča paraugam, kurš skaistajā ielejā ielicis pamatus jaunai pilij.

Tad jau, — Daniels nedroši ieminējās, — uzticamajiem, vecajiem kalpotājiem vajadzēs ņemt ceļa spieķi rokā.

Pats par sevi saprotams, ka es neļaušu, lai man kalpo nevarīgi, drebelīgi veči, bet padzīt nepadzīšu nevienu. Arī bez darba jums garšos labi žēlastības maize.

Mani! — iesaucās sāpīgā balsī vecais vīrs. — Mani, mājas pārvaldnieku, atraut no darba!

Pēkšņi barons, kurš, grasīdamies iet no zāles laukā, bija pagriezis Danielam muguru, apsviedās un, niknumā tumši piesarcis, paceltu dūri tuvojās viņam, baismīgi kliegdams:

Tevi, vecais, lišķīgais bezgodi, kurš ar manu veco tēvu tur augšā dzini velnišķīgas nelietības, kurš līdzīgi vampīram biji piesūcies viņa sirdij un varbūt noziedzīgi izmantoji vecā ārprātu, lai kūdītu uz sātaniskiem lēmumiem, kas mani noveda bezdibeņa malā, tevi vajadzētu izmest kā kašķainu suni!

Vecais vīrs bailēs no tik iznīcinošiem vārdiem noslīga ceļos pie pašām barona kājām, tāpēc gadījās, kā tas bieži notiek, kad dusmās augums akli seko domām, — barons, iespējams neviļus, reizē ar pēdējiem vārdiem paspēra uz priekšu labo kāju un tik stipri trāpīja vecajam vīram pa krūtīm, ka tas, dobji iekliedzies, apkrita. Ar grūtībām pieslējies kājās un dīvaini elsojot, it kā gaudotu, it kā vaimanātu nāvīgi ievainots dzīvnieks, viņš rfēnolaida no barona caururbjošu skatienu, kurā dega niknums un izmisums. Naudas makam, ko barons, projām iedams, Danielam pameta, viņš nepieskārās.

Tikmēr saradās apkārtnē dzīvojošie tuvākie radinieki, veco baronu ar lielu greznību apglabāja ģimenes kapličā R … zites baznīcā, un pēc tam, kad lūgtie viesi aizbrauca, liekas, jaunā majorāta īpašnieka drūmais garastāvoklis izkliedējās un viņš jutās gluži iepriecināts par savu mantojumu. Vecā barona lietvedis F., kuru

jaunais īpašnieks tūlīt pēc pirmās sarunas apstiprināja amatā un kuram dāvāja pilnīgu uzticību, sīki aprēķināja majorāta ienākumus un apsvēra, cik no tiem varētu izlietot uzlabojumiem un jaunas pils būvei. F. bija pārliecināts, ka vecais barons nekādā gadījumā nav varējis izlietot savus gada ienākumus, un, ņemot vērā to, ka starp viņa papīriem atrada tikai pāris naudas dokumentu par visai neievērojamu summu, bet kādā dzelzs lādē skaidrā nauda nepārsniedza neko vairāk par tūkstoš dālderiem, tad bija jāsecina, ka, protams, kaut kur vēl jābūt paslēptai naudai. Kurš cits vēl varētu to zināt, ja ne Daniels, kas ietiepīgi un stūrgalvīgi, kā tas viņam raksturīgi, to vien gaidīja, lai viņam jautā. Barons bija norūpējies, ka Daniels, kuru viņš bija smagi apvainojis, ne tik daudz aiz savtīguma — jo kam gan viņam, bezbērnu sirmgalvim, kas vēlējās R … zites dzimts —pilī nodzīvot līdz mūža galam, lielā naudas summa—, bet gan aiz atriebības par nozākājumu drīzāk ļaus kaut kur noslēptai bagātībai sapūt nekā to viņam atklās. Barons izstāstīja F. sīki visu notikumu ar Dānieļu un beigās piemetināja, ka pēc vairākām ziņām, kas viņam ienākušas, tieši Daniels bijis tas, kurš uzturējis vecajā baronā neizskaidrojamu pretīgumu pret savu dēlu apciemojumu R … zitē. Lietvedis apgalvoja, ka šādas ziņas esot pilnīgi aplamas, jo neviena cilvēciska būtne visā pasaulē neesot bijusi spējīga viņa lēmumus kaut daļēji ietekmēt, kur nu vēl noteikt, un, starp citu, apņēmās izvilināt no Daniela noslēpumu par kādā nostūrī paglabāto naudu. Taču tas nemaz nebija vajadzīgs, jo, tiklīdz lietvedis ieminējās: — Kā tas var būt, Daniel, ka vecais kungs atstajis tik maz naudas? — tas, grīni smīnēdams, atteica: — Vai jūs runājat par tiem dažiem nožēlojamiem dālderiem, ko atradāt mazajā lādītē? Pārējais glabājas velvē blakus vecā cienītā kunga guļam- telpai! Bet pats labākais, — un viņa smīns apvērsās pretīgā ņirgšanā un acīs iesprikstējās asinssārtas liesmiņas, — bet pats labākais — daudzi tūkstoši zelta guļ aprakti tur lejā, gruvešos!

Lietvedis tūlīt ataicināja baronu, visi devās guļam- telpā, tur kādā kaktā Daniels pastūma sienas paneli — un kļuva redzama slēdzene. Kamēr barons, nenovērsdams alkatīgo skatienu no slēdzenes, ar grūtībām

izvilka no kabatas žvadzošu atslēgu saišķi un dzirās tās piemērot spožajai slēdzenei, Daniels stāvēja, stalti izslējies, un ar ļaunprātīgu lepnumu noraudzījās no augšas uz baronu, kurš bija noliecies, lai labāk saskatītu slēdzeni. Bāls kā nāve, drebošu balsi viņš sacīja:

Ja es esmu suns, augsti godājamais barona kungs, tad man netrūkst arī suņa uzticības! — Un viņš pasniedza baronam spožu tērauda atslēgu, kuru tas ar steidzīgu kāri izrāva no rokām un bez sevišķām pūlēm atslēdza durvis. Viņi iegāja nelielā, zemā velvē, kur stāvēja liela dzelzs lāde ar paceltu vāku. Uz naudas maiše|u kaudzes gulēja zīmīte. Vecais barons bija savā labi pazīstamajā senlaicīgajā, plašajā rokrakstā uzskrī- pājis:

«Simt piecdesmit tūkstošu impērijas dālderu vecajos Fridriha zelta naudas gabalos iekrāti no R .. . zites majorāta ienākumiem, un šī summa paredzēta pils būvei. Tālāk — majorāta īpašniekam, kas man sekos, jāuzceļ uz visaugstākā pakalna, austrumos no vecā pils torņa, kurš būs sabrucis, augsta bāka jūras braucēju labā, un lai tā ik nakti spīd. R… zitē tūkstoš septiņsimt sešdesmitā gada Mihaela dienas naktī.

Roderihs, barons fon R.»

Tikai pēc tam, kad barons bija citu pēc cita izcilājis maišeļus un Jāvis tiem iekrist atpakaļ lādē, tīksminādamies ap zelta šķindoņu, viņš aši pagriezās pret veco pārvaldnieku, pateicās par parādīto uzticību un apgalvoja, ka vienīgi melīgi apmelojumi esot vainīgi, ka viņš sākumā tik ļauni izturējies. Daniels ne vien palikšot pilī, bet izpildīšot nama pārvaldnieka amatu ar divkāršu algu.

Esmu tev p'arādā atlīdzību, ja gribi zeltu, paņem vienu no maisiem! — tā barons nobeidza savu runu; viņš stāvēja nodurtām acīm, norādīdams ar roku uz lādi, pie kuras vēlreiz piegāja un noraudzījās uz mai- šeļiem. Daniels pēkšņi tumši piesarka un, tāpat kā viņdien, ievaimanājās tā, it kā gaudotu nāvīgi ievainots dzīvnieks, par ko barons bija lietvedim stāstījis. F. nodrebēja, jo tas, ko vecais vīrs nomurmināja caur zobiem, izklausījās kā: «Asinis par zeltu!» Barons, iegrimis savu dārgumu vērošanā, nebija gluži nekā manījis;

Daniels, kurš trīsēja pie visām miesām kā drudža kratīts, tuvojās baronam pazemīgi noliektu galvu, noskūpstīja roku un sacīja raudulīgā balsī, pārbraukdams ar mutautiņu pār acīm, kā asaras slaucīdams:

Ak, cienījamais barona kungs, ko lai es, vecs cilvēks, kam nav bērnu, iesāku ar zeltu? Bet divkāršo algu es pieņemu ar prieku un pildīšu savu amatu moži un neapnicis!

Barons, kurš nepievērsa vecā vīra vārdiem īpašu uzmanību, nolaida lādes smago vāku, kam aizkrītot nokrakšķēja un nodunēja visa velve, tad, aizslēgdams lādi, piesardzīgi izvilka atslēgu un pavirši izmeta:

Labi, labi, vecais! … Bet tu vēl teici, — viņš runāja, kad viņi jau bija atgriezušies zālē, — bet tu vēl teici kaut ko par daudziem zelta gabaliem, kas gujot tur, sagrautajā tornī?

Vecais vīrs klusēdams piegāja pie durtiņām un ar grūtībām atslēdza tās. Bet, tiklīdz viņš tās atvēra, tā zālē līdz ar vētru ielauzās sniegputenis; izbiedēts krauklis ķērkdams un brēkdams laidelējās apkārt, sitās ar melnajiem spārniem pret logu rūtīm un, atkal atradis atvērtās durvis, metās bezdibenī… Barons paspēra kādu soli gaitenī, bet, tikai mirkli pametis dzijumā, drebēdams atrāvās atpakaļ.

Šausmīgs skats … galva reibst, — viņš izmocīja un, kā samaņu zaudējis, atslīga lietveža rokās. Tomēr tūlīt atkal saņēmās un jautāja, cieši uzlūkodams Dānieļu:

Un tur lejā?

Pārvaldnieks bija tikmēr durtiņas atkal aizslēdzis, viņš tikai vēl ar visu augumu tās piespieda elsdams pūzdams, lai varētu izdabūt lielās atslēgas no sarūsējušām slēdzenēm. Beidzot ticis ar to galā, viņš pagriezās pret baronu un, lielās atslēgas rokā vārstīdams, noslēpumaini pasmīnēja.

Jā, tur lejā gul tūkstoši un tūkstoši — visi nelaiķa kunga brīnišķīgie instrumenti — teleskopi, kvadranti, globusi, nakts spogulis — viss satriekts gruvešos zem akmeņiem un baļķiem!

Bet nauda, skaidrā nauda, — barons viņu pārtrauca, — tu runāji par zelta naudu, vecais?

Man bija prātā vienīgi manta, kas maksājusi daudzus tūkslošus zelta naudā. — Vairāk no Daniela nevarēja nekā izdabūt.

Barons likās ļoti iepriecināts, ka pēkšņi ticis pie līdzekļiem, kas viņam bija vajadzīgi, lai izpildītu savu loloto nodomu, proti, uzbūvētu jaunu, krāšņu pili. Lietvedis gan sprieda, ka saskaņā ar nelaiķa gribu varot būt runa vienīgi par vecās pils atjaunošanu vai pilnīgu pārbūvi un ka īstenībā katra jauna celtne diezin vai varēšot sacensties ar dzimtā nama cildeno lielumu un nopietno, vienkāršo raksturu, taču barons palika pie savas apņemšanās, iebilzdams, ka gadījumos, ja šāds rīkojums nav sankcionēts oficiāli, iespējams mirušā gribu apiet.

Tādā sakarībā viņš ļāva noprast, ka viņa pienākums esot uzturēšanās vietu R … zitē padarīt tik tīkamu, cik vien klimats, augsne un apkārtne pieļauj, jo viņam esot padomā drīzā laikā atvest kā savu karsti mīļotu sievu šurp kādu, kas visādā ziņā esot vislielāko upuru cienīga.

Noslēpumainība, ar kadu barons izteicās par, iespe- jams, slepenībā jau noslēgto saistību, neļāva lietvedim neko vairāk jautāt, un barona lēmums viņu savā ziņā arī nomierināja, jo ļāva saskatīt viņa naudas kārē nevis tikai skopumu, bet dedzīgu vēlēšanos darīt visu, lai mīļotā sieviete pilnīgi aizmirstu savu skaisto dzimteni, kuru viņai vajadzēs pamest. Par skopu, vismaz par mantrausīgu barons bija jāuzskata, jo, zelta naudā rakņādamies, viņš nespēja atturēties un īgni iesaucās:

— Vecais nelietis droši vien lielāko bagātību no mums noslēpis, bet nākošo pavasari es likšu torni acu priekšā izjaukt.

Ieradās celtnieki arhitekti, ar kuriem barons plaši apspriedās, kā vajadzētu būvēt. Viņš noraidīja uzmetumu pēc uzmetuma, neviens projekts viņam nebija pa prātam — ne pietiekami vērienīgs, ne krāšņs. Tad viņš sāka pats uzmest zīmējumus, un šī darbošanās, kas viņam pastāvīgi acu priekšā uzbūra laimīgās nākotnes saulaino ainu, pacēla garastāvokli līdz jautrībai, bieži pat līdz draiskulībai, ar ko prata aizraut arī citus. Viņa viesmīlība, plašais vēriens bija pretrunā ar jebkādām aizdomām uz skopumu. Arī Daniels, liekas, bija aizmirsis viņam nodarīto pārestību. Viņš izturējās pret baronu klusi un pazemīgi, lai gan barons dziļumā apraktās mantas dēļ bieži noraudzījās uz viņu aizdomu pilnām acīm. Apbrīnojama bija vecā vīra pārvēršanās, tā pārsteidza visus, liekas, viņš kļuva ar katru dienu jaunāks. Iespējams, ka vecā barona nāve bija viņu dziļi satriekusi un tagad sāpes sāka norimt, varbūt arī tāpēc, ka tagad nevajadzēja kā senāk pavadīt tornī bezmiega naktis, arī labāks uzturs, labs vīns, kas viņam garšoja un ko varēja baudīt pēc sirds patikas, — lai vai kā, sirmgalvis izvērtās par možu vīru sārtiem vaigiem, brašu augumu, spēra stingrus soļus un skaļi smējās, ja bija par ko smieties.

Līksmo dzīvi R , .. zitē aprāva kāda cilvēka ierašanās, par kuru varētu domāt, ka viņa īstā vieta ir te. Šis cilvēks bija Volfganga jaunākais brālis Huberts, kuru ieraugot Volfgangs, nobālis kā nāve, skaļi iesaucās:

Nelaimīgais, kas tev te meklējams?

Huberts metās brāli apkampt, bet tas viņu satvēra un aizrāva līdzi kādā attālā istabā, kur kopā ar to ieslēdzās. Vairākas stundas pagāja, līdz beidzot Huberts satraukts nonāca lejā un lika sajūgt zirgus. Viņam ceļā nostājās lietvedis, Huberts gribēja paiet garām, bet F., nojausmas pamudināts, ka varbūt tieši te var izbeigties brāļu nāvīgais naids, lūdza, lai tas pavilcinās vismaz vēl pāris stundu; tobrīd nāca lejā arī barons, skaļi uzsaukdams:

Paliec, Hubert! Tu apdomāsies!

Huberta skatiens noskaidrojās, viņš atguva savaldīšanos un, aši nometis lepno kažoku, ko aiz muguras saņēma kalpotājs, satvēra aiz rokas F. un, iedams ar viņu istabās, sacīja, ironiski smaidīdams:

Tātad majorāta īpašnieks tomēr nolēmis mani te paciest.

F. izteica pārliecību, ka tagad noteikti nelaimīgais pārpratums noskaidrošoties, tas varējis izcelties, tikai dzīvojot šķirti. Huberts paņēma dzelzs stangas, kas stāvēja pie kamīna, un, dauzīdams ar tām zarainu, kūpošu pagali un rušinādams uguni, sacīja:

Kā redzat, lietveža kungs, es esmu labsirdīgs cilvēks un noderīgs dažādiem mājas darbiem. Bet Volfgangam ir bez sava gala neizprotamu aizspriedumu, turklāt viņš ir arī paskops.

F. nelikās īslais brīdis tuvāk iedziļināties brāļu attiecībās, jo vairāk tāpēc, ka Volfganga seja, izturēšanās, balss nepārprotami liecināja par mokošiem pārdzīvojumiem.

Vēlu vakarā F. vēl uzgāja pie barona, lai dabūtu zināt viņa lēmumu par kādu darījumu sakarā ar majorātu. Viņš sastapa to gluži satrauktu, uz muguras sakrustotām rokām lieliem soļiem mērojam istabu. Beidzot pamanījis lietvedi, viņš palika stāvam, satvēra viņa abas rokas un, drūmi raudzīdamies acīs, sacīja aizlauztā balsī:

Mans brālis ir atbraucis! Saprotu, — viņš turpināja, neļaudams F. ne muti pavērt, — saprotu, ko jūs gribat teikt. Ak, jūs nekā nezināt! Jūs nezināt, ka mans nelaimīgais brālis — jā, kā lai citādi viņu saucu —, ka viņš, līdzīgi ļaunam dēmonam, man visur stājas ceļā un traucē manu mieru. Tas nav viņa nopelns, ka es neiegrimu dziļā trūkumā, viņš darīja, ko spēja, lai tā būtu, taču debesis nebija tam labvēlīgas. Kopš tā laika, kad tika nodibināts majorāts, viņš mani vajā ar neprātīgu naidu. Viņš mani apskauž par īpašumu, kas viņa rokās būtu izkūpējis kā pelavas. Vistrakākais izšķērdētājs, kāds vien jebkad bijis. Viņa parāds tālu pārsniedz tās mantības pusi, kas viņam Kurzemē pienākas, un tagad nu, kreditoru vajāts, viņš liekas šurp un ubago naudu.

Un jūs — brālis — viņam atsakāt! — F. dzīrās baronu pārtraukt, bet barons, palaidis viņa rokas vaļā un pakāpies krietnu soli atpakaļ, skaļi un spēji iesaucās:

Jūs brīnāties! . Jā, es atsaku! No majorāta ienākumiem nevaru atdāvināt un neatdāvināšu nevienu dālderi! Bet paklausieties, kādu priekšlikumu šis neprātis pirms dažām stundām noraidīja, un tad spriediet par manu pienākuma apziņu. īpašums Kurzemē, kā jūs zināt, ir ievērojams, es gribēju no man pienākošās puses atteikties, bet tikai par labu viņa ģimenei. Huberts ir Kurzemē apprecējis skaistu nabadzīgu meiteni. Viņa dzemdējusi vīram bērnus un tagad cieš ar mazajiem trūkumu. Muižas vajadzētu pārvaldīt, no ienākumiem paredzēt viņam nepieciešamo naudu iztikai, parādniekus nomierināt, noslēdzot vienošanos. Bet kāda viņam daļa gar mierīgu, bezrūpīgu dzīvi, kāda daļa gar sievu

un bērniem! Nauda, skaidra nauda viņam vajadzīga, lai negantā vieglprātībā to notriektu! Nezin kāds dēmons viņam atklājis noslēpumu par simt piecdesmit tūkstošiem dālderu, viņš pieprasa no tiem sev pusi, apgalvodams savā ārprātā, ka šī nauda uzskatāma par šķirtu no majorāta, par brīvu kapitālu. Man viņam jāatsaka, un es atteikšu, bet es jaušu, ka viņš sirdī perina domas par manis novākšanu no ceļa!

Lai arī kā F. pūlējās izkliedēt barona aizdomas pret brāli, izmantojot, protams, tikai vispārējus, morālus, diezgan nepārliecinošus argumentus, jo tuvāki apstākļi viņam nebija zināmi, — tas viņam neizdevās. Barons uzdeva viņam apspriesties ar naidīgo, naudas kāro Hubertu. F. to izpildīja cik vien iespējams piesardzīgi un ne mazums priecājās, kad Huberts beidzot paziņoja:

« — Lai tad arī tā būtu, es pieņemu majorāta īpašnieka priekšlikumus, tikai ar noteikumu, ka viņš man tagad izsniedz avansa veidā vienu tūkstoti Fridriha zeltā, jo kreditoru cietsirdības dēļ patlaban apdraudēts mans gods un labā slava, — un lai man būtu atjauts turpmāk vismaz laiku pa laikam apmesties jaukajā R… zitē pie labsirdīgā brāļa..

Nemūžam! — iesaucās barons, kad F. viņam nodeva šos brāļa priekšlikumus. — Nemūžam es nepieļaušu, lai Huberts kaut īsu brīdi uzkavējas manā mājā, tiklīdz būšu atvedis šurp sievu! Ejiet, labais draugs, pasakiet tam nemiera cēlējam, ka viņš saņems divus tūkstošus Fridriha zeltā — nevis kā avansu, nē, dāvātus, tikai prom, prom no acīm!

F. tāda] saprata, ka barons bez tēva ziņas jau apprecējies un ka šī laulība laikam arī ir par iemeslu brāju naidam. Huberts lepni un mierīgi noklausījās lietveža ziņojumu un beigās drūmi un dobji noteica:

Es pārdomāšu, bet pagaidām vēl palikšu te pāris dienu!

F. pūlējās neapmierināto pārliecināt, ka barons taču īstenībā, atsacīdamies viņam par labu no īpašuma, kas nav pakjauts majorātam, dara visu iespējamo, lai brāli gandarītu, un ka viņam tiešām nebūtu iemesla justies aizvainotam, kaut arī jāatzīstot, ka noteikums, kas ir tik labvēlīgs pirmdzimtajam un atstumj malā pārējos

bērnus, jau pats sevi glabā naida iedīgļus. Huberts ar rāvienu, kā gribēdams tikt pie elpas, atpogāja vesti no augšas līdz lejai, aizbāza roku aiz žabo, otru iespieda sānos, spēji, kā dejotājs apsviedās uz papēža un griezīgā balsī iesaucās:

Ha! Naids rodas no naida! — un, skali smiedamies, piebilda: — Cik žēlīgi majorāta īpašnieks nolēmis atmest nabagam no saviem zelta naudas krājumiem!

F. saprata, ka par brāļu izlīgšanu nav ko domāt.

Baronam par lielu nepatiku Huberts iekārtojās viņam norādītajās istabās pils spārnā uz ilgu palikšanu. Bija ievērots, ka Huberts bieži kavējas garākās pārrunās ar pārvaldnieku, reizēm pat abi dodas vilku medībās. Citādi viņš rādījās reti un vairījās no sastapšanās ar brāli, kas tam bija īsti pa prātam. F. juta, cik šādas attiecības ir nomācošas, viņam vajadzēja pat atzīt, ka Huberta savādais, netīkamais paradums, kā viņš runāja un rīkojās, tīšuprāt sagandēja ikvienam jebkuru prieku. Tagad viņam kļuva pilnīgi saprotamas barona izbailes toreiz, kad tas ieraudzīja ienākam brāli.

F. viens pats sēdēja tiesas zālē, apkrāvies ar aktīm, kad ienāca Huberts, vēl nopietnāks, aukstasinīgāks nekā parasti, un gandrīz skumjā balsī sacīja:

Es pieņemu arī pēdējo brāļa priekšlikumu, nokārtojiet tā, lai es tos divus tūkstošus vēl šodien saņemtu, gribu naktī tikt prom… jāšus… viens pats.

Ar naudu? — jautāja F.

Jums taisnība, — atbildēja Huberts, — zinu, ko jūs gribat teikt — lieks smagums! Izrakstiet vekseli uz Izaka Lacarusa vārda K. pilsētā! Vēl šai pašā naktī jātiek prom uz K. Mani kaut kas dzīšus dzen no šejienes, vecais ar savām burvestībām salaidis te ļaunus garus! »

Vai jūs runājat par savu tēvu, barona kungs? — F. ļoti nopietni jautāja.

Hubertam sāka trīcēt lūpas, viņš pieturējās pie krēsla, lai nenokristu, bet tad, pēkšņi sasparojies, iesaucās:

Tātad vēl šodien, lietveža kungs, — un grīļodamies, ar piespiešanos izgāja pa durvīm ārā.

Nu viņš saprot, ka nekāda mānīšanās vairs nav iespējama, ka tikpat neko neiespēs pret manu ciešo apņemšanos, — sacīja barons, izrakstīdams vekseli uz

Izaka Lacarusa vārda. Ar naidīgā brāļa aizbraukšanu no viņa krūtīm novēlās akmens, sen viņš nebija juties tik līksms kā todien pie vakariņu galda. Huberts bija lūdzis sevi atvainot, visi jutās apmierināti, ka viņa nav.

F. dzīvoja vienā no attālākajām istabām ar logiem uz pils pagalmu. Naktī viņš pēkšņi uztrūkās no miega, viņam šķita, ka viņu būtu pamodinājušas tālas, žēlas vaimanas. Taču, lai arī kā viņš sasprindzināja dzirdi, viss palika kluss kā kapā, tāpēc F. nodomāja, ka viņu maldinājis sapnis. Tomēr gluži neizprotama šausmu un baiļu sajūta viņu tik ļoti stindzināja, ka viņš nespēja palikt gultā. F. piecēlās un piegāja pie loga. Nepagāja necik ilgs laiks, te atvērās pils vārti, pa tiem ienāca kāds ar degošu sveci rokā un aizgāja pāri pils pagalmam. F. pazina veco Dānieļu un redzēja, kā tas atvēra staļļa durvis, iegāja stalli un drīz vien izveda no turienes apseglotu zirgu. Tad no tumsas, cieši satinies kažokā, lapsādas cepuri galvā iznira vēl viens. F. pazina Hubertu, kurš, brīdi ar Dānieļu dedzīgi sarunājies, aizgāja. Daniels ieveda zirgu atpakaļ stallī, aizslēdza durvis un, aizgājis pa to pašu ceļu, ķā nācis, noslēdza arī pils vārtus. Bija skaidrs, ka Huberts grasījās doties ceļā, bet tad pēdējā brīdī izlēma citādi. Skaidrs bija arī, ka Hubertam ar veco pārvaldnieku ir kādi bīstami sakari. F. tikko spēja sagaidīt rītu, lai paziņotu baronam par nakts notikumiem. Kā redzams, tiešām jānodrošinās pret Huberta ļaunprātīgajiem nodomiem, kas jau iepriekšējā vakarā, kā tagad F. jutās pārliecināts, bija atklājušies viņa satrauktajā uzvedībā.

No rīta, tai laikā, kad barons mēdza celties, F. izdzirda ļaudis skraidām šurp un turp, durvis veram un aizcērtam, balsu murdoņu un kliegšanu. Viņš izgāja no istabas un visur redzēja kalpotājus, kas, nepievērsdami viņam uzmanību, nobālušām sejām skraidīja pa kāpnēm augšā lejā, no istabas istabā. Beidzot viņš dabūja zināt, ka barons pazudis un nu jau stundām ilgi tiek veltīgi meklēts. Medniekam Francim redzot, viņš bija apgūlies, bet vēlāk, jādomā, piecēlies un rītasvārkiem mugurā, rītakurpēm kājās un svečturi rokā izgājis, jo tieši šo priekšmetu trūka. F., drūmu priekšnojautu dzīts, ieskrēja liktenīgajā zālē, kurai līdzās kabinetu

Volfgangs, tāpat kā tēvs, bija izvēlējies sev par guļam- kambari. Durtiņas uz torni stāvēja plaši atrautas vaļā, šausmas F. skali iekliedzās: «Viņš guļ tur apakšā beigts!» Tā tas arī bija. Uzkritis sniegs, tāpēc no augšas skaidri varēja saskatīt vienīgi no akmeņiem rēgojamies laukā nelaimīgā sastingušo roku. Pagāja ilgs laiks, iekams strādniekiem, riskējot ar dzīvību, izdevās nolaisties pa kopā sasietām kāpnēm lejā un tad ar virvēm pacelt līķi augšā. Nāves bailēs barons bija turējis krampjaini sažņaugtu sidraba svečturi, šī roka arī bija vienīgā neskartā ķermeņa daļa, pārējā, atsitoties pret asajiem akmeņiem, bija atbaidoši sašķaidīta.

Kad mirušais bija novietots zālē uz plata galda, tai pašā vietā, kur pirms dažām nedēļām bija atdusējies vecais Roderihs, izmisumā pārvērstu seju iebrāzās Huberts. Drausmīgā skata satriekts, viņš sāka vaimanāt:

Brāli! O, mans nabaga brāli! Nē, to es neesmu lūdzis dēmoniem, kas mani sagrāba savā varā!

F. nodrebēja, izdzirdīs šos noslēpumainos vārdus, viņam radās vēlēšanās mesties virsū Hubertam — sava brāļa slepkavam… Huberts gulēja nesamaņā uz grīdas, viņu aiznesa, noguldīja gultā; saņēmis spēcinošus līdzekļus, viņš ātri atguvās. Ļoti bāls, sāpju sagrauztām, drūmām, pusizdzisušām acīm viņš ienāca istabā pie F. un, nespēdams aiz saguruma noturēties kājās, lēnām atslīga atzveltnes krēslā.

Es vēlējos sava brāļa nāvi, jo tēvs ar nejēdzīgo majorāta apstiprināšanu atstāja viņam mantojuma lielāko tiesu. Nu viņš tik briesmīgā veidā dabūjis galu… es esmu majorāta īpašnieks, mana sirds ir salauzta, es nevaru būt, es nekad nebūšu laimīgs. Apstiprinu jūs amatā, jūs saņemat neierobežotu pilnvaru majorāta pārvaldīšanai, es nespēju te dzīvot! — Huberts izgāja no istabas un jau pēc pāris stundām bija ceļā uz K.

Varēja domāt, ka nelaimīgais Volfgangs tonakt piecēlies un varbūt gribējis doties uz otro kabinetu, kur bija iekārtota bibliotēka. Nomiegojies samainījis durvis, atvēris durtiņas uz torni, paspēris soli un nogāzies lejā. Tomēr šajā izskaidrojumā bija daudz sadomāta. Ja barons nevarēja gulēt, vēlējās bibliotēkā paņemt kādu grāmatu, lai palasītu, tad nomiegojies viņš nevarēja būt, bet tikai tādā gadījumā bija iespējams kļūdīties un atvērt durtiņas uz torni. Turklāt tās bija cieši aizslēgtas un tikai ar lielu piepūli atslēdzamas.

Ak! — beidzot ierunājās barona mednieks Francis, kad F. šos neticamos apsvērumus izklāstīja kopā sanākušajiem kalpotājiem. — Ak, labais lietveža kungs, tā tas nebūs noticis!

Un kā tad? — F. uzkliedza.

Francis, godīgs, uzticams cilvēks, kurš būtu labprāt sekojis savam kungam kapā, negribēja, citiem dzirdot, runāt, bet visu, kas šai sakarībā sakāms, apņēmās uzticēt lietvedim vienam pašam. F. šādi dabūja zināt, ka barons loti bieži sarunā ar Franci pieminējis lielos dārgumus, kas guļot aprakti lejā gruvešos, un ka viņš bieži, kā paša ļaunā apsēsts, nakts laikā slēdzis vaļā durtiņas, kuru atslēgu paņēmis no Daniela, atvēris un ar ilgām lūkojies bezdibenī pēc iedomātām bagātībām. Droši vien liktenīgajā naktī barons, pēc tam kad Francis bija aizgājis, vēl devies uz torni, tur viņam pēkšņi apreibusi galva un viņš nogāzies lejā. Daniels, kuru, liekas, barona šausmīgā nāve arī bija dziļi satriekusi, ieteica bīstamās durtiņas aizmūrēt ciet, kas tūlīt arī tika izdarīts. Barons Huberts fon R., kļuvis par majorāta īpašnieku, atgriezās atpakaļ Kurzemē un R … zilē vairs nerādījās. F. saņēma pilnvaru, kas deva tiesības neierobežoti pārvaldīt majorātu. Jaunās pils būve izpalika, turpretī vecā ēka cik vien iespējams tika savesta kārtībā.

Bija pagājuši vairāki gadi, kad Huberts atkal reiz vēlā rudenī ieradās R.. .zitē un pēc tam, kad dažas dienas pavadīja apspriedēs ar F., ieslēgušies viņa istabā, aizbrauca atpakaļ uz Kurzemi. Braucot cauri K., barons atstāja vietējā pārvaldē savu testamentu.

Uzturoties R… zitē, barons, kurš, liekas, bija pārmainījies savā dziļākajā būtībā, bieži runāja, ka nojaušot tuvojamies nāvi. Nojauta piepildījās, jo viņš nomira jau pēc gada. Viņa dēls, ko arī sauca par Hu- ■ bērtu, steigšus atbrauca no Kurzemes, lai pārņemtu bagāto majorātu. Viņam sekoja māte un māsa. Jauneklī, liekas, bija apvienotas visas priekšteču ļaunās raksturu īpašības. Jau pašā sākumā, uzturoties R … zitē, viņš atklāja sevi kā iedomīgu, uzpūtīgu, nesavaldīgu un alkatīgu cilvēku. Viņš grasījās nekavējoties daudz ko pārveidot, kas viņam nelikās pieņemams, piemērots, padzina pavāru, dzirās iekaustīt kučieri, kas tomēr neizdevās, jo spēcīgajam puisim pietika nekaunības to nepieļaut; vārdu sakot, viņš pilnām burām gatavojās uzņemties barga majorāta īpašnieka lomu, kad F. stingri un nepiekāpīgi nostājās viņam ceļā, ļoti noteikti paziņodams, ka pirms testamenta atvēršanas te nedrīkstot ne krēslu pārcelt citā vietā, ne kaķi padzīt no mājas, ja tam patīkot te palikt.

Jūs esat pakļauts, jums jāklausa majorāta īpašniekam … — barons uzsāka. Taču F. neļāva aizsvilu- šajam jauneklim izrunāt līdz galam, cieši viņā norau- dzldamies, tas teica:

Nepārsteidzieties, barona kungs! Jūs nedrīkstat te nekādā gadījumā sākt izrīkot, iekams nav atvērts testaments; patlaban es, es viens pats te esmu saimnieks un pratīšu vardarbībai pretstatīt vardarbību. Neaizmirstiet, ka man saskaņā ar pilnvaru kā jūsu tēva testamenta izpildītājam, saskaņā ar tiesas lēmumu ir tiesības jums liegt uzturēšanos R … zitē, tāpēc ieteicu jums, lai izvairītos no nepatikšanām, mierīgi atgriezties K. — Bargā nopietnība, kategoriskais runas veids padarīja teikto ietekmīgu, tāpēc jaunais barons, kurš bija dzīries pārāk asiem radziņiem mesties uzbrukumā pret stingru cietoksni, saprata, ka uz saviem ieročiem nevar paļauties, un atzina par labāku atkāpjoties noslēpt apkaunojumu aiz ņirdzīgiem smiekliem.

Bija pagājuši trīs mēneši un pienākusi diena, kurā saskaņā ar nelaiķa gribu vajadzēja atvērt testamentu K. pilsētā, kur tas glabājās. Tiesas zālē bez tiesas ļaudīm, barona un F. bija ieradies vēl kāds cildena izskata jauneklis, atnācis līdzi F., un, tā kā viņam no svārkiem uz krūtīm rēgojās,, laukā dokumentu vāki, tad viņu noturēja par F. rakstvedi. Barons pavērās viņā pār plecu, ka to mēdza darīt gandrīz ar visiem, un nepacietīgi pieprasīja, lai garlaicīgo, nevajadzīgo ceremoniju ātrāk beidz, netērējot daudz vārdu un lieki nenoņemoties ar rakstīšanu. Viņš nesaprotot vispār, kāds sakars šajā mantošanas lietā, vismaz attiecībā uz majorātu, esot testamentam, ja esot runa par kādu rīkojumu, tad vienīgi un tikai viņa griba noteikšot, vai to ņemt vērā vai noraidīt. Pametis paviršu, īgnu mirkli, viņš apstiprināja mirušā tēva rokrakstu un zīmogu; kamēr tiesas rakstvedis sāka skalā balsī lasīt testamentu, viņš vienaldzīgi raudzījās pa logu, nevērīgi pārmetis labo roku pār krēsla atzveltni, kreiso nolicis uz tiesas galda, un bungāja ar pirkstiem pa zaļo segu. Pēc īsa ievada nelaiķis barons Huberts fon R. paskaidroja, ka viņš nekad nav bijis īsts majorāta īpašnieks, bet tikai pārvaldījis to nelaiķa barona Volfganga fon R. vienīgā dēla vārdā, kuru, tāpat kā viņa vectēvu, saucot par Roderihu un kuram pēc tēva nāves, kā to paredz mantošanas noteikumi, piekrītot majorāts. Precīzus norēķinus par ienākumiem un izdevumiem, par pašreizējā kapitāla stāvokli u. tml. atradīšot viņa atstātajos dokumentos. Huberta testamentā bija lasāms, ka Volfgangs fon R. savā ceļojumā iepazinies Zenēvā ar Jūliju fon Senfales jaunkundzi un tūdaļ iededzies tik spējā mīlestībā, ka nolēmis nekad vairs no viņas nešķirties. Jūlija bija ļoti trūcīga un •kaut arī aristokrātiskas izcelsmes, taču ne no slavenas dzimtas. Jau tāpēc vien viņš nevarēja cerēt uz vecā Roderiha piekrišanu laulībām, jo tas darīja visu iespējamo, lai tikai celtu majorāta slavu. Tomēr Volfgangs uzdrīkstējās vēstulē no Parīzes atklāt tēvam savas jūtas; notika tā, kā jau bija paredzams, — tēvs kategoriski paziņoja, ka viņš pats izraudzījies nākošajam majorāta īpašniekam līgavu un ne par kādu citu nevarot būt ne runas. Volfgangs nedevās vis, kā bija paredzēts, ar kuģi uz Angliju, bet, pieņēmis Borna vārdu, atgriezās Zenēvā un salaulājās ar Jūliju, kas pēc gada dzemdēja viņam dēlu, tas tad arī pēc Volfganga nāves kļuvis par majorāta īpašnieku. Tam, ka Huberts, visu zinādams, tik ilgi klusējis un pats uzdevies par majorāta īpašnieku, tika minēti dažādi iemesli, kas atsaucās uz senākām norunām ar Volfgangu, bet likās nepārliecinoši, kā no gaisa grābti.

Kā zibens trāpīts, barons stāvēja, nenovērsdams acu no rakstveža, kurš vienmuļā, čerkstošā balsī darīja zināmu visu šo nelaimi. Kad viņš bija beidzis, piecēlās F. un, paņēmis aiz rokas jauno cilvēku, kuru bija atvedis līdz, palocījās pret tiesas ļaudīm:

— Kungi, šeit man ir tas gods jūs iepazīstināt ar baronu Roderihu fon R., R … zites majorāta īpašnieku!

Barons Huberts apslēptā naidā zvērojošām acīm palūkojas uz jaunekli, kurš tikpat kā no debesīm nokritis, lai atņemtu viņam lielo majorātu un pusi no Kurzemes brīvā īpašuma, tad, nespēdams izteikt ne vārda, padraudēja ar dūri un izskrēja no tiesas zāles laukā. Tiesas amatpersonu uzaicināts, barons Roderihs uzrādīja dokumentus, kas apliecināja, ka viņš tiešām ir tā pati persona, par kuru uzdodas. Viņš pasniedza apstiprinātu izrakstu no baznīcas grāmatas, kas apliecināja, ka zināmā dienā tirgotājs Volfgangs Borns no K. pilsētas minēto personu klātbūtnē ar baznīcas svētību stājies laulībā ar Jūliju fon Senfales jaunkundzi. Tāpat viņam bija kristību apliecība (viņš bija kristīts Ženēvā kā tirgotāja Borna un viņa sievas Jūlijas, dzimušas fon Senfales, likumīgā laulībā dzimis bērns), dažādas tēva sen jau mirušajai mātei rakstītas vēstules, kas visas bija parakstītas tikai ar burtu V.

F. sadrūmis izskatīja visus šos dokumentus, tad, salikdams tos, norūpējies noteica: «Gan dievs palīdzēs!»

Jau nākošajā dienā barons Huberts fon R. ar advokāta starpniecību, kuru bija izvēlējies par savu tiesību aizstāvi, iesniedza K. pārvaldes iestādēm protestu, kurā kategoriski pieprasīja nekavējoties atzīt viņa tiesības uz R… zites majorātu. Esot pats par sevi saprotams, sacīja advokāts, ka nelaiķim baronam Hubertam fon R. nav bijis nekādu tiesību ne ar testamentu, ne kādā citā veidā lemt par majorātu. Minētais testaments tātad neesot nekas cits kā rakstiska un ar tiesas starpniecību nodota liecība, ka barons Volfgangs fon R. atstājis majorātu mantošanā dēlam, kurš vēl dzīvs, bet šāda liecība nespējot pierādīt vairāk par kaut kuru liecinieku, tāpēc nekādā gadījumā nevarot apstiprināt tiesībās tā dēvēto baronu Roderihu fon R. Tad jau drīzāk pretendentam vajadzētu tiesas ceļā pierādīt savas šķietamās mantošanas tiesības, kas ar šo pašu tiek kategoriski noliegtas, un pieprasīt majorātu, ko tagad atbilstoši mantošanas kārtībai saņēmis savā īpašumā barons Huberts fon R. Pēc tēva nāves īpašums pārgājis tieši dēla rokās, neesot nekādas vajadzības ziņot par tiesību pārņemšanu, jo majorata pārņemšanas kārtība nevarot tikt grozīta, un tātad nevarot ar gluži nepamatotām prasībām laupīt tagadējam īpašniekam viņa likumīgās īpašuma tiesības. Esot gluži vienalga, kāds iemesls bijis nelaiķim noteikt citu majorāta mantinieku, tikai jāpiebilstot, ka viņam pašam, kā to pēc atstātajiem dokumentiem vajadzības gadījumā varot pierādīt, esot bijis Šveicē kāds mīlas sakars, tāpēc neesot izslēgts, ka tā dēvētais brāļadēls ir paša nelikumīgi dzimušais dēls, kuram tad kādā pēkšņas nožēlas brīdī nodomājis atstāt bagāto majorātu.

Lai arī cik pārliecinoši bija testamentā norādītie apstākļi, lai arī kā tiesneši jutās sašutuši, it īpaši par pēdējo argumentu, kurā dēls nekautrējās apvainot nelaiķi noziegumā, tomēr prasība, apgaismota šādā veidā, bija likumīga, un tikai F. neatlaidīgās pūles un drošie apgalvojumi, ka visdrīzākā laikā būšot iespējams paveikt barona Roderiha fon R. leģitimāciju, panāca lēmuma atlikšanu un pagaidām iepriekšējās administrēšanas pagarinājumu.

F. pārāk labi apzinājās, cik grūti viņam būs savu solījumu pildīt. Viņš bija izskatījis visu vecā Roderiha saraksti, bet neatrada ne zīmes no vēstules vai vispār kāda teikuma, kas norādītu uz viņa dēla attiecībām ar fon Senfales jaunkundzi. Nogrimis pārdomās, F. sēdēja R.. .zitē, vecā Roderiha guļamkabinetā, kuru bija rūpīgi pārmeklējis, un rakstīja vēstuli kādain notāram Zenēvā, kurš viņam bija ieteikts kā atjautīgs, darbīgs cilvēks un varētu pagādāt dažas ziņas, kas ienestu skaidrību jaunā barona mantošanas lietā.

Bija pusnakts, pilns mēness gaiši apgaismoja blakus zāli, durvis uz kurieni stāvēja pamestas vaļā. Te lietvedim šķita, ka pa kāpnēm kāds, šķindinādams, žvadzinādams atslēgas, gausiem, smagiem soļiem kāpj augšā. F. saspringa, piecēlās, iegāja zālē un tagad skaidri izdzirda, ka zāles priekštelpā kāds tuvojas durvīm. Drīz arī durvis atvērās, un kāds cilvēks pārvērstu, nāves bālu seju, naktskreklā — vienā rokā svečturis ar degošām svecēm, otrā liels atslēgu saišķis — lēnām ienāca. F. tūdaļ pazina pārvaldnieku un grasījās uzsaukt, kas viņam tik vēlā stundā te meklējams, bet tai pašā brīdī kaut kas no vecā vīra paša, no nāvē sastingušās sejas uzvēdīja ar ledainu saltumu. F. saprata, ka šis cilvēks ir mēnessērdzīgs. Vecais pārvaldnieks vienmērīgiem soļiem pārgāja šķērsām pāri zālei tieši pie .uzmūrētajām durvīm, kas savā laikā veda uz torni. Piegājis cieši klāt, Daniels palika stāvam, un pēkšņi pa visu zāli atbalsojās tik dobjas vaimanas, ka F. aiz šausmām notrīsēja. Tad Daniels, nolicis svečturi uz grīdas, atslēgu saišķi piekabinājis pie jostas, ņēmās ar abām rokām tik nikni skrāpēt mūri, ka no nagu apakšas izsprāga asinis, un nepārtraukti kā nāves mokās elsa un vaidēja. Tad viņš pieplaka ar ausi pie mūra, kā cenzdamies kaut ko sadzirdēt, pamāja ar roku, it kā nomierinātu kādu, noliecās, pacēla svečturi un klusiem, vienmērīgiem soļiem devās atpakaļ uz durvīm. F. piesardzīgi ar sveci rokā viņam sekoja. Viņi nokāpa lejā, Daniels atslēdza pils lielās durvis, F. veikli izspraucās pa tām viņam līdz, tad Daniels devās uz stalli un šeit F. par lielu pārsteigumu nolika svečturi tik veikli, ka visa ēka bija pietiekami apgaismota, bet nedraudēja ugunsgrēka briesmas, paņēma seglus un iemauktus, tad, atsējis un izvedis no steliņģa zirgu, rūpīgi to apsegloja, savilka seglu jostu un nostiprināja kāpšļus. Izvilcis no pieres siksnas apakšas krēpju kušķi un nogludinājis ar plaukstu, viņš, klakšķinādams un ar vienu roku paplādams zirgam pa kaklu, paņēma to aiz pavadas un izveda laukā. Pagalmā viņš pastāvēja mirkli, kā uzklausīdams pavēli, ko, mādams ar galvu, solīja izpildīt. Tad ieveda zirgu atpakaļ stallī, noņēma seglus un piesēja zirgu stāvvietā, paņēma svečturi, noslēdza stalli, atgriezās pilī un beidzot pazuda savā istabā, ko rūpīgi aizbultēja.

F. šis atgadījums dziļi satrieca, kā spokains sātanisks rēgs viņam atausa atskārta par kādu drausmīgu nodarījumu un vairs neatkāpās. Pastāvīgi nodarbināts ar domām par sava aizbildināmā apdraudēto stāvokli, F. cerēja, ka redzēto vismaz varēs izmantot viņa labā. Otrā dienā, krēslai metoties, Daniels ienāca viņa istabā pēc kāda norādījuma saimniecības jautājumos. F. saņēma viņu aiz abām rokām, draudzīgi nosēdināja krēslā un teica:

— Paklau, vecais draugs Daniel, es jau sen gribēju tev jautāt, ko tu domā par visu to trako būšanu, ar ko mūs apveltījis Huberta dīvainais testaments? Vai tu tici, ka tas jauneklis ir tiešām Volfganga likumīgā laulībā dzimušais dēls?

Vecais, pārliecies pār krēsla atzveltni un vairīdamies no F. neatlaidīgi uz viņu vērstā skatiena, īgni iesaucās:

Ha! Varbūt ir, varbūt arī nav. Kas man tur daļas, lai te saimnieko, kas grib.

Bet es domāju, — F. nerimās un, piegājis tuvāk, uzlika roku viņam uz pleca, — bet es domāju, ka vecais barons tev pilnīgi uzticējās, tāpēc viņš nebūs tev arī noklusējis par saviem dēliem. Viņš taču stāstīja tev par laulībām, ko Volfgangs bija noslēdzis pret viņa gribu, vai ne tā?

Nevaru neko tamlīdzīgu atcerēties, — vecais gluži nepieklājīgā veidā skaļi nožāvājās.

Tu esi nomiegojies, — sacīja F., — vai tev varbūt bija nemierīga nakts?

Nekā nezinu, — Daniels vēsi atbildēja. — Es nu iešu, pateikšu, lai klāj vakariņām galdu. — Viņš smagi piecēlās no krēsla, braucīdams sakumpušo muguru, tad atkal nožāvājās, šoreiz vēl skaļāk.

Pagaidi vēl, Daniel! — iesaucās F., satverdams viņu aiz rokas un tiekdamies apsēdināt, bet Daniels palika stāvam pie rakstāmgalda, pret kuru atbalstījās ar abām rokām, pagriezās ar augumu pret F. un pikti jautāja:

Kas tad ir, kāda man daļa gar testamentu, kāda man daļa gar strīdu par majorātu?

Par to arī nemaz vairs nerunāsim, — viņu pārtrauca F., — runāsim par kaut ko pilnīgi citu, mīļais Daniel! Tev šodien īgna oma, tu žāvājies, tas viss liecina par sevišķu nogurumu, un nu man gandrīz jādomā, ka tas esi tu bijis pagājušajā naktī.

Kas es esmu bijis pagājušajā naktī? — vecais jautāja, palikdams nekustīgs.

Kad es, — F. sacīja, — vakarnakt sēdēju tur augšā, vecā barona kabinetā līdzās zālei, tu ienāci pa durvīm — bāls un sastindzis, devies pie aizmūrētajām durvīm, skrāpējies ar abām rokām gar mūri un vaidēji, it kā ciestu lielas mokas. Vai tad tu būtu mēnessērdzīgs, Daniel?

Vecais atslīga sēdeklī, ko F. pasteidzās piebīdīt. Viņš neizdeva ne skaņas, dziļajā krēslā viņa seju nevarēja saskatīt, F. tikai ievēroja, ka Daniels elpo aprauti un ka viņam klab zobi.

Jā, — pēc īsa klusuma brīža F. turpināja, — savādi gan ar tiem mēnessērdzīgajiem. Nākošajā dienā viņi nekā vairs neatceras par savu dīvaino stāvokli, gluži itin nekā nezina, ko darījuši tikpat kā pilnīgā nomodā. — Daniels klusēja. — Apmēram kaut ko līdzīgu kā vakar ar tevi man jau gadījies reiz piedzīvot. Man bija draugs, kurš, tāpat kā tu, ik reizes mēness naktīs uzsāka savus klejojumus. Reizēm viņš pat sēdās pie galda un rakstīja vēstules. Taču visdīvainākais bija tas, ka vajadzēja man tikai klusiņām viņam pačukstēt pie auss, un viņš drīz vien sāka runāt. Viņš atbildēja sakarīgi uz visiem jautājumiem, un pat tas, ko nomodā nemūžam neteiktu, tādās reizēs plūda viņam pār lūpām gluži neviļus, it kā viņš nespētu pretoties varai, kas uz viņu iedarbojās. Velns ar ārā! Man liekas, lai mēnessērdzīgais slēpj cik ilgi slēpdams kādu nodarījumu, šādā stāvoklī to varētu no viņa izdabūt. Labi tam, kam ir tīra sirdsapziņa — kā mums abiem, draugs Daniel, mēs varam mierīgu prātu klaiņot mēness gaismā, neviens neliks mums atzīties noziegumā… Paklau, Daniel, — tu laikam par visu vari gribi tikt augšā astronomiskajā tornī, ja tik neganti skrāpējies pie ^izmūrētajām durvīm? Droši vien gribi nodoties pētījumiem, tāpat kā vecais Roderihs?… Nu, to es tev nākošreiz pajautāšu!

Kamēr F. runāja, Dānieļu sagrāba trīsas — arvien vairāk un vairāk, tagad viss viņa augums raustījās nevaldāmos krampjos un viņš sāka griezīgā balsī kaut ko nesaprotamu murmulēt. F. sasauca ar zvanu kalpotājus. Atnesa sveces. Daniels nespēja nomierināties, viņu pacēla — nevarīgu, svešai gribai pakļautu — un aiznesa uz gultu. Lēkme nepārgāja gandrīz veselu stundu, pēc tam viņš iekrita dziļai nesamaņai līdzīgā miegā. Pamodies viņš pieprasīja vīnu un, kad to atnesa, aizdzina kalpotāju, kurš dzīrās pie viņa palikt, prom un, kā parasti, ieslēdzās savā istabā. F. tobrīd, kad runāja ar Dānieļu, tiešām bija nolēmis izdarīt šo mēģinājumu, kaut arī vajadzēja atzīt, ka Daniels, varbūt tikai nule pats dabūjis zināt par savu mēnessērdzību, darīs visu, lai izvairītos no viņa, un turklāt uz šādā stāvoklī panāktu atzīšanos nevarēs balstīties. Kaut arī tā, viņš tomēr ap pusnakti iegāja zālē, cērēdams, ka Daniels, kā tas ar šādiem slimniekiem mēdz būt, būs spiests rīkoties pretēji savai gribai.

Pusnaktī pagalmā izcēlās spējš troksnis. F. skaidri dzirdēja, ka tiek izsists logs, viņš steidzās lejup, un, kad bija ticis cauri gaiteņiem, viņam pretī vēlās smacējošs dūmu mākonis, kas — to viņš drīz saprata — plūda no pārvaldnieka istabas. Dānieļu pašu patlaban pusdzīvu nesa laukā, lai noliktu gultā kādā citā istabā. Kalpotāji stāstīja, ka ap pusnakti vienu no puišiem pamodinājusi savāda, dobja klaudzināšana, viņš nodomājis, ka vecajam kaut kas lēcies, un grasījies celties augšā, lai steigtos palīgā, te sargs pagalmā skaļi saucis: «Ugunsgrēks, ugunsgrēks! Pārvaldnieka kunga istaba deg gaišās liesmās!» Tūlīt saskrējuši kalpotāji, bet visas pūles uzlauzt durvis bijušas veltīgas. Tad metušies laukā pagalmā, tur attapīgais sargs jau bija izsitis logu — istaba atradās pirmajā stāvā — un norāvis degošos aizkarus, pēc tam vairāki iekšā ielietie spaiņi ūdens liesmas tūdaļ nodzēsa. Pārvaldnieku atrada istabas vidū uz grīdas paģībušu. Viņš vēl rokā cieši turēja svečturi, no kura degošajām svecēm bija uzliesmojuši aizkari un izcēlies ugunsgrēks. Degošās aizkaru skrandas krītot bija apsvilinājušas vecajam uzacis un labu tiesu matu. Ja sargs nebūtu pamanījis uguni, tad Daniels sadegtu. Liels bija kalpotāju izbrīns, kad viņi ieraudzīja, ka durvīm no iekšpuses pieskrūvēti divi gluži jauni aizbīdņi, kuru iepriekšējā vakarā vēl nebija. F. saprata, ka Daniels gribējis padarīt sev neiespējamu nakts klejojumu, bet pretoties aklajai dziņai nav bijis viņa spēkos. Vecais Daniels smagi saslima, tikpat kā neēda un nekustīgi, kā šausmīgu domu žņaugā vērās kaut kur ar skatienu, kurā jautās nāves dvesma. F. domāja, ka vecais vairs no gultas necelsies. Visu, ko vien varēja darīt jaunā Roderiha labā, F. bija izdarījis, vajadzēja mierīgi gaidīt rezultātu, tāpēc viņš nolēma atgriezties K. pilsētā. Braukt bija nodomāts nākošajā rītā. Kad F. vēlu vakarā vāca kopā savus papīrus, viņš nejauši uzdūrās uz nelielu paciņu ar barona Huberta fon R. zīmogu un uzrakstu: «Izlasīt pēc tam, kad būs atvērts mans testaments,» — ko brīnumainā kārtā līdz šim nebija pamanījis. Tieši kad viņš grasījās paciņu uzplēst, atvērās durvis un nedzirdamiem, spokainiem soļiem ienāca Daniels. Viņš nolika uz galda melnus aktu vākus, kurus bija turējis padusē, tad ar dziļu nopūtu kā nāves stundā noslīga uz abiem ceļiem, cieši ar abām rokām satvēra F. rokas un dobjā, apslāpētā balsī, kā no dziļa kapa sacīja:

— Negribētos mirt uz ešafota! … Tas tur augšā tiesās! — Tad elsdams, ar lielām grūtībām uzsvempās kājās un, tāpat kā atnācis, izgāja no istabas.

F. nosēdēja visu nakti, lai izlasītu melno aktu vāku un Huberta pakas saturu. Tie bija savā starpā cieši saistīti un paši noteica turpmāko rīcību. Tiklīdz F. ieradās K. pilsētā, viņš devās pie barona Huberta fon R., kurš viņu saņēma ar noraidošu augstprātību. Taču sarunas rezultātā, kas ilga nepārtraukti no pusdienu laika līdz vēlai naktij, barons nākošajā dienā tiesā paskaidroja, ka saskaņā ar tēva testamentu viņš atzīst pretendentu uz majorātu, barona Roderiha fon R. vecākā dēla Volfganga fon R. un Jūlijas fon Senfales jaunkundzes likumīgā laulībā dzimušo dēlu, par likumīgi leģitimētu majorāta mantinieku. Kad Huberts iznāca laukā no liesas nama, pie durvīm jau gaidīja viņa kariete ar pasta zirgiem; pamezdams māti un māsu, viņš steigšus aizceļoja. Vēstulē abām viņš rakstīja, ka tās viņu varbūt nekad vairs neredzēšot, un vēl minēja kaut ko mīklainu un neizprotamu.

Tāds pavērsiens ļoti pārsteidza Roderihu, viņš uzstāja, lai F. taču pastāstot, ar ko šāds brīnums izskaidrojams, kas tā bijusi par noslēpumainu varu, kas te rīkojusies. F. viņu nomierināja, solīdams paleikt kādreiz vēlāk, kad viņš pārņemšot majorātu savā īpašumā. Tomēr majorāta pārņemšana nevarēja notikt tāpēc, ka tagad tiesu vairs neapmierināja Huberta paziņojums, tā pieprasīja arī likumīgi attaisnojošus pierādījumus Roderiha pretenzijām. F. piedāvāja baronam apmesties uz dzīvi R … zitē un piebilda, ka Huberta mātei un māsai ar viņa pēkšņo aizbraukšanu radies kļūmīgs stāvoklis, viņas labprāt kādu laiku paliktu dzimtajā pilī, nevis atgrieztos trokšņainajā, dārgajā pilsētas dzīvē. Sajūsma, ar kādu Roderihs uztvēra iespēju vismaz kādu laiku pavadīt ar abām zem viena jumta, pierādīja, cik ļoti dziļu iespaidu uz viņu atstājis cēlais, piemīlīgais bērns — Serafina. Un tiešām — barons prata savu uzturēšanos R…zitē tik labi izmantot, ka pēc dažām nedēļām jau bija iekarojis Serafinas izjustu mīlestību un saņēmis mātes svētību laulībām. F. šie notikumi likās pārsteidzīgi, jo vēl

arvien Roderiha apstiprināšana par majorāta īpašnieku kavējās. Vēstules no Kurzemes pārtrauca idilisko dzīvi pilī. Huberts nebija nemaz iegriezies savās muižās, bet tiešā ceļā devies uz Pēterburgu, iesaistījies karadienestā un patlaban atradās karalaukā, jo Krievija tobrīd karoja ar Persiju. Tādēļ baronesei ar meitu vajadzēja steigšus braukt uz muižām, kur valdīja nekārtība un haoss. Roderihs, uzskatīdams sevi jau tikpat kā par baroneses dēlu, nekavējās mīļoto pavadīt ceļā, un tā nu, pēc tam kad arī F. atgriezās K. pilsētā, pils atkal palika tukša un pamesta kā senāk. Mājas pārvaldnieka veselība pasliktinājās ar katru dienu, viņš vairs necerēja, ka piecelsies no slimības gultas, viņa amatu nodeva vecajam medniekam, Volfganga uzticīgajam kalpotājam Francim. Beidzot pēc ilgas gaidīšanas F. saņēma no Šveices ļoti labvēlīgas ziņas. Mācītājs, kas ® Volfgangu laulājis, bija gan sen jau miris, tomēr baznīcas grāmatā ar viņa roku bija atzīmēts, ka tas, kurš, nosaukdams sevi par Bornu, stājies laulībā ar Jūliju Senfales jaunkundzi, uzrādījis likumīgus dokumentus, pierādīdams, ka ir barons Volfgangs fon R., barona Roderiha fon R. no R … zites vecākais dēls. Bez tam vēl bija sameklēti divi laulību liecinieki — kāds tirgotājs no Zenēvas un kāds vecs franču kapteinis, kurš pārgājis dzīvot uz Lionu; tiem abiem Volfgangs tāpat bija uzticējis savu noslēpumu, abu ar zvērestu nodotās liecības apstiprināja mācītāja ierakstu baznīcas grāmatā. Nodrošinājies ar likumīgi attaisnojošiem dokumentiem, F. pierādīja visā pilnībā sava aizstāvamā tiesības, nekas vairs nestāvēja ceļā majorāta pārņemšanai, kam vajadzēja notikt nākošajā rudenī. Huberts bija kritis jau pirmajā kaujā, kurā piedalījās, viņu piemeklēja tas pats liktenis kā jaunāko brāli, kurš gadu pirms tēva nāves arī bija palicis kaujas laukā; tā nu Kurzemes muižas nonāca baroneses Serafinas fon R. rokās un bija visai ievērojams pūrs, kad viņa izgāja pie laimē starojošā Roderiha.

Bija novembris, kad baroneses māte, Roderihs un viņa līgava ieradās R … zitē. Notika majorāta pārņemšana un pēc tam Roderiha un Serafinas laulības. Vairākas nedēļas pagāja līksmības un prieka skurbumā, līdz pārgurušie viesi cits pēc cita sāka pamest pili, par

ko ne mazums priecājās F., kurš negribēja ātrāk braukt prom, iekams nav jauno majorāta īpašnieku visos sīkumos iepazīstinājis ar majorāta pārvaldīšanas dokumentiem. Roderiha tēvabrālis ar lielu rūpību bija grāmatojis visus ienākumus un izdevumus, un, tā kā Roderihs savai iztikai ik gadus saņēma tikai niecīgu summu, tad ienākumu pārpalikums krietni papildināja kapitālu skaidrā naudā, ko bija atstājis mantojumā vecais barons. Tikai pirmos trīs gadus Huberts majorāta ienākumus bija izmantojis savā labā, bet izrakstījis par šo naudu parādu zīmi, nodrošinādams to ar savu Kurzemes muižu daļu.

Kopš tās reizes, kad F. ieraudzīja mēnessērdzīgo Dānieļu, viņš apmetās vecā Roderiha guļamistabā, lai varētu labāk uzzināt to, ko Daniels viņam vēlāk pats labprātīgi atklāja. Tāpēc arī šī istaba un blakus esošā lielā zāle izvērtās par telpu, kur barons un F. apspriedās un strādāja. Kādu vakaru abi sēdēja pie liela galda, kamīnā gaiši liesmoja uguns, F. ar zoss spalvu pierakstīja summas un aprēķināja majorāta īpašnieka kapitālu, barons, atbalstījies ar elkoni uz galda, pārlapoja norēķinu grāmatas, pārcilāja dokumentus. Neviens no abiem nepievērsa uzmanību jūras dobjajai brāzmošanai, kaiju izbaiļu brēcieniem, putni, vēstīdami negaisu, satraukti laidelēdamies, sitās pret logu rūtīm, neviens no abiem neievēroja, ka pusnaktī sacēlās vētra, tās mežonīgie auri ielauzās pilī, pamodinādami kamīnu skursteņos un šaurajās ejās visas nelaimi vēstošās balsis, kas juku jukām atbaidoši svilpa un kauca. Beidzot, kad spējš vētras uzbrāzmojums satricināja visu ēku un visa zāle pēkšņi pielija ar nespodru mēness gaismu, F. iesaucās:

Cik negants laiks!

Barons, iegrimis pārdomās par bagātību, kas iekritusi viņam rokās, smaidīdams pašķīra ienākumu grāmatas lapu un vienaldzīgi atbildēja:

Jā, vētra plosās kā negudra. — Bet to pašu brīdi, ledussaltu baiļu sagrābts, viņš pielēca kājās — zāles durvis bija atsprāgušas vaļā, bāls, spokains tēls ar nāves apzīmogotu seju pārkāpa pār slieksni. Daniels, kuru visi, arī F., uzskatīja par nespējīgu ne locekli pakustināt, jo tas gulēja smagi slims nesamaņā, atkal bija uzsācis savus mēnessērdzīgā naksnīgos klejojumus. Ne

vārda nebilzdams, barons plaši ieplestām acīm skatījās uz veco, taču, kad tas, baismīgās nāves mokās gaudodams, sāka skrāpēt ar nagiem mūri, viņu sagrāba šausmas. Seja līķa bālumā, mati sacēlušies stāvus — tāds viņš pielēca kājās un draudīgiem soļiem tuvojās vecajam, tad tik spēcīgi, ka nodārdēja pa visu zāli, iesaucās:

Daniel!… Daniel! … Kas tev šeit tik vēlā stundā meklējams! — Vecais iegaudojās tikpat šausminoši kā nāvīgi ievainots dzīvnieks, tāpat kā toreiz, kad Volfgangs viņam par uzticību piedāvāja zeltu, tad sabrucis nogāzās gar zemi. F. atsauca kalpotājus, Dānieļu piecēla, bet visas pūles viņu atdzīvināt bija veltas. To redzot, barons, nevaldīdams pār sevi, iekliedzās:

Kungs dievs! Kungs dievs! Vai tad es nezināju, ka mēnessērdzīgie var uz vietas būt beigti, ja viņus piesauc vārdā? … Es! Es, nelaimīgais, esmu nabaga sirm-

®galvi nogalinājis! Kur lai nu rodu mieru!

Kad kalpotāji bija mirušo iznesuši un zālē neviena cita vairs nebija, F. saņēma baronu, kas vēl joprojām sevi apsūdzēja, aiz rokas, pieveda dziļā klusumā pie aizmūrētajām durvīm un teica:

Tas, kurš šeit miris sabruka pie jūsu kājām, baron Roderih, bija jūsu tēva nelietīgais slepkava!

It kā ieraudzījis pašus pekles garus, barons neno- vērsdamies stingi vērās F. sejā.

F. sāka stāstīt:

Nupat liekas pienācis laiks atklāt jums baismīgo noslēpumu, kas apņēma šo briesmoni un dzina lāstiem apkrauto nakts laikā klīst apkārt. Augstākā vara likusi dēlam atriebt tēva slepkavu! Vārdi, kurus jūs neviļus iedārdinājāt nelietīgajam mēnessērdzīgajam ausīs, bija pēdējie, ko sacījis jūsu nelaimīgais tēvs!

Trīsēdams, nespēdams ne vārda izteikt, barons piemetās līdzās F., kurš bija apsēdies pie kamīna. F. sāka ar rakstu, ko Huberts bija atstājis F. ar noteikumu, ka tas atverams tikai pēc tam, kad būs nolasīts testaments. Huberts apsūdzēja sevi ar vārdiem, kas liecināja par dziļu nožēlu, ka jutis pret vecāko brāli nesamierināmu naidu, kurš radies tad, kad vecais barons Roderihs nodibinājis majorātu. Huberts bijis pilnīgi nevarīgs, — ja arī viņam ar viltu būtu izdevies sanaidot tēvu un dēlu, tam nebūtu nekādas nozīmes, jo arī paša Roderiha varā

vairs nebūtu atņemt vecākajam dēlam pirmdzimtā tiesības un, kaut ari prāts un sirds pretotos, viņš nemūžam neatkāptos no saviem principiem. Tikai kad Volfgangam Ženēvā sākās mīlas romāns ar Jūliju fon Senfales jaunkundzi, Hubertam radās nodoms brāli pazudināt. Šai laikā sadarbībā ar Dānieļu viņš ar dažādām blēdībām centās ietekmēt tēvu, lai izšķiras par lēmumiem, kas Volfgangu iedzītu izmisumā.

Viņš zināja, ka, tikai saistoties radniecības saitēm ar kādu no vecākajām dzimtām tēvzemē, pēc vecā barona Roderiha domām, iespējams uz mūžīgiem laikiem nodrošināt majorātam spožu varenību. Vecais barons bija zvaigznēs izlasījis par šo savienību, un jebkura vardarbīga konstelācija varēja nest vienīgi postu nodibinātajam majorātam. Volfganga laulības ar Jūliju vecajam baronam likās tikpat kā atentāts pret augstākas varas lēmumiem, kas viņu atbalstījusi šās zemes pasākumos, un jebkurš mēģinājums pazudināt Jūliju, kas līdzīgi dēmoniskai varai slājās viņa ceļā, tika attaisnots. Huberts zināja, ka brālis līdz neprātam mīl Jūliju, viņas zaudējums būtu brāļa nelaime, iespējams, pat nāve, bet vēl jo vairāk viņš atbalstīja un palīdzēja realizēt tēva plānus tāpēc, ka pats bija iededzies nosodāmās jūtās pret Jūliju un cerēja to iegūt sev. Debesīm bija labpaticis visas indīgākās pret Volfgangu raidītās bultas atsist ar viņa nešaubīgo apņēmību, jā, Volfgangam pat izdevās brāli maldināt. Hubertam brāļa laulības un dēla piedzimšana palika neatklāts noslēpums. Reizē ar tuvējās nāves nojautu vecajam baronam radās doma, ka Volfgangs būs apprecējis šo tēva neieredzēto Jūliju; vēstulē, kurā viņš liek dēlam noteiktajā dienā ierasties R… zitē, lai pārņemtu majorātu, viņš nolād to, ja tas nesaraušot saites ar Jūliju. Šo vēstuli Volfgangs sadedzināja pie tēva līķa.

Hubertam vecais barons rakstīja, ka Volfgangs apprecējies ar Jūliju, taču viņš šīs saites saraušot. Huberts to noturēja par sapņainā tēva murgiem un iedomu, bet ne pa jokam izbijās, kad Volfgangs R . . . - zitē pats bez aplinkiem ne vien apstiprināja vecā barona aizdomas, bet vēl piebilda, ka Jūlija dzemdējusi viņam dēlu un ka visdrīzākā laikā viņš varēšot Jūliju, kas viņu līdz šim brīdim uzskatot par tirgotāju Bornu no M.,

iepriecināt ar savu augsto stāvokli un lielo bagātību. Viņš pats dzīrās braukt uz Zenēvu, lai atvestu mīļoto sievu. Bet, iekams viņš paguva izpildīt savu nodomu, viņu pārsteidza nāve. Huberts piesardzīgi noslēpa visu, kas viņam zināms par laulībā ar Jūliju dzimušo dēlu, un tā piesavinājās majorātu, kas pēc likuma pienācās Volfganga dēlam. Taču pagāja tikai daži gadi — un viņu pārņēma dziļa nožēla. Liktenis baismīgā veidā atgādināja viņa nodarījumu — ar naidu, kas viņa abu dēlu vidū arvien vairāk un vairāk pieauga. «Tu esi nožēlojams ubags,» sacīja vecākais — divpadsmit gadus vecais dēls jaunākajam, «bet es, kad tēvs nomirs, būšu R…zites majorāta īpašnieks un tev vajadzēs man pazemīgi skūpstīt roku, kad es tev atmetīšu naudu jauniem svārkiem.» Jaunākais, saniknots par brāļa zobgalīgo uzpūtību, svieda ar nazi, kas viņam patlaban ®Ј>ija rokā, un ievainoja to gandrīz neglābjami. Huberts, baidīdamies no nelaimes, aizsūtīja jaunāko uz Pēterburgu, kur tas vēlāk, kļuvis virsnieks, karoja Suvorova vadībā pret frančiem un kaujā krita. Pasaulei atklāt savu negodīgo rīcību, noslēpumu, kā ar viltu iegūts īpašums, viņu atturēja kauns, bailes no negoda, bet likumīgajam īpašniekam viņš negribēja vairs atņemt ne graša. Huberts ievāca ziņas Zenēvā un atklāja, ka Borna kundze, izmisusi un noskumusi par vīra neizprotamo pazušanu, mirusi, ka jauno Roderihu Bornu audzinot kāds cienījams cilvēks, kas paņēmis viņu pie sevis. Tad Huberts uzdevās ar svešu vārdu par jūrā bojā gājušā tirgotāja Borna radinieku un sūtīja naudu, ar kuru pietika, lai pienācīgi un atbilstoši stāvoklim uzaudzinātu jauno majorāta īpašnieku. Ir jau zināms, cik viņš rūpīgi krāja pārpalikumu no majorāta ienākumiem, zināms, kā viņš bija izdarījis novēlējumu testamentā. Par sava brāļa nāvi Huberts runāja dīvainā un mīklainā veidā, kas ļāva vienīgi noģist, ka ar to saistās kāds noslēpumains apstāklis un Huberts netieši piedalījies kādā nekrietnā noziegumā. Melno vāku saturs visu noskaidroja. Nodevīgajai Huberta un Daniela sarakstei bija pievienota kāda papīra lapa, ko bija aprakstījis un parakstījis Daniels. F. izlasīja atzīšanos, kas viņu satrieca līdz sirds dziļumiem. Daniela paskubināts, Huberts bija ieradies R…zitē, Daniels arī bija viņam darījis zināmu par

atrastajiem pusotra tūkstoša dālderiem. Ir zināms, kā Hubertu saņēma brālis, kā tas, alojies visās savās cerībās un nodomos, grasījās braukt prom, kā F. viņu atturēja. Daniela sirdi krimta asiņaina atriebības kāre pret jauno cilvēku, kurš bija dzīries viņu izsviest kā kašķainu suni. Viņš arī arvien no jauna uzpūta liesmu, kas svilināja izmisušo Hubertu. Priežu mežā vilku medību laikā, vētrā un sniegputenī, abi vienojās par Volfganga pazudināšanu.

Novākt, — murmināja Huberts, raudzīdamies sānis un paceldams pie vaiga bisi.

Jā, novākt gan, — Daniels ņirdza, — tikai ne tā, tā ne!

Un viņš svēti un svinīgi nozvērējās nogalināt baronu tā, ka ne gailis pakaļ nedziedāšot. Huberts, beidzot saņēmis naudu, nožēloja savu nodomu, lai nepadotos vēl kādam kārdinājumam, viņš nolēma ātrāk doties prom. Daniels pats viņam naktī apsegloja zirgu un izveda no staļļa, bet, kad barons grasījās sēsties zirgā, viņš griezīgā balsī ieminējās:

Es domāju, baron Hubert, ka tu paliksi majorātā, kas ar šo brīdi pieder tev, jo uzpūtīgais īpašnieks guļ satriekts torņa dziļajā kapā!

Daniels bija novērojis, ka Volfgangs, naudas kāres urdīts, naktīs bieži cēlies augšā un gājis pie durvīm, kas senāk veda uz torni, un alkatīgām, ilgu pilnām acīm noraudzījies lejup, dziļumā, kur, pēc Daniela apgalvojuma, guļ aprakta liela bagātība. Rēķinādamies ar šādu varbūtību, Daniels liktenīgajā naktī nostājās pie zāles durvīm. Tiklīdz viņš izdzirda baronu atveram durvis, kas ved uz torni, tā iegāja iekšā un nostājās cieši aiz barona, kurš stāvēja pie bezdibeņa malas. Barons pagriezās atpakaļ* un, ieraudzījis nelietīgo kalpotāju, kam slepkavība jau zalgoja acīs, šausmās iekliedzās: «Daniel, Daniel, kas tev šeit tik vēlā stundā meklējams!» Bet Daniels mežonīgi ieķērcās: «Taisies, ka tiec, kašķainais suns!» — un ar spēcīgu kājas spērienu nogrūda nelaimīgo lejā.

Drausmīgā nozieguma satriekts, barons Roderihs vairs neatrada mieru pilī, kur bija nogalināts viņa tēvs. Viņš devās uz savām Kurzemes muižām un tikai ik gadus rudenī atbrauca uz R…ziti. Francis — vecais

Francis apgalvoja, ka Daniels, par kura noziegumu viņam bija aizdomas, vēl bieži pilna mēness naktis spokojoties, un aprakstīja rēgu tieši tā, kā viņu vēlāk bija redzējis un padzinis F. So apstākļu atklājums, kas apkaunoja tēva piemiņu, piespieda ari jauno baronu Hubertu doties uz citām zemēm.

Vectēvocis bija ar savu stāstu galā, viņš saņēma manu roku un asaru pārplūdušām acīm saviļņotā balsī sacīja:

Brālēn, brālēn, arī viņu, cildeno Serafinu, skāra ļaunais liktenis, baismīgā tumsas vara, kas tur, pilī, valdīja! Divas dienas pēc tam, kā mēs aizbraucām no R … - zites, barons nolēma noslēgumam sarīkot vizināšanos ar kamanām. Viņš pats vadīja pajūgu, kurā sēdēja sieva, bet, kad ceļš sliecās lejup, zirgi, pēkšņi ne no šā, ne no tā satrūkušies, sāka, nikni sprauslādami un trakodami,

_ joņot. «Vecais, vecais dzenas mums pakaļ!» spalgā balsi saukusi baronese. Tai pašā mirklī no spēja grūdiena kamanas apsviežas un viņu aizmet tālu prom. Serafinu atrod guļam bez dzīvības — mirusi!… Barons nekad nespēs rast mierinājumu, viņa miers ir nāvei nolemtā miers! Nekad mēs vairs neaizbrauksim uz R… ziti, brālēn!

Vectēvocis apklusa; prom ejot, mana sirds asiņoja, tikai visu dziedinātājs laiks spēja remdināt skaudrās sāpes, kas mani plosīja.

Bija pagājuši gadi. F. jau sen atdusējās kapā, es biju pametis tēviju. Te kara vētras, kas, iznīcinādamas visu dzīvo, brāzās pār Vāciju, aizdzina mani uz ziemeļiem, prom uz Pēterburgu. Atpakaļceļā, netālu no K., es kādā tumšā vasaras naktī braucu gar jūras krastu, kad tieši pretī debesīs ieraudzīju lielu, spožu zvaigzni. Tuvāk piebraucis, pēc šaudīgās sarkanās liesmas noģidu, ka tā ir varena uguns, kaut nespēju saprast, kā tā var būt tik augstu gaisā.

Paklau, draugs, pastniek, — kas tā par uguni tur, priekšā? — es jautaju vedējam.

Ko nu, — tas atbildēja, — tā jau nav nekāda uguns, tā ir R … zites bāka.

R … zite!… Tiklīdz vedējs nosauca šo vārdu, tā man acu priekšā gaiši alainojās tur pavadītās liktenīgās rudens dienas. Es redzēju baronu, Serafinu, ari vecās

ērmīgās tantes, pats sevi ar starojošu pienapuikas seju, jauki safrizētu un nopūderētu, ģērbušos maigi gaiši zilā tērpā, — jā, pats sevi, mīlētāju, kas pūš un elš kā tveicīga krāsns, sēri skandēdams pantus par mī]otās uzacīm! Dziļajā smeldzē, kas mani pārņēma, kā daudzkrāsainas uguntiņas plaiksnījās F. parupjie joki, kas nu mani uzjautrināja vēl vairāk nekā toreiz. Sāpju un brīnumainas svētlaimes skubināts, es agrā rītā izkāpu R… zitē no ratiem, kas apturēja pie pasta zirgu novietnes. Es pazinu saimniecības pārziņa māju un apjautājos pēc viņa.

— Ja atļauts teikt, — atbildēja pasta rakstvedis, izņemdams no mutes pīpi un pastumdīdams naktscepuri, — ja atļauts teikt, te nav nekāda saimniecības pārziņa, te ir ķeizariskās augstības iestādījums, un ierēdņa kungam vēl labpatīk gulēt.

Vēlāk dabūju zināt, ka barons Roderihs fon R., pēdējais majorāta īpašnieks, pirms sešpadsmit gadiem miris, neatstādams mantiniekus, un majorāts saskaņā ar nolikumu pārgājis valsts īpašumā.

Es devos augšup uz pili, no tās bija palikušas tikai drupas. Liela daļa akmeņu izlietoti bākai, kā man paskaidroja kāds no priežu sila iznācis vecs zemnieks, ar kuru uzsāku sarunu. Viņš zināja vēl pastāstīt par savā laikā pili klaiņojošu spoku un apgalvoja, ka arī vēl tagad bieži, it īpaši pilnmēness naktīs, drupās dzirdamas šausminošas vaimanas.

Nabaga vecais, tuvredzīgais Roderih! Kas tie ir par ļaunajiem gariem, ko tu biji izsaucis, ja to nāvi nesošā inde iznīdēja jau pirmos asnus tavam ciltskokam, ko tu biji domājis ar ciešām saknēm nostiprināt uz mūžīgiem laikiem!

oreiz, kad skaistajā, piemīlīgajā pilsētā Bam- bergā ļaudis dzīvoja, kā parunā teikts, cepuri

kuldami — zem arķibīskapa zižļa, proti, astoņpadsmitā gadsimta beigās, turpat dzīvoja kāds visādi krietns un lielisks birģeru kārtas cilvēks.

Viņa vārds bija Johanness Vahts, un pēc nodarbošanās viņš bija galdnieks.

MEISTARS JOHANNESS VAHTS

Daba, apsvērdama un izlemdama savu bērnu likteni, izvēlas pati savus — apslēptus, neizprotamus ceļus, un tas, ko mēdz uzskatīt par īsti piemērotu, kas, pēc ikdienas dzīvē valdošajiem uzskatiem, tiek cildināts par īsto esamības aicinājumu, tās acīs nav nekas cits kā nesaprātīgu, vīzdegunīgu bērnu pārdroša rotaļa. Taču tuvredzīgais bieži saskatīs ļaunu ironiju pretrunā starp savu pārliecību un neizprotamās varas noslēpumaino darbošanos, varas, kas papriekš viņu sasildījusi pie savas mīlošās krūts un tad atstūmusi, šī ironija iedveš viņam šausmas un izbailes, jo draud iznicināt viņa paša «es».

Ne karaļu, ne dižmaņu greznās pilis izvēlas dzīvības māte saviem izredzētajiem. Tā arī mūsu Johannesam, kuru var, kā labvēlīgais lasītājs pats pārliecināsies, patiesi saukt par vienu no viņas mīluļiem, bija lemts ieraudzīt dienas gaismu uz nožēlojamām salmu cisām kāda nabadzībā ieslīguša koka virpotāja darbnīcā Augs- burgā. Tūlīt pēc bērna piedzimšanas aiz bēdām un trūkuma nomira māte, un pēc dažiem mēnešiem viņai sekoja arī tēvs.

Pilsētas domei vajadzēja rūpēties par bērnu, kam nākotnes laimīgā likteņa pirmais saules stars atspīdēja tobrīd, kad domes ceha galdniekmeistars, labsirdīgs, cienījams cilvēks, nepieļāva, ka nodod patversmē bērnu, kura sejiņā, kaut arī bada pārvērstā, viņš saskatīja tīkamus vaibstus, un paņēma to pie sevis, lai audzinātu kopā ar saviem bērniem.

Gluži neticami īsā laikā bērns atplauka ne vien ārēji, grūti bija iedomāties, ka no sīkā, neglītā mazuļa šūpulī, no bezkrāsainas, bezveidīgas kūniņas kā skaists taurenītis izšķilsies jautrs, dzīvespriecīgs, brīnum skaists zēns ar zeltītām sprogām. Bet vēl svarīgāk šķita, ka reizē ar ārējo pievilcību zēns sāka uzrādīt tik ievērojamas garīgās spējas, ka pārsteidza tiklab savu audžutēvu, kā arī skolotājus.

Johanness auga ģimenē, kuras galva bija domes galdnieks, daudzu ievērojamāko celtņu meistars, viņa darbnīcā tika izstrādāts visspožākais, ko vien šī amata nozare spēja dot. Nav brīnums, ka zēna atjautīgais prāts uz to dzīvi atsaucās un viņu neatvairāmi vilināja profesija, kuras noslieci uz vareno un drosmīgo viņš apjauta dziļi sirdī. Var iedomāties, cik ļoti zēna tieksme iepriecēja audžutēvu, viņš uzskatīja par savu pienākumu pats rūpīgi un uzmanīgi to apmācīt praktiskajās iemaņās, bet, kad zēns pieauga par jaunekli un pienāca brīdis tikt skaidrībā par amata zinātnisko pusi, kā, piemēram, zīmēšanu, arhitektūru, mehāniku utt., pieaicināja ievērojamākos lietpratējus.

Mūsu Johannesam bija divdesmit četri gadi, kad nomira vecais galdniekmeistars; jau toreiz viņa audžudēls bija visās sava amata nozarēs pieredzējis, saprātīgs amata zellis, kam līdzīgu bija grūti atrast. Sai laikā viņš devās kopā ar savu uzticamo biedru Engelbrehtu parastajā amata zeļļu klejojumā.

Tagad nu tev, mīļais lasītāj, pietiekami daudz zināms par krietnā Vahta jaunības laiku, vēl tikai īsos vārdos vajadzētu pastāstīt, kā tas gadījās, ka viņš apmetās Bambergā un kļuva par meistaru.

Kad viņš pēc ilga klejojuma atcejā kopā ar savu biedru Engelbrehtu gāja cauri Bambergai, tur patlaban notika bīskapa pils kapitālremonts, proti, tur, kur mūri slējās no šauras ieliņas dzijumiem augstu debesīs, vajadzēja no milzu lieliem, smagiem baļķiem uzcelt pavisam jaunu jumta krēslu. Bija nepieciešama mašīna, kas aizņemtu iespējami maz vietas un ar koncentrētu spēku varētu pacelt lielas kravas. Valdnieka arhitekts, kurš uz smalkāko prata aprēķināt, kā Romā pacēlusies Trajāna kolona, cik simtiem aplamību toreiz pieļauts, kādas viņam nemūžam nevarētu gadīties, bija tiešām uzstādījis mašīnu, sava veida celtni, kas izskatījās gaužām skaists un ko visi cildināja par mehānikas meistarstiķi. Bet, kad ļaudis dzīrās mašīnu iedarbināt, tad atklājās; ka arhitekta kungs rēķinājies vienīgi ar Simsonu un Herkulesu. Riteņi neganti ķērcoši čīkstēja, ieāķētie smagie baļķi nekustējās no vietas, strādnieki, sviedriem līstot, paziņoja, ka drīzāk ar mieru stiept akmeņus pa stāvām kāpnēm augšā nekā veltīgi pārpūlēties un izšķiest spēkus ar šādu mašīnu; tā arī palika.

Nostājušies gabaliņu tālāk, Vahts un Engelbrehts noraudzījās uz visu šo darbošanos, pareizāk, māžošanos, un iespējams, ka Vahts neviļus pasmaidīja par arhitekta vientiesību.

Kāds vecs, sirms meistars, pazinis pēc apģērba, kas svešinieki ir par amatniekiem, daudz negudrodams, piegāja pie abiem un jautāja Vahtam, vai viņam tā mašīnas darbošanās esot labāk saprotama, ja viņš skatoties tik nosodoši.

— Ko tur lai saka, — Vahts vaļsirdīgi atbildēja, — ar to labāko saprašanu tā ir, kā ir, jo katrs muļķis iedomājas, ka saprot visu labāk par citiem, man tikai jābrīnās, ka šai pusē nezina vienkāršu ierīci, kas bez grūtībām paveic darbu, kura dēļ arhitekta kungs veltīgi moka ļaudis.

Sirmo meistaru ne pa jokam aizkaitināja jaunā cilvēka drosmīgais apgalvojums, viņš, īgni purpinādams, novērsās, un drīz vien jau visi zināja, ka svešs nam- darzellis zobojas par arhitektu un tā mašīnu un lielās, ka zinot labāku ierīci šādam uzdevumam.

Kā jau tas mēdz būt, neviens tam nepievērsa uzmanību, tikai cienījamais arhitekts un Bambergas namdaru cunfte sprieda, ka nezin vai svešinieks būs visas pasaules gudrību viens pats apguvis, ka domā pamācīt vecus, piedzīvojušus meistarus.

Redzi nu, — sacīja Engelbrehts draugam, — redzi nu, Johannes, kā tava vīzdegunība jau atkal noskaņojusi pret tevi ļaudis, kurus mums vēl turklāt pienākas apsveikt kā savus amata brāļus.

Kurš var, — atbildēja Johanness, acīm iedzirksto- ties, — kurš gan spēj mierīgi noraudzīties, ja nabaga nožēlojamie ļaudis tiek bez vajadzības pāri mēram tirdīti un mocīti! Kas zina, varbūt manai vīzdegunībai vēl būs labvēlīgas sekas.

Tā arī notika.

Tikai viens vienīgs izcila prāta cilvēks, kura asajam skatienam nepagāja secen neviena, arī pavirši izšķīlušies gara dzirksts, uztvēra jaunieša teicienu gluži citādi nekā pārējie, kaut arī viņam to pats arhitekts atstāstīja kā zaļa puišeļa lielību. Šis cilvēks bija pats valdošais bīskaps. Viņš lika jaunekli atsaukt, lai izjautātu tuvāk par teikto, un ne mazums jutās pārsteigts par viņa ārieni, runas veidu un izturēšanos. Lasītājam jāzina, kādēļ tāds bīskapa izbrīns, un nupat būs īstais laiks pastāstīt mazliet vairāk par Johannesa raksturu un ārējām īpašībām.

Johanness gan pēc sejas, gan pēc auguma bija izcili skaists jauneklis, bet patiesu nozīmīgumu cildenie sejas panti, majestātiskais augums ieguva tikai vīra gados. Estētiskie kanoniķi uzskatīja Johannesu par īstu seno romieti, kāds jauns abats, kurš arī visbargākā ziemā tērpās vienīgi melnā zīdā un bija jau izlasījis Šillera «Fiesco», apgalvoja turpretī, ka Johanness Vahts esot īsts Verina iemiesojums.

Taču ne skaistums, ne ārējā pievilcība ir tas noslēpumainais burvības spēks, ar kura palīdzību daži ļoti spējīgi cilvēki valdzina katru, ar ko viņiem iznāk sastapties. Zināmā mērā jūtams viņu pārākums, taču šī sajūta nav nekādā gadījumā, kā to varētu domāt, nomācoša, bet ierosinoša, garu pacilājoša, kas iedarbojas bezgala labvēlīgi. Vispilnīgākā harmonija saista visas fiziskā un psihiskā organisma daļas par vienu veselu, tāpēc kopējā parādība atklājas kā tīrs, skanīgs akords. Šī harmonija izraisa to neatdarināmo uzvedību, visur un vienmēr brīvo izturēšanos, kurā izpaužas patiesas cilvēciskas cieņas apziņa. Šādu uzvedību neiemāca neviens deju skolotājs, neviens galma smalkā toņa zinātājs, tāpēc tā īstenībā jāuzskata par dižciltības pazīmi, jo tā ir pašas dabas dota velte. Jāpiebilst, ka meistars Vahts, nesatricināms savā eēlsirdībā, uzticībā un pilsoņa pienākuma apziņā, ar katru gadu vairāk jutās tuvāks vienkāršajai tautai. Viņam piemita visi tikumi, bet arī tie nepārvaramie aizspriedumi, kas parasti ir šādu cilvēku ēnas puse. Gan jau lasītājs drīz dabūs zināt, kāda veida aizspriedumi tie bija.

Nu jau varētu būt arī pietiekami skaidrs, kāpēc jaunekļa parādīšanās atstāja uz cienījamo valdošo bīskapu tik neparasti spēcīgu iespaidu. Viņš ilgi klusēdams, ar redzamu labpatiku vēroja jauno, stalto amatnieku, tad iztaujāja viņu par visiem līdzšinējiem dzīves apstākļiem.

Johanness atbildēja nepiespiesti, vienkārši un beigās pārliecinoši izskaidroja valdniekam, ka arhitekta mašīna varbūt noderīga citam uzdevumam, taču nekādā ziņā nav spējīga izpildīt šai gadījumā prasīto uzdevumu.

Uz valdnieka jautājumu, vai Vahts pats uzskata sevi par spējīgu izgatavot noderīgāku mašīnu kravas pacelšanai, viņš atbildēja, ka šādas mašīnas uzstādīšana varētu notikt vienas dienas laikā kopā ar amata brāli un draugu Engelbrehtu un dažiem izveicīgiem un atsaucīgiem palīgiem.

Nav grūti iedomāties, ar kādu ļaunu prieku arhitekts un viņam līdzīgie gaidīja nākošo rītu, kad nekautrīgo svešinieku ar kaunu un negodu aizdzīs mājās. Taču notika citādi, nekā šie Jabsirdīgie ļautiņi bija domājuši un arī vēlējušies.

Trīs prasmīgi cita ar citu savienotas vinčas — pie katras tikai astoņi strādnieki — pacēla smagos baļķus līdz jumtam galvu reibinošā augstumā tik viegli, ka tie likās gaisā dejojam. Kopš šī brīža krietnā, izveicīgā amatnieka Vahta labā slava Bambergā bija nodrošināta. Valdošais bīskaps pats centās viņu pierunāt, lai paliek Bambergā un te iegūst meistara tiesības, solīdams šai ziņā katru iespējamo atbalstu. Vahts nespēja izšķirties, kaut arī viņam jaukajā, viesmīlīgajā Bambergā patika gluži labi. Par palikšanu runāja arī ievērojamas celtnes, kam šai laikā vajadzēja tapt, bet izšķirties pamudināja kāds apstāklis, kam dzīvē ļoti bieži ir noteicošais vārds. Proti, Johanness Vahts negaidot satika Bambergā skaisto, godājamo meiču, kuru pirms gadiem bija sastapis Erlangenā un kurai jau toreiz bija ielūkojies pārāk dziļi laipnajās zilajās acīs. īsi sakot, Johanness Vahts ieguva meistara nosaukumu, apprecēja jauko meiteni no Erlangenas un, uzticīgi un izveicīgi strādādams, varēja nopirkt Kaulbergā pieklājīgu māju ar plašu pagalmu uz kalnu pusi un tur tad arī apmetās uz visiem laikiem.

Bet kam gan vienmērīgā starojumā nemainīgi smaida laimes dāsnā zvaigzne! Pats dievs bija lēmis mūsu krietno Johannesu pakļaut pārbaudījumam, kas varbūt jebkuru citu, kas nav garā tik stiprs, būtu pazudinājis. Laimīgās laulības pirmā atvase bija dēls, lielisks jauneklis, kurš, liekas, bija nolēmis pilnīgi iet tēva pēdās. Jauneklim bija astoņpadsmit gadu, kad nakts laikā netālu no Vahta mājas izcēlās liels ugunsgrēks. Tēvs un dēls, kā jau tas pienākas, steidzās palīgā dzēst uguni. Dēls kopā ar citiem namdariem drosmīgi uzrāpās augšā, lai cik vien iespējams izjauktu degošās jumta spāres. Tēvs palika apakšā, lai, kā tas parasti mēdz būt, vadītu dzēšanas un jaukšanas darbus; pametis mirkli augšup, viņš ieraudzīja draudošās briesmas un iesaucās:

— Johannes, puiši, lejā, lejā!

Bija jau par vēlu — ar negantu brīkšķi sagāzās brandmūris, dēls palika beigts guļam liesmās, kas ļaunā priekā sprakšķēdamas uzšāvās vēl spožāk gaisā.

Bet ar šo nežēlīgo triecienu liktenim vēl nebija gana. Kāda nesaprātīga kalpone, skaļi vaimanādama, iebrā- zās istabā, kur gulēja Johannesa Vahta sieva, kas tikai nupat sāka atlabt pēc nomācošas nervu slimības un bailēs un satraukumā vērās tumši sarkanajā uguns atspīdumā uz istabas sienām.

Jūsu dēls, jūsu Johanness ir pagalam, aprakts liesmās kopā ar biedriem!

Tā kliedza kalpone.

Kā nevaldāma spēka rauta, namamāte stāvus izslējās gultā, bet tūdaļ, dziļi ievilkusi elpu, atslīga guļvietā atpakaļ.

Viņu bija ķērusi trieka — viņa bija mirusi.

Paskatīsimies, kā nu meistars Vahts pārcietīs savas lielās bēdas, — tērgāja pilsētiņas iedzīvotāji. — Cik bieži viņš mums nav sprediķojis, ka cilvēkam arī vislielākajā nelaimē nevajag padoties, bet augstu turēt galvu un ar radītāja piešķirto dvēseles spēku līdz pēdējam elpas vilcienam pretoties bojā ejai. Redzēsim, kādu piemēru nu viņš mums rādīs!

Ne mazums visi jutās pārsteigti, kad meistaru pašu gan neredzēja darbnīcā, bet darbs ritēja bez pārtrau- •kuma, zeļļi strādāja, kā parasts, it kā meistaram nebūtu nekāda nelaime notikusi. Pēc tam kad no rīta meistars ar nelokāmu drosmi, stingrā gaitā, razdams mierinājumu un cerību ticībā, patiesajā reliģijā, kas viņā nesatricināmi piemājoja, apskaidrotu seju bija pavadījis pēdējā gaitā sievu un dēlu, viņš to pašu dienu pusdienas laikā sacīja draugam:

Engelbreht, man ir nepieciešami palikt vienatnē ar bēdām, kas plosa manu sirdi, lai aprastu, lai spētu turēties pretī. Tu, draugs, esi mans uzticamais, darbīgais palīgs un labi zini, kas darāms nākošajā nedēļā, jo tik ilgi palikšu ieslēdzies savā kambarī.

Tā arī notika, astoņas dienas meistars Vahts neizgāja no savas istabas. Ēdienu kalpone atnesa, bet aiznesa bieži neaiztiktu atpakaļ, un priekšnamā bija dzirdamas klusas, sāpīgas, sirdi plosošas žēlabas:

Ak, mana sieva, mans Johannes!

Daudzi Vahta paziņas domāja, ka nav labi viņu pamest šādā vientulībā, kur viņš, nemitīgi gremdēdamies savā postā, var sajukt prātā.

Taču Engelbrehts atbildēja:

Netraucējiet viņu, jūs nepazīstat manu Johan- nesu, ja debesu vara savā neizdibināmā gribā uzsūtījusi viņam šo smago pārbaudījumu, tad tā būs piešķīrusi viņam arī spēku to pārvarēt, un jebkurš šīszemes

mierinājums varētu viņu tikai aizvainot. Es zinu, kā viņš tiks galā ar savām neremdināmajām sāpēm.

Pēdējos vārdus sakot, Engelbrehta sejā pavīdēja gandrīz tāda ka šķelmība, bet neko vairāk viņš arī nepaskaidroja. Ar to paziņām vajadzēja apmierināties un likt nelaimīgo Vahtu mierā.

Bija pagājušas astoņas dienas, devītajā līksmā vasaras rītā, pulksten piecos, meistars Vahts negaidīti ieradās darbnīcā, kur darbs ritēja pilnā sparā. Cirvji un zāģi noslīga, un strādnieki skumjās iesaucās:

Meistar Vahtl Mūsu labais meistar Vaht!

Ar apskaidrotu seju, kurā pārvarētās sāpes iekšējas labsirdības izteiksmi padziļināja līdz aizkustinošam valdzinājumam, viņš, iegājis pie saviem uzticamajiem strādniekiem, paziņoja, ka labvēlīgās debesis viņam sūtījušas žēlastību un mierinājumu un tagad, stiprināts garā, ar jauniem spēkiem darīs savu darbu. Viņš devās uz ēku pagalma vidū, kur glabājās amata rīki, rasējumi un citi piederumi.

Engelbrehts, zeļļi un mācekļi sekoja viņam gluži kā ierindā, tiklīdz viņš tur iegāja, tā palika nekustīgi stāvam.

Nodegušā nama drupās bija atrasts nabaga Johan- nesa'cirvis ar pusē apdegušu kātu, to varēja pazīt pēc īpašām iezīmēm. Cirvi nelaiķa biedri bija piestiprinājuši augstu pie sienas pretī durvīm un apkārt tam, kā nu pratuši, uzgleznojuši rožu un ciprešu vainagu. Zem vainaga vēl bija uzrakstīts mīļotā darbabiedra vārds, dzimšanas gads, kā arī nelaimīgās nakts datums, kad viņš mira traģiskā nāvē.

Nabaga Hanss! — iesaucās meistars Vahts, ieraudzījis uzticamo draugu aizkustinošo piemiņas zīmi, viņš nespēja valdīt -asaras. — Nabaga Hanss, pēdējo reizi tu pacēli šo darba rīku, lai palīdzētu cilvēkiem, bet nu tu atdusies kapā un nekad vairs nestāvēsi plecu pie pleca ar mani, lai krietnos darbos pieliktu savu roku!

Tad meistars Vahts piegāja klāt pie katra zeļļa, katra mācekļa un sirsnīgi paspieda roku:

Atcerieties viņu!

Visi devās atkal pie darba, tikai Engelbrehts palika kopā ar Vahtu.

— Vai redzi, vecais draugs, — sacīja Vahts, — kā dus brīnišķīgus ceļus izvēlējusies augstākā vara, lai palīdzētu man tikt pāri manām ciešanām. Dienās, kad sāpes par tik briesmīgā veidā zaudēto sievu un bērnu dzīrās mani satriekt pīšļos, man gara apgaismībā radās doma par kādu sevišķi mākslinieciski darinātu uzkarināmu tiltu, par ko esmu jau sen lauzījis galvu, bet kas līdz šim nedevās rokā … Paskaties!

Un meistars Vahts atritināja rasējumu, gar kuru bija šajās dienās strādājis; Engelbrehts jutās pārsteigts tiklab par oriģinālo un drosmīgo izdomu, kā ari par rūpību, ar kādu darbs bija paveikts. Celtnes mehānisms bija tik asprātīgi, tik prasmīgi iekārtots, ka pat pieredzējušais Engelbrehts nespēja uzreiz tanī orientēties, bet toties jo lielāks bija viņa prieks un apbrīna; kad meistars Vahts viņam izskaidroja celtnes sīkākās detaļas, Engelbrehts pārliecinājās, ka par pasākuma izdošanos nevar būt ne mazāko šaubu.

Tagad no visas Vahta ģimenes tik vien bija palicis kā viņa divas meitas, bet drīz vien mazajai saimei bija lemts sazelt un sakuplot.

Lai arī cik uzcītīgs un krietns darba darītājs bija meistars Engelbrehts, tomēr viņam ne tuvumā neizdevās sasniegt to labklājību, kas Vahta pasākumus vainagoja jau pašā sākumā. Dzīvības lielākais ienaidnieks, pret kuru cilvēks ir bezspēcīgs, sacēlās pret Engelbrehtu, lai viņu pazudinātu, un pazudināja arī — tā bija ilgstoša, nedziedināma slimība. Viņš nomira, atstādams sievu un divus zēnus gandrīz trūcīgos apstākļos; atraitne devās uz dzimteni, un meistars Vahts būtu labprāt abus viņas dēlus pieņēmis savā mājā, bet to varēja izdarīt vienīgi ar vecāko dēlu Zebastianu. Tas bija spēcīgs, gudrs zēns ar noslieci uz tēva amatu, varēja sagaidīt, ka no viņa iznāks krietns galdnieks. Zināmu rakstura ietiepību, kas reizēm robežojās ar ļaunprātību, kā arī skarbumu, kas bieži izpaudās īsti mežonīgi, Vahts cerēja apvaldīt ar saprātīgu audzināšanu. Jaunākais brālis, vārdā Jonatans, bija tiešs pretstats vecākajam: brīnum skaists maza auguma puišelis, kam maigums un labsirdība smaidīja zilajās acīs. So zēnu, vēl tēvam dzīvam esot, bija paņēmis pie sevis cienījamais tieslietu zinātņu doktors, pirmais un vecākais vietējais advokāts Teofils Eihheimera kungs, lai apmācītu tiesu zinātnēs, jo bērns uzrādīja izcilas gara spējas un nepārprotamu slieksmi uz zinātni.

Te nu būtu vietā aizrādīt uz vienu no Vahta nepārvaramiem aizspriedumiem, par kuriem jau iepriekš tika minēts. Vahts bija cieši pārliecināts, ka viss, kas apzīmējams ar vārdiem «tieslietu zinātne», nav nekas vairāk kā mākslīgi, cilvēku sagudroti nolikumi, kas to vien dara kā samulsina patieso taisnības izpratni, kura ierakstīta katra godīga cilvēka sirdī. Ja arī Vahts nespēja noliegt vajadzību pēc tiesas iestādēm, tad visu savu naidu izgāza uz advokātiem, kurus uzskatīja ja arī ne gluži par nožēlojamiem krāpniekiem, tad par tik neciliem cilvēkiem, kas apkaunojoši spekulē ar vissvētākajām un cienījamākajām jūtām. Mēs vēl redzēsim, ka saprātīgais Vahts, kurš spēja pareizi novērtēt dzīves apstākļus, šai ziņā bija vislielākais nesapraša. Ka viņš neatzina ne katoļu baznīcas piekritēju dievticību, ne tiklību, ka neuzticējās nevienam katolim, varētu drīzāk saprast, jo bija Augsburgā uzaudzis gandrīz fanātiska protestantisma garā. Var saprast, kā meistaram Vahtam sāpēja sirds, redzot, ka viņa uzticamā drauga dēls uzsācis iet tādu ceļu, ko viņš nicina līdz sirds dziļumiem.

Tomēr mirušā griba bija svēta, un turklāt visiem zināms, ka fiziski vārgais Jonatans nebija piemērots nekādam amatam, kas prasīja kaut cik fizisku piepūli; un, kad vecais Teofils Eihheimera kungs runāja ar meistaru par zinātņu dievišķīgo nozīmi un turklāt slavēja mazo Jonatanu, cildināja saprātīgo, paklausīgo zēnu, tad meistars tobrīd aizmirsa advokātu, aizmirsa tieslietu zinātni, aizmirsa savus aizspriedumus. Meistars Vahts savās cerībās balstījās uz to, ka Jonatans, kam piemita tēva labās īpašības, tiklīdz būs pietiekami pieaudzis, sapratīs, cik viņa izvēlētā profesija ir apkaunojoša, un to pašu brīdi arī pametīs …

Ja Jonatans bija kluss, uzcītīgs, studijām nodevies zēns, tad Zebastians turpretī uzvedās arvien nevaldā- māk un izlaidīgāk. Bet tai pašā laikā sava amata izpratnes ziņā viņš bija tēvs kas tēvs, ne čakluma, ne darba izpildes ziņā nebija ko piebilst, tāpēc meistars Vahts izskaidroja viņa reizēm pārāk negantās palaidnības ar

jaunības straujajām asinīm, piedeva un cerēja, ka gan jau zeļļa ceļojuma laikā viņam aplauzīs radziņus.

Drīz vien Zebastians arī devās šai ceļojumā, un meistars Vahts tikai tad saņēma pirmo ziņu, kad jauneklis, patlaban uzturēdamies Vīnē, bija kļuvis pilngadīgs un lūdza izsūtīt tēva atstātā mantojuma niecīgo daļu, kuru meistars Vahts arī izsūtīja līdz pēdējam feniņam, par ko saņēma no Vīnes iestādēm kvīti.

Apmēram tikpat atšķirīgas rakstura īpašības kā En- gelbrehta dēliem piemita arī Vahta abām meitām, no kurām vecāko sauca par Rēteli, jaunāko par Nanniju.

Steidzos šai sakarībā atzīmēt, ka, pēc Bambergā valdošā uzskata, vārds Nannija ir visskaistākais vārds, kāds vien meitenei var būt. Tāpēc, draugs lasītāj, ja tev gadās Bambergā pajautāt kādam jaukam radījumam: «Kā jūs sauc, mīļais bērns?» — tad daiļā kaunīgi no- *durs acis un mazliet pietvīkusi, burzīdama melnā zīda priekšauta malu, laipni nočukstēs: «Kā ta citādi, Nannija, cienītais!»

Vahta vecākā meita Rētele bija apaļīga maza auguma meiča ar koši sārtiem vaigiem un laipnām melnām actiņām, ar kurām viņa nemirkšķinādama drosmīgi raudzījās savā saules apmirdzētajā mūža ausmā. Pēc izglītības un visas savas būtības viņa nebija ne drusku pacēlusies pāri amatnieku videi. Tērgāja ar sievām, labprāt greznojās — gan raibi un bezgaumīgi; taču īsti savā elementā — kā zivs ūdenī viņa jutās virtuvē. Neviens, pat ne apmācītākais pavārs neprata izvārīt tik garšīgu skābeņu zupu, aukstās gaļas maltīte bija viņas īpaša specialitāte, sakņu, kā, piemēram, pupu salātu vai sautētu kāpostu gatavošanā Rēteli neviens nevarēja pārspēt, jo smalka nojauta viņai nemaldīgi pateica, cik liels tauku daudzums nepieciešams, viņas krēpeles tālu pārspēja visizsmalcinātākos kulinārijas sasniegumus — jebkuros godos, pat baznīcas iesvētīšanas svētkos.

Meistars Vahts bija ļoti apmierināts ar savas meitas kulinārijas prasmi un reiz izteica domas, ka labak sagatavoti makaroni kā viņa mājās nevarot būt ne uz valdošā bīskapa galda. Tas krietnajai Rētelei tik dziļi iespiedās sirdī, ka viņa kādā gavēņa dienā dzīrās nosūtīt milzīgu bļodu ar gardo makaronu sacepumu uz

pili. Par laimi, meistars Vahts vēl īstajā brīdī to atklāja un, sirsnīgi smiedamies, aizkavēja drosmīgā nodoma izpildīšanu.

Mazā resnīte Rētele tātad bija krietna saimniece, lieliska virēja un turklāt pati labsirdība, bērna uzticības un mīlestības pārpilnu sirdi, un meistars Vahts maigi mīlēja šo izdarīgo bērnu.

Cilvēkiem ar tādu raksturu kā Vahtam ar visu viņu nopietnību piemīt sava tiesa šķelmīga humora, kas ikdienas dzīvē pie gadījuma tīkami aizkustina, tāpat kā dziļa ūdens straume pāri slīdošu vēja pūsmu apsveic ar sidrabaini rotaļīgiem vilnīšiem.

Citādi nemaz nevarētu būt, ka mazā, jaukā Rētele ar visu savu būtību bieži izraisīja tēvā vēlēšanos šādi pajokot, tāpēc arī tēva un meitas attiecības ieguva savdabīgu nokrāsu. Labvēlīgais lasītājs turpmāk gūs ieskatu daudzos šāda veida gadījumos, pagaidām pastāstīšu tikai vienu, diezgan jocīgu.

Meistara Vahta māju pasāka apciemot kāds kluss, skaists, jauns cilvēks, kurš bija nodarbināts valdnieka mantu kambarī un kura stāvoklis bija labi nodrošināts. Pēc īstena vācu paraduma viņš izlūdzās tēvam vecākās meitas roku, un meistars Vahts nevarēja, nenodarot jaunajam cilvēkam un savai Rētelei pāri, liegt viņam apciemojumus savā mājā, lai dotu iespēju iekarot meitenes labvēlību. Kad Rētele dabūja zināt jaunekļa nodomu, viņa uzlūkoja to laipnām acīm, kurās brīžiem bija lasāms: «Uz mūsu kāzām, mīļais, rausi cepšu pati!»

Meistaram Vahtam meitas labvēlīgā izturēšanās nemaz nebija pa prātam, jo bīskapa namā nodarbinātais mantu pārzinis viņam lāgā nepatika.

Pirmām kārtām, šis cilvēks, protams, bija katoļticīgs, otrkārt, tuvāk iepazīstot, Vahts saskatīja viņa uzvedībā savādu glūnošu atturību, kas norādīja uz gara aprobežotību. Vahts būtu labprāt netīkamo precinieku no mājas izraidījis, bet negribēja sāpināt Rēteli. Meistars Vahts prata asi novērot un gudri un saprātīgi savus novērojumus likt lietā. Tā viņš bija pamanījis, ka mantu pārziņa kungs neko lielu no labi sagatavotiem ēdieniem nesaprot, bet ēd visu, nepievērsdams garšai nekādu vērību, un vēl turklāt ēd īsti nepatīkamā veidā. Kādā svētdienā, kad, kā parasti, jaunais mantu pārzinis

pusdienoja meistara Vahta ģimenē, meistars sāka katru ēdienu, ko rosīgā Rētele lika ienest, pārmērīgi slavēt un cildināt un ne vien aicināja viesi piedalīties slavinājumos, bet arī izprašņāja, kādas esot viņa domas par šāda vai citāda ēdiena pagatavošanu. Mantu pārziņa kungs diezgan atturīgi atbildēja, ka nav nekāds izēdājs un kopš mazām dienām pieradis pie galīgas mērenības. Pusdienās viņam pietiekot ar kausiņu zupas un kumosiņu vērša gaļas, tikai tai neesot jābūt mīksti novārītai, jo tad, ēdot mazākā daudzumā, jūtoties vairāk paēdis un nevajagot kuņģi pārslogot ar lieliem gabaliem; vakariņās viņam pietiekot ar šķīvīti olu kulteņa un mazu glāzīti degvīna, jā, ap pulksten sešiem vakarā noderot glāze alus, ja iespējams, pie dabas krūts baudīta, tas arī esot viss viņa kārums. Nav grūti iedomāties, kādus skatienus viņam veltīja mazā Rētele. Bet pats ļaunākais ®vēl tikai sekoja. Tika pasniegti bavāriešu tvaicētie veģi, kas, pietūkuši apaļi, bija tikpat kā šīs ēdienreizes meistarstiķis; pie vienkāršības pieradušais ciemiņš paņēma nazi un vienā mierā sagrieza veģi vairākās daļās. Rētele, skaļi ievaimanādamās, izmetās pa durvīm laukā.

Lasītājam, kam ir sveša apiešanās ar bavāriešu tvaicētajiem veģiem, jāzina, ka, tos baudot, vajag veikli pa gabaliņam no tiem noplēst, jo sagriezti tie zaudē labo garšu un nedara godu gatavotājai.

Kopš šī brīža pieticīgais mantu pārzinis Rēteles acīs pārvērtās par visatbaidošāko cilvēku zemes virsū; meistars Vahts neko neiebilda, un mežonīgais barbars kulinārijas mākslā bija zaudējis līgavu uz visiem laikiem.

Ja mazās Rēteles spilgtajam tēlam bija nepieciešams gandrīz pārāk daudz vārdu, tad ar pāris pietiks, lai uzburtu acu'priekšā piemīlīgās, daiļās Nannijas seju, augumu, visu meitenes būtību.

Dienvidvācijā, galvenokārt Frankonijā, starp sīkpilsoņiem sastopami šādi smalki, glezni augumi, šādas jaukas, piemīlīgas eņģeļu sejiņas, liegas debesu ilgas zilajās acīs, debesu smaids rožainajās lūpās, redzams, ka senlaiku gleznotājiem nav bijis tālu jāmeklē modeļi savām madonnām. Tieši šāds augums, šāda seja, šāds veidols atbilda Erlangenas jaunavai, kuru bija apprecējis meistars Vahts, un Nannija bija dzīva mātes kopija.

Ar savu maigo sievišķību, labvēlīgo ietekmi uz citiem, kas nav nekas vairāk kā pareiza dzīves izpratne, māte bija līdzvērtīga vīram viņa vīrišķīgajos rakstura vilcienos.

Tik nopietna un noteikta kā māte meita varbūt nebija arī, toties pati piemīlība, viņai varētu vienīgi pārmest, ka viņas sievišķā smalkjūtība, jūtīgums, kas izskaidrojams ar meitenes trauslo organismu, dažreiz izvērtās par asarainu jūtelību un darīja viņu pārāk viegli aizvainojamu.

Meistars Vahts nespēja uz šo jauko bērnu noraudzīties bez aizkustinājuma un bija pieķēries tam ar mīlas pārpilnu sirdi, kas nemaz neatbilst tik spēcīgam raksturam.

Iespējams, ka meistars Vahts savu maigo bērnu mazliet lutināja, bet, kas it īpaši pamudināja šim meitenes maigumam izvērsties sentimentālā jūtelībā, to drīz vien redzēsim. • •

Nannijai patika ģērbties ļoti vienkārši, tomēr tērpiem vajadzēja būt no vislabākās drānas un pašūtiem pēc tādas modes, kas īsti neatbilda viņas vienkāršajam stāvoklim. Vahts neko neteica, jo, šādi apģērbies, jaukais bērns izskatījās gaužām skaists un piemīlīgs.

Tūlīt gan jāsteidz noraidīt priekšstatu, kāds lasītājam varētu rasties, ja tam sen atpakaļ gadījies būt Bambergā un tagad tas atceras atbaidoši negaumīgo galvas rotu, kas toreiz padarīja neglītas visskaistākās meiteņu sejiņas. Gluda, cieši pie galvas pieguļoša aube, kas neļāva izspraukties uz āru ne vismazākajai sprodziņai, pār pieri melna, ne pārāk plata lenta, aizmugurē zemu pakausī sasieta neglītā pušķī.

Ar laiku lentas pletās arvien platākas, kamēr sasniedza turpat pusolekts platumu, tāpēc tās vajadzēja fabrikā īpaši pasūtīt, tām palika apakšā kartonu, un tās pacēlās virs galvas kā torņaubes. Pušķis, kas sava platuma dēļ sniedzās tālu pāri pleciem, izskatījās pēc izplestiem ērgļa spārniem — tieši aiz pakauša. Ap deniņiem un ausīm vijās sīkas sprodziņas, un vienai otrai Bambergas modes mīļotājai šāds galvas ietērps izskatījās pietiekami neparasts un košs.

Sevišķi gleznais skats pavērās bērēs, ja raudzījās uz sēru gājienu no aizmugures, kad tas tikko sāka kustēties.

Bambergā ieviesies paradums, ka pilsētas iedzīvotājus aicina uz bērēm tā saucamā bēru sieva, kas ķērcošā balsī uz ielas katras mājas priekšā izkliedz ielūgumu apmēram tā: «Tāds un tāds kungs vai tāda un tāda kundze izlūdzas sev pēdējo godu.» Gan sievas tenkot mīļotājas, gan meičas, kas citādi maz tiek ļaudīs, nelaiž garām izdevību un ierodas kuplā skaitā, un, kad sieviešu gājiens sāk kustēties un vējš šūpo milzīgos lentu pušķus, tad izskatās tā, it kā vesels bars melnu kraukļu vai ērgļu pēkšņi sacēlušies kājās un, spārnus vēcinādami, grasās sākt lidojumu.

Tāpēc labvēlīgais lasītājs tiek lūgts neiedomāties Nanniju nekāda citā galvas rotā kā vienīgi Erlangenas piemīlīgajā aubītē.

Lai arī cik ļoti meistaram Vahtam nepatika Jonatana gatavošanās stāties tādā ļaužu kārtā, kas viņam bija pretīga, viņš nekad nelika to viņam manīt ne zēna gados, ne arī tad, kad Jonatans bija pieaudzis par jaunekli. Gluži otrādi, meistars Vahts priecājās, ja klusais, dievbijīgais Jonatans pēc pabeigtā dienas darba katrreiz ieradās pie viņa un pavadīja vakarus viņa meitu un vecās Barbaras sabiedrība. Jonatanam bija izcili labs rokraksts, un meistaram Vahtam, ķuram ļoti patika skaists raksts, sagādāja ne mazums prieka, kad Nannija, Jonatana pamācīta, pamazām sāka tikpat jauki rakstīt kā viņas skolotājs.

Meistars Vahts pa vakariem uzturējās vai nu savā darbistabā, vai reizēm iegriezās alus zālē, kur satikās ar amata brāļiem un pilsētas domes kungiem un, kā parasti, ienesa sabiedrībā dzīvību. Tikmēr mājās čakli rūca Barbaras ratiņš, Rētele rakstīja saimniecības rēķinus, gudroja jaunu, nebijušu ēdienu gatavošanu vai arī, skaļi smiedamās, atstāstīja vecajai Barbarai, ko šī vai cita kaimiņu sieva paguvusi patenkot. Un ko tad jaunais Jonatans?

Viņš sēdēja ar Nanniju pie galda, viņa rakstīja un zīmēja, uzklausīdama viņa norādījumus. Tomēr, visu vakaru rakstot un zīmējot vien, metas garš laiks, tāpēc bieži vien Jonatans izvilka no kabatas skaisti iesietu grāmatu un maigi skanīga balsī lasīja daiļajai, jūtīgajai Nannijai priekšā.

Ar vecā Eihheimera gādību Jonatans bija ieguvis tā jaunā abata labvēlību, kurš bija meistaru Vahtu nosaucis par īstu Verinu. Abats, grāfs fon Kezels, bija izcili gudrs cilvēks, liels Šillera un Gētes darbu zinātājs; šie gara milži toreiz kā spoži, visu apstarojoši meteori sāka pacelties pie literatūras debesīm. Grāfam bija pamats domāt, ka jurista jaunajā rakstvedī atklājis līdzīgu noslieci, un viņam sagādāja īpašu prieku ne vien dalīties ar Jonatanu domās par šīm grāmatām, bet arī kopīgi lasīt, lai tās tiktu pareizi izprastas.

Jonatans bija iekarojis grāfa sirdi galvenokārt ar to., ka atzina par lieliskiem pantiņus, kurus grāfs vaiga sviedros kala un lipināja kopā no labskanīgiem teicieniem, bet par neizsakāmu prieku grāfam tie Jonatanu sajūsmināja un aizkustināja. Taisnībai par godu jāatzīst, ka Jonatana estētiskā izaugsme saskarē ar gudro, tikai mazliet pārspīlēto grāfu daudz ieguva.

Tagad nu lasītājs zina, kādas grāmatas Jonatans vilka no kabatas laukā un lasīja skaistajai Nannijai, un var pats spriest, kā šāda veida grāmatām vajadzēja atsaukties uz jūtīgo un viegli ietekmējamo meiteni,

Dziest nakts un ausmas gaišā zvaigzne …

Kā bira Nannijas asaras, kad piemīlīgais rakstvedis dobjā un svinīgā balsī sāka šādi skandēt!

Sen zināms, ka jauni ļaudis bieži, izpildīdami duetu, paši nemanot iedomājas sevi duetā apdziedāto personu vietā un šādu dziesmu uzskata par sava mūža tekstu un melodiju; tāpat arī jauneklis, lasīdams meitenei maigu jūtu romānu, viegli kļūst par sacerējuma varoni, bet meitene iztēlojas sevi mīļotās lomā.

Jauniešiem ar tik līdzīgas noskaņas raksturiem kā Jonatanam un Nannijai nebūtu vajadzīga pat šāda ierosme, lai iedegtos mīlā viens pret otru.

Tie bija viena sirds un viena dvēsele, viena vienīga gaiši augšup liesmojoša mīlas uguns… Meistaram Vahtam nebija ne mazākās nojausmas par savas meitas sirds ilgām, tomēr drīz vien viņam bija lemts visu dabūt zināt.

Ar nenogurstošu uzcītību un patiesām spējām Jonatans īsā laikā tika galā ar tieslietu studijām, viņš nu varēja stāties advokatūras dienestā; tas arī notika.

Viņš dzirās ar šo priecīgo ziņu, kas nodrošināja vii.in stāvokli, kādā svētdienā pārsteigt meistaru Vahtu. Taču, šausmās nodrebot, viņš raudzījās naidā dzalkstošajas Vahta acīs, kādas vēl nekad nebija savam otrajam tēvam redzējis.

Ko, nožēlojamais slaist! — iesaucās Vahts pēr- kondimdošā balsī, ka visas sienas nodrebēja. — Daba nav tevi apveltījusi ar fizisku spēku, toties izšķērdīgi apdāvinājusi ar gara spējām, un tās tu, viltīgais ļaundari, esi nodomājis ļaunprātīgi izmantot — pavērst nazi pret savu paša māti? Esi nolēmis tirgoties ar tiesu un taisnību kā ar lētu, nekam nederīgu preci tirgus laukumā, to sverot, apkrāpsi nabaga zemniekus, apspiestos pilsētas iedzīvotājus, kas veltīgi smilkst tiesneša nejūtīgā krēsla priekšā, un vēl liksi maksāt ar asiņainajiem helleriem, ko nabaga cilvēks tev asarās slacītus sniegs! Ar melīgām, cilvēku sadomātām aplamībām tu esi piebāzis sev pilnu galvu — melus un viltu gribi pataisīt par ienesīgu amatu, kas tevi baros? Vai tad tiešām tavā sirdī nav ne miņas palicis no tava tēva tikumiem? Tavs tēvs … tavs vārds ir Engelbrehts … nē, man negribas tam ticēt, negribas ticēt, ka tas ir mana drauga vārds, kurš bija pati tikumība un patiesības mīlestība; kad dzirdu tevi šai vārdā minam, tad šķiet, ka tā ir elles ņirdzīgā balss, ka sātans izkliedz šo vārdu pāri tava tēva kapam, šādi maldinādams cilvēkus, lai tic, ka jaunais, melīgais tiesību nelietis tiešām ir godprātīgā namdara Gotfrīda Engelbrehta dēls… Prom! … Tu neesi vairs mans audžudēls. .. čūska sildījusies pie manas krūts, atrauju . . . Atstumju …

Šai brīdī, spalgi, sirdi plosoši iekliegdamās, Nannija metās meistaram Vahtam pie kājām.

Tēvs! — viņa iesaucās un, nevaldāmu sāpju un izmisuma tirdīta, izplūda asarās. — Tēvs, ja tu viņu atstumsi, tad atstumsi arī mani, mani, savu mīļo meitu … viņš ir mans, mans Jonatans; es nespēju bez viņa dzīvot šai pasaulē!

Nabaga bērns zaudēja samaņu un krītot atsitās ar galvu pret sienasskapi, uz maigās, baltās pieres parādījās asinis. Barbara un Rētele pieskrējušas aiznesa paģībušo uz dīvāna. Jonatans stāvēja kā zibens trāpīts, nespējīgs ne pirksta pakustināt.

Grūti aprakstīt jūtas, kas atspoguļojās Vahta sejā. Sākumā tumši piesarkusi, tagad tā biedēja ar savu nāves bālumu, sastingušajā skatienā kvēloja vēl tikai tumša uguns, piere bija norasojusi aukstiem nāves sviedriem, kādu brīdi viņš palika kluss, raudzīdamies kaut kur tukšām acīm, tad saspiestās krūtis atvilka elpu un viņš sacīja svešādā balsī:

Tā gan! — Tad lēnām devās uz durvīm, kur vēlreiz palika stāvam un pār plecu uzsauca sievietēm:

Nežēlojiet odekolonu, un drīz vien visa blēņošanās būs aizmirsta.

Tūlīt pēc tam meistaru redzēja izejam no mājas un ašā solī dodamies kalnos.

Nav grūti iedomāties, cik sāpīgi visa ģimene pārdzīvoja šo gadījumu. Rētele un Barbara nespēja nemaz saprast, kas tad īsti tik drausmīgs noticis, un viņām sametās patiesi baigi, kad meistars neatgriezās uz pusdienām, bet palika līdz vēlai naktij prom, ko viņš nekad nemēdza darīt.

Tad dzirdēja viņu pārnākam, atveram mājas durvis, spēcīgi aizcērtam, smagiem soļiem uzkāpjam augšā un ieslēdzamies istabā.

Nabaga Nannija drīz atguvās un klusiņām raudāja. Toties Jonatans ļāva vaļu nevaldāma izmisuma mežonīgiem izvirdumiem un vairākkārt runāja arī par no- šaušanos; laime, ka pistoles nav jaunu, jūtīgu advokātu ikdienā nepieciešami lietojams priekšmets vai arī, ja ir viņu īpašumā, tad parasti tām trūkst aizslēga vai citādi nav lietošanas kārtībā.

Pēc tam kad Jonatans bija skrējis pa vairākām ielām kā prātu zaudējis, soļi viņu instinktīvi aizveda pie augstā labvēļi, kuram viņš neciešamu sāpju pārpilnu sirdi izsūdzēja visas savas bēdas. Nav nemaz jāpaskaidro, tas ir pats par sevi saprotams, ka jaunais iemīlējies advokats bija cieši pārliecināts, ka ii" pirmais un vienīgais cilvēks uz visas zemeslodes, kam atgadījies kaut kas tik drausmīgi neiedomājams, tāpēc viņš ari apsūdzēja likteni un visas naidīgās varas, kas nostājušās vienīgi pret viņu.

Abats uzklausīja viņu mierīgi, ar savu tiesu līdzjūtības, tomēr, liekas, nespēja pienācīgi novērtēt visu sāpju dziļumu, ko izjuta pats cietušais.

— Mans labais, jaunais draugs, — sacīja ali.il i, paņemdams advokātu laipni aiz rokas un pievezdams pie krēsla, — mans labais, jaunais draugs, esmu lid/ šim namdarmeistaru Johannesu Vahta kungu uzskatījis par savā ziņā lielu cilvēku, bet tagad man jāatzīst, ka viņš ir arī gaužām liels ģeķis. Lieli ģeķi ir līdzīgi ietiepīgiem zirgiem, tos grūti pagriezt, bet, ja tas izdevies, tad tie naski rikšo pa nolikto ceļu. Šīsdienas negantā trača dēļ, vecā tēva neprātīgo dusmu dēļ jūs nedrīkstat nekādā gadījumā atteikties no skaistās Nannijas. Bet, iekams mēs pārrunājam jūsu tiešām interesanto un romantisko mīlestības stāstu, apsēdīsimies šeit un iekodīsim nelielas brokastis. Jūs esat pie Vahtiem zaudējis pusdienas, un es ēdu pusdienas tikai pulksten četros.

Abi apsēdās pie neliela galda, kas tiešām ļoti rosināja ēstgribu. Bajonas šķiņķis, visapkārt izgarnēts ar Portugāles sīpolu ripiņām, auksts speķots irbes cepetis, arī svešzemju šķirnes, sarkanvīnā vārītas trifeles, Strasbur- gas zoss aknu pastēte, beidzot šķīvis ar īstu Strahino sieru un otrs ar sviestu, tik dzeltenu un spožu kā purenes zieds.'

Ja labvēlīgajam lasītājam gadās pabūt Bambergā un viņam garšo tāds kārdinošs sviests, viņš priecāsies, ka to iespējams dabūt vistīrākā un patīkamākā veidā, bet tai pašā laikā pukosies, ka vietējie iedzīvotāji aiz pārlieka saimnieciskuma to pārkausē kā taukus, un tad tas parasti garšo rūgteni un sabojā ēdienus.

Līdzās tam visam skaisti slīpētā kristāla pudelē dzirkstīja dižciltīgs šampanietis — ne no putojošiem. Abatam, advokātu saņemot, bija ap kaklu apsieta salvete — tā arī palika neatraisīta; tiklīdz sulainis aši uzlika otru kuvēru, abats piešķīra izmisušajam mīlētājam gurdākos kumosus, ielēja vīnu un tad ari pats nodevās ēšanas priekam. Kāds reiz diezgan nekaunīgi apgalvojis, ka kuņģis esot al pari ar visām pārējām fiziskām un psihiskām cilvēka organisma funkcijām. Tas, protams, ir bezdievīgi pretīgs apgalvojums, bet tik daudz ir zināms, ka bieži vien kuņģis kā despotisks tirāns vai ironisks mistifikators rīkojas pēc sava prāta.

Tā notika patlaban.

Advokāts instinktīvi, pats nemaz īsti nedomādams, ko dara, pāris minūtēs notiesāja pamatīgu gabalu Bajonas šķiņķa, nežēlīgi papostīja Portugāles garnējumu, aprija pusi irbes, lielu skaitu trifeļu un krietni vairāk Stras- burgas pastētes, nekā tas jaunam, sāpju sagrauztam advokātam piederētos. Abi, abats un advokāts, ar tikpat lielu patiku dzēra arī šampanieti, sulainim vajadzēja drīz vien kristāla karafi vēlreiz piepildīt.

Advokāts juta tīkamu siltumu visā augumā, sirds ciešanas tagad viņu savādi drebināja, īstenībā darbojās kā elektrības pieskāriens, kas reizē ir sāpīgs un tomēr tīkams. Viņš ļoti uzmanīgi uztvēra sava labvēļa mierinājumā runas, tas, pēc tam kad bija ar patiku izdzēris pēdējo glāzi vīna, rūpīgi noslaucījis muti, apsēdās ērtāk un sacīja šādus vārdus:

— Pirmkārt, mans mīļais, labais draugs, nevajag tik aplam iedomāties, ka esat vienīgais cilvēks zemes virsū, kuram tēvs liedz savas meitas roku. Bet tam nav nozīmes. Kā es jums jau teicu, cēlonis, kāpēc vecais ģeķis jūs ienīdis, ir tik banāls, ka neiztur nekādu kritiku, un, ja arī tas jums patlaban liksies pretrunīgi, mani kaitina doma, ka viss beigsies gluži prozaiski ar kāzām un par visu šo notikumu nebūs nekā vairāk ko teikt kā — Pēteris bildināja Grietu, un Pēteris un Grieta ir laimīgi apprecējušies.

Situācija ir tiktāl jauna un neparasta, ka pastāv naids pret profesiju, ko izvēlējies mīļotais audžudēls, un šis naids ir vienīgais atbalsta punkts, kas varētu dot ierosmi jaunam, pārsteidzošam traģēdijas sižetam … Bet runāsim par jums, jūs esat dzejnieks, mans draugs, un tas izšķir visu. Jūsu mīlestībai, jūsu ciešanām jāpārdzimst par poētisku brīnumu svētās dzejas mākslas krāšņā spožumā; jūs dzirdat, kā jums tuvā mūza skar liras stīgas, un dievišķīgā ^iedvesmā jūs tverat spārnotos vārdus, kas pauž jūsu* mīlestību, jūsu ciešanas. Kā dzejnieks jūs varat būt šai brīdī laimīgākais cilvēks pasaulē, jo esat tiešām ievainots dziļi dvēselē, tik dziļi, ka plūst jūsu sirds asinis, tātad jums nav vajadzīgs nekāds mākslīgs ierosinājums, lai gūtu dzejisku noskaņojumu, un ņemiet vērā •— šis smeldzīgo bēdu laiks palīdzēs jums radīt kaut ko lielu un izcilu.

Man jāpievērš jūsu uzmanība tam, ka šajos pirmajos jūsu mīlestības sāpju brīžos radīsies savāda, ļoti nepatīkama sajūta, ko nebūs iespējams iekļaut nekādos dzejas pantos, bet šī sajūta drīz vien izgaisīs. Jūs saprotat, ko es gribu teikt? Ja, piemēram, nelaimīgo mīlētāju saniknotais tēvs krietni noper un izmet pa durvīm, ja aizvainotā māte ieslēdz meitēnu tās istabā un izmisušā mīlētāja nodomāto uzbrukumu liek atsist apbruņotiem mājiniekiem, ja plebeju dūres neatbaida pat vissmalkākais apģērbs (te abats viegli nopūtās), tad japagaida, līdz šī nožēlojamā zemiskumā sasmakusi proza iztvaiko un nosēžas vienīgi skaidras dzejiskas mīlas sāpes. Jūs esat, mans labais, jaunais draugs, prasti izlamāti, un šī bija tā sūri pārvaramā proza, jūs esat to pārvarējis, no- dodieties tagad pilnīgi poēzijai.

Te jums būs Petrarkas sonetas, Ovīdija elēģijas, ņemiet, lasiet, dzejojiet, palasiet man, ko esat sadzejojis. Iespējams, ka tikmēr arī mani aplaimos mīlas smeldze, neesmu vēl zaudējis katru cerību, jo laikam iemīlēšos kādā svešiniecē, kas apmetusies «Baltajā jērā» Akmens gatvē, grāfs Neselštets apgalvo, ka viņa esot skaista un piemīlīga, kaut arī viņš to redzējis tikai pavirši logā. Tad, ak, draugs, mēs, līdzīgi dioskūriem, iesim pa kopīgu dzejas un mīlas sāpju spožo dzīves ceļu. Ņemiet vērā, draudziņ, cik lielas priekšrocības piešķir man mans stāvoklis, — jebkurai mīlestībai, kas pārņem manu sirdi, jāpārvēršas par nekad nepiepildītām ilgām un cerībām, kuras to paceļ līdz traģiskajam. Bet nu, mans draugs, laukā, laukā uz mežu, kā tas pienākas!…

Labvēlīgajam lasītājam būtu droši vien ļoti garlaicīgi, pat nepanesami, ja nu šeit sīki un smalki, izmeklētiem vāirdiem un teicieniem attēlotu, ko tik visu Jonatans un Nannija savās bēdās darīja. Tas atrodams katrā sājā romānā, un bieži ir uzjautrinoši vērot, kā uzcītīgais autors brīnumaini pūlas, lai tikai būtu oriģināls.

Svarīgāk šķiet izsekot meistaram Vahtam viņa pastaigās vai, pareizāk, pārdomu gaitās.

Savādi vajag likties, ka tik vesels un garā stiprs cilvēks kā meistars Vahts, kurš ar nesatricināmu drosmi un nelokāmu stingrību prata paciest drausmīgo likteņa triecienu, kas jebkuru vājāku raksturu būtu samalis pīšļos, tagad nespēja valdīt pār sevi nieka gadījuma pēc, kuru jebkurš ģimenes tēvs uzskatītu par parastu, viegli novēršamu apstākli un šādā vai citādā, ļaunā vai laba veidā to arī tiešām novērstu. Labvēlīgais lasītājs droši vien arī domā, ka te jābūt kādam psiholoģiskam pamatojumam. Tikai šī nelādzīgā disonanse Vahta sirdī varēja izraisīt pārliecību, ka nabaga Nannijas mīlestība pret savu bez vainas vainīgo Jonatanu ir nelaime, kas izpostīs visu viņa mūžu. Bet tieši tāpēc, ka šī nelādzīgā disonanse varēja rasties citādi cildenajā vecā vīra harmoniskajā būtībā, nebija cerību to apslāpēt vai pilnīgi apklusināt.

Vahtam bija izdevība bijusi iepazīt sievietes dabu no vienkāršas, bet tai pašā laikā lieliskas un cildenas puses. Viņa paša sieva bija ļāvusi viņam kā dzidrā ezerā ieskatīties patiesi sievišķīgas būtības dzīlēs, viņš pazina sievišķīgo varoņgaru, kas pastāvīgi bruņots ar neuzvaramiem ieročiem. Viņa sieva, uzaugusi bez vecākiem, zaudēja savas bagātās krustmātes mantojumu, zaudēja visu savu radinieku mīlestību, kuri bija viņas dzīvi centušies sarūgtināt; audzināta katoļu reliģijas garā, tomēr drosmīgi pretodamās un nepakļaudamās baznīcas prasībām, viņa apprecējās ar protestantisko Vahtu un īsi pirms tam aiz skaidras un kvēlas pārliecības arī pati Augsburgā pārgāja šai ticībā. Tas viss meistaram Vahtam tagad atausa atmiņā, un viņam saskrēja asaras acīs, atceroties, ar kādām jūtām viņš bija vedis līgavu pie altāra.

Nannija bija viscaur līdzīga mātei, Vahts mīlēja savu bērnu tik dziļi un pašaizliedzīgi, ka ar to vien pietika, lai visu, kam, šķirot mīlētājus, būtu arī mazākās vardarbības pazīmes, atmestu kā neiedomājami cietsirdīgu, pat sātanisku. No otras puses, apsverot Jonatana dzīvi, Vahtam vajadzēja atzīt, ka bieži vis negadās, ka visas dievbijīga, uzcītīga, pieticīga jaunekļa labās rakstura ipašības apvienotas tik laimigi kā Jonatanā, turklāt viņa skaistā, izteiksmīgā seja, kaut arī diezgan gļēviem, gandrīz sievišķīgiem vaibstiem, viņa sīkais, slimīgais, toties gleznais augums pauda lielu gara bagātību. Vahts domāja arī par to, ka abi bērni pastāvīgi bijuši kopā, viņu gara radniecība ačīm redzama, viņš pats nespēja aptvert, kā nav paredzējis to, kas noticis, un īstā laikā aizkavējis. Bet nu bija par vēlu…

Arvien tālāk kalnos viņu dzina nevaldāms satraukums, kādu līdz šim nebija pazinis un kuru bija gatavs uzskatīt par elles apmātību, jo brīžiem prātā iešāvās

domas, kas nākošajā mirklī pašam likās baismīgas. Viņš nespēja nomierināties, nespēja neko izlemt. Saule jau rietēja, kad viņš nonāca pie Bugas ciema, viņš iegaja viesnīcā un lūdza kaut ko garšīgu vakariņām, arī pudeli labākā alus.

— Ehe! Labs vakars, ehel Kāds patīkams pārsteigums sastapt mūsu mīļo meistaru Vahtu šeit, skaistajā Bugā, tik jaukā svētdienas vakarā. Nudien neticu savām acīm. Citi godājamie ģimenes locekļi droši vien izbraukuši kaut kur?

Sādi meistaru Vahtu apsveica kāda spalga, ķērcoša balss. Tas nebija neviens cits kā Pikars Leberfinka kungs, pēc amata lakotājs un apzeltītājs, — grūti iedomāties vēl otru tik jocīgu, uzjautrinošu cilvēku; tas tad arī iztraucēja meistaru Vahtu viņa pārdomās.

Jau Leberfinka ērmotais izskats saistīja uzmanību.

«Viņš bija maza auguma, drukns, ķermeņa augšdaļa padevusies garāka, īsas zobenyeidīgas kājas, bet tai pašā laikā patīkama, labsirdīga, apaļīga seja sārtiem vaigiem un pelēkas, spriganas acis. Ik dienas pēc novecojušas franču modes viņam bija augsta, pūderēta frizūra, bet svētdienās viņa apģērbs likās pārāk neparasts. Tā, piemēram, viņš valkāja violeti un koši dzelteni svītrotus zīda svārkus ar milzum lielām sidrabu apvilktām pogām, raibi izrakstītu vesti, dzeltenzaļas atlasa bikses, zīda zeķes baltām un debeszilām smalkām svītriņām un spoži melnas lakotas kurpes ar lielām, vizuļojošām sprādzēm. Ja tam visam vēl pievienojas deju skolotāja kll- rīgā gaita un kaķa lunkanums kustībās atbilstošos brīžos, piemēram, lecot pāri grāvim, lai slaidā lidojumā parādītu kāju izcilo virtuozitāti, tad saprotams, kāpēc mazais lakotājs visur tika uzskatīts par ērmotu radījumu. Drīz labvēlīgais lasītājs iepazīsies ar pārējām viņa rakstura īpašībām.

Meistaram Vahtam īstenībā nebija nemaz nepatīkami, ka šāclā veidā iztraucēja viņa skumjās pārdomas.

Lakotājs un apzeltītājs Pikars Leberfinka kungs vai, pareizāk, msjē Leberfinks bija liels ģeķis, bet arī visuzticamākā, godīgākā dvēsele pasaulē, ļoti liberāls, atsaucīgs pret nabadzīgajiem, izpalīdzīgs un pakalpīgs pret draugiem. Ar savu arodu viņš nodarbojās tikai reizēm, prieka pēc, vajadzības to darīt viņam nebija.

Viņš bija bagāts, tēvs viņam bija atstājis prāvu zemes gabalu ar akmens pagrabu, no Vahta zemes gabala to šķira tikai liels dārzs.

Meistaram Vahtam jocīgais Leberfinks patika — jau viņa godīgā rakstura dēļ un arī tāpēc, ka viņš piederēja pie mazās protestantu draudzes, kurai bija atļauts šeit sludināt savu reliģiju. Ar jūsmīgu prieku Leberfinks pieņēma Vahta uzaicinājumu apsēsties pie viņa galdiņa un iztukšot vēl pudeli alus. Leberfinks sacīja, ka jau sen esot grasījies apciemot meistaru Vahtu, jo viņam esot pārrunājami divi jautājumi, no kuriem viens sevišķi nospiežot sirdi. Vahts norādīja, ka Leberfinks taču pazīstot viņu un zinot — lai tas būtu kas būdams, ar viņu varot runāt skaidru valodu.

Leberfinks atklāja meistaram, ka vīntirgotājs savu skaisto dārzu, kas atrodas starp viņu — Vahta un Leberfinka zemes gabaliem, esot paklusām ar visu masīvo paviljonu piedāvājis viņam pirkt. Leberfinkam liekoties, ka Vahts esot kādreiz izteicies — viņam būtu ļoti patīkami dabūt dārzu savā īpašumā, tagad nu šāda izdevība radusies un viņš — Leberfinks — piedāvājoties būt par starpnieku un visu nokārtot.

Meistars Vahts tiešām jau sen klusībā bija lolojis cerību palielināt savu zemes gabalu ar jauku dārzu, it īpaši tāpēc, ka Nannija vienmēr ilgojusies pēc skaistajiem krūmiem un kokiem, kas dvesa reibinošu smaržu no kaimiņu dārza. Šai brīdī viņam vēl šķita, ka tā ir likteņa labvēlība, jo tieši tad, kad nabaga Nannijai uzbrukušas lielas bēdas, negaidot radusies izdevība viņu iepriecēt.

Meistars tūlīt pat apsprieda ar izpalīdzīgo lakotāju visu nepieciešamo, un tas apsolīja, ka meistars jau nākošajā svētdienā varēšot pastaigāties šai dārzā kā savējā.

Nu tad! — iesaucās meistars Vahts. — Sakiet nu bez aplinkiem, kas nospiež jūsu sirdi!

Pikars Leberfinks, smagi dvesdams, dziļi nopūzdamies, neganti vaibstīdamies, sāka tik aplami melst, ka neviens nevarētu tikt gudrs, ko viņš īsti grib teikt. Meistars Vahts tika gudrs — viņš paspieda Leberfinkam roku un sacīja:

Gan radīsies padoms, — un klusībā pasmaidīja par apbrīnojami radniecīgu dvēseļu simpātijām.

Saruna ar Leberfinku labvēlīgi atsaucās uz meistaru Vahtu, viņam šķita, ka pieņēmis lēmumu, ar kura palīdzību tiks vaļā no lielajām nepatikšanām, kas, pēc viņa aplamajām domām, viņam uzbrukušas. Vienīgi tas, ko viņš darīs, atbildīs viņa sirds augstākajai tiesai, un varbūt, labvēlīgais lasītāj, šoreiz šī augstākā liesa pirmoreiz kjūdījās…

Sai sakarībā vajadzēs sniegt mazu norādījumu, kas vēlāk varbūt vairs lāgā neiederēsies. Kā jau tas šādās reizēs mēdz būt, vecā Barbara bija meistaram Vahtam apsūdzējusi mīlas pāri — abi pastāvīgi kopā lasot pasaulīgas grāmatas. Meistars lika atnest pāris grāmatu, kas bija Nannijas istabā. Tas bija Gētes darbs, diemžēl nav zināms, kura grāmata. Pārlapojis to, meistars atdeva Barbarai atpakaļ — lai noliekot Lurpat, kur to slepus paņēmusi. Nekad viņš neminēja ne vārda par Nannijas lasāmvielu, tikai reiz, maltītes laikā, pie izdevības teica:

Vāciešu tautas vidū pacejas kāds dižs gars, lai dievs viņam palīdz. Mans laiks ir pagājis, ne maniem gadiem, ne manam arodam tas nav pa spēkam, bet tevi, Jonatan, es apskaužu par visu to, ko sola nākotne!

Jonatanam Vahta mistiskie vārdi kļuva pavisam skaidri, kad pēc dažām dienām nejauši atrada starp Vahta rasējumiem pusē apslēptu «Gecu fon Berlihin- genu». Vahta izcilais gars bija atzinis un apsveicis ģēniju, bet arī sapratis, ka pats nav spējīgs uzsākt jaunu lidojumu …

Nākošajā dienā nabaga Nannija kā sasirdzis putniņš staigāja nokārtu galvu.

Kas noticis manam mīļajam bērnam? — jautāja meistars Vahts tai maigajā balss noskaņā, kas viņam bija tik raksturīga un visus valdzināja. — Kas noticis manam mīļajam bērnam, vai neesi saslimusi? Nedomāsim tik ļauni, tu pārāk maz izej svaigā gaisā, redzi, es jau sen būtu vēlējies, lai tu man atnestu launagu uz darbnīcu. Dari to šodien, paredzams, ka vakars būs skaists. Vai ne, Nannij, mīļais bērns, tu to darīsi, pati sagatavosi man maizītes, tas garšos lieliski!

Meistars Vahts apskāva mīļo bērnu, noglauda tumšās cirtas no pieres, skūpstīja, apmīļoja, paijāja meitu, likdams lietā visu sava valdzinājuma spēku, labi apzinādamies tā neatvairāmo ietekmi.

Nannijai no acīm izsprāga asaras, un tikai ar pūlēm viņa izdabūja pār lūpām:

Tēvs! Tētiņ …

Nu gan jau, — pārtrauca Vahts, un viņa balss noskaņa varēja manīt tādu kā mulsumu, — gan jau viss būs labi.

Bija pagājusi nedēla, Jonatans, protams, nebija rādījies, un meistars ne reizes viņu nepieminēja. Svētdienā, kad uz galda jau kūpēja zupa un ģimene grasījās sēsties pie galda, meistars Vahts itin labā omā jautāja: ,

Kur tad paliek mūsu Jonatans?

Rētele, saudzēdama māsu, paklusu sacīja:

Tēvs, vai tad jūs neatceraties, kas bija? Jonata- nam droši vien bailes jums rādīties acīs.

Tas nu gan ir joks! — Vahts iesmējās. — Lai Kristiāns tūlīt aizskrien un viņu atved.

Protams, jaunais advokāts nekavējoties ieradās, tomēr sākumā visus kā drūms mākonis nomāca smagums.

Pamazām Vahts ar savu dabisko jautro noskaņu, kā arī Leberfinks ar parastajiem jokiem panāca ja arī ne priecīgu, tad līdzsvarotu vispārējo omu gan.

Iziesim mazliet laukā, manas darbnīcas pagalmā,—■ aicināja meistars Vahts, kad visi bija piecēlušies no galda.

Tā arī notika. Msjē Pikars Leberfinks neatkāpās ne soli no Rēteles, kas savukārt izturējās pret viņu sevišķi laipni, jo smalkjūtīgais lakotājs nezināja, kā slavēt viņas gatavotos ēdienus, un apgalvoja, ka nekur, pat ne pie augstākajiem garīdzniekiem neesot neko tamlīdzīgu baudījis. Meistars Vahts lielu atslēgu saišķi rokā sparīgiem soļiem *gāja visiem pa priekšu caur darbnīcas pagalmu, un tā Jonatans neviļus atradās līdzās Nannijai. Apslēptas nopūtas, tikko dzirdami izdvestas žēlabas bija viss, ko mīlētāji uzdrīkstējās.

Meistars Vahts palika stāvam pie tikko uzceltiem vārtiem mūrī, kas atdalīja Vahta darbnīcas pagalmu no vīntirgotāja dārza.

Viņš atslēdza vārtus un, iedams iekšā, aicināja ģimeni sekot. Neviens,, izņemot msjē Pikaru Leberfinku, kurš vienā laidā šķelmīgi smaidīja un klusiņām ķiķināja, nesaprata, ko tas viss nozīmē. Skaistā dārza vidū atradās plašs paviljons, meistars Vahts atslēdza ari to, iegāja iekšā un palika zāles vidū stāvam — te no katra loga pavērās savs romantisks skats.

Seit, šī vieta, kur mēs stāvam, — sacīja meistars Vahts balsī, kas liecināja par iekšēju saviļņojumu,

ir mans īpašums, skaistais dārzs ir mans, tā tam vajadzēja būt nevis tāpēc, lai palielinātu manu zemes gabalu, lai palielinātu īpašumu, nē, bet tāpēc, ka es zināju — ir kāda mīļa sirds, kas ilgot ilgojas pēc šiem kokiem, krūmiem, pēc jaukajām, smaržojošām puķu dobēm.

Nannija apkrita meistaram Vahtam ap kaklu:

Ai, tēt! Tēt, tu plosi man sirdi ar savu laipnību, ar savu labsirdību, esi žēl…

Mierīgi, esi mierīga, — pārtrauca meistars Vahts,

esi prātīga, gan jau viss var brīnumainā kārtā atrisināties, šai mazajā paradīzē rodams ne mazums veldzes.

Jā, ak jā! — Nannija jūsmīgi iesaucās. — Sie koki, krūmi, puķes, tālie kalni, jaukais slīdošais vakara mākonītis, es visa esmu ar jums, es atrodu sevi atkal, jo jūsu mīļās balsis sniedz man mierinājumu …

Un Nannija kā jauna, draiska stirniņa izskrēja pa paviljona durvīm laukā, bet Jonatans, kuru šai brīdī laikam nespētu aizkavēt nekāda pasaules vara, nekavēdamies viņai sekoja. Msjē Pikars Leberfinks izlūdzās atļauju pastaigāties ar Rēteli pa dārzu. Meistars Vahts tikmēr apsēdās zem kokiem tuvu pie nogāzes, kur varēja noraudzīties ielejā, lika atnest šurp alu un tabaku un, ar labsajūtu sūkdams īstu holandiešu pīpi, pūta gaisā zilgus dūmu mākonīšus. Protams, labvēlīgo lasītaju šāda meistara Vahta garastāvokļa maiņa ļoti pārsteidz, jā, nav nemaz saprotams, kā tik lielam garam tas iespējams.

Meistars Vahts gan nebija varējis rast nekādu atrisinājumu, toties pārliecību, ka augstākā vara nemūžam neļaus viņam pieredzēt, ka mīļotais bērns tiek iegrūsts baismīgā nelaimē — saistīts laulības saitēm ar advokātu, kas būtu tikpat kā ar pašu sātanu.

«Notiks kaut kas,» viņš domāja klusībā, «jānotiek kaut kam, kas novērsīs drausmīgo postu, izraus Jonatanu no elles nagiem, un varbūt tā būtu pat pārdrošība, nepiedodams noziegums, kas varētu izraisīt gluži nelabvēlīgu pavērsienu, ja cilvēka nevarīgā roka mēģinātu citādi pagriezt lielo likteņa ratu.»

Neticami, cik reizēm cilvēks meklē nožēlojamus, pat muļķīgus līdzekļus, ar kuriem cer novērst nelaimi. Tā brīžiem Johanness Vahts iedomājās, ka, atgriežoties nelietīgajam Zebastianam, kuru viņš iztēlojās tagad kā brašu jaunekli uz ziedošas jaunības un vīrišķības sliekšņa, notikumi varētu krasi, gluži labvēlīgi mainīties. Prātā iešāvās zemiskas, diemžēl bieži sevi attaisnojošas domas, ka izteikta vīrišķība sievietēm tik ļoti patīk, ka tās nespēj galu galā šai ietekmei pretoties.

Kad saule jau sāka laisties rietā, msjē Pikars Leberfinks ielūdza visu ģimeni savā dārzā, kas atradās kaimiņos, mazliet uzkost.

Sis cildenā lakotāja un apzeltītāja dārziņš bija vislielākā un ērmīgākā pretstatā ar Vahta jauno īpašumu. Savos apmēros niecīgs — tas varēja lepoties vienīgi ar to, ka atrodas skaistā augstienē un bija izveidots holandiešu stilā: koki un dzīvžogi rūpīgi, pedantiski apcirpti. Augļu koku tievie stumbri puķu dobēs priecēja acis ar savu debesu zilumu, rožaino sārtumu un košo dzeltenumu. Leberfinks, tos nolakodams, bija iz- daiļinājis pašu dabu. Starp koku zariem varēja manīt arī Hesperīdu zelta ābolus.

Tomēr ar to vēl visi pārsteigumi nebija galā. Leberfinks aicināja meitenes saplūkt sev pa puķu pušķim, bet, kad viņas sāka plūkt, tad sev par pārsteigumu ievēroja, ka puķu kātiņi un lapas ir apzeltītas. Dīvainā veidā to puķu lapiņas, kas nonāca Rēteles rokās, bija sirdsveidīgas.

Viesi tika pacienāti ar izcilas šķirnes cepumiem, lieliskiem saldumtem, vecu reinvīnu un apbrīnojamu muskatu. Rētele neslēpa savu sajūsmu par cepumiem un izteica pārliecību, ka šādi — daļēji apsidraboti, daļēji apzeltīti saldumi nevar būt Bambergā izgatavoti; tad msjē Pikars Leberfinks, laimīgi smaidīdams, viņai slepus pačukstēja, ka šo to saprotot cepumu un saldumu gatavošanā un esot šo nieciņu laimīgais autors. Rētele aiz godbijības un pārsteiguma būtu varējusi vai noslīgt uz ceļiem, bet pats lielākais pārsteigums vēl tikai sekoja.

Kad jau krēsloja, msjē Pikars Leberfinks veikli pamanījās Rēteli ievilināt mazā lapenē. Tikko abi palika

divatā, viņš bez aplinkiem, nebēdādams par savām dzeltenzaļajām atlasa biksēm, kas viņam atkal bija kājās, nokrita uz abiem ceļiem miklajā zālē un murminādams jokainā, neizprotamā, vaimanājošā balsi, kas bija diezgan līdzīga kaķa Mura naksnīgajām elēģijām, pasniedza meitenei milzīgu puķu pušķi, kam pašā vidū acis priecēja brīnum krāšņa roze.

Rētele, tāpat kā jebkurš cits cilvēks, kam pasniedz puķes, piebāza lām degunu, bet tai pašā brīdī sajuta spēcīgu dūrienu. Nobijusies viņa gandrīz izmeta puķu pušķi no rokām.

Bet kādi zili brīnumi tikmēr notikuši! Mazs jauki nolakots mīlas dievs izlēca no rozes kausiņa un ar abām rokām sniedza Rētelei pretī liesmojošu sirdi. Lūpās viņš turēja mazu maziņu zīmīti, uz kuras bija rakstīts:

«Voilā le coeur de monsieui Pickard Leberlink, que 9ļe vous offre!» [4]

Dieviņ tētiņ! — Rētele pārbijusies iesaucās.— Ko jūs darāt, mīļais Leberfinka kungs? Netupiet taču uz ceļiem, it kā es būtu nezin kāda princese! Skaistās atlasa … miklajā zālē notriepsies, un jūs, labais draugs, dabūsiet iesnas, tur var līdzēt ceriņziedu tēja ar kan- discukuru.

Nē, — mīlētājs nebija valdāms, — nē, o, Marga- rēte, nē, ātrāk necelsies jūs mīlošais Pikars Leberfinks no slapjās zāles augšā, līdz jūs viņam nebūsiet devusi savu jāvārdu!

Tātad jūs gribat mani precēt? Nu tad tikai aši augšā! Runājiet ar manu tēvu, mīļais Leberfincīt, un izdzeriet šovakar pāris tašu ceriņziedu tējas.

Negribu vairs labvēlīgo lasītāju vēl ilgāk nogurdināt ar Rēteles un Leberfinka aušībām; viens otram kā radīti — viņi saderinājās, meistaram Vahtam tika savs šķelmīgais prieks.

Ar Rēteles saderināšanos Vahta mājās sākās zināma rosība, pat otrs mīlas pāris ar to ieguva lielāku brīvību, jo tika mazāk ievērots. Vajadzēja notikt kaut kam sevišķam, lai iztraucētu rāmo mieru, kas šeit valdīja.

Jaunais advokāts likās savdabīgi izklaidīgs, nodarbināts ar kaut ko tādu, kas pārņēmis visu viņa būtību,

viņš pat retāk sāka rādīties Vahta mājā un, pats galvenais, neieradās pa vakariem, kuros senāk nekad netrūka.

— Nezin kas mūsu Jonatanam gadījies, ka viņš tik izklaidīgs, pavisam svešāds, savādāks nekā senāk, — sacīja meistars Vahts, kaut arī gluži labi vismaz pēc ārējām pazīmēm zināja cēloni vai, pareizāk, notikumu, kas tik Joti ietekmējis jauno advokātu. Šo notikumu viņš uzskatīja par debesu sūtītu un cerēja, ka ar tā palīdzību varbūt tiks vaļā no lielās nelaimes, kas draud izpostīt visu viņa dzīvi.

Pirms dažiem mēnešiem Bambergā bija ieradusies jauna nepazīstama dāma, kuras parādīšanās visiem likās mistiska un noslēpumā tīta. Viņa apmetās «Baltajā jērā». Vienīgie cilvēki viņas tuvumā bija sirms kalpotājs un gados veca istabene.

Klīda visdažādākās baumas. Daži apgalvoja, ka dāma ir augstas dzimtas, ļoti bagāta ungāru grāfiene, kuru nesaskaņas laulības dzīvē spiežot uz laiku vientuļi apmesties Bambergā. Citi turpretī pataisīja viņu par pamestu Didonu, vēl citi — par aizbēgušu dziedātāju, kas drīz nometīs noslēpumainos plīvurus un sarīkos koncertu, runāja, ka viņai neesot ieteikumu pie valdošā bīskapa, vairums bija vienis prātis, ka svešā, par kuru nedaudzie, kas bija viņu redzējuši, apgalvoja, ka viņa esot izcila skaistule, ir gaužām neizprotama persona.

Bija novērots, ka svešās vecais kalpotājs tikmēr izsekojis jauno advokātu, kamēr kādu dienu notvēris tirgus laukumā pie strūklakas, ko rotā Neptūna statuja (godīgie bamberģieši to parasti mēdza dēvēt par ērmu), un tur ilgi, ļoti ilgi abi sarunājušies. Visi zinātāji, kas nevienu nepalaiž garām neiztaujājuši možā balsī: «Jūs no kurienes? Uz kurieni? Ko darīsiet?» ult. — bija izpētījuši, ka jaunais advokāts ļoti bieži — gandrīz ik nakti zogas pie skaistās svešinieces un pavada pie viņas vairakas stundas. Drīz vien jau visa pilsēta runāja, ka jaunais advokāts sapinies nepazīstamās avantūristes bīstamajos mīlas tīklos.

Meistaram Vahtam bija un palika pretīgi šos jaunā advokāta šķietamos maldus izmantot kā ieroci pret nabaga Nanniju. Viņš bija pārliecināts, ka viņa visu sīki un smalki un, protams, vēl ar ievērojamiem izpušķojumiem dabūs zināt, par to parūpēsies Barbaras kundze

un viss tenkotāju bars. Visam vēl uzlika kroni tas, ka jaunais advokāts ar šo dāmu kādā jaukā dienā steigšus aizceļoja — neviens nezināja, uz kurieni.

Tā iet vējgrābslim, nu šim vieglprātim ar praksi ir beigas, — sprieda gudri ļaudis.

Tomēr tā nebija taisnība, jo visiem par lielu pārsteigumu vecais Eihheimers pats ar īstu pienākuma apziņu rūpējās, lai audžudēla prakse neciestu, un, zinādams visu noslēpumu ar svešo dāmu, liekas, pilnam atbalstīja audžudēla rīcību.

Meistars Vahts par visu šo notikumu klusēja, un, kad reiz nabaga Nannija, nespēdama vairs savas sāpes slēpt, asarās smakdama, klusi žēlojās: — Kāpēc Jonatans mūs pametis? — viņš nevērīgi sacīja:

Tā jau advokāti mēdz darīt, kas zina, kādā izdevīgā un ienesīgā intrigā Jonatans sasaistījies ar svešo.

Bet tad sarunā iejaucās Pikars Leberfinka kungs, viņš nostājās Jonatana pusē un apgalvoja, ka esot pārliecināts — svešā ir vismaz kāda princese, kas ārkārtīgi delikātā tiesas lietā lūgusi palīdzību jau pasaules slavu ieguvušajam jaunajam advokātam. Pie reizes viņš ņēmās tik daudz stāstīt par advokātiem, kas ar savu aso prātu, savām vērīgajām acīm un veiklību atrisinājuši vissarežģītākos mezglus, izcēluši dienas gaismā vistumšākos noslēpumus, ka meistars Vahts lūdza dieva dēļ klusēt, jo viņam metoties nelabi klausoties, turpretī Nanniju viss, ko Leberfinks teica, veldzēja un ļāva ataust jaunai cerībai.

Nannijas pārdzīvojumā bija arī liela tiesa īgnuma un tieši tad, kad viņai likās pilnīgi neiedomājami, ka Jonatans varētu būt viņai neuzticīgs. Pēc tā var spriest, ka Jonatans nemēģināja taisnoties, bet ietiepīgi klusēja par visu, kam bija kāds sakars ar šo notikumu.

Bija pagājuši vairāki mēneši, jaunais advokāts atgriezās vislabākajā noskaņā Bambergā, un pēc mirdzošā skatiena, ar kādu Nannija viņu uzlūkoja, meistars Vahts secināja, ka viņš ir tās acīs pilnīgi sevi attaisnojis. Droši vien labvēlīgajam lasītājam nebūs iebildumu, ja visu šo notikumu ar svešo dāmu un jauno advokātu iesaistīšu te kā epizodisku noveli.

Ungāru grāfs C…, vairāk nekā miljonu lielas bagātības īpašnieks, bija aiz mīlestības apprecējis nabadzīgu

meiteni, kas jau tāpēc vien izraisīja visas grāfa ģimenes naidu, ka ne vien par viņas dzimtu nekas nebija zināms bet arī pūrā tai nebija nekā cita kā vien tiklība, skais tums un debesu piemīlība.

Grāfs bija apņēmies savas nāves gadījumā visu bagātību novēlēt ar testamentu sievai.

Reiz, pēc tam kad viņš diplomātisku darījumu dēļ bija atradies ceļā no Parīzes uz Pēterburgu, viņš, atgriezies Vīnē pie sievas, pastāstīja, ka vienā pilsētiņā, kuras nosaukums pilnīgi izgaisis no prāta, viņam uzbrukusi smaga slimības lēkme, brīžus, kad juties labāk, viņš tūdaļ izmantojis, lai sastādītu testamentu un nodotu vietējo iestāžu glabāšanā. Vajadzēja tā sagadīties, ka, pabraucot vēl dažas jūdzes tālāk, viņu atkal sagrābusi negantā nervu slimības lēkme, šoreiz vēl spēcīgāk, pēc tam viņš vairs nespējis atcerēties ne tās vietas nosaukumu, ne iestādes, kur testaments uzrakstīts un ap stiprināts, turklāt vēl gājusi zudumā kvīts, ko vietējās iestādes izdevušas par sastādītā akta saņemšanu gla bāšanai.

Kā jau tas mēdz būt, grāfs no dienas uz dienu atlika jauna testamenta sastādīšanu, kamēr viņu pārsteidza nāve, un radinieki nekavējoties pārņēma visu atstāto mantu savā ziņā; nabaga grāfienes bagātais mantojums tādējādi saplaka līdz dažām grāfa dāvātām vērtīgām rotaslietām, ko radinieki nevarēja atņemt. Par šo notikumu gaitu grāfa atstātajos dokumentos bija atrodamas dažādas piezīmes, bet norādījumi, ka testaments pastāv, nespēj aizstāt pašu testamentu, un grāfienei no tā nebija ne mazākā labuma.

Grāfiene bija apspriedusies par savu kļūmīgo stāvokli ar daudziem mācītiem juristiem, līdz nonāca Bambergā un griezās pie vecā Eihheimera, kas. viņu raidīja pie jaunā Engelbrehta, kuram — mazāk nodarbinātam cilvēkam ar asu prātu un izcilu darba mīlestību varbūt tomēr izdošoties tikt uz pēdām nelaimīgajam testamentam vai arī sagādāt kādu citu pārliecinošu dokumentu, kas pierādītu, ka šāds testaments tiešām pastāv.

Jaunais advokāts sāka ar to, ka izlūdzās attiecīgo valsts iestāžu atļauju vēlreiz rūpīgi pārskatīt nelaiķa grāfa atstātos dokumentus. Viņš pats kopā ar grāfieni de

vās uz pili un, tiesas iestāžu darbiniekiem redzot, atrada kādā līdz šim bez ievērības pamestā riekstkoka skapī vecy portfeli, kurā gan nebija iestāžu apstiprinātās kvīts par testamenta saņemšanu, bet kāds apraksts, kas jaunajam advokātam viņa darbā bija ļoti nozīmīgs.

Tas bija sīks, detalizēts apstākļu apraksts, kā notikusi testamenta sastādīšana par labu sievai un kā šis dokuments nodots glabāšanai tiesu iestādēm. Diplomātiskā ceļojuma laikā no Parīzes uz Pēterburgu grāfs bija nokļuvis Prūsijas pilsētā Kēnigsbergā. Šeit viņš nejauši sastapies ar Austrumprūsijas aristokrātiem, ar kuriem bijis kopā kādā ceļojumā pa Itāliju. Kaut arī grāfs steidzies savu braucienu pabeigt, viņš tomēr ļāvis sevi pierunāt pamest mazu līkumu un iebraukt pie paziņām Austrumprūsijā — galvenokārt tāpēc, ka tur patlaban bija sākusies bagātīgu medījumu sezona un grāfs bija kaislīgs mednieks. Viņš minēja pilsētas, kurās bija pa ceļam iegriezies, — Vēlavu, Alenburgu, Frīdlandi un citas. No turienes viņš bija nolēmis tiešā ceļā, neatgriežoties vairs Kēnigsbergā, doties tālāk uz Krievzemes robežu.

Kādā mazā pilsētiņā, kuras nožēlojamais izskats grāfu ļoti pārsteidzis, viņam pēkšņi sākusies nervu lēkme, kas vairākas dienas pēc kārtas laupījusi apziņu. Par laimi, šai pilsētiņā bijis jauns, ļoti prasmīgs ārsts, kurš apturējis slimības gaitu, un grāfs ne vien atguvis samaņu, bet bijis spējīgs arī pēc dažām dienām ceļojumu turpināt. Viņa sirdi ļoti nomākušas domas, ka ceļā var lēkme uzbrukt otrreiz un viņš atstās sievu bez līdzekļiem. Viņš juties ne mazumu pārsteigts, kad dabūjis no ārsta zināt, ka šai mazajā un nožēlojamā pilsētiņā tomēr atrodoties valsts kolēģija un ka viņš varot tur ar visām nepieciešamām formalitātēm deponēt savu testamentu, ja vien varētu dabūt personas apliecinājumu. Tas likās grūts jautājums. Jo kurš gan šai apvidū grāfu pazina?

Taču reizēm atgadās neiedomājamas nejaušības! Tieši tad, kad grāfs, iebraucis šai pilsētiņā, kāpis laukā no karietes, pie viesnīcas durvīm stāvējis kāds apmēram astoņdesmit gadus vecs invalīds, kas dzīvojis tuvējā ciemā, pārticis no grozu pīšanas un tikai reti iegriezies pilsētā. Jaunībā viņš bija dienējis Austrijas armijā un piecpadsmit gadus bijis zirgu puisis pie grāfa tēva. Viņš

tūlīt pat pazinis sava kunga dēlu, un tā šis cilvēks un viņa sieva kļuva par neapšaubāmiem grāfa personas apliecinātājiem, un jādomā, savs labums tika arī viņiem. Jaunais advokāts jau pašā sākumā saprata — lai uzzinātu kaut ko tuvāk, jādodas uz šiem apvidiem, rūpīgi jāsalīdzina ar grāfa piezīmēm, lai tiktu uz pēdām pilsētiņai, kur grāfs saslimis un uzrakstījis un atstājis testamentu.

Viņš devās kopā ar grāfieni uz Austrumprūsiju, kur bija nodomājis varbūt no ierakstiem pasta zirgu maiņas vietās izsekot grāfa toreizējai ceļojuma gaitai. Pēc ilgām un veltīgām pūlēm viņš dabūja zināt tikai tik daudz, ka grāfs paņēmis pasta zirgus no Eilauas līdz Alenburgai. Tālāk, aiz Alenburgas, pēdas pazuda, noskaidroja vienīgi, ka grāfs devies uz Krieviju cauri Prūsijas Lietuvai, joTilzītē grāfa ierašanās un aizceļošana ar kurjera pasta zirgiem bija atkal atzīmēta. Bet no šejienes pēdas atkal izzuda. Jaunajam advokātam šķita, ka uzdevuma atrisinājums meklējams īsajā ceļa posmā no Alenburgas līdz Tilzītei. Kādā lietainā vakarā nomākti un norūpējušies abi ar grāfieni ieradās mazajā lauku pilsētiņā Inster- burgā. Neizprotamas nojausmas pārņēma Jonatanu, kad viņš iegāja viesnīcas nožēlojamās istabās. Viņam likās viss tik redzēts, it kā te jau būtu reiz bijis vai arī kāds stāstījis par šejieni. Grāfiene devās savā guļamistabā; jaunais advokāts visu nakti nemierīgi grozījās gultā. Kad no rīta saule iespīdēja pa logu, viņš neviļus paraudzījās uz tapetēm istabas kaktā. Viņš ievēroja, ka lielā plankumā bija nolupusi zilā krāsa, ar ko istaba no jauna pārkrāsota, un skatienam atklājās pretīgā koši dzeltenā pamatkrāsa, uz kuras bija uztrieptas daždažādas atbaidoša» maskas, domātas jaunzēlandiešu darinājumu garā.

Gluži apreibis aiz prieka un sajūsmas, jaunais advokāts izlēca no gultas; viņš atradās tai pašā istabā, kurā grāfs C … bija sastādījis savu liktenīgo testamentu. Apraksts tik ļoti atbilda īstenībai, ka atkrita jebkuras šaubas.

Nav nozīmes nogurdināt lasītāju ar visiem sīkumiem, kas sekoja cits citam. Pietiks, ja pateikšu, ka Inster- burgā, tāpat kā tagad, arī toreiz darbojās Prūsijas augstākā tiesa, ko toreiz sauca par karalisko tiesu. Jau* nais advokāts tūlīt pat kopā ar grāfieni devās pie priekšsēdētāja ar līdzatvestajiem likumīgā veidā izgatavotajiem dokumentiem, kas apliecināja grāfienes personību; testamenta atzīšanai un izpildīšanai vairs nekas nestājās ceļā, un grāfiene, kas bija izmisumā un lielā trūkumā aizbraukusi no dzimtenes, atgriezās turp, atguvusi visas īpašuma tiesības, ko ļauns liktenis bija gribējis viņai nolaupīt.

Nannijas acīs advokāts ieguva debesu sūtīta varoņa veidolu, kas nevainīgu cietēju uzvaroši aizstāvējis pret pasaules ļaunumu. Arī Leberfinks nezināja, kādiem vārdiem slavināt un kā izteikt savu apbrīnu jaunā advokāta attapībai un saprātam. Tāpat arī meistars Vahts cildināja Jonatana uzcītību — gan ar piezīmi, ka viņš esot darījis savu pienākumu un, pēc viņa — meistara Vahta domām, tas viss bijis sasniedzams daudz īsākā ceļā.

Šo gadījumu, — sacīja Jonatans, — es uzskatu par īstenu laimes zvaigzni, kas uzlēkusi mana dzīves gājuma pašā sākumā. Notikums piesaistījis sev vispārēju uzmanību. Visi ungāru magnāti interesējas par to. Mans vārds kļuvis pazīstams, un — kas arī nav nemaz tik ļauni — grāfiene bija pietiekami devīga un apveltīja mani ar desmittūkstoš Brabantes dālderiem.

Jau visa stāstījuma laikā meistara Vahta sejā nepārtraukti mainījās izteiksme, līdz tur atspoguļojās dziļš sapīkums.

Vai tad es neteicu, — viņš beidzot, acīm zvērojot, ierēcās kā lauva, — tātad tu pārdevi tiesības; lai grāfiene varētu no krāpniekiem radiem atdabūt savu likumīgo mantojumu, viņai vajadzēja maksāt, vajadzēja upurēt mamonam. Fu, kāds kauns, kaunies!

Jaunā advokāta, kā arī pārējo personu, kas patlaban bija klāt, saprātīgie iebildumi neko nespēja panākt. Kaut arī visi kā vienā mutē apgalvoja, ka laikam gan neviens nav priecīgāku prātu otru apdāvinājis kā grāfiene, kurai negaidot viss izšķīries par labu, un Leberfinks apliecināja, ka tikai jaunais advokāts pats esot vainīgs, ja honorārs neesot daudz lielāks, atbilstošs iegūtajai summai, tomēr meistars Vahts palika pie saviem ietiepīgajiem vārdiem:

—. Kur ir runa par tiesībām, tur naudai nav vietas! Ir jau tiesa, — pēc brīža viņš rāmākā balsī piebilda, — šai gadījumā ir viens otrs apstāklis, kas var noderēt tev par attaisnojumu un pavedināt uz nožēlojumu pašlabuma meklēšanu, bet esi, lūdzams, tik labs un ne- varkšķi tik daudz par grāfieni, testamentu un desmit- tūkstoš dālderiem, man varētu sākt likties, ka tu neiederies tur tai vietā pie mana galda.

— Jūs esat ļoti cietsirdīgs, ļoti netaisns pret mani, tēvs, — aizstāvējās Jonatans aiz skumjām drebošā balsī.

Nannija klusiņām raudāja, Leberfinks kā veikls sabiedrības cilvēks aši novirzīja sarunu uz sv. Gangolfa baznīcas jauno apzeltījumu.

Nav grūti iedomāties, kāds saspīlēts noskaņojums tagad valdīja Vahtu ģimenē. Kur palikušas atraisītās valodas, možais gars, vispārējā jautrība? Vahta sirdi neatlaidīgi krimta postošs nīgrums, tas arī atspoguļojās viņa sejā.

Par Zebastianu Engelbrehtu nebija nekādu ziņu, tāpēc arī pēdējā vājā cerība, kas bija meistaram Vahtam pazibējusi, likās zudusi.

Vahta vecākais palīgs Andress bija uzticams, godīgs, vienkāršs cilvēks, pieķēries viņam ar visu savas sirds siltumu.

Meistar, — viņš sacīja kādu rītu, kad viņi abi mērīja baļķus, — meistar, es nespēju vairs ilgāk paciest, man sirds sāp, raugoties, kā jūs ciešat! Nabaga Nannija! Nabaga Jonatans!

Meistars Vahts spēji nosvieda mērauklu saišķi, piegāja pie Andresa un, satvēris to aiz krūtīm, iesaucās:

Cilvēkbērns, ja tu esi spējīgs man no sirds izraut pārliecību par to, kas ir patiess un taisns, kā tur ar liesmojošiem burtiem ierakstījusi augstākā vara, tad lai notiek tas, ko tu domā!

Andress nebija tas, kurš ielaistos ar savu meistaru psiholoģiskos spriedelējumos, viņš pakasīja aiz auss un samulsis pasmaidīja.

Tad jau ari kāda dižciltīga kunga apciemojumam rīta stundā darbnīcā nebūs nekādas nozīmes?

Meistars Vahts tūdaļ saprata, ka viņam paredzēts uzbrukums, ko droši vien vadīs grāfs fon Kezels.

Tieši pulksten deviņos darbnīcā ieradās Nannija, kurai sekoja Barbara ar brokastīm. Meistaram Nannijas nāciens nebija patīkams, jo tas nebija parasts un tātad jau ļāva noprast, ka notiek sazvērestība.

Nepagāja necik ilgs laiks, un tiešām ieradās abats — sasukājies, uzcirties kā jauns dievs, viņam pa pēdām sekoja lakotājs un apzeltītājs msjē Pikars Leberfinks raibum raibā apģērbā, stipri vien līdzīgs maijvabolei.

Vahts izlikās ļoti priecājamies par augsto viesi un nekavējoties pateica priekšā apciemojuma ieganstu — vēlēšanos apskatīt jaunākos modeļus.

Īstenībā meistaram Vahtam bija tiešām stindzinošas bailes, ka abats varētu izplūst nebeidzamās runās, lai ® atceltu viņa lēmumu par Nannijas un Jonatana likteni. Nejaušs gadījums nāca kā saukts.

Brīdī, kad abats, jaunais advokāts un lakotājs stāvēja līdzās un abats jau izmeklētiem vārdiem iztālēm sāka pieskarties cilvēka mūža smalkākajām attiecībām, atskanēja druknā Hansa balss:

Šurp!

Garais Pēteris savukārt no otras puses spēji pastūma baļķi un tik spēcīgi pagrūda abatu plecā, ka tas uzdūrās virsū msjē Pikaram, tas savukārt uzgāzās Jonatanam, un vienā mirklī visi trīs pazuda kā nebijuši. Viņiem aizmugurē pacēlās vesels kalns zāģu un ēveļu skaidu.

Šai kaudzē nelaimīgie iegrima tik dziļi, ka nebija redzams nekas cits kā vien četras melnas un divas ka- mieļkrāsas kājas — tās gan bija lakotāja un apzeltī- tāja Pikara Leberfinka kunga zeķes, paredzētas svinīgiem gadījumiem. Nemaz citādi nebija iespējams — meistari un zeļļi sāka nevaldāmi smieties, kaut arī meistars Vahts lūdza nomierināties un apklust.

Visatbaidošākais izskatījās abats, kuram zāģu skaidas bija sabirušas visās drēbju krokās un pat sacirto- tajās matu sprogās, nokaunējies viņš laidās prom kā vēja spārniem, viņam pa pēdām sekoja Jonatans, vienīgi msjē Pikars Leberfinks palika, kā bijis, līksms un apmierināts, kaut arī viņa greznās zeķes vairs nebija

lietojamas, jo sevišķi atskabargainās skaidas bija izpostījušas visu krāšņumu. Tādā veidā smieklīgs atgadījums izjauca pret Vahtu nodomāto uzbrukumu.

Meistaram nebija ne mazākās nojausmas, kādas šausmas viņu vēl šodien sagaida.

Paēdis pusdienas, viņš nāca lejā pa kāpnēm, lai dotos uz darbnīcu, kad izdzirda uz ielas kādu brutāli saucam:

Ei, vai te dzīvo vecais krāpnieks namdaris Vahts, ko?

Cita balss atbildēja:

Vecs krāpnieks te nedzīvo vis, tā ir cienījama pilsoņa un namdara Johannesa Vahta māja.

Tai pašā brīdī ar spēcīgu triecienu atsprāga vajā durvis un meistaram Vahtam pretī nostājās drukns liela auguma puisis. Pa nodriskātās karavīra cepures caurumiem spraucās laukā melni mati, apģērba skrandas nespēja apslēpt netīrumos un vējā nomelnējušo, pretīgo kailo augumu, kājās viņam bija karavīra zābaki, zilganas svītras ap potītēm norādīja uz valkāto važu nospiedumiem.

Hoho! — skrandainis sauca pilnā balsī. — Jūs laikam mani vairs nepazīstat? Nepazīstat Zebastianu Engelbrehtu, kuram izkrāpāt mantojumu?

Meistars Vahts, majestātiski izslējies, neviļus pacēlis roku ar spieķi, paspēra soli uz priekšu. Mežonīgais puisis, kā zibens trāpīts, aizklunkuroja pāris soļu atpakaļ un draudēdams pacēla sažņaugtās dūres:

Velns un elle! Es zinu, kur mana manta, gan es to dabūšu rokā par spīti tev, vecais grēkāzi!

Kā bulta viņš aizdrāzās lejā pa Kaulbergu, pūlis viņam sekoja pa pēdām.

Kā sastindzis meistars Vahts palika priekšnamā stāvam, līdz izdzirda Nanniju bailēs saucam:

Dieva dēļ, tēt, tas bija Zebastians!

Tad meistars Vahts grīļodamies atgriezās istabā, nespēcīgi ieslīga krēslā, aizsedza ar plaukstām seju un, dziļi satriekts, ievaidējās:

Dievs, esi man žēlīgs, tas ir Zebastians Engelbrehts!

Uz ielas sacēlās troksnis, pālis brāzās lejup no Kaul- berga, kaut kur iztālēm atskanēja balsis: «Slepkavība! Slepkavība!»

Drausmīgas nojausmas dzīts, meistars skriešus metās prom uz Jonatana dzīvokli, kas atradās pašā kalna pakājē.

Tur redzams viļņojamies ļaužu pūlis, drūzmas vidū kā mežonīgs zvērs plosās Zebastians, kuru patlaban sardze nogāzusi zemē, saslēgusi kājas un rokas, lai vestu prom.

— Augstā debessl Zebastians nogalinājis savu brāli! — vaimanāja ļaudis, veldamies laukā no mājas. Meistars Vahts atbrīvoja sev ceļu un ieraudzīja nabaga Jonatanu ārstu rokās, kas pūlējās viņu atdzīvināt. Trīs spēcīgi dūres sitieni pa galvu spējīgi nodarīt visļaunāko.

Nannijai, kā jau tas mēdz būt, labās draudzenes bija pasteigušās tūlīt visu notikuma gaitu pastāstīt, viņa skriešus aizskrēja uz mīļotā dzīvokli, kur ieradās brīdī, kad jaunais advokāts ar ožamā spirta palīdzību atvēra acis un ķirurgi apspriedās par trepanāciju. Viegli saprotams, kas tur tagad notika.

Nannija bija izmisusi, Rētele, kaut arī saderinājusies, skuma līdz sirds dziļumiem, un pat msjē Pikars Leber- finka kungs, asarām plūstot pār vaigiem, sūrojās — lai dievs esot tam žēlīgs, pa kura galvu trāpot namdara milzu dūre … Jaunā Jonatana kunga zaudējums neesot iedomājams. Bet, ja nu tā būtu lemts, tad zārks tikšot nolakots spožum spožs un melns uz goda, miroņgalvu un citu piemīlīgu emblēmu apsudrabojums būšot tāds kā nevienam.

Atklājās, ka Zebastians bēdzis no arestantu bara, ko Bavārijas apsardze vedusi cauri Bambergai, tad ieskrējis pilsētā, lai te izpildītu sen izperinātu neprātīgu nodomu. Viņu nevarētu saukt par īsti nelietīgu noziedznieku, bet gan par bezrakstura cilvēku, vieglprāti, kaut arī apveltītu ar spējām, tomēr paklausīgu katram ļaunuma kārdinājumam un beidzot pagrimušu netikumos, ieslīgušu kaunā un nabadzībā.

Saksijā viņš bija nonācis kāda avantūrista rokās, kas viņam ņēmies pierādīt, ka meistars Vahts, izmaksājot tēva mantojumu, ir to manāmi apšņāpis, proti, par labu brālim Jonalanam, kuram meistars apsolījis savu meitu

Nanniju. Droši vien krāpnieks būs šo pasaciņu sagudrojis, balstīdamies uz dažādiem paša Zebastiana izteicieniem. Lasītājam jau zināms, kā Zebastians grasījās ar brutālu spēku iekarot savas tiesības. Izskrējis no meistara Vahta mājas, viņš iebrāzās Jonatana istabā, kur tas patlaban sēdēja pie darba galda, saveda kārtībā kādu rēķinu un pārskaitīja naudu, kas, salikta rullīšos, atradās uz galda.

Rakstvedis sēdēja istabas pretējā kaktā.

Ha, sasodīts! — Zebastians zvērīgā niknumā iekliedzās. — Te tu sēdi pie sava laupījuma un skaiti, cik esi nogrābis! Dod šurp, ko vecais blēdis man nozadzis un tev iegrūdis! Ak tu ņerga tāds, skopuļa, elles praula izdzimtenis!

Redzēdams, kā Zebastians mācas virsū, Jonatans, instinktīvi aizsargādamies, izstiepa abas rokas un skaļi sauca:

Brāl! Dieva dēļ, brāl!…

Zebastians par atbildi iegāza ar dūri vairākkārt Jo- natanam pa galvu, tā ka Jonatans, zaudējis samaņu, nokrita gar zemi; Zebastians steigšus pagrāba vairākus naudas rituļus un metās bēgt, bet tas viņam, protams, neizdevās. •

Par laimi, izrādījās, ka neviens no Jonatana ievainojumiem, kas ārēji bija tikai milzu puni, neizraisīja nopietnu smadzeņu satricinājumu un tātad arī neapdraudēja dzīvību. Pēc diviem mēnešiem, kad Zebastianu nosūtīja uz pārmācības namu, kur viņam vajadzēja izciest smagu sodu par slepkavības mēģinājumu laupīšanas nolūkā, Jonatans jau jutās pilnīgi vesels.

Drausmīgais atgadījums tik dziļi satrieca meistaru Vahtu, ka viņ| iegrima īgnā grūtsirdībā. Šoreiz spēcīgais ozols bija satricināts no galotnes līdz visdziļākajām saknēm.

Bieži, kad likās — viņš nodevies kādam darbam, atskanēja klusa murmināšana:

Zebastian! Brāļa slepkava! Ko tu esi man nodarījis! — Pēc tam izskatījās, ka viņš būtu pamodies no dziļa miega. Viņu noturēja kājās vēl tikai saspringts, nogurdinošs darbs …

Kurš gan spēj ielūkoties melnos jūtu atvaros, atšķetināt dīvaini samezglotos prāta slēdzienus, kādi bija sa

duļķojuši meistara Vahta dvēseli. Pamazām pretīgums pret Zebastianu un viņa noziegumu mazinājās, kamēr Jonatana mīlestības dēļ izpostītā dzīve atainojās arvien spilgtāk.

Reizi pa reizei meistara Vahta izmestās piezīmes atklāja viņa noskaņojumu:

Tātad tavs brālis iekalts važās?… Tik tālu viņu noveda pret tevi vērstais nodarījums!… Cik nelāga būt vainīgam, ka paša brāļa dēļ brālis iekalts važās… negribētu būt šī brāļa vietā. Juristi jau spriež gan citādi, viņi saka — tiesības… tas ir, vēlas parotaļāties ar paiju, ko paši uzpoš un kam piešķir vārdu, kāds vien iepatīkas!

Šādus rūgtus, miglainus teicienus Jonatanam vajadzēja bieži noklausīties. Nekādas nozīmes nebūtu kaut ko iebilst. Tāpēc jaunais advokāts arī nerunāja pretī, tikai bieži, kad vecā vīra negantais neprāts, draudēdams izpostīt viņa laimi, plosīja sirdi, viņam pārmērīgās sāpēs izlauzās vārdi:

Tēvs, tēvs, jūs nodarāt man pāri, nodarāt man pret debesīm brēcošu netaisnību!

Kādu dienu, kad ģimene pilnā sastāvā — arī Jonatāns — ciemojās pie lakotāja Leberfinka, meistars Vahts ieminējās, ka esot izteiktas domas — kaut arī Zebastians Engelbrehts apcietināts kā noziedznieks, viņš varot tiesas ceļā kā pret savu bijušo aizbildni celt prasību pret meistaru Vahtu.

Tas būtu, — meistars, ņirdzīgi smiedamies, pievērsās Jonatanam, — jauks tiesas process iesācējam advokātam, es domāju, tu uzņemtos šo prāvu, iespējams, ka tas attiecas uz tevi pašu, varbūt esmu arī tevi apkrāpis?

Jonatans pielēca kājās, viņa acis zvēroja, krūtis smagi cilājās, pēkšņi viņš bija pārvērties, pastiepis roku pret debesīm, viņš iesaucās:

Nē, jūs neesat vairs mans tēvs, jūs esat ārprātīgs, bez apdoma upurējat smieklīgam aizspriedumam mīļoto bērnu mieru un laimi, nekad vairs mani neredzēsiet, es pieņemšu piedāvājumu, ko man šodien izteica Amerikas konsuls, — un prom uz Ameriku!

Jā! -- uzsauca Vahts nevaldāmās dusmās.— Prom no manām acīm, velnam pārdevis dvēseli, brāļa slepkavas brālis!

Jonatans pavērās ar mīlas un izmisuma pilnu skatienu, ar pēdējo ardievu sāpēm acīs uz gandrīz ģībonī kritušo Nanniju un aši izsteidzās no dārza.

Jau iepriekš reiz, šī stāsta laikā, kad advokāts grasījās, līdzīgi jaunajam Verteram, nošauties, tika aizrādīts, ka, par laimi, nepieciešamās pistoles lielāko tiesu tādos gadījumos nav pie rokas. Seit arī būs vietā piebilst, ka liktenis bija labvēlīgs jaunajam advokātam un viņš nevarēja tūlīt kāpt kuģī, lai taisnā ceļā stūrētu pāri uz Filadelfiju.

Tāpēc arī notika tā, ka draudi pamest uz mūžu Bam- bergu un mīļoto Nanniju palika nepiepildīti vēl tobrīd, kad pēc vairāk nekā diviem gadiem beidzot atkal bija pienākusi lakotāja un apzeltītāja Leberfinka kunga kāzu diena.

Leberfinks būtu izmisis par šādu netaisnu savas laimes atlikšanu, kas notika cita pēc citas sekojošu likteņ- triecienu dēļ Vahta mājā, ja nebūtu līdz ar to ieguvis izdevību pārlakot savas goda istabas izrotājumus koši sarkanus, ar pienācīgu apzeltījumu, nu tie spīguļoja debesu zilumā un sidrabā, jo bija nomanījis, ka sarkans galds, sarkani krēsli utt. Rētelītes gaumei vairāk atbilst.

Meistars Vahts ne brīdi nepretojās laimīgā lakotāja kategoriskajai prasībai kāzās aicināt jauno advokātu, un jaunais advokāts arī nevilcinādamies ielūgumu pieņēma.

Var iedomāties, ar kādām jūtām satikās abi jaunieši, kas tiešām nebija redzējušies kopš tās drausmīgās dienas. Viesu bija daudz, bet nevienas draudzīgas sirds, kas īsti spētu saprast jauniešu sāpju dziļumu.

Jau visi bija sagatavojušies doties uz baznīcu, kad meistaram Vahtam pasniedza biezu vēstuli; tikko sācis lasīt, viņš lielā satraukumā izmetās pa durvīm, kāzu viesus pārņēma izbailes un ļaunas nojautas, ka atkal būs kaut kas nelabs atgadījies.

Pēc kāda brīža meistars Vahts paaicināja pie sevis jauno advokātu, un, kad abi palika vieni paši meistara darbistabā, viņš, veltīgi mēģinādams apslēpt savu saviļņojumu, sacīja:

— Ienākušas ļoti svarīgas ziņas par tavu brāli: te ir cietuma direktora vēstule, viņš sīki apraksta visu, kas bijis. Tu nevari to zināt; lai neticamais kļutu ticams, man vajadzētu visu sīki izstāstīt, bet nav laika …

Meistars Vahts runājot cieši ielūkojās Jonatanam sejā, jauneklis piesarcis un apmulsis stāvēja, nodurtām acīm.

Jā, jā, — meistars pacēla balsi, — tu nezini, ka dažas stundas pēc tam, kad tavs brālis bija iesēdināts, viņu sagrāba izmisīga, sirdi plosoša nožēla. Tu nezini, ka mēģinājums izdarīt noziegumu viņu pagalam satriecis. Nezini, ka neprātīgās sirdsapziņas mokās viņš necilvēciski gaudojis un vaimanājis, lai debesis viņu satriecot pīšļos vai arī sūtot glābiņu un palīdzot viņam ar stingri tikumisku dzīvi nomazgāt asinīm notrieptās rokas.

Tu nezini, ka, cietuma ēkai ceļot kādu svarīgu piebūvi, kur cietumniekus nodarbināja par palīgstrādniekiem, tavs brālis tik ļoti izcēlās ar savām zināšanām un veiklību namdara amatā, ka drīz vien, nevienam nemanot, kā tas noticis, viņš izpildīja puliera pienākumus. Tu nezini, ka viņa atturīgā, tiklā uzvedība, godprātība reizē ar vērīgu noteiktību un gaišu prātu viņam pavēra visu sirdis …

To visu tu nezini, tāpēc man vajadzēja tev pateikt. Un tālāk! Valdošais bīskaps apžēlojis tavu brāli, viņš kļuvis meistars… bet kā tas bijis iespējams bez naudas piemaksām?

Es zinu, — sacīja Jonatans klusu, — ka jūs, mans labais tēvs, katru mēnesi sūtījāt direkcijai naudu, lai manu brāli atšķirtu no pārējiem cietumniekiem un viņš saņemtu labāku uzturu. Un vēlāk jūs izsūtījāt viņam visus nepieciešamos instrumentus.

Meistars Vahts piegāja pie Jonatana, satvēra viņu aiz pleciem un sacīja balsī, kurā jautās sajūsma, smeldze, saviļņojošas sāpes:

Vai gan tas būtu Zebastianam līdzējis atgūt godu, brīvību, pilsoņa tiesības, tiesības uz īpašumu, lai arī cik spēcīgi uzzeltu viņa rakstura sākotnējās izcilās īpašības? Kāds nepazīstams labvēlis, kuram Zebastiana liktenis bijis sevišķi tuvu pie sirds, iemaksājis tiesas namā desmittūkstoš dālderus, lai…

Tālāk meistars Vahts aiz saviļņojuma nespēja parunāt, viņš spēcīgi apskāva jauno advokātu, ar mokām izdvesdams:

Advokāt, atklāj man tiesu zinātnes noslēpumus — tā, kā tie atklājušies tev, lai es varētu pastāvēt Mūžīgās Tiesas priekšā — tā, kā pastāvēsi reiz tu … — Pēc brīža, atbrīvojis no apskāviena Jonatanu, viņš piebilda:

Un tomēr, mīļais Jonatan, kad Zebastians atgriezīsies kā godprātīgs, strādīgs pilsonis un atgādinās manis doto solījumu, ka Nannija …

Tad, — Jonatans pārtrauca, — es nesīšu savas bēdas, kamēr tās mani salauzīs … Bēgšu uz Ameriku.

Paliec šeit! — meistars Vahts gavilēdams jūsmoja. — Paliec šeit, manu mīļo zēn! Zebastians precēsies ar meiteni, kuru bija kādreiz pametis, Nannija ir tava! — Vecais vīrs vēlreiz apskāva Jonatanu.

Zēn, es jūtos kā skolas puika, gribētu lūgt, lai tu man piedod visu, ko esmu tev nodarījis! … Bet nu vairs ne vārda, mūs gaida.

Meistars Vahts satvēra Jonatanu aiz rokas, aizvilka līdzi pie kāzu viesiem un, nostājies ar viņu visu vidū, sacīja svētsvinīgā, pacilājošā balsī:

Iekams mēs dosimies uz dievkalpojumu, es ielūdzu jūs visus, godājamie kungi un kundzes, slavējamie jaunieši, pēc sešām nedēļām uz tādām pašām svinībām manā mājā, šeit iepazīstinu jūs ar advokātu Jonatanu Engelbrehta kungu un svinīgi daru zināmu, ka saderinu viņu ar savu jaunāko meitu Nanniju!

Jaunsaderinātie svētlaimīgi ieslīga viens otra apkampienos.

Pār kāzu viesiem pārlidoja dziļas izbrīnās viegla dvesma, bet vecais, dievbijīgais Andress klusā balsī, piespiedis piev krūtīm trīsstūraino namdara platmallti, teica:

Cilvēka sirds ir brīnumu brīnums, taču patiesa ticība uzvar cietsirdīga prāta noziedzīgo, jā, grēcīgo pārdrošību, un viss vēršas, kā to dievs vēlas, par labu.

KĀRŠU SPĒLMAŅA LAIME

Lielāks nekā jebkad bija 18 … gada vasarā ļaužu pieplūdums Pirmontā. Ar katru dienu vairāk un vairāk saradās ievērojami, bagāti svešinieki, un līdz ar to sarosījās visvisādi vieglas peļņas meklētāji. Arī spēļu namu uzņēmēji rūpējās, lai spožais zelts krātos lielākās kaudzēs nekā parasti un noderētu par ēsmu pat dižciltīgam medījumam, ko šie manīgie, pieredzējušie mednieki nodomājuši pievilināt.

Kurš gan nezina, ka sezonas laikā peldvietās, kur ikviens, atbrīvojies no ierastajiem apstākļiem, apzināti bauda brīvību, izklaidējas, nododas izpriecām, azarta spēles burvju vara ir neatvairāma. Dažs labs, kurš parasti nemēdz kārtis ne rokā ņemt, spēļu namos pārvēršas par aizrautīgu spēlmani, turklāt — vismaz aristokrātiskajā* sabiedrībā — labais tonis prasa te ierasties katru vakaru un savu tiesu paspēlēt.

Vienīgi kāds jauns vācu barons — sauksim viņu par Zigfrīdu — nelikās zinis ne par labā toņa prasībām, ne arī viņu ietekmēja neatvairāmā burvju vara. Kad visi steigšus devās pie spēju galdiem un viņam zuda jebkura iespēja, visas izredzes pavadīt laiku garīgi pilnvērtīgās sarunās, kas viņam ļoti patika, tad viņš vai nu vientuļās pastaigās ļāva fantāzijai vaļu, vai arī savā istabā pārlapoja vienu otru grāmatu un reizēm ari pats izmēģināja spēkus dzejošanā vai prozas darbos.

Zīgfrīds bija jauns, neatkarīgs, bagāts, cildenu ārieni, izskatīgs, turklāt patīkamu, pievilcīgu raksturu, tāpēc nemaz citādi nevarēja būt — viņš bija visur iecienīts, iemīļots, bet it īpaši par viņu jūsmoja sievietes. Un bija arī tā, ka viņš varēja uzsākt ko uzsākdams, darīt ko darīdams, allaž viņam smaidīja laimes zvaigzne. Klīda baumas par dažādiem dēkainiem mīlas piedzīvojumiem, ko viņam mēģinājuši uzvelt un kas jebkuru citu būtu iegrūduši postā, bet viņam gluži neticamā kārtā atrisinājušies viegli un laimīgi. Vecāka gadagājuma vīri, kas pazinuši baronu agrāk, tiklīdz runas pievērsās Zigfrīdam vai viņa laimei, ar patiku stāstīja notikumu par pulksteni, kas atgadījies barona agrā jaunībā. Zīgfrīds, atrazdamies vēl aizbildniecībā, kāda ceļojuma laikā pēkšņi nonācis tādā naudas trūkumā, ka bijis spiests pārdot ar briljantiem izrotātu zelta pulksteni, lai tikai varētu braukt tālāk. Viņš bijis sagatavojies dārgo pulksteni atdot par pusvelti, bet sagadījies tā, ka tai pašā hotelī, kur viņš, apmeties arī kāds jauns firsts, kurš labprāt tādu mantu vēlējies iegūt, tā barons saņēmis vairāk, nekā pulkstenis bijis vērts. Pagājis vairāk nekā gads, Zīgfrīds jau bijis patstāvīgs, kad viņš kādā citā apvidū izlasījis sludinājumu, ka tikšot izlozēts pulkstenis. Zīgfrīds nopircis par nieka naudu vienu lozi un — vinnējis savu ar briljantiem rotāto zelta pulksteni, ko bija pārdevis. Drīz vien viņš to samainījis pret dārgu gredzenu. īsu laiku viņš atradies dienestā pie firsta fon G„ un tas uz atvadīšanos iedāvājis viņam par piemiņu kā savas labvēlības zīmi — to pašu pulksteni ar briljantiem un masīvu zelta važiņu!

Pēc šī notikuma apspriešanas runas pārgāja uz Zigfrīda ietiepību neparko nepieskarties kārtīm, kas, ņemot vērā viņa laimi, likās vēl jo vairāk neizprotama, visi bija vienis prātis, ka barons, kaut arī citādi lielisks cilvēks, tomēr ir skopulis, pārāk bailīgs, pārāk šaursirdīgs, lai zaudētu kaut vai mazumu. To, ka viss barona dzīves veids neatbilda aizdomām par skopumu, neņēma vērā, un, kā jau tas mēdz būt, ka ļaužu vairumam sagādā prieku spējīga cilvēka slavai pievienot kādu aizdomīgu «bet» un tie allaž šo «bet» prot sameklēt, lai arī tas būtu rodams vienīgi pašu iztēlē, —visi jutās gaužām apmierināti ar šādu izskaidrojumu par Zigfrīda nepatiku pret kāršu spēli.

Nepagāja necik ilgs laiks — un šīs baumas nāca Zigfrīdam ausīs; tādam augstsirdīgam un plaša vēriena cilvēkam, kāds bija viņš, nekas nelikās pretīgāks, nicinā- māks par skopumu, tāpēc viņš apņēmās apmelotājus apkaunot un, lai arī cik viņam kāršu spēle bija pretīga, atpirkties no nepamatotajām aizdomām ar dažiem simtiem vai pat vairāk luidoru. Viņš ieradās spēļu namā ciešā apņēmībā zaudēt līdzpaņemto prāvo naudas summu, taču arī spēlē, tāpat kā visur, ko viņš uzsāka, laime no viņa neatkāpās. Katra kārts, ko viņš ņēma, vinnēja. Visi veco, pieredzējušo spēlmaņu kabalistiskie aprēķini Zigfrīda spēlē nedeva nekā. Vai nu viņš kārtis mainīja, vai turpināja ar tām pašām, vienalga, vinnētājs allaž bija viņš. Barons ar savu spēli pārsteidza visus, tiešām — spēlmanis, kurš īgņojas par laimīgu kārti, un, kaut arī šo savdabību nebūtu grūti izskaidrot, ļaudis tomēr zīmīgi saskatījās, likdami noprast, ka baronu viņa noslieksmē uz dīvainībām varētu būt sagrābis sava veida ārprāts, jo vienīgi prātu zaudējis cilvēks spējīgs sašust par savu veiksmi.

Tieši tas apstāklis, ka barons vinnēja ievērojamu summu, mudināja viņu spēli turpināt, jo bija pārliecināts, ka lielam vinnestam sekos vēl lielāka paspēle un tā viņš sasniegs mērķi. Tomēr nekas nelīdzēja, laime neatkāpās.

Gluži nemanot Zigfrīdam laimes spēle sāka iepatikties arvien vairāk, tās vienkāršībā slēpās pats liktenīgākais.

Barons vairs neīgņojās par savu laimi, spēle viņu aizrāva un saistīja caurām naktīm, un, tā kā viņu nevilināja vinnests, bet pati spēle, tad gribot negribot vajadzēja ticēt īpašajai burvestībai, par kuru bija runājuši draugi un kuru viņš bija pilnam noliedzis.

Reiz naktī, kad bankas turētājs bija tieši beidzis partiju, barons paraudzījās augšup un ievēroja kādu vecāku vīru, kas, nostājies iepretī, nenovērsa no viņa savas skumji nopietnās acis. Un pēc tam ikreiz, kad barons spēles iaikā pacēla acis, tās sastapa svešā drūmo skatienu, kas viņā viesa nomācošu, baisu sajūtu. Tikai tad, kad spēle beidzās, svešais izgāja no zāles. Nākošajā naktī viņš atkal stāvēja baronam pretī un noņēmies cieši vērās viņā ar savām drūmajām, spokainajām acīm. Barons vēl valdījās, bet, kad trešajā naktī svešais atkal ieradās un drudžaini degošām acīm urbās baronā, viņš vairs nenocietās:

Godājamais, man jālūdz jūs pameklēt sev kādu citu vietu. Jūs traucējat mani spēlē.

Svešais, skumji smaidīdams, palocījās un, ne vārda nebildis, pameta spēju galdu un zāli.

Bet nākošajā naktī svešais jau atkal stāvēja iepretī baronam un nenolaida no viņa drūmi kvēlojošo, caururbjošo skatienu.

Baronu sagrāba vēl nevaldāmāks niknums kā iepriekšējā reizē:

Cienījamais, ja jums katrā ziņā uz mani jāblenž, tad, lūdzu, izvēlieties sev citu vietu un laiku, bet šobrīd labāk…

Un viņš norādīja ar roku uz durvīm, žests aizvietoja rupjo vārdu, kas baronam bija uz mēles.

Tāpat kā iepriekšējā naktī, ar to pašu skumjo smaidu viegli palocījies, svešais izgāja no zāles.

Satraukts no spēles, izdzertā vīna un sadursmes ar svešo, Zīgfrīds nespēja aizmigt. Jau ausa rīts, kad viņa acu priekšā visā augumā nostājās svešinieka tēls. Viņš redzēja izteiksmīgo, asi iezīmēto, bēdu sagrauzto seju, iekritušās, drūfnās acis, kas no viņa neatlaidās, cildenā uzvedība liecināja par labu audzināšanu, lai cik trūcīgs bija svešajam apģērbs … Un tad kā viņš ar sāpīgu rezignāciju noklausījās skarbajos vārdos un, pārvarējis sarūgtinājumu, izgāja no zāles!

Nē! — iesaucās Zīgfrīds. — Esmu viņam nodarījis pāri, smagi apvainojis! Vai tad tas ir manā dabā — nelietīgi kā tādam rupjam bezgodim iekaist dusmās un bez mazākā iemesla apvainot cilvēkus?

Barons beidzot secināja, ka svešais uz viņu tik cieši skatījies tāpēc, ka to nomākusi griezīgā kontrasta sajūta, ka brīdī, kad tas varbūt cīnās ar smagu trūkumu, viņš, barons, pārgalvīgā spēlē krauj citu pie citas kaudzītes zelta. Zīgfrīds apņēmās tūlīt pat otrā rītā sameklēt svešinieku un izlīdzināt savu vainu.

Sagadījās tā, ka tieši pirmais cilvēks, kuru barons sastapa alejā pastaigājamies, bija meklētais svešinieks.

Barons viņu uzrunāja, atvainojās par savu uzvedību pagājušajā naktī un beigās pēc visiem pieklājības likumiem lūdza piedošanu. Svešinieks atbildēja, ka viņam neesot ko piedot, jo aizrautīgā spēlē nogrimušu spēlētāju jāsaprotot, turklāt viņš pats esot izraisījis rupjo izturēšanos, jo ietiepīgi nekustējis no vieLas un tā aizkaitinājis baronu.

Barons nemaz neklausījās, ieminējās, ka dzīvē bieži gadoties īslaicīgas grūtības, kas izglītotu, smalkjūtīgu cilvēku jūtami nomācot, un lika skaidri noprast, ka labprāt ar vinnēto naudu izlīdzētu un pat vēl vairāk atdotu, ja vien ar to varētu svešajam pakalpot.

Jūs maldāties, godājamais kungs, — svešais tad iebilda, — jūs uzskatāt mani par trūcīgu, tāds es gluži neesmu, kaut arī vairāk nabags nekā bagāts, tomēr tik daudz, cik manam pieticīgajam dzīves veidam nepieciešams, man ir. Un jums pašam jāatzīst, ka gadījumā, ja būtu mani apvainojis, kā to domājat, un gribat apvainojumu nolīdzināt ar naudu, tad man kā goda vīram, ja es arī nebūtu muižnieku dzimtas, tas nav pieņemami.

Man liekas, — barons samulsa, — man liekas, es jūs saprotu un esmu gatavs sniegt jums gandarījumu, kādā veidā vien vēlaties.

Ak debess! — svešinieks izsaucās. — Cik nevienlīdzīga būtu šāda divkauja! Esmu pārliecināts, ka jūs, tāpat kā es, neuzskatāt divkauju par bērnišķīgu plosīšanos un nekādā gadījumā nedomājat, ka pāris asins pilienu — varbūt no ieskrambāta pirksta — var nomazgāt aptraipītu godu. Ir daudzi gadījumi, kad diviem cilvēkiem nav iespējams uz šīs zemes dzīvot abiem, kaut arī viens atrastos Kaukāzā un otrs pie Tibras, nav tāda attāluma, kas tos spētu izšķirt, kamēr vien domās apzinās ienīstā esību. Tādos gadījumos divkauja ir nepieciešama, tā izšķir, kuram no abiem jāatbrīvo uz šīs zemes vieta otram. Starp mums abiem, kā jau es teicu, divkauja būtu nevienlīdzīga, jo mana dzīvība nekādā gadījumā nav tik augstu vērtējama kā jūsējā. Ja kritī- siet jūs, tad aizies bojā milzum daudz visskaistāko cerību, kritīšu es — tad jūs būsiet izbeidzis nožēlojamu, rūgtu, mokošu atmiņu saplosītu dzīvi! Bet pats galvenais jau paliek — es nemaz neuzskatu sevi par apvainotu … Jūs likāt man iet — un es gāju! …

Pēdējos vārdus izrunājot, balsī jautās apslēpts aizvainojums. Pietiekami iemesla, lai barons vēlreiz atvainotos — viņš pats nezinot, kāpēc, bet svešinieka skatiens urbies viņa dvēseles pašās dzīlēs tik neatlaidīgi, ka beigās viņš neesot spējis paciest.

Būtu jel mans skatiens tiešām iekļuvis jūsu dvēselē un brīdinājis par jums draudošajām briesmām. Ar priecīgu prātu, ar jaunības bezrūpību jūs stāvat bezdibeņa malā, viegls grūdiens — un jūs neglābjami iegā- zīsieties tumsas atvarā… Vārdu sakot, jūs patlaban gribat kļūt par kaislīgu spēlmani un sevi pazudināt.

Barons apgalvoja, ka svešais maldoties. Viņš sīki pastāstīja, kādu apstākļu dēļ nonācis pie kāršu galda, un apliecināja, ka nekādas tieksmes uz spēlēšanu viņam neesot, vēloties vienīgi zaudēt pāris simtu luidoru un, kad tas notikšot, spēli atmetīšot. Taču līdz šim laime neesot no viņa atkāpusies.

Ak vai! — svešais iesaucās. — Tieši šī laime jau ir naidīgās varas visviltīgākās lamatas! Tieši šī jūsu laime spēlē, baron! Un kā jūs tikāt ievilkts spēlē un visa jūsu izturēšanās spēles laikā skaidri rāda, ka arvien vairāk un vairāk pieaug jūsu interese, viss, viss man dzīvi atgādina kāda nelaimīgā drausmīgo likteni, kurš daudzējādā ziņā ir jums līdzīgs, kurš sāka tāpat kā jūs. Tāpēc es nespēju novērst no jums acu, tāpēc tikko atturējos, lai nepateiktu jums ar vārdiem to, ko jums vajadzēja izlasīt manā skatienā. «Ai, paskaties, dēmoni jau stiepj savus līkos nagus, lai norautu tevi mirušo valstībā!» To man gribējās jums uzsaukt. Es vēlējos ar jums iepazīties, un vismaz tas man izdevās. Uzklausiet nelaimīgā cilvēka dzīves stāstu, par kuru ieminējos, varbūt tas jūs pārliecinās, ka tie nav murgi, ja redzu jūs ejam pretī savam postam un brīdinu.

Abi — svešais un barons — apsēdās uz kāda nomaļa sola, un svešais uzsāka savu stāstu:

Ar tām pašām izcilajām rakstura īpašībām, kādas piemīt jums, barona kungs, ševaljē Menārs iemantoja vīriešu apbrīnu un cieņu un kļuva par sieviešu mīluli. Vienīgi ar bagātību laime nebija viņu apveltījusi, kā tas ir ar jums. Viņš bija gandrīz vai trūcīgs, un tikai ļoti taupīgais dzīves veids ļāva ieņemt to stāvokli sabiedrībā, kāds viņam kā ievērojamas ģimenes pēcnācējam pienācās. Jau tāpēc vien, ka vismazāko zaudējumu viņš smagi izjustu un tas izjauktu visu viņa dzīves veidu, viņš nedrīkstēja piedalīties nekādās spēlēs, turklāt viņam arī nemaz netiecās prāts uz to, no spēles atsakoties, viņš nenesa nekādu upuri. Citādi, lai arī ko viņš uzsāktu, viss viņam tik lieliski padevās, ka ševaljē Me- nāra laime jau kļuva leģendāra.

Pretēji paradumam reiz vēlā vakarā viņš ļāva sevi pierunāt un aizgāja draugiem līdzi uz spēļu namu. Draugi drīz vien iegrima kāršu spēlē.

Ševaljē Menāra domas kavējās pavisam citur, viņš staigāja pa zāli turp un atpakaļ, reizēm pamezdams acis uz spēļu galdu, kur bankas turētājam no visām pusēm plūda zelta straumītes. Te kāds vecs pulkvedis pēkšņi ievēroja ševaljē un skaļi iesaucās:

Velns un elle! Tepat mūsu vidū ševaljē Menārs ar savu laimi, un mēs nespējam neko vinnēt, jo viņš nestājas ne vienā, ne otrā pusē, tas taču jāizbeidz, lai nāk tūlīt ar mani pret bankas turētāju!

Lai arī kā Menārs aizbildinājās ar savu neprasmi, savu pieredzes trūkumu, pulkvedis neatkāpās, Menāram vajadzēja apsēsties pie galda.

Tāpat kā jums, barona kungs, katra kārts viņa rokās bija īstā, un drīz vien viņš bija pulkvedim vinnējis krietnu naudas summu, pulkvedis nespēja vien nopriecāties par lielisko iedomu izmantot ševaljē Menāra izdaudzināto laimi.

Šī laime, kas visus neizsakāmi pārsteidza, ševaljē pašu neietekmēja ne mazākā mērā, gluži otrādi, pretīgums pret kāršu spēli vēl auga augumā, un nākošajā rītā, pēc nomodā pavadītas saspringtas nakts juzdamies garīgi un fiziski saguris, viņš stingri apņēmās vairs nekad, nekādos apstākļos uz spēļu namu neiet.

Tādu apņemšanos vēl pastiprināja vecā pulkveža uzvedība: lai arī kāda kārts viņam gadījās, tā atnesa vienīgi

neveiksmi, un šai neveiksmē pulkvedis savā apmātībā vainoja ševaljē. Pulkvedis neatlaidīgi pieprasīja, lai Menārs spēlē kopā ar viņu vai arī vismaz stāv viņam līdzās un ar savu klātbūtni atvaira ļaunos garus, kas viņam pagružot rokā nelāga kārtis. Ir zināms, ka nekur nevalda tik liela māņticība kā trumpmaņu vidū. Tikai pēc ļoti nopietnas sarunas, pēc paskaidrojuma, ka viņš drīzāk būtu ar mieru cīnīties divkaujā nekā palīdzēt kāršu spēlē, Menāram izdevās tikt no pulkveža vaļā, jo divkaujās tas piedalījās nelabprāt. Ševaljē Menārs vēl ilgi nespēja sev piedot, ka bija paklausījis vecajam nelgām.

Tikmēr valodas par brinum laimīgo spēli gāja no mutes mutē, tika vēl piedzejoti dažādi noslēpumaini apstākļi, pat tādi, ka ševaljē esot sakari ar tumsas gariem.

Vispārējā cieņa, kādu viņš bija mantojis, vēl daudzkārt pieauga, pēc tam kad, spītējot savai laimei, viņš kārtīm vairs nepieskārās, tā apliecinādams rakstura nelokāmo stingrību.

Bija pagājis apmēram gads, kad Menārs reiz nonāca ļoti nepatīkamos, spaidīgos apstākļos, jo nesaņēma kārtējo nelielo naudas summu, kas bija nepieciešama iztikai. Cits nekas neatlika — vajadzēja izstāstīt labākajam draugam, kurš nekavējoties izlīdzēja, bet pie reizes arī nosauca Menāru par vislielāko savādnieku, kāds jebkad redzēts.

— Liktenis, — viņš teica, — dod mums mājienu, kur meklējams un kā atrodams glābiņš, tikai mūsu vienaldzība vainojama, ka nesaprotam, nepievēršam uzmanību likteņa norādījumam. Augstākā vara, kas mūs vada, tev jau sen nepārprotami pačukstējusi ausī: gribi tikt pie naudas un mantas, tad ej un spēlē, citādi visu mūžu paliksi nabags, trūcīgs, atkarīgs no citiem.

Tikai tagad skaidri atausa atmiņā, cik brīnumaini spēļu namā viņam uzsmaidījusi laime, kopš šī brīža viņš sapnī vai nomoda redzēja kārtis, ausīs skanēja vienmuļais «vinnēts … zaudēts» … naudas šķindoņa!

«Viņam taisnība,» ševaljē sev sacīja, «viena tāda nakts kā toreiz, un esmu laukā no posta, atbrīvots no smagās nepieciešamības apgrūtināt draugus, mans pienākums paklausīt likteņa mājienam.»

Tas pats draugs, kas ieteica izmēģināt laimi spēlē, pavadīja Menāru uz spēju namu un, lai viņš varētu bezrūpīgi sākt, iedeva vēl divdesmit luidoru.

Ja tai naktī, kad ševaljē spēlēja par labu vecajam pulkvedim, viņam veicās, tad tagad veiksme divkāršojās. Bez apdoma, nevilcinoties viņš vilka kārtis, kuras lika galdā, taču nevis viņš, bet kādas augstākas varas neredzama roka, kas draugos ar nejaušību vai arī pati ir tas, ko apzīmējam ar vārdu «nejaušība», liekas, vadīja spēli. Kad spēle beidzās, viņš bija vinnējis tūkstoš luidoru.

Nākošajā rītā pamodies, Menārs jutās kā apmāts. Vinnētie zelta naudas gabali gulēja kaudzītēs līdzās uz galda. Pirmajā brīdī Menārs nodomāja, ka sapņo, viņš izberzēja acis, satvēra galdu, pievilka tuvāk. Bet, kad attapās, kas noticis, kad roka ieslīdēja naudas kaudzītēs, kad viņš ar labpatiku bija skaitījis un pārskaitījis zelta jnonētas, tad pirmo reizi visu iznīcinošā alkatības "vēsma kā indīgs tvans reibinot apslāpēja ilgi saudzēto prāta un jūtu skaidrības balsi …

Menārs tikko spēja sagaidīt vakaru, lai tiktu pie spēļu galda. Laime palika viņam uzticīga, un pēc dažām nedēļām, kad bija spēlējis gandrīz katru nakti, viņš jau bija ievērojama kapitāla īpašnieks.

Ir divējāda veida kāršu spēlmaņi. Dažam neatkarīgi no vinnesta spēle pati par sevi sagādā neaprakstāmu, satraucošu baudu. Neizprotamā pārsteiguma un nejaušības mijā skaidrāk atklājas patiesība, ka noteicošais vārds pieder augstākajai varai, un tieši tas vilina mūsu izslāpušo garu cilāt spārnus cerībā iespraukties tai tumsas apņemtajā valstībā, kur likteņa kaltuvē varētu ieskatīties šīs varas amata noslēpumos. Es pazinu kādu cilvēku, kas dienām un naktīm vienatnē gan turēja banku, gan spēlēja pats pret sevi, — manuprāt, tas bija īsts kāršu spēlmanis. Citus pievelk vienīgi vinnests, tie spēli uzskata tikai par līdzekli ātri tikt pie bagātības. Pie šādiem piederēja arī ševaljē Menārs, tā apstiprinādams uzskatu, ka spēles īstā, dziļākā izpratne pieejama tikai retiem — par spēlmani jāpiedzimst.

Tieši tāpēc līdzšinējais kāršu spēlmaņu loks drīz vien ševaljē Menāram kļuva par šauru. Ar iespēlēto kapitālu viņš atklāja pats savu banku, un arī šeit laime bija viņam tiktāl labvēlīga, ka īsā laikā Menāra banka izvērtās par visbagātāko visā Parīzē. Kā jau tas mēdz būt, bagātākajam, laimīgākajam bankas turētājam pieplūda arī lielākais vairums spēlētāju.

Mežonīgais, trakulīgais spēlmaņa dzīves veids drīz vien iznīcināja visas garīgās un fiziskās priekšrocības, kuru dēļ citkārt Menārs bija visu cienīts un mīlēts. Viņš nebija vairs senais uzticamais draugs, jautrais, atjautīgais sarunu biedrs, bruņnieciskais, galantais dāmu mīlulis. Zudusi jebkura interese par zinātni un mākslu, pagaisusi tiekšanās paplašināt savu redzes loku. Viņa atbaidoši bālajā sejā, drūmajās, zvērojošās acīs klaji atspoguļojās visu iznīcinošā kaislība, kas turēja viņu cieši sagūstītu savos valgos. Nevis spēles apmātība, nē, zemiska alkatība, ko pats sātans bija viņam iepotējis! Vārdu sakot, ševaljē Menārs bija vēl nepārspēts bankas turētājs!

Kādā naktī, kaut arī ševaljē nepaspēlēja diez cik ievērojamu summu, laime tomēr nebija tik labvēlīga kā parasti. Te pie galda pienāca kāds atbaidoša izskata, maza auguma, nabadzīgi ģērbies, izkaltis večuks, trīcošu roku paņēma kārti un uzlika uz tās zelta naudas gabalu. Vairāki spēles dalībnieki uzlūkoja viņu ļoti izbrīnījušies un izturējās ar neslēptu nicinājumu, taču vecais neiebilda ne vārda, ne arī likās to vispār manām.

Večuks zaudēja — zaudēja likmi pēc likmes, un, jo lielāks tika zaudējums, jo vairāk priecājās visi apkārtējie. Kad vecais, vienā laidā dubultodams likmes, reiz uzlika uz kārts piecsimt luidoru un tai pašā acumirklī zaudēja, kāds skaļi iesmējās:

— Vēlu laimes, senjor Vertuā, vēlu laimes, nezaudējiet tik drosmi, lieciet tādā pašā garā, tā vien liekas — nupat jums būs"varens ķēriens un jūs norausiet banku!

Vecais pameta uz smējēju naidpilnu skatienu un steigšus aizsteidzās — gan tikai tāpēc, lai pēc pusstundas atgrieztos ar pilnām kabatām zelta. Taču pēdējā reizē viņš vairs piedalīties nevarēja, jo atkal bija zaudējis visu, ko atnesis.

Lai arī cik zemu ševaljē Menārs bija kritis, taču pieklājības normas ievēroja un sekoja, lai tās netiktu pārkāptas pie spēļu galda, tāpēc viņš ar lielu nepatiku klausījās zobgalībās un nievās, ar .kādām tika apveltīts vecais vīrs. Pietiekami iemesla, lai pēc spēles beigām, kad večuks bija aizgājis, ševaljē Menārs uzaicinātu palikt zobgali, kā arī vēl dažus, kuru nicīgā izturēšanas bija sevišķi krasa bijusi, un izteiktu viņiem šai sakarība aizrādījumu.

— A! — viens no viņiem iesaucās. — Jūs, ševaljē Menār, nepazīstat veco Frančesko Vertuā, citādi neliktos zinis par mūsu izturēšanos, gluži otrādi, to vēl atbalstītu. Jums jāzina, ka šis pats Vertuā — dzimis nea- politānietis, bet kopš piecpadsmit gadiem dzīvo Parīzē — ir pats zemiskākais, pretīgākais, nelietīgākais skopulis un augļotājs, kāds vien pasaulē redzēts. Viņam nav nekā cilvēciska, ja viņa paša brālis nāves mokās locītos pie viņa kājām un lūgtin lūgtu palīdzību, viņš nedotu ne luidora, kaut ar to varētu brāli glābt. Vertuā sātaniskās spekulācijas iegrūdušas postā gan atsevišķus cilvēkus, gan veselas ģimenes, to lāsti un vaimanas smagi gulstas uz viņa galvas. Visi, kas viņu pazīst, dziļi ienīst, katrs vēlas, lai beidzot viņu trāpītu atriebība par visu nodarīto Jaunumu un izbeigtu viņa noziedzīgo dzīvi. Spēlējis viņš nav nekad, vismaz, kamēr dzīvo Parīzē, ne, tāpēc jums nav ko brīnīties par mūsu neizsakāmo pārsteigumu, ieraugot veco skopuli pie spēļu galda. Un tāpēc arī saprotams mūsu prieks par viņa zaudējumu, būtu traki, pavisam traki, ja tādam badīk- lam būtu veicies. Skaidrāks par skaidru, ka jūsu bankas bagātība, ševaljē, apžilbinājusi veco mantrausi. Viņam bija prātā noplicināt jūs, bet nu pats smagi iekrita. Taču nekādi nespēju saprast, kā Vertuā pretēji savai badakāša dabai varēja izšķirties par tik augstu spēli. Lai vai kā, vairs jau nu viņš nenāks, esam tikuši no viņa vaļā!

Taču paredzējums nepiepildījās, jau nākošajā vakarā Vertuā bija klāt, spēlēja un paspēlēja vairāk nekā iepriekš. Turklāt Vertuā nezaudēja mieru, nē, viņš brīžiem ironiski smaidīja, kā iepriekš apzinādamies, cik drīz viss izvērtīsies gluži citādi. Kā lavīna ar katru nākošo nakti ātrāk un ātrāk nāca Vertuā paspēle, beigās zinātāji bija aprēķinājuši, ka viņš samaksājis bankā ap trīsdesmittūkstoš luidoru. Reiz, kad spēle jau sen bija sākusies, viņš atnāca bāls kā nāve, nostājās pa gabalu no spēles galda un nenolaida trauksmainās acis no kārtīm, ko ševaljē Menārs patlaban taisījās dalīt. Beidzot, kad Menārs bija kārtis sajaucis, licis pārcelt un patlaban grasījās dalīt, vecais tik spiedzoši iesaucās: «Pagaidiet!» — ka visi iztrūkušies paskatījās atpakaļ. Tad Vertuā izspraucies piegāja cieši klāt pie ševaljē Menāra un čukstus teica:

Ševaljē! Mana māja Sankt-Onorē ielā novērtēta kopā ar visu iekārtu, sidrabu, zeltu un dārglietām par astoņdesmittūkstoš frankiem — vai spēlēsiet uz šo likmi?

Labi, — Menārs vienaldzīgi, nepaceldams ne acu uz veco, sacīja un sāka dalīt.

Dāma, — Vertuā teica, atklājot kārtis, un nākamajā gājienā dāma bija zaudējusi! Vecais atsprāga atpakaļ un kā sastingusi statuja nekustīgi atslējās pret sienu. Neviens nelikās par viņu zinis.

Spēle bija beigusies, ļaudis izklīda, ševaljē Menārs kopā ar saviem krupjē savāca vinnēto naudu lādītē, te gluži kā rēgs pie Menāra grīļodamies piestreipuļoja vecais Vertuā un sacīja neskanīgā, dobjā balsī:

Vienu vārdu, ševaljē, vienu vienīgu!

Kas ir? — ševaljē Menārs, izvilkdams atslēgu no lādītes, nicinoši nomērīja veco no galvas līdz kājām.

Esmu visu savu īpašumu zaudējis jūsu bankā, ševaljē, nekas, gluži nekas nav man palicis pāri, nezinu, kur rīt nolikšu galvu, kur remdēšu izsalkumu. Es ceru uz jums, ševaljē. Aizdodiet desmito daļu no tās summas, ko esat no manis vinnējis, lai varētu no jauna sākt veikalu un izkulties no nelaimes.

Vai jums prāts! — atbildēja Menārs. — Vai jums prāts, senjor Vertuā, vai tad jūs nezināt, ka bankas turētājs nekad nedrīkst aizdot naudu no sava vinnesta? Tas būtu pretrunā ar senieviestiem paradumiem, no kuriem es neatkāpjos.

Jums taisnība, — Vertuā nerimās, — jums taisnība, ševaljē, mana prasība bija neprātīga — pārspīlēta! Kur nu desmito daļu — aizdodiet man divdesmito daļu!

Es taču jums sacīju, — Menārs īgni atkārtoja, — es no vinnētā neaizdodu nekā!

Pareizi, — Vertuā seja metās arvien bālāka, acu skatiens nekustīgāks un stingāks, — jums taisnība, jūs nedrīkstat nekā aizdot — es ari to nedarīju! Bet atmetiet kādu artavu nabagam, atmetiet no tās bagātības, ko jums šodien iesvieda klēpī akla laime, simt luidoru.

Nē, patiesi, — ševaljē Menārs tikko valdījās, — jūs gan protat ļaudis mocīt, senjor Vertuā! Es jums saku un atkārtoju — ne simt, ne piecdesmit… ne divdesmit… ne vienu vienīgu luidoru jūs nesaņemsiet no manis. Man vajadzētu būt prātu zaudējušam, ja es jums sniegtu kaut niecīgu atbalstu, lai jūs varētu atsākt savu apkaunojošo amatu. Liktenis jūs kā indīgu tārpu ieminis putekļos, un gatavā nelietība būtu jums palīdzēt atkal piecelties. Ejiet pazušanā, kā esat to pelnījis!

Paslēpis seju plaukstās, Vertuā, dobji ievaidēdamies, sabruka. Ševaljē Menārs lika kalpotājam aiznest lādīti uz karieti un tad skaļi uzsauca:

Kad jūs nodosiet man savu māju, savu īpašumu, senjor Vertuā?

vertuā uzslējās kājās un sacīja apņēmīgā balsī:

Tūlīt pat, šai acumirklī! Ševaljē, sekojiet man!

Labi, — atbildēja Menārs, — jūs varat braukt reizē ar mani, un rīt no rīta lai māja būtu atbrīvota!

Visu ceļa gabalu ne Vertuā, ne ševaljē nerunāja ne vārda. Sankt-Onorē ielā Vertuā parāva pie savas mājas zvana auklu. Durvis atvēra nobažījusies vecenīte un, ieraudzījusi Vertuā, sāka bērt:

Svētā dievmāte, beidzot tas esat jūs, senjor Vertuā! Anžela jūsu dēļ uztraukusies līdz nāvei!

Klusē! — uzsauca Vertuā. — Lai dievs dod, ka Anžela nebūtu dzirdējusi nelaimīgo zvanu! Viņai nav jāzina, ka esmu pārnācis. — Viņš izņēma apstulbušajai večiņai no rokām svečturi ar degošajām svecēm un apgaismoja Menāram ceļu uz istabu.

Esmu uz visu sagatavojies, — teica Vertuā. — Jūs ienīstat, jūs nicināt mani, ševaljē! Sev un citiem par prieku grūžat mani postā, bet jūs nepazīstat mani. Jums jāzina, ka es kādreiz biju tāds pats kāršu spēlmanis kā jūs, untumainā laime man bija tikpat labvēlīga kā jums, esmu apceļojis pusi Eiropas, uzkavējies visur, kur notika lielā spēle, mani vilināja cerība uz lielo vinnestu, jums jāzina, ka zelts manā bankā krātin krājās, tāpat kā jūsējā. Man bija skaista, uzticama sieva, par kuru es nelikos zinis un kura visā spožajā bagātībā jutās nelaimīga un pamesta. Reiz Dženovā, kad es turēju banku, gadījās, ka jauns romietis paspēlēja man visu savu bagāto mantojumu. Tāpat kā es šodien lūdzu jūs, viņš lūdza mani aizdot naudu, lai vismaz varētu atgriezties Romā. Es, ņirdzīgi smiedamies, viņam atteicu, un viņš izmisuma neprātīgās dusmās iegrūda man krūtīs sti- letu, ko pastāvīgi turēja sev klāt. Tikai ar grūtībām ārstiem izdevās mani glābt, taču slimība bija ilgstoša un sāpīga. Mani kopa sieva, mierināja un uzmundrināja, kad es vairs nespēju paciest mokas; reizē ar atveseļošanos mani pamazām pārņēma nekad nepazīts pārdzīvojums un arvien vairāk un vairāk pieauga spēkā. Kāršu spēlmanim nemanot atmirst visas cilvēcīgās izjūtas — tā es līdz šim nebiju nojautis, kas ir mīlestība, kas ir sievietes paļāvība un uzticība. Dziļi sirdī man smeldza vainas apziņa, ka biju viņu upurējis noziedzīgam pasākumam. Kā nežēlīgi atriebības gari mani vajāja visi, kuru dzīves laimi, mūžu biju ar nekrietnu vienaldzību saminis, es dzirdēju viņu apslāpētās, piesmakušās aizkapa balsis, tās vainoja mani visās nelaimēs, visos noziegumos, kuru sēklu es biju izsējis! Vienīgi sieva spēja apvaldīt sāpju un šausmu jūru, kas grasījās mani aprīt! Es zvērēju nekad vairs nepieskar- ties kārtīm. Vairījos no cilvēkiem, pārcirtu saites, kas mani tiecās saturēt, atvairīju krupjē vilinājumus, kas negribēja laist mani un manu laimi prom. Maza savrupmāja Romas apkārtnē bija mans patvērums, kur pēc izveseļošanās mēs paglābāmies kopā ar sievu. Ak vai! Vienu pašu gadu man bija lemts miers, laime, dzīvesprieks, kādu līdz šim nebiju pazinis! Mums piedzima meita, un pēc dažām nedēļām sieva nomira.

Es biju izmisis, es apsūdzēju debesis, nolādēju pats sevi, savu sasodīto dzīvi, par kuru man atriebās mūžīgā vara, atņemdama sievu, kas mani bija izglābusi no pazušanas, vienīgā, kas bija man sniegusi mierinājumu un cerību. Ka noziedznieks, ko biedē vientulības šausmas, es bēgtin bēgu prom uz šejieni, uz Parīzi. Anžela uzauga un uzziedēja tik līdzīga savai mātei, ar visu sirdi pieķēros viņai, Anželas dēļ apņēmos savu kapitālu ne vien saglabāt, bet arī palielināt. Tiesa, es aizdevu naudu pret augstiem procentiem, bet neģēlīgs ir apmelojums, ka es esot augļotājs krāpnieks. Un kas ir šie apsūdzētāji? Vieglprātīgi dzīves baudītāji, kas nedod

man miera ne dienu, ne nakti, lai aizdodu naudu, ko viņi izsēj vējā, un, kad es to atprasu, dusmās ārdās un trako, bet nauda nepieder man, tā pieder meitai, esmu tikai viņas īpašuma pārvaldītājs, tāpēc arī stingri prasu parādu atdot.

Nesen aizdevu kādam jaunam cilvēkam ievērojamu summu, tā paglābdams viņu no kauna un bojā ejas. Zinādams, ka viņam nekā nav, es ne ar vārdu nepieminēju parādu, kamēr viņš saņēma lielu mantojumu. Tad es atgādināju parādu. Ticat vai ne, ševaljē, bet nelietīgais vējgrābslis, kam biju izglābis godu un dzīvību, parādu noliedza un, kad tiesas ceļā viņam vajadzēja parādu samaksāt, nosauca mani par zemisku augļotāju. Es varētu pastāstīt daudzus līdzīgus gadījumus, kas nocietinājuši manu sirdi, ja iznāk sadurties ar vieglprātību, ar ļaunumu. Tas vēl nav viss, es varētu jums pastāstīt, kā esmu dažu labu asaru noslaucījis, kā ne viena vien %>ateicības lūgšana raidīta uz debesīm, slavējot mani un manu Anželu, bet jūs to uzskatīsiet par tukšu lielību, turklāt tam jūsu acīs nav nekādas nozīmes, jo esat spēlmanis! Biju pārliecināts, ka debesis man piedevušas, — tie izrādījās maldi! Sātanam bija ļauts mani apmāt un vēl drausmīgākā veidā nekā jebkad. Man stāstīja par jūsu laimi, ševaljē! Katru dienu dzirdēju par gadījumiem, kad cilvēki, spēlējot ar jums, nonākuši līdz ubagu tarbai; tad mani sāka vajāt doma, ka man lemts likt savu spēlmaņa laimi, kas mani nekad nav pametusi, pret jūsējo, ka manā varā ir darīt galu jūsu aplamībām, un šī doma, sava veida neprāts, nedeva vairs miera. Tā es ierados pie jums, tā es netiku vairs vaļā no savas apmātības, līdz viss mans… manas Anželas īpašums pārgāja jūsu rokās!… Nu ir visam beigas!… Ceru, jūs atļausiet manai meitai paņemt līdzi viņas tērpus?

— Gar jūsu meitas garderobi man nav daļas, — attrauca ševaljē. — Ņemiet arī gultas un nepieciešamo iedzīvi. Ko es ar tiem krāmiem iesākšu? Bet skatieties, lai nekas neaiziet jums līdzi no tā, kam ir kāda vērtība.

Vecais Vertuā brīdi kā sastindzis nenovērsa skatienu no ševaljē, bet tad viņam no acīm sāka plūst asaras, sāpju un izmisuma plosīts, iznīcināts un pazemots viņš

noslīga pie ševaljē Menāra kājām un, izstiepis pret viņu rokas, sauca:

Ševaljē, ja jūsu krūtīs ir vēl kaut drusku cilvēcisku jūtu — apžēlojieties… apžēlojieties! Ne jau mani, manu meitu, manu Anželu, nevainīgo eņģeli, jūs grūžat postā!… Esiet pret viņu žēlsirdīgs, aizdodiet viņai, viņai, manai Anželai, divdesmito daļu viņas īpašuma, ko esat nolaupījis! Ak, es zinu, jūs uzklausīsiet manu lūgumu … Ak, Anžela, mana meita!

Vecais vīrs elsoja, vaimanāja un sirdi plosošā balsī sauca sava bērna vārdu.

Mani sāk garlaikot šī banālā teātra izrāde, — ševaljē vienaldzīgi un īgni atcirta, bet tai pašā brīdī durvis atsprāga vaļā un istabā ieskrēja meitene baltā nakts ģērbā, atrisušiem matiem, bāla kā nāve un metās pie vecā Vertuā, piecēla viņu kājās, apskāva un iesaucās:

Tēt, ai, tēt, es visu dzirdēju, es zinu visu… vai tad viss zaudēts? Viss?… Vai tad jums nav vairs jūsu Anželas? Kam mums nauda, kam manta, vai tad Anžela negādās par jums, nekops jūs? … Tēvs, nepazemojieties vairs ilgāk šī nicināmā necilvēka priekšā. Nevis mēs, viņš ir nožēlojams un nabags savā nožēlojamā bagātībā, jo pamests viens baismīgajā, bezcerīgajā vientulībā, uz visas plašās pasaules nav nevienas mīlošas sirds, kas pieglaustos pie viņa krūtīm, kas iepukstētos par viņu, kad izmisumā par dzīvi, izmisumā pašam par sevi nebūs glābiņa! Nāciet, tēt, iesim abi prom no mājām, nāciet, steigsimies, lai briesmīgais cietsirdis netīksmi- nās par jūsu bēdām!

Vertuā pusnemaņā atslīga krēslā, Anžela nokrita ceļos pie tēva, satvēra viņa rokas, skūpstīja, glāstīja, bērnišķīgā aizrautībā uzskaitīja visas savas dotības, visas zināšanas, kas viņai palīdzēšot bez bažām tēvu uzturēt, asarām plūstot, lūgšus lūdza nebēdāt, jo tagad, kad adīšot, šūšot, dziedāšot, spēlēšot ģitāru nevis prieka pēc, bet tēvam, dzīve iegūšot īsto vērtību.

Kurš sirdī nocietinājies grēcinieks spētu palikt vienaldzīgs, raugoties debesu skaistuma apstarotajā An- želā, dzirdot, kā viņa glāsmainā, piemīlīgā balsī mierināja veco tēvu, kā no pašiem sirds dziļumiem strāvoja īstas mīlestības siltums un bērna vaļsirdīgā skaidrība.

Ševaljē Menāram gāja vēl smagāk. Viņā pamodās svelošas mokas un sirdsapziņas pārmetumi. Anžela parādījās viņam kā dieva sūtīts eņģelis soģis, kura žilbinošajā gaismā izklīda noziedzīgās apmātības miglas auti, un viņš ar šausmām ieraudzīja pretīgā kailumā savu nožēlojamo «es».

Un šajās elles liesmās, kas plosījās ševaljē Menāra krūtīs, atraisījās kāds dievišķīgi skaidrs stars, tā stīgo- jums bija īsta lieglaime, debesu svētlaime, bet stara gaišajā mirdzumā neizsakāmās mokas vairs nebija pacie- šamas!

Ševaljē vēl nekad nebija mīlējis. Mirklī, kad viņš ieraudzīja Anželu, viņu sagrāba savā varā mīlestības neprāts un reizē ar to plosošas sāpes par labi zināmo bezcerības tumsu. Jo uz ko gan varētu cerēt cilvēks, kas skaidrajam debesu bērnam, cildenajai Anželai parādījies tādā gaismā kā ševaljē Menārs… • Menārs grasījās runāt, taču nespēja, mēle neklausīja. Beidzot saņēmies viņš drebošā balsī stomīdamies uzsāka:

Senjor Vertuā … uzklausiet mani! Jūs neesat nekā man zaudējis… gluži nekā, tur stāv lādīte… tā ir jūsu… nē! Man jāmaksā jums vēl vairāk — esmu jūsu parādnieks … ņemiet — ņemiet!

Ai, mana meita! — iesaucās Vertuā, bet Anžela piecēlās, piegāja pie Menāra, apžilbināja viņu ar lepni uzmestu skatienu un sacīja nopietni un apvaldīti:

Jums jāzina, ševaljē, ka ir kaut kas vairāk par naudu un mantu, jūtas, kas jums ir svešas, bet mums piešķir debesu mierinājumu, liek jūsu dāvanu, jūsu žēlastību ar nicinājumu atraidīt! Paturiet savu naudu, uz kuru gulstas lāsts, lāsts, kas no jums — cietsirdīgā, nežēlīgā spēlmaņa neatkāpsies!

Jā! — ševaljē Menārs, nevaldīdams pār sevi, iekliedzās ne savā balsī, viņa acis zvēroja. — Jā, lai esmu nolādēts — nolādēts lai esmu, nogrūsts visdziļākajā elles tumsā, ja kādreiz šī roka vēl pieskarsies kārtīm! Un, ja jūs tad mani atstumjat, Anžela, tad jūs būsiet tā, kas man piespriedīs neglābjamu bojā eju, — ak, jūs nezināt… jūs nesaprotat mani… es jums liekos prātu zaudējis… bet jūs jutīsiet, sapratīsiet visu, kad es gulēšu pie jūsu kājām ar sadragātu galvu, Anžela! Dzīvība vai nāve! Ardievu!

Un ševaljē Menārs izmisumā metās prom. Vertuā saprata viņu pilnīgi, redzēja, kas ar viņu notiek, un mēģināja labajai Anželai izskaidrot, ka varētu rasties zināmi apstākļi, kas padarītu nepieciešamu Menāra dāvanu pieņemt. Anžela šausminājās, nespēja tēvu saprast. Viņa nevarēja iedomāties, ka pret Menāru varētu izturēties citādi kā vien ar dziļāko nicinājumu. Liktenis, kas bieži cilvēkam, pašam neapzinoties, raisās sirds dziļākajās dzīlēs, lēma to, kas nebija ne domāts, ne jausts.

Ševaljē Menāram šķita, ka viņš pēkšņi pamodies no drausmīga sapņa, viņš ieraudzīja tagad sevi pašā bezdibeņa malā un veltīgi stiepa rokas pretī žilbinošajam gaismas tēlam, kas viņam atklājās, nevis lai glābtu — nē! — tikai lai brīdinātu no pazudināšanas.

Par pārsteigumu visai Parīzei, ševaljē Menāra banka pazuda no spēļu nama, viņu pašu vairs neredzēja, un tāpēc sāka klīst visneiedomājamākās baumas, cita par citu melīgāka. Menārs vairījās no katras sabiedrības, viņa mīlestība izvērtās sāpīgā smeldzē, neglābjamās skumjās. Un tad gadījās, ka pēkšņi vienā no pamestajām, drūmajām Malmezona dārza alejām viņš satika veco Vertuā un viņa meitu.

Anžela, kas domāja, ka nespēs Menāru uzlūkot bez pretīguma un nicinājuma, ieraudzījusi viņu bālu, sa- mulsušu, ievērojusi, ka aiz bijības viņš neuzdrīkstas ne acu pacelt, juta neizprotamu saviļņojumu. Viņa labi zināja, ka Menārs kopš liktenīgās nakts pilnīgi atteicies no kāršu spēles, uzsācis jaunu dzīvi. Viņa, vienīgi viņa bija visu to panākusi, bija paglābusi ševaljē no bojā ejas — kas vēl vairāk spēj glaimot sievietes godkārei?

Tāpēc arī, pēc tam kad Vertuā bija sasveicinājies ar Menāru, Anžela apjautājās ar maigu līdzjūtību:

Kas jums kait, ševaljē Menār, jūs izskatāties slims, satraukts? Jums vajadzētu aprunāties ar ārstu.

Nav grūti iedomāties, ka Anželas vārdi iedarbojās uz Menāru. kā dzīvinošs cerību balzams. To pašu brīdi notika pārvērtība. Viņš pacēla galvu, un pēkšņi atgriezās senā prasme teikt vārdus, kas plūda no sirds un pavēra visu sirdis. Vertuā atgādināja, lai pārņem savā īpašumā vinnēto māju.

Jā! — Menārs jūsmīgi iesaucās. — Jā, senjor

Vertuā, protams! Rīt es aiziešu, bet ar jūsu atļauju noteikumus apspriedīsim rūpīgi, lai tas arī prasītu mēnešiem ilgu laiku.

— Lai notiek, ševaljē, — Vertuā smaidīja, — man liekas, ar laiku radīsies daudz pārrunājama, kas patlaban nevar ne prātā ienākt.

Citādi nemaz nevarēja būt — Menārs, saņēmis mierinājumu, atkal atguva savam raksturam atbilstošo valdzinājumu, kas apbūra visus, iekams viņu bija aizrāvusi neprātīgā, postošā spēles kaislība. Arvien biežāki un biežāki kļuva viņa apciemojumi pie vecā senjora Vertuā, Anžela arvien labvēlīgāka pret nelaimīgo, kam bijusi glābējs eņģelis, līdz guva pārliecību, ka iemīlējusi viņu no visas sirds, un apsolīja savu roku par lielu prieku vecajam tēvam, kurš tikai tagad varēja uzskatīt par galīgi nolīdzinātu zaudējumu pie kāršu galda.

Anžela, ševaljē Menāra laimīgā līgava, kādu dienu

dēja pie loga, iegrimusi mīlestības un svētlaimes pilnās pārdomās. Te jautra pūtēju orķestra pavadībā garām aizsoļoja jēgeru pulks — droši vien ceļā uz Spāniju. Anžela ar dziļu līdzjūtību noraudzījās uz nāvei nolemtajiem karavīriem, kas devās briesmīgajā karā; pēkšņi viņas acis sastapās ar jauna jātnieka acīm, kurš, spēji pagriezis zirgu sānis, vērās augšup uz Anželu, — to pašu bridi viņa bez samaņas atslīga krēslā.

Ai, jātnieks, kas devās pretī nežēlīgajai nāvei, bija jaunais Divernē, kaimiņa dēls, ar kuru viņa bija kopā uzaugusi un kurš gandrīz ik dienas bija nācis viņu mājās, bet pazuda, pēc tam kad viņus sāka apciemot ševaljē Menārs.

Jauneklis raidīja augšup pārmetumu pilnu skatienu — kaut arī tanī jautās tuvējās nāves elpa, Anžela tikai tagad atskārta, cik ļoti viņš to mīl, ne vien viņš, nē, arī Anžela viņu mīl, to pati neapzinādamās, ševaljē Menāra neatvairāmā valdzinājuma apmāta, apžilbināta. Tikai tagad viņa saprata jaunekļa smagās nopūtas, kluso, pašaizliedzīgo pielūgsmi, tikai ■•tagad viņa saprata savu pašas apmulsušo sirdi, zināja, kāpēc, Divernē atnākot, dzirdot viņa balsi, bijis nemiers, bijis satraukums…

«Par vēlu — viņš ir man zudis!» kāds čukstēja

Anželai. Viņai pietika drosmes nomākt rūgtās bezcerības jūtas, kas plosīdamās nodarīja gaužas sāpes.

Ševaljē Menāra asajam novērotāja skatienam nepa- slīdēja garām Anželas pārdzīvojums, viņš tomēr smalkjūtīgi atturējās atklāt noslēpumu, ja jau Anžela neuzskatīja par nepieciešamu to darīt pati, tikai, lai novērstu jebkuras briesmas, centās pasteidzināt kāzu dienu, to sarīkodams ar dziļu izpratni un taktu pret līgavas noskaņojumu un jūtām, un Anžela lieku reizi pārliecinājās par sava dzīves biedra cildeno raksturu.

Menārs izturējās pret Anželu ar neliekuļotu cieņu, uzmanību, nolasīdams no acīm katru, arī vismazāko vēlēšanos, darīdams visu skaidras mīlestības vārdā, tāpēc Anželas sirdī atmiņas par Divernē pamazām izdzisa. Pirmais tumsas mākonis, kas uzmeta ēnu gaišajai dzīvei, bija Vertuā slimība un nāve.

Kopš tās nakts, kad Vertuā Menāra bankā bija zaudējis visu savu īpašumu, viņš kārtīm vairs nepieskārās, taču pēdējos dzīves mirkļos, liekas, spēles kaislība sagrāba viņu no jauna savā varā. Kamēr garīdznieks, atnācis sniegt aizgājējam baznīcas mierinājumu, runāja par dvēseles glābšanu, viņš gulēja aizvērtām acīm, murmināja sakostiem zobiem: «Zaudēts — vinnēts,» — kustināja nāves agonijā trīsošos pirkstus, kā pārceldams kārtis vai vilkdams kārti. Veltīgi Anžela un Menārs noliecās pār viņu, sauca un maigi mierināja, liekas, viņš abus vairs nepazina, nekā neapjauta. Neskanīgi izdvesis: «Zaudēts!» — viņš šķīrās no šīs pasaules.

Lai arī cik dziļas bija Anželas bēdas, viņa nespēja atbrīvoties no šausmām par tēva briesmīgo nāvi. Atkal dzīvi acu priekšā atausa tā drausmīgā ņakts, kad viņa pirmoreiz ieraudzīja Menāru, redzēja cietsirdīgu, nelietīgu trumpmani, un sirdī iezagās bailes, ka Menārs varētu nomest eņģeļa čaulu un, pieņēmis agrāko sātana izskatu, viņu zaimodams, atsākt veco dzīves veidu.

Tiešām Anželas baismīgajai nojautai bija lemts piepildīties.

Lai arī cik atbaidošus Menārs bija redzējis Fran- česko Vertuā pēdējos brīžus, kad tas, atraidīdams baznīcas mierinājumu, pēdējā elpas vilcienā nespēja atbrīvoties no domām par senāko — grēcīgo dzīvi, lai arī cik satriecoši bija to noskatīties, tomēr neizprotamā kārtā tas dzīvāk nekā jebkad atsauca atmiņā kāršu spēli, un katru nakti viņš sapņos sēdēja pie kāršu galda, turēja banku un krāja kaudzītēs jaunas bagātības.

Atcerēdamās Menāru, kāds viņš bija pirmajā tikšanās reizē, Anžela noslēdzās sevī, nespēja vairs kā citkārt atklāties mīļā uzticībā un paļāvībā, un tāpat Menāra sirdī iezagās aizdomas pret Anželu, viņas noslēgtībā Menārs vainoja noslēpumu, kas bija reiz satraucis Anželas mieru un palicis viņam neizdibināts. Aizdomas izraisīja nepatiku un īgnumu, kas izpaudās apvainojošos aizrādījumos. Savdabīgā psihiskā mijiedarbībā Anželas apziņā atausa atmiņas par nelaimīgo Divernē un reizē ar to arī smeldzošas skumjas par izpostītu mīlu, kas, uzdīgusi jaunajās sirdīs, nebija paguvusi izplaukt krāšņā ziedā. Arvien lielāka plaisa pletās starp abiem laulātajiem, līdz Menāram visa viņa dzīve sāka likties garlaicīga, pliekana, un viņš ar sirdi un dvēseli tiecās prom pasaulē.

Pie debesīm atkal iezalgojās ševaljē Menāra nelaimīgā zvaigzne. To, kas bija sācies ar nepatiku un īgnumu, pabeidza kāds nelietis, agrāk Menāra bankas krupjē; viņš ar viltīgām runām panāca, ka Menārs sāka uzskatīt savu uzvedību par bērnišķīgu un smieklīgu. Menārs nespēja vairs saprast, kā sievietes dēļ pametis pasauli, kas vienīgā ir kaut ko vērts.

Nepagāja necik ilgs laiks — un ševaljē Menāra slavenā banka atdzima vēl lielākā spožumā nekā senāk. Laime nebija viņu pametusi, upuri krita cits pēc cita, un bagātība krājās. Bet Anželas laime — kā īss, skaists sapnis — bija sadragāta drausmīgā veidā. Menārs izturējās pret sievu vienaldzīgi, pat nicinoši! Bieži viņa nedēļām, pat mēnešiem ilgi neredzēja vīru, vecs mājas pārvaldnieks pārzināja saimniecību, kalpotāji mainījās pēc Menara garastāvokļa, Anžela pati savā mājā jutās sveša un pamesta. Bieži, kad bezmiega naktīs viņa dzirdēja piebraucam pie mājas Menāra karieti, dzirdēja uznesām smago naudas lādīti, izmetam pa aprautam, skarbam vārdam un tad ar troksni aizcērtamies viņā galā istabas durvis, Anželai sāka plūst rūgtas asaras un sirdi plosošās sāpēs viņa nemitējās daudzināt Divernē vārdu, lūgšus lūdza, lai augstākā vara izbeidz nožēlojamo, bēdu saplosīto dzīvi.

Kādam augstdzimušam jauneklim gadījās ševaljē Menāra bankā pazaudēt visu savu bagātību; turpat spēju namā, istabā, kur atradās ševaljē Menāra banka, viņš ietrieca sev galvā lodi, asinis un smadzenes aptašķīja spēlmaņus, un tie šausmās pajuka uz visām pusēm. Vienīgi ševaljē Menārs palika aukstasinīgi savā vietā un jautāja, kad visi grasījās izklīst, vai tad tā esot pieņemts — kāda āksta dēļ, kuram neesot izpratnes, kā jāuzvedas; pamest spēli bez laika?

Sis atgadījums radīja satraukumu. Pat visrūdītākie, viltīgākie spēlmaņi bija sašutuši par Menāra nedzirdēto izturēšanos. Visi no viņa novērsās. Policija aizliedza Menāram turēt banku. Turklāt viņu apvainoja nepareizā spēlē, viņa nedzirdētā laime liecināja sūdzībai par labu. Viņš nevarēja sevi attaisnot, uzliktais naudas sods paņēma ievērojamu tiesu bagātības. Apkaunots, nonicināts Menārs atgriezās sievas apkampienos, ar kuru bija tik cietsirdīgi apgājies un kura labprāt pieņēma nožēlas pilno grēcinieku, jo atmiņās par tēvu, kurš arī beigās pameta juceklīgo trumpmaņa dzīvi, atausa mazs cerību stars, ka tagad, kad vīrs jau kļuvis vecāks, viņš varbūt tiešām paliks pie savas apņemšanās.

Ševaljē Menārs pameta Parīzi un kopā ar sievu devās uz Dženovu, Anželas dzimteni.

Te sākumā Menārs dzīvoja gaužām atturīgi. Tomēr veltīgas bija pūlēs atjaunot seno rāmo ģimenes mājīgumu, ko bija satriecis viņa ļaunais dēmons. Necik ilgi — un viņu sāka tramdīt iekšējs nemiers, pamodās īgnums, kas dzina prom, laukā no mājas. Ļaunā slava bija sekojusi no Parīzes šurp uz Dženovu, un, kaut arī viņu neatvairāmi vilka spēļu namā turēt banku, viņš to neuzdrīkstējās darīt.

Tai laikā pati bagātākā banka atradās kāda franču pulkveža rokas, daudzo ievainojumu dēļ viņš bija no karadienesta atteicies. īsti mežonīgu naidu un melnu skaudību sirdī Menārs piegāja pie spēļu galda, pārliecināts, ka viņa parastā laime palīdzēs sāncensi satriekt pīšļos. Pulkvedis pienācēju apsveica ar jautru joku, kas nemaz neatbilda viņa raksturam, — ka nu tikai spēle būšot ko vērta, jo ieradies ševaljē Menārs ar savu slaveno veiksmi, nu tik sākšoties pamatīga cīņa — vienīgais, kas padarot spēli saistošu.

Tā arī bija, pirmajās likmēs Menāram krita tikai vajadzīgās kārtis. Bet, kad viņš, paļaudamies uz savu neapšaubāmo veiksmi, uzsauca: «Va banque!» — ar vienu pašu rāvienu zaudēja krietnu summu.

Pulkvedis, citkārt — vinnēts vai zaudēts — nesatricināmi mierīgs, sagrāba naudu ar neslēptu prieku. Kopš šī brīža laime pilnīgi un galīgi pameta ševaljē Menāru.

Viņš spēlēja katru nakti, zaudēja katru nakti, kamēr bija paspēlējis visu, izņemot pāris tūkstošu dukātu vērtspapīros.

Todien Menārs visu dienu skraidīja, iemainīdams vērtspapīrus skaidrā naudā, mājās viņš iegriezās tikai vēlā vakarā. Naktij iestājoties, viņš grasījās ar pēdējo •bita naudu kabatā iet, te Anžela, kas atskārta visu, nostājās vīram ceļā un, asarām plūstot, nokrita pie viņa kājām, viņa lūdza madonnas un visu svēto vārdā atteikties no ļaunā nodoma, neiegrūst viņu un sevi nabadzībā un trūkumā.

Menārs piecēla Anželu, ar sāpīgu dedzību piespieda pie krūtīm un sacīja apslāpētā balsī:

Anžela, mana labā, mīļā Anžela! Citādi nav iespējams, man jādara tas, no kā atteikties nav manos spēkos. Bet rīt — rīt beigsies visas tavas rūpes, jo zvēru pie visaugstākās varas, kas vada mūsu ceļus, es spēlēju šodien pēdējo reizi! Esi mierīga, labais bērns, guli, sapņo par laimes pilnajām dienām, par labāku dzīvi, kurai tu ej pretī, tas atnesīs man laimi!

Un ševaljē Menārs, noskūpstījis sievu, skriešus aizskrēja.

Divas likmes — un Menārs bija zaudējis visu … visu zaudējis!

Nekustīgi, kā sastindzis viņš palika stāvam līdzās pulkvedim un tukšām acīm blenza uz spēļu galdu.

Vai jūs neņemat kārti, ševaljē? — jautāja pulkvedis, jaukdams kārtis un gatavodamies tās izmest.

Esmu visu zaudējis, — atbildēja Menārs, pie- spiezdamies runāt savaldīgi.

Vai tad jums nekā vairs nav? — jautāja pulkvedis, nākošajā reizē jaukdams kārtis.

Esmu ubags! — iesaucās Menārs sāpēs un niknumā aizžņaugtā balsī, joprojām nenovērsdams acu no spēļu galda, bet nemanīdams, ka spēlmaņi arvien biežāk ieguva pārsvaru pār bankas turētāju.

Pulkvedis mierīgi turpināja spēli.

Bet jums taču ir skaistule sieva, — pulkvedis noliektu galvu, kārtis jaukdams, klusi izmeta.

Ko jūs ar to gribat teikt? — Menāts aizsvilās. Pulkvedis beidza jaukt un nekā neatbildēja.

Desmittūkstoš dukātu vai… Anžela, — sacīja pulkvedis, pusē novērsies, likdams pārcelt kārtis.

Jūs esat prātu zaudējis! — iesaucās ševaljē Menārs, bet tagad, jau drusku atguvies, ievēroja, ka pulkvedis vienā laidā zaudē un zaudē.

Divdesmit tūkstošus pret Anželu, — pulkvedis pačukstēja, uz brīdi mitēdamies jaukt kārtis.

Menārs klusēja, pulkvedis spēlēja, un gandrīz visas kārtis iekrita par labu spēlmaņiem.

Lai iet, — sacīja Menārs pulkvedim pie auss, tiklīdz sākās jauna likme, un uzmeta galdā dāmu.

Nākošajā gājienā dāma bija zaudējusi.

Zobus griezdams, Menārs pagāja nost no galdiņa un izmisušu, bālu seju atslējās pret logu.

Spēle bija beigusies, pulkvedis piegāja pie Menāra ar ironisku — nu, kas būs tālāk?

Nieki! — Menārs vairs nevaldīja pār sevi. — Jūs esat mani pataisījuši par nabagu, bet jābūt prātu zaudējušam, lai iedomātos, ka esat varējis vinnēt manu sievu. Vai mēs dzīvojam mežoņu salās, vai mana sieva ir verdzene, atdota nelietīga vīra patvaļai, lai tas varētu viņu pēc savas vēlēšanās pārdot vai kārtīs paspēlēt? Bet taisnība, jums būtu jāmaksā divdesmittūkstoš dukātu, ja dāma vinnētu, tāpēc esmu zaudējis tiesības kaut ko iebilst, ja mana sieva gribētu mani pamest un sekot jums. Nāciet man līdz un krītiet izmisumā, ja mana sieva ar sašutumu atgrūdis to, kuram viņai vajadzētu doties līdz kā godu zaudējušai mīļākajai!

Krītiet pats izmisumā, — pulkvedis nicinoši iesmējās, — krītiet pats izmisumā, ševaljē, ja Anžela novērsīsies no jums, jums — nolādētā grēkagabala, kas esat viņu iedzinis postā, un ar prieku un sajūsmu metīsies man rokās, — krītiet izmisumā pats, kad dabūsiet

zināt, ka baznīcas svētība mūs saistījusi un laime vainago mūsu skaistākās cerības! Jūs saucat mani par prātu zaudējušu! Ha-ha! Man vajadzēja vienīgi vinnēt jūsu tiesības uz protestu, par jūsu sievu es biju drošs! Ha-ha! Lai jums būtu zināms, ševaljē, ka mani, vienīgi mani — to es zinu — jūsu sieva neizsakāmi mīl, lai jums būtu zināms, es esmu tas pats Divernē, kaimiņa dēls, ar kuru kopā Anžela uzaugusi, ar kuru tā saistīta dedzīgā mīlā un kuru jūs padzināt ar savām sātaniskām burvestībām! Ak, tikai tobrīd, kad man vajadzēja doties prom karā, Anžela atguvās, kas es viņai esmu, es zinu visu. Bija par vēlu! Pats tumsas gars man iedvesa, ka spēlē es varētu jūs pazudināt, tāpēc nodevos kāršu spēlei… sekoju jums uz Dženovu — esmu savu panācis! Prom, pie jūsu sievas!

Kā tūkstoš svilinošu zibens šautru trāpīts, Menārs ^tāvēja beigts un iznīcināts. Atklāts liktenīgais noslēpums, tikai tagad viņš ieraudzīja visā pilnībā nelaimi, kādā bija ierāvis nabaga Anželu.

Lai izšķir Anžela, mana sieva, — viņš izmocīja dobjā balsī un sekoja pulkvedim, kurš steidzās prom kā vēja spārniem.

Kad abi bija ienākuši mājā un pulkvedis satvēra Anželas istabas durvju rokturi, Menārs pastūma viņu nost:

Mana sieva gul, vai jūs gribat viņu iztraucēt no salda miega?

Hm, — novilka pulkvedis, — nezin vai Anžela kādreiz ir gulējusi saldā miegā, kopš jūs viņai sagādājat tik daudz ciešanu?

Pulkvedis dzīrās iet istabā, tad Menārs metās viņam pie kājām un lūdza neprāta izmisumā:

Apžēlojieties! Jūs esat pataisījis mani par ubagu, atstājiet man manu sievu!

Tā vecais Vertuā gulēja pie jūsu — cietsirdīgā ļaundara kājām un nespēja jūsu akmens sirdi aizkustināt, tāpēc lai pār jums debesu atriebība!

Pulkvedis, to pateicis, no jauna devās pie durvīm.

Menārs pielēca pie durvīm, atrāva vaļā, piesteidzās pie gultas, kur gulēja Anžela, atvilka aizkaru un sauca:

Anžela, Anžela! — Noliecies pie sievas, viņš satvēra tās roku — pēkšņi, sarāvies kā nāves krampjos, šausmu pārņemtā balsī iekliedzās:

— Skatieties! Manas sievas līķi jūs esat vinnējis!

Drausmīgās izbailēs pulkvedis piestreipuļoja pie gultas, — ne miņas no dzīvības zīmes — Anžela bija mirusi .,. mirusi.

Un pulkvedis, pacēlis pret debesīm dūri, dobji ievaimanājās, tad metās bēgt. Kopš tā laika par viņu vairs nekas nav dzirdēts.

Svešais bija beidzis un, spēji piecēlies no sola, aizsteidzās, iekams dziļi satriektais barons paguva kaut vārdu pateikt.

Pēc dažām dienām svešo atrada viņa istabā triekas lēkmē. Viņš nespēja parunāt līdz pat savai nāvei, kas iestājās dažas stundas vēlāk; pēc atstātajiem dokumentiem atklājās, ka šis cilvēks, kas bija saucies Bodasona vārdā, īstenībā bija nelaimīgais ševaljē Menārs.

Barons saprata augstākās varas brīdinājumu, debesis bija sūtījušas viņa ceļā ševaljē Menāru, kas parādīja, kad viņš tuvojās bezdibenim, īsto ceļu, kur paglābties, un barons zvērēja pretoties visiem mānīgās kāršu spēlmaņa laimes vilinājumiem.

Līdz šim viņš doto vārdu ir godam turējis.

DONS ŽUANS

PĀRSTEIDZOŠS NOTIKUMS, KAS ATGADĪJIES KĀDAM CEĻOJOŠAM ENTUZIASTAM

.

Spalgs zvans un griezīgs sauciens «Izrāde sākas!» pamodināja mani no salda miega; cits caur citu dūc kontrabasi; sitiens pa timpāniem — iegrandas taures, ieskanas obojas dzidri vienmērīgais la, tam piebiedrojas vijoles, — es berzēju acis. Vai tiešām nerimtīgais sātans būtu pamanījies, kamēr es biju skurbulī? … Nē! Esmu viesnīcas istabā, kur vakar vakarā, izkratījies pa ce|u, tik tikko dzīvs biju ienācis. Tieši man pie deguna karājas zvana auklas iespaidīgais pušķis, spēcīgi parauju to, ienāk viesmīlis.

Dieva dēļ, ko nozīmē līdzās tā juceklīgā mūzika? Vai te notiek kāds koncerts?

Jūsu ekselencei (pusdienas ēdot, biju dzēris šampanieti) varbūt nav zināms, ka viesnīca savienota ar teātri. Sīs slepenās durvis iziet mazā gaitenītī, no kurienes tiekat tieši divdesmit trešajā numurā — tā ir loža iebraucējiem.

Ko? Teātris? Loža iebraucējiem?

Jā, maza loža iebraucējiem, divām, augstākais, trim personām — tikai dižciltīgām personām, loža izsista ar zaļu, režģotiem logiem, līdzās pie pašas skatuves! Ja jūsu ekselencei labpatīk — mēs šodien uzvedam «Donu Zuanu». Slavenā Vīnes komponista Mocarta kunga mūzika. Maksu par biļeti — dālderi un astoņus grašus pieskaitīsim pie rēķina.

Pēdējos vārdus viņš runāja, jau vērdams vaļā ložas durvis, — tik zibenīgi, izdzirdis vārdu «Dons Zuans», es biju pa slepenajām durtiņām izslīdējis mazajā gaitenī. Tādai pilsētai kā šī teātris likās plašs, gaumīgi iekārtots un spoži apgaismots. Ložas un parlers ļaužu pārpilni. Uvertīras pirmie akordi pārliecināja mani, ka orķestris ir lielisks; ja dziedātāji būtu arī kaut cik vien ciešami, tad ģeniālā opera sagādās man lielisku baudījumu. Klausoties andante, mani sagrāba šausmas par atbaidošo apakšzemes regno al pianto \ sirds sažņaudzās ļaunās nojausmās par gaidāmajām briesmām. Kā noziedzīgā līksmībā es klausījos allegro septītajā taktī gavilējošā fanfarā — redzēju, kā no dziļas nakts tumsas ugunīgi dēmoni snaigsta savus nokaitētos nagus pēc jautro nebēdņu dzīvībām, kuri bezrūpīgi dejo uz nedrošās laipas virs bezdibeņa. Manu gara acu priekšā skaidri atklājās cilvēka sadursme ar svešādiem, ļauniem spēkiem, kas, riņķodami ap viņu, tīko viņu pazudināt. Beidzot vētras brāzmas aprimst; paceļas priekškars. Tumšā naktī salīgi un īgni vīstīdamies apmetnī, šurp un turp gar paviljonu staigā Leporello: «Notte e giomo lalicai…» [5] Tātad itāliešu valodā? … Šeit, vācu pilsētiņā? Ah che piacere! [6] Tad es dzirdēšu visus reči- tatīvus, visu, kā dižais skaņu meistars iecerējis un domājis! No paViljona izskrien dons Zuans, aiz viņa donna Anna, turēdama ļaundari aiz apmetņa. Kāds skats! Viņa varētu būt augumā lielāka, slaikāka, majestātiskāku gaitu — toties galva! No acīm kā no degpunkta šaujas mīlestības, dusmu, naida, izmisuma spožo dzirksteļu kūlis un, līdzīgi grieķu uguns mēlēm, neizdzēšamām liesmām svelmē cilvēka sirdi! Tumšās atrisušās matu pīnes plūst gredzenotiem viļņiem pār muguru. Baltais naktsģērbs nodevīgi ļauj apjaust allaž briesmas vēstošu daiļumu. Domu žņaugos par drausmīgo nodarījumu sirds nevaldāmi dauzās… Un tagad —• kāda balss! «Non speiar se non m'uccidi.» [7] Kā spoži zibeņi instrumentu blāzmojumā ielīst ēteriski metāla skaņu strāvojumi!

Velti dons Zuans cenšas izrauties. Vai viņš to vēlas? Kāpēc viņš neatgrūž sievieti ar spēcīgu dūres sitienu un nebēg prom? Vai ļaunais nodarījums padarījis viņu gļēvu, vai arī iekšēja cīņa starp naidu un mīlestību laupījusi viņam drosmi un spēku? Vecais tēvs samaksāja ar dzīvību par neprātīgo uzbrukumu tumsā spēcīgajam pretiniekam; dons Zuans un Leporello, rečitatīvā sarunādamies, iznāk avanscēnā. Dons Zuans noņem apmetni un nu redzams krāšņā, ar sidrabu izšūtā sarkana samta tērpā. Iznesīgs, varens augums, vīrišķīgi skaista seja: cildens deguns, caururbjošas acis, maigi veidotas lūpas, pieres savdabīga saraušanās virs uzacīm uz mirkli vieš sejā kaut ko mefistofelisku un, kaut arī sejas skaistumu nemazina, tomēr neviļus atbaida. Tā vien šķiet, ka viņam piemīt klaburčūskas maģiskā vara, ka sievietes, kuras viņš uzlūkojis, vairs nav spējīgas tikt no viņa vaļā un, paklausīdamas baismīgajai varai, pašas iet pretī pazušanai. Ap viņu tekalē garais un kalsnais Leporello sarkanbaltsvītrotā vestē, īsā, sarkanā apmetnī, galvā balta platmale ar sarkanu spalvu. Viņa sejā apbrīnojamā veidā mijas labsirdības, šķelmības, baudkāres un ironiskas nekaunības izteiksme, sirmie mati un bārda savdabīgi kontrastē'ar melnajām uzacīm. Viegli noprotams, ka vecais blēdis ir cienīgs sava kunga kalps. Abi, laimīgi tikuši pāri mūrim, aizbēg.

Lāpas… Ierodas donna Anna un dons Otavio — klī- rīgs, uzposies, noglausts vīrelis, augstākais, divdesmit vienu gadu vecs. Jādomā, ka, būdams Annas līgavainis, viņš dzīvo turpat, ja viņu varēja tik ātri pasaukt; droši vien viņš bija dzirdējis jau sākotnējo traci un būtu varējis atsteigties un tēvu izglābt, bet viņam vajadzēja vispirms saposties, un vispār nakts laikā viņš nelabprāt rādās laukā. «Ma qual mai s'olfre, o dei, spettacolo funesto agli occhi miei!» [8]

Rečitatīva un dueta mokošajās, sirdi plosošajās skaņās jaušas kaut kas vairāk nekā izmisums par drausmīgo noziegumu vien. Dona Zuana noziedzīgā rīcība, kas viņam draudēja ar bojā eju un tēvu iedzina nāvē, nav vienīgais, kādēļ no baiļu sažņaugtajām krūtīm izlaužas šāds dziedājums, — to spēj izraisīt vienīgi postu nesoša, iznīcinoša iekšēja cīņa.

Patlaban garā, kalsnā donna Elvīra — ar skaidri manāmām izcila, bet pagaisuša skaistuma pēdām sejā — bar nodevēju donu Zuanu: «Tu nido d'inganni!…» 2 — un līdzjūtīgais Leporello prātīgi piezīmē: «Parla come un libro stampato,» 3 — pēkšņi es jūtu kādu sev līdzās vai aizmugurē. Kāds varēja nemanot atvērt aiz manis durvis un iespraukties ložā — šī doma man sāpīgi iedūra sirdī. Es jutos tik laimīgs, apzinādamies, ka esmu te viens un varu netraucēti ar sirdi un dvēseli baudīt šādā pilnībā atveidoto mākslas meistardarbu, sagrābt kā ar polipa taustekļiem un uzsūkt sevī! Viens vienīgs skaļi izteikts vārds, kas zina, vēl turklāt muļķīgs, varētu mani sāpīgi izraut no poētiski muzikālās apgarotības sfēras! Es apņēmos nelikties par kaimiņu ne zinis un, pilnīgi atdevies izrādei, izvairīties no katra vārda, no katra skatiena. Atbalstījis galvu rokā, pagriezis kaimiņam muguru, iūkojos uz skatuvi. Operas tālākā gaita atbilda lieliskajam sākumam. Mazā baudkārā, iemīlējusies Cer- līna piemīlīgā melodijā, jaukiem dziedājumiem mierināja labsirdīgo vientiesi Masēto. Dons Žuans mežonīgajā ārijā «Fin ch'han dal vino» [9] neslēpdamies atklāja savu iekšējo, tramīgo būtību, izsmieklu par apkārtējiem ļautiņiem, kuri te nolikti tikai viņa prieka pēc un kuru gurdenā rosība" mudina viņu postoši un aktīvi iejaukties. Spēcīgāk nekā līdz šim raucās mefistofeliskā piere. Ierodas maskas. Viņu tercets ir lūgšana, skaidros, spožos starojumos tā virmo pret debesīm.

Paceļas vidējais priekškars. Tur nu iet jautri, saskandinot šķind kausi, līksmā burzmā priecājas zemnifki un visdažādākās maskas, ko šurp atvilinājuši dona 2uan<• svētki. Un tad ierodas trīs atriebēji. Noskaņojums metas svinīgāks, līdz sākas deja. Cerlīna tiek izglābta, un vareni dārdošajā finālā dons 2uans ar paceltu šķēpu dodas pretī ienaidniekiem. Viņš izsit līgavainim no rokām tērauda zobenteli un izlauž sev ceļu cauri salašņu baram, kas, tāpat kā tirāna Cimorka karaspēks, uzbrūkot drosmīgajam Rolandam, pajūk, virpuļodams un jocīgi kūleņodams uz visām pusēm.

Jau vairākkārt man šķita, ka jūtu aiz muguras liegu, rēnu dvesmu, dzirdu zīda drānas čaukstoņu, kas varētu liecināt par sievietes ierašanos ložā, bet, pilnīgi iegrimis poētiskajā pasaulē, ko man pavērusi opera, es nepievērsu tam uzmanību. Nupat, kad nolaidās priekškars, pametu mirkli uz savu kaimiņieni. Nē, nav iespējams vārdiem izteikt manu izbrīnu — donna Anna tai pašā tērpā kā nupat uz skatuves stāv aizmugurē un raugās manī ar savu izteiksmīgo, caururbjošo skatienu. Gluži mēms aiz pārsteiguma, es nespēju novērst no viņas acu, viņas lūpās (tā man likās) rotājas tikko manāms ironisks smaids, kurā es redzu atspoguļojamies pats savu muļķīgo attēlu. Es jūtu nepieciešamību viņu uzrunāt un tomēr nespēju aiz izbrīnās, jā, gribētu teikt, aiz bailēm paralizēto mēli pakustināt. Beidzot, beidzot man gandrīz neviļus pasprūk jautājums:

— Kā tas iespējams, ka jūs esat te?

Viņa nekavējoties skaidrā toskāniešu izrunā atbildēja, ka gadījumā, ja es nerunājot un nesaprotot itāliešu valodu, vajadzēšot atteikties no prieka patērzēt ar mani, jo neprotot nevienu citu valodu. Jaukie vārdi skanēja kā dziesma. Runājot tumši zilo acu izteiksme padziļinājās un to žilbīgās zibens šautras apsvilināja mani ar liesmu, kas lika straujāk ritēt asinīm un ietrīsēties katrai nervu šķiedriņai. Nav šaubu — tā bija donna Anna. Man pat prātā neienāca apsvērt, kā viņa vienā un tai pašā laikā var atrasties uz skatuves un manā ložā. Tāpat kā svētlaimīgā sapnī neiespējamais kļūst saprotams, bet īsta ticiba izprot pārdabisko un bez grūtībām pieskaita tā sauktajām dzīves dabiskajām parādībām, tā arī mani apbrīnojamās sievietes tuvumā pārņēma tāds kā somnambulisms, kurā atskārtu — mūs saista tik ciešas, slepenas saites, ka, viņai pat atrodoties uz skatuves, mēs nevaram būt šķirti.

Cik labprāt es atstāstītu tev, draugs Teodor, katru mūsu neparastās sarunas vārdu, bet es rakstu vācu valodā, un ik vārds liekas stīvs un bāls, ik teikums nespējīgs izteikt to, ko viņa viegli un piemīlīgi risināja savā valodā.

Kad viņa sāka apspriest «Donu Žuanu» un savu lomu, mani sagrāba sajūta, ka tikai tagad pavērušās manām acīm ģeniālā meistardarba dzīles, un es skaidri spēju saskatīt svešādās pasaules fantastiskos tēlus. Viņa teica, ka visa viņas dzīve esot viena vienīga mūzika un reizēm viņai liekoties — dvēseles dziļumos apslēpto, kas nav ietverams nekādos vārdos, esot iespējams izprast tikai dziedot.

Jā, es tad izprotu gan, — viņa runāja paceltā balsī un zibošām acīm, — bet ap mani viss paliek, kā bijis, — miris un auksts, un, kad man aplaudē par kādu grūti veicamu rulādi vai labi padevušos finesi, manu kvēlojošo sirdi sagrābj ledus aukstas rokas! Bet tu … tu mani saproti, jo es zinu — arī tev pavēries ieskats brīnumainajā, romantiskajā pasaulē, kur valda skaņu burvestība!

Kā! Tu … tu … pazīsti mani, tu dievišķīgā, apbrīnojamā sieviete? …

Vai tad tavā jaunākajā operā *** lomā neizpaudās tavas dvēseles sauciens pēc mūžam ilgās tvīkstošā, valdzinošā mīlestības neprāta? Es tevi sapratu — tavas domas un jūtas atklājās, man dziedot! Jā (viņa nosauca mani vārdā), tas, ko es dziedāju, biji tu, tāpat kā tavas melodijas esmu es.

Ieskanējās teātra zvans, donnas Annas negrimētā seja nobāla, kā pēkšņās sāpēs viņa tvēra ar roku pie sirds un, klusi nopūtusies: «Nelaimīgā Anna, sākas tavi briesmīgākie brīži,» — bija no ložas pazudusi.

Pirmais cēliens bija mani sajūsminājis, bet pēc brīnišķīgā notikuma mūzika iedarbojās gluži citādi — savdabīgi. It kā nupat notiktu skaistāko — citas pasaules sapņu piepildījums, it kā sajūsminātās sirds apslēptākās nojausmas būtu paslēpušās skaņās un solītu brīnumainu atklāsmi. Donnas Annas skatienā man uzvēdīja viegla, rēna dvesma, tai pāri slīdot, es notrīsēju lieglaimē, acis

neviļus aizvērās, lūpas, šķiet, apsvilināja dedzīgs skūpsts, bet šis skūpsts bija mūžam slāpstošās ilgās dziedoša skaņa.

Fināls sākās ar vaļīgu līksmību: «G/fl la mertsa e pre- parata!» [10] dons zuans sēdēja vidū starp divām meitenēm, tās apmīļodams un vienā laidā taisīdams vaļā pudeles, lai dotu brīvu vaļu hermētiski ieslēgtajiem šņācošajiem gariem. Tā bija maza istaba ar lielu gotisku logu aizmugurē, pa kuru bija redzamas naksnīgas debesis.

Kamēr Elvīra atgādina neuzticīgajam viņa zvērestus, pa logu redz bieži plaiksnām zibeni un dzirdami tuvā negaisa apslāpētie dārdi. Beidzot — draudīgā klaudzināšana. Elvīra un meitenes aizbēg, un baismīgas apakšzemes garu valstības akordu pavadībā iesoļo varenais marmora koloss, kuram līdzās dons Zuans izskatās kā pigmejs. Zem milža grandošajiem soļiem dreb grīda. Ar vētru, ar pērkona dārdiem, ar dēmonu gaudošanu dons Zuans izkliedz savu drausmīgo «No/». Liktenīgā stunda ir klāt. Statuja pazūd, istabu piepilda dūmu mākulis, tas veido atbaidošus viepļus. Elles mocībās lokās dons Zuans, kuru šad tad pamana starp dēmoniem. Sprādziens — it kā tūkstoš zibeņu būtu iespēruši. Dons Zuans un dēmoni pazūd vienā mirklī! Leporello guļ istabas kaktā bez samaņas. Cik labdabīga tagad liekas pārējo personu ierašanās, kas veltīgi meklē Zuanu, kuru apakšzemes gari aizrāvuši no šīs zemes atriebības. Rodas sajūta, ka tikai tagad cilvēks būtu atbrīvojies no elles garu drausmīgās varas.

Donna Anna uznāca, pārvērtusies līdz nepazīšanai — seja nāves bālumā, acis blāvas, balss dreboša un nelīdzena, bet tieši tāpēc satriecoša nelielajā duetā ar jauko līgavaini, kurš, pēc tam kad debesis atbrīvojušas viņu no bīstamā atriebēja pienākuma, steidz svinēt kāzas.

Koris lieliski visu uzvedumu apvieno un noslēdz lugās; es iesteidzos savā istabā tik eksaltētā noskaņā, kādu nekad nebiju piedzīvojis. Sulainis aicināja mani pie galda, un es viņam truli sekoju. Gada tirgus dēļ sabiedrība bija spoža un šīsdienas «Dona Zuana» izrāde

sarunas degpunktā. Visumā itāliešus cildināja, ari viņu aizraujošo tēlojumu, tomēr daža laba joķa pēc izmesta piezīme liecināja, ka neviens pat nenojauš šās visu operu operas dziļāko jēgu. Ļoti paticis dons Otavio. Donna Anna kādam likusies pārāk temperamentīga. Pēc viņa domām, uz skatuves vajagot prast sevi iegrožot un izvairīties no pārmērībām. Stāsts par uzbrukumu esot viņu neizsakāmi šokējis. To pateicis, viņš paņēma šķipsniņu tabakas un neizsakāmi muļķdomīgi vērās galda kaimiņā, kurš ņēmās apgalvot, ka itāliete esot, starp citu, diezgan skaista sieviete, tikai pārāk maz pievērš uzmanības apģērbam un rotām, tieši tai skatā viņai esot atrisuši kāda matu sproga un metusi ēnu uz seju profilā. Kāds cits ņēmās dungot: «Fin ctihan dal vino …» — tas deva iemeslu kādai dāmai norādīt, ka vismazāk viņu apmierinot dons Zuans: itālietis esot pārāk drūms, pārāk nopietns bijis un vispār neesot pratis jautro, rotaļīgo raksturu atbilstoši atklāt. Ļoti tika slavēts sprādziens finālā. Apnicis klausīties visā šai vervelēšanā, es steidzos pazust savā istabā.

23. ložā iebraucējiem

Smacīgajā istabā tik šauri, tik tveicīgi! Ap pusnakti man likās atskanam tava balss, draugs Teodor! Tu skaidri izrunāji manu vārdu, un es izdzirdu kaut ko čabam pie slepenajām durvīm. Kāpēc nevarētu vēlreiz ieiet tur, kur piedzīvoju brīnumu? Varbūt redzēšu tevi un viņu, kas nodarbina visas manas domas! Cik viegli un vienkārši tur ienest mazo galdiņu, divas sveces, rakstāmpiederumus!

Viesmīlis meklē mani ar pasūtīto punšu, istaba tukša, slepenās durtiņtfs atstātas vaļā, viņš seko man ložā un uzlūko mani neizpratnē. Paklausīdams mājienam, viņš noliek dzērienu uz galda un iet uz durvīm, atskatās, tikko noturējies, lai neko nejautātu. Es pagriežu viņam muguru un, pārliecies pār ložas malu, noraugos tukšajā zālē, abu sveču spokainajā apgaismojumā arhitektonika dīvaini staro — svešāda un fantastiska. Priekškars caurvējā viegli kustas.

Un ja nu tas pēkšņi paceltos? Ja, pretīgo viepļu sabiedēta, parādās donna Anna?… «Donna Anna!» es neviļus saucu, sauciens izskan tukšajā telpā, bet pamostas instrumentu dzīvie gari — ietrīsas brīnumaina skaņa, it kā tanī ieniris zuzotu mīļotais vārds! Es nespēju apvaldīt apslēptas šausmas, kas tīksmina nervus.

Satraukums norimis, apmulsums pārvarēts, jūtos spējīgs, draugs Teodor, vismaz aptuveni pastāstīt, kā es tikai tagad īsti, dziļākajā būtībā izprotu dievišķā meistara izcilo darbu. Tikai dzejnieks saprot dzejnieku, tikai romantiska dvēsele spēj iedziļināties romantiskajā, tikai poēzijas spārnotais gars, kas pašā svētnīcā ticis iesvaidīts, saprot, ko, iedvesmas apstarots, teic svaidītais. Ja poēmai («Donam Zuanam») nepiešķir dziļāku nozīmi, aplūko to tikai kā vēstījumu, tad gandrīz nav prātam aptverams, kā Mocarts varējis tai iecerēt un komponēt šādu mūziku. Bonvivāns, kam par visu vairāk rūp vīns un sievietes, aiz pārgalvības uzaicina pie sevis uz jautru mielastu akmens statuju, kam jāreprezentē vecais tēvs, kuru viņš, aizstāvot savu paša dzīvību, nodūris, — patiesi, poēzijas ļoti maz, un, godīgi sakot, šāds cilvēks nav tā vērts, lai apakšzemes gari viņu iekārotu kā retu eksemplāru elles vajadzībām; lai akmens koloss gara apgaismībā ņemtu un nokāptu no zirga, steigdamies pamudināt grēcinieku uz grēku nožēlošanu, iekams tam situsi pēdējā stundiņa; un beidzot — lai sātans izsūtītu tam pretī savus veiklākos kalpus, kas parūpētos par tā aiztransportēšanu elles valstībā — cik vien iespējams baismīgi un satraucoši.

Vari man ticēt, Teodor, ka Zuanu daba kā savu lutekli apveltījusi ar visu, kas cilvēku paceļ līdz dievišķam, pāri ikdienas vienmuļībai, pāri pelēcībai, tāpēc viņam lemts uzvarēt, lemts valdīt. Spēcīgs, skaists augums, būtne, kam krūtīs kvēlo tur iekritusi dievišķā dzirksts un iededzinājusi ilgas pēc pilnības; dziļas jūtas, ass, gaišs prāts. Bet visnejēdzīgākās grēkā krišanas sekas ir tās, ka ienaidnieks paturējis varu uzglūnēt cilvēkam un izlikt lamatas pat tad, kad viņš, paklausīdams dievišķās dabas aicinājumam, tiecas pēc pilnības. Sadursme starp dievišķīgajiem un dēmoniskajiem spēkiem atklāj jēdzienu par šīs zemes dzīvi un izcīnītā uzvara — jēdzienu par viņpasaules dzīvi. Zuanu reibināja viņa fiziskās un garīgās prasības pret dzīvi un mūžam nerimtīgi degošās ilgas, kas lika asinīm dzīslās straujāk ritēt un mudināja alkaini, bez atelpas tvert visas šīs pasaules sniegtās baudas, velti cerot tajās gūt remdinājumu!

Liekas, nav zemes virsū nekā cita, kas cilvēku tik ļoti — līdz skurbām sāpēm — pacilā kā mīlestība; ar savu noslēpumaino un vareno spēku tā sagrauj un apskaidro esamības pamatu pamatus; tāpēc nav nekāds brīnums, ka dons Žuans tiecās mīlestībā remdēt alkas, kas plosa viņa sirdi, un ka sātans tieši šinī jomā pamanījās viņam izlikt lamatas. Mūžsenais cilvēces ienaidnieks viltīgi iedvesis donam Zuanam pārliecību, ka mīlestība, sieviete jau šeit, zemes virsū, spēj sniegt piepildījumu tam, kas mūsu sirdī mīt vienīgi kā neapklusināma tvīksme pēc dievišķās svētlaimes, saistot mūs cerībā ar debesu vilinošajiem mājokļiem. Nerimtīgi tiekdamies no skaistas pie arvien skaistākas sievietes, ar baudkāru dedzību līdz apnikumam, līdz trulam pārsāti- nājumam grimstot tās sniegtajā reibumā, arvien no jauna vīlies savā izvēlē, arvien no jauna nezaudēdams cerību beidzot rast piepildījumu savam ideālam, — Zuans beigās nāca pie atziņas, ka visa šīs zemes dzīve ir sekla un pelēka, un, jau no sākta gala nicinādams cilvēku, viņš vērsās naidā pret parādību, kas, pacelta viņa dzīves pjedestālā, bija tik rūgti pievīlusi. Sieviete viņam tagad noderēja nevis baudkāres apmierināšanai, bet dabas un radītāja nešķīstai nopulgošanai. Dziļi nicinādams vispāratzītus dzīves uzskatus, apzinādamies sevi pārāku un nežēlīgi ņirgādamies par cilvēkiem, kas cer mietpilsoniskas morāles atbalstītā laimīgā mīlestībā rast kaut daļēju piepildījumu ilgām pēc augstākā, ko daba mums nodevīgi iepotējusi, viņš traucās tieši tur mest izaicinājumu, kur šādas saites pastāvēja, un, postu sēdams, bezbailīgi stājās pretī nezināmajam likteņu noteicējam, kurā redzēja drausmīgu briesmoni, kas cietsirdīgi rotaļājas ar saviem ņirdzīgā untuma nožēlojamiem radījumiem. Katrreiz pavedinot kāda mīļoto līgavu, katrreiz neglābjami sagraujot mīlošu laulāto draugu laimi, viņš svinēja triumfu pār naidīgo varu, arvien vairāk paplašinādams šauro dzīves loku, svinēja triumfu pār dabu, pār radītāju!

Viņš arī tiešām arvien vairāk pārkāpj dzīves nospraustās robežas, bet tikai tāpēc, lai nobrāztos peklē.

Annas pavešana un ar to saistītie notikumi ir augstākā kulminācija, kādu viņš sasniedz.

Donna Anna nav gadījuma pēc ar savām izcilajām dabas dotībām nostādīta pretmetā donam Zuanam. Tāpat kā dons Zuans, kas īstenībā savā raksturā ir cildens, ārēji spēcīgs, apbrīnojami valdzinošs, viņa ir dievišķīga, apgarota sieviete, pār kuras skaidro dvēseli velnam nebija varas. Visa elles prasme līdzēja sagraut tikai viņas ārējo čaulu. Tiklīdz sātans bija ar šo posta darbu galā, tā arī pēc debesu lēmuma elle vairs nedrīkstēja vilcināties ar atmaksu. Dons Zuans ņirgādamies uzaicina nogalinātā vecā vīra statuju uz jautru mielastu, un apskaidrotais gars, tikai tagad izprazdams zemu kritušo cilvēku un skumdams par viņu, nenoniecina ielūgumu un ierodas baismīgajā izskatā, lai paskubinātu Zuanu uz grēku nožēlošanu. Tomēr Zuana gars ir tik samaitāts, tik izvirtis, ka pat debesu svētlaime nespēj viņa sirdī iededzināt cerību staru un iekvēlināt labākai esamībai!

Protams, draugs Teodor, tu būsi ievērojis, ka es runāju par Annas pavešanu, pateikšu, cik nu labi man izdosies — šobrīd, kad dziļi no dvēseles dzīlēm iznirst domas un tēli un aizsteidzas priekšā vārdiem, pateikšu iespējami īsi, kā es redzu mūzikā neatkarīgi no teksta šo abu raksturu (Zuana un Annas) cīņas norisi. Es jau ieminējos, ka Anna ir nolikta pretmetā Zuanam. Un ja nu pašas debesis bija sūtījušas Annu atklāt mīlestībā — mīlestībā, kas ar sātana izdarībām iegrūda Zuanu postā, — viņa sirdī gruzdošo dievišķo dzirksti un paglābt no izmisīgās dzīšanās pēc bezmērķīgā rēga? Pārāk vēlu Zuans sastapa Annu — tad, kad noziedzība bija jau aizgājusi pārāk tālu, Zuanā varēja vairs vienīgi pamosties velnišķīgā kāre iedzīt Annu postā. Viņa netika paglābta! Kad viņš bēga, noziegums jau bija pastrādāts. Pārcilvēciskas kaislības uguns, elles liesmas sagrāba savā varā viņu visu, jebkura pretestība bija veltīga. Vienīgi viņš, dons Zuans, spēja Annā iekvēlināt šo kaislības neprātu, ar kādu viņa atbildēja, vienīgi viņš, jo, krītot grēkā, viņā plosījās elles garu postošais neprāts. Kad pēc pastrādātās ļaundarības viņš grasījās bēgt, Annu kā atbaidošs, nāvējošu indi šļācošs nezvērs spīdzinot un mokot sagrāba apziņa par bojā eju. Tēva

nāve, kurš krita dona Zuana nogalināts, viņas saistīšanās ar vēso, gļēvo un ērmīgo donu Otavio, kuru viņa bija iedomājusies mīlam, un pat dvēseles dziļumos brāz- mojošā, nerimtīgi svelmējošā mīlestība, kas uzliesmoja svētlaimes mirklī un tagad svilināja nežēlīga naida kvēlē, — tas viss plosa viņas sirdi. Viņa jauš, ka vienīgi dona Zuana bojā eja spēs mierināt viņas spīdzināšanas mokās drebošo dvēseli, bet šāds miers ir viņas pašas šīszemes gaitu gals. Viņa neatlaidīgi mudina mazdūšīgo līgavaini uz atriebību, pati vajā bezgodi, un tikai tad, kad apakšzemes spēki iegrūž Zuanu peklē, viņa nedaudz nomierinās, vienīgi nespēj piekāpties līgavainim, kurš vēlas ātrāk nosvinēt kāzas: «Lascia, o caro, un anno ancora, allo sfogo del mio cor!» [11] viņai nav lemts šo gadu nodzīvot; dons Otavio nekad neturēs savos apkampienos sātana līgavu, to, kuru dvēseles skaidrība paglāba no sātana varas.

Cik dzīvi, cik dziļi es visu to pārdzīvoju pirmā reči- tatīva sirdi plosošos akordos un stāstā par naksnīgo uzbrukumu! Pat skats otrajā cēlienā ar donnu Annu: «Crudele,» [12] — kas, pavirši skatoties, liekas attiecamies tikai uz donu Otavio, pauž apslēptās ieskaņās, apbrīnojamās pārejās jūtas, kas pacilā, pakļauj sev šīs zemes laimi. Ko citādi 'varētu nozīmēt dīvainie vārdi, kurus, iespējams, dzejnieks neapzināti piemetinājis: «Forsē un giorno il cielo ancora sentirā pietā di me!» [13]

Pulkstenis sit divi! Mani noglāsta silta, elektrības piesātināta pūsma — es jaušu itāliešu smaržu liego, smalko elpu, kas vakar man pirmā deva ziņu par kaimiņieni ložā; mani pārņem lieglaime, ko, jādomā, spētu izteikt vienīgi mūzikā. Zālē spējāk ielaužas vēja dvesma … orķestrī vibrēdamas ieskanas flīģeļa stīgas. Augstā debess! Kā no tāliem tālumiem, gaisīga orķestra pieaugošu skaņu spārnu nesta, plūst Annas balss: «Non midir, bell' idol mio!» [14] paveries, tālā, neapjaustā garu pasaule — Džinistana, kur jūsmas pārņemtai sirdij gan neizsakāmi dzīvinošā smeldze, gan neapjausts prieks ar uzviju

piešķir visu uz zemes apsolīto! Ļauj man ieiet tavu burvīgo parādību lokā! Lai sapnis, ko tu esi izraudzījusi reizēm par šausminošu, reizēm par iepriecinošu sūtni mirstīgajiem, — lai tas,-kad miegs kā svina autiem apņem, pārceļ debesu dzīlēs manu garu!

Kā pēcvārds — saruna viesnīca pie pusdienu galda

Prātīgais vīrs ar tabakas dozi (skaļi klaudzinādams pa tās vāku):

Cik nepatīkami, ka mēs vairs nevarēsim tik drīz paklausīties nevienu kārtīgu operu! Vajag arī tik nejēdzīgi zaudēt katru mēra sajūtu!

Melnīgsnējais: Kā tad! Esmu allaž viņai to teicis, donnas Annas loma viņu pastāvīgi nogurdināja. Un ^vakar viņa bija kā bez prāta. Visu starpbrīdi viņa esot nogulējusi nesamaņā, un otrā cēliena skatā viņai uzbrukušas nervu lēkmes …

Nenozīmīgais cilvēks: Ko jūs sakāt!

Mel nīgsnejais: Nu jā! Nervu lekmes, un neparko nebija dabūjama prom no teātra.

Es: Dieva dēļ, lēkmes taču nebūs bijušas bīstamas? Mēs dzirdēsim sinjoru drīz atkal?

Prātīgais ar tabakas dozi (grābādams šķipsniņu tabakas): Diez vai, jo sinjora šorīt tieši pulksten divos mirusi.

BRUŅINIEKS GLUKS

KĀDAS ATMIŅAS NO TŪKSTOŠ ASTOŅSIMT DEVĪTĀ GADA

Vēlā rudenī Berlīnē parasti gadās vēl dažas jaukas dienas. No mākoņiem laipni paveras

saule, un miklums ātri iztvaiko rēnajā vēsmiņā, kas uzvēdī ielās. Un tūdaļ pa Unter den Linden ceļā uz Tīr- gartenu garu garā, raibā virknē plūst švīti, sīkpilsoņi ar visu ģimeni — sievu un mīļajiem mazuļiem, uzpostiem svētku drānās, garīdznieki, prostitūtas, zinātnieki, modistes, dejotājas, virsnieki un vēl daudzi citi. Drīz vien visi galdiņi pie Klausa un Vēbera ir aizņemti, kūp burkānu kafija, švīti aizpīpē cigārus, ļaudis triec, spriež par karu un mieru, par madame Bētmanes zābaciņiem, vai tie pēdējā reizē bijuši pelēki vai zaļi, par noslēgto tirgoņu pasauli, par naudas trūkumu un tamlīdzīgi, līdz tas viss saplūst ārijā no «Fanšona»; noskaņojusies arfa, divas nenoskaņotas vijoles, diloņslima flauta un astma- tisks fagots ņemas mocīt sevi un klausītājus.

Tieši pie treliņiem, kas atdala Vēbera teritoriju no kara ceļa, nolikti vairāki mazi, apaļi galdiņi un dārza krēsli, te iespējams paelpot svaigu gaisu, vērot nācējus un gājējus un ir pietiekami tālu no sasodītā orķestra ka- kofoniskās kverkstēšanas; te es apsēžos, ļaudams vaļu vieglai fantāzijas rotaļai, kas atsauc draudzīgus tēlus, ar kuriem tērzēju par zinātni, mākslu, par visu, kas cilvēkam sevišķi tuvs. Arvien raibāks un raibāks viļņojas staigātāju pūlis te garām, bet mani nekas nespēj traucēt, nekas nespēj aizbaidīt iedomātos sarunu biedrus. Tikai nolādētā trio gaužām nelietīgais valsis izrauj mani no sapņu pasaules. Es dzirdu vienīgi vijoles un flautas ķērcošās augšējās balsis, fagota tarkšķus zemajā basā, skaņas ceļas un krīt, cieši turēdamās paralēlās ausi plosošās oktāvās, un neviļus kā svilinošu sāpju lēkmē iesaucos:

Cik mežonīga mūzika! Pretīgās oktāvas!

Nolādēts liktenis! Jau atkal viens oktāvu nīdējs! — dzirdu līdzās nomurminām.

Paceļu acis un tikai tagad ievēroju, ka nez pa kuru laiku pie šī paša galdiņa apsēdies kāds cilvēks un cieši * raugās manī, es savukārt vairs neesmu spējīgs novērst no viņa acu.

Nekad savā mūžā neesmu redzējis šādu seju, šādu ārieni, kas vienā rāvienā būtu mani tik dziļi ietekmējusi. Maigi liekta deguna līnija pāriet platā, atklātā pierē ar manāmiem izciļņiem virs kuplajām, iesirmajām uzacīm, zem kurām acis zalgo ar gandrīz mežonīgu, jauneklīgu degsmi (svešajam varēja būt pāri piecdesmitiem). Maigi veidotais zods dīvaini kontrastē ar cieši sakniebtajām lūpām, un ērmīgais smaids, kurš iznirst, savdabīgi saraujoties muskuļiem iekritušajos vaigos, liekas izaicinām dziļo, melanholisko nopietnību, kas apņem pieri. Tikai dažas sirmas sprodziņas vijas aiz lielajām atkaru ausīm. Ļoti plaši, moderni svārki sedz lielo, kalsno augumu. Tiklīdz mūsu skatieni sastapās, viņš novērsa acis un atsāka darbošanos, ko, jādomā, bija pārtraucis mans izsauciens. Viņš ar redzamu patiku bēra no vairākām mazām turziņām lielā tabakas dozē uz galda tabaku un mitrināja to ar sarkanvīnu no nelielas pudeles. Mūzika bija apklususi, es jutu nepieciešamību viņu uzrunāt.

Labi, ka mūzika apklusa, tas vairs nebija pacie- šams, — es sacīju.

Vecais virs pameta uz mani paviršu mirkli un izbēra pēdējo turziņu.

Būtu labāk, ja nemaz nespēlētu, — es vēlreiz ieminējos, — vai jūs arī tā nedomājat?

Es nekā nedomāju, — viņš attrauca. — Jūs laikam esat mūziķis un profesionāls lietpratējs …

Jūs maldāties, neesmu ne vjjens, ne otrs. Esmu kādreiz mācījies klavieru un ģenerālbasa spēli, kā jau tas piederas pie labas audzināšanas, un tolaik mani pārliecināja, ka nav nekā pretīgāka par skaņu kopu, kad bass un augšējā balss plūst vienlaidus oktāvās. Es toreiz pieņēmu to kā autoritatīvu patiesību, un vēlāk allaž tā apstiprinājās.

Vai tiešām? — viņš mani pārtrauca, piecēlās un gausiem, apdomīgiem soļiem devās pie muzikantiem, laiku pa laikam pavērdams skatienu augšup un paplādams ar plaukstu sev pa pieri, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties.

Vēroju, kā viņš sarunājās ar mūziķiem — cienīgi un pavēloši. Viņš atgriezās, un, tikko bija apsēdies, tā orķestris sāka spēlēt «Ifiģēnijas Aulidā» uvertīru.

Pievēris acis, atbalstījis sakrustotās rokas uz galda, viņš klausījās andante, ar vieglu kreisās kājas kustību atzīmēdams instrumentu iekritienus; nu viņš pacēla galvu — aši pameta visapkārt acis, kreiso roku ar ieplestiem pirkstiem nolika uz galda kā uz flīģeļa klaviatūras, labo pacēla gaisā: tas bija kapelmeistars, kurš norāda orķestrim pāreju uz citu tempu — labā roka krīt, un sākas allegro! Bālie vaigi tumši piesarkst, uzacis saraucas savilktajā pierē, iekšējs nīgrums iekvēlina mežonīgo skatienu liesmā, kas arvien vairāk apslāpē smaidu, jo tas vēl plaiksnījās ap pavērtajām lūpām. Tagad viņš atzveļas atpakaļ, piere izlīdzinās, vaigos atgriežas smaids, acis iemirdzas, dziļa, apslēpta smeldze atraisās līksmībā līdz drudzim, līdz nevaldāmām trīsām — viņš dziļi atvelk elpu, piere aprasojusi, viņš parāda tutti un citus nozīmīgus iekritienus, labā roka nepārstāj norādīt takti, ar kreiso viņš sameklē mutautiņu un pārvelk ar to pār seju. Tā viņš ar miesu un krāsām atdzīvināja uvertīras skeletu, ko spēja sniegt šīs pāris nožēlojamās vijoles. Es dzirdēju paceļamies flautas liegās smeldzošās žēlabas, kad beidza brāzmot vijoļu un basu bangotne un apklusa bungu grāvieni, dzirdēju paklusu čellu, fagotu ieskaņu, kas viesa sirdī neaprakstāmas skumjas, tutti atgriezās, kā milzis, cildens un dižs, aizsoļoja unisons, zem tā varenajiem, graujošajiem soļiem dzisa apslāpētās žēlabas.

Uvertīra bija galā, svešinieka abas rokas nevarīgi nokarājās, viņš sēdēja aizvērtām acīm, kā pārlieku lielā sasprindzinājumā zaudējis spēkus. Pudele bija tukša, es piepildīju viņa glāzi ar burgundieti, kuru biju tikmēr pasūtījis. Viņš dziļi nopūtās, likās pamostamies kā no sapņa. Es lūdzu viņu dzert, bez liekām runām viņš iztukšoja vienā vilcienā visu glāzi un iesaucās:

Esmu apmierināts ar uzvedumu! Orķestris turējās braši!

Un tomēr, — es iebildu, — tas bija tikai vājš dzīvās krāsās darināta meistardarba atveidojums.

O — Vai esmu trāpījis? Jūs neesat berlīnietis!

Pareizi gan, esmu šeit tikai reizi pa reizei.

Burgundietis ir labs, bet metas vēsi.

Iesim zālē un tur iztukšosim pudeli.

Labs priekšlikums. Es jūs nepazīstu, bet arī jūs nepazīstat mani. Nejautāsim pēc vārdiem — vārdi reizēm apgrūtina. Es dzeru burgundieti, kas man neko nemaksā, mēs jūtamies labi — un ko tad vairāk!

To visu viņš runāja ar neviltotu labsirdību. Mēs bijām iegājuši zālē, sēžoties viņš pasita vaļā svārkus, un ar izbrīnu ievēroju, ka zem tiem bija izšūta veste ar garām stērbelēm, melnas samta bikses un niecīga izmēra sidraba zobens. Viņš svārkus atkal rūpīgi aizpogāja.

Kāpēc jūs jautājat, vai esmu berlīnietis? — es uzsāku.

Jo tādā gadījumā man vajadzētu jūs pamest.

Tas izklausās noslēpumaini.

Nemaz arī ne, tiklīdz es jums pateikšu, ka… vārdu sakot, ka esmu komponists.

Vēl arvien netieku gudrs.

Tad piedodiet manu iepriekšējo izsaucienu, jo es redzu, ka jums nav ne mazākās izpratnes par Berlīni un berlīniešiem.

Viņš piecēlās un vairākas reizes spēji pagajās turp un atpakaļ; tad apstājās pie loga un tikko dzirdami sāka dziedāt priesterieņu kori no «Ifiģēnijas Tauridā»,

šad tad lulti reizē pieklaudzinādams pie loga rūts. Ar izbrīnu ievēroju, ka viņš melodijām piešķir savādākus pavērsienus, pārsteidzošus ar savu spēku un svaigumu. Es viņu netraucēju. Pabeidzis viņš atgriezās savā vietā. Svešinieka neparastā izturēšanās un apbrīnojamā muzikālā talanta dīvainā izpausme mani tik ļoti saviļņoja, ka nespēju ne parunāt. Pēc brīža viņš atsāka:

Vai jūs neesat nekad komponējis?

Esmu gan izmēģinājis roku šai mākslā, taču visu, ko biju, kā man likās, rakstījis iedvesmas brīdī, vēlāk ieraudzīju bālu un garlaicīgu, tad es atmetu.

Aplam darīts; tas vien, ka noraidījāt paša mēģinājumus, runā par labu jūsu talantam. Bērnībā mēdz mācīties mūziku tāpēc, ka tā vēlas tētis un māmiņa, — nu tikai bungā un čīgā, cik uziet, bet nemanot gars kļūst uzņēmīgāks pret melodiju. Iespējams — pa pusei aizmirsta tēma kādai dziesmiņai, nodziedāta savādāk, kļūst par pirmo patstāvīgo domu, un šis dīglis, rūpīgi kopts ar svešo spēku palīdzību, izaug par milzi, kas, visu rīšus aprīdams, steidz pārvērst to par savu miesu un asinīm! Ak, vai tad iespējams kaut aptuveni nojaust ceļus, kas noved līdz mūzikas sacerēšanai!… Tas ir plats karaceļš, kur visi maldās juku jukām, gavilē un brēc: «Mēs esam izredzētie! Esam pie mērķa!» Bet sapņu valstībā tiek pa ziloņkaula vārtiem — tikai retiem lemts šos vārtus skatīt kaut reizi, vēl mazāk ir to, kas ieiet pa tiem! Fantastisks skats. Neprātīgas vīzijas lokās un vijas, bet tām ir savs raksturs, kas cits par citu izpaužas spilgtāk. Tās nerādās uz karaceļa, tās atrodamas tikai aiz ziloņkaula vārtiem. Grūti no šīs valstības tikt laukā, tāpat kā uz Aicinās pili, te ceļu aizsprosto nezvēri — viss gāžas, griežas un neganti jaucas, — daudzi izsapņo savus sapņus maldu valstībā — sapnis viņus uzsūc — viņi nemet vairs ēnu, citādi pēc ēnas ieraudzītu staru, kas laužas cauri šai aizmirstībai; tikai nedaudzi, pamodušies no sava sapņojuma, ceļas augšup un, iedami tālāk, sasniedz patiesību — tas ir pats augstākais — saskare ar mūžīgo, vārdos neizsakāmo! Paraugieties uz sauli, tā ir trīsskanis, no kura, līdzīgi zvaigznēm, krīt akordi un apvij jūs ar liesmainām stīgām. Jūs guļat uguns kūniņā, līdz psihe celsies pretī saulei!

To sakot, viņš pielēca kājās, pameta augšup acis, pacēla roku. Tad atkal apsēdās un ātri iztukšoja glāzi. Iestājās klusums, ko centos nepārtraukt, lai netraucētu neparastā cilvēka domu gaitu. Beidzot viņš ierunājās mierīgāk:

Kad es vēl biju sapņu valstībā, mani vienā laidā tirdīja sāpju un baiļu lēkmes. Nakts melnumā mani biedēja nezvēru ņirdzīgie viepļi, tie metās man virsū un reizēm ievilka jūras dzelmē, reizēm pacēla augstu gaisos. Pēkšņi nakts tumsā ielauzās gaismas stari, šie gaismas stari bija skaņas, tās apņēma mani ar valdzinošu skaidrību. Es atskurbu no sāpēm un ieraudzīju lielu, gaišu aci, acs lūkojās uz ērģelēm un lūkojoties izraisīja skaņas — tās vizēja un vijās krāšņos akordos, kādi man nav ne sapņos rādījušies. Melodijas plūda un atplūda, es peldēju viļņos, man šķita, ka slīkstu, bet acs pavērās manī un noturēja mani virs bangotnes. No jauna iestājās nakts, pie manis pienāca divi milži spožās bruņās: pamattonis un kvinta! Tie vilka mani sev klāt, bet acs smaidīja: «Es zinu, pēc kā ilgojas tava sirds, — maigā, liegā terca nostāsies līdzās milžiem, tu dzirdēsi tās glāsmaino balsi, skatīsi mani no jauna, un manas melodijas būs arī tavas.»

Viņš apklusa.

Un vai jūs redzējāt aci vēlreiz?

Jā, es to redzēju! Ilgus gadus es vārgu gaidās sapņu valstībā … tad … jā, tad! Bija brīnum skaista ieleja, un es klausījos, kā puķes dziedāja cita citai. Tikai viena saulgrieze klusēja un skumji lieca zieda kausu lejup. Neredzamas saites vilka mani pie tās — tā pacēla galviņu, zieda kauss pavērās, un no tā man pretī staroja acs. Tagad skaņas, līdzīgi gaismas stariem, stīgoja uz puķēm, kas tās kāri uzsūca. Arvien platāk un platāk vērās saulgriezes ziedlapiņas — svilinoša kvēle strāvoja no tām — acs pazuda, bet zied- kausā biju es.

Tikko to pateicis, viņš pielēca un ašiem, jauneklīgiem soļiem izsteidzās laukā. Velti gaidīju viņu atgriežamies, beidzot nolēmu doties uz pilsētu.

Jau biju nonācis līdz Brandenburgas vārtiem, kad tumsā pamanīju gara auguma cilvēku — un tūlīt pazinu savu savādnieku. Es viņu uzrunāju:

Kāpēc jūs mani tik pēkšņi pamētāt?

Bija neciešami karsts, un sāka skanēt eifonija.

Es nesaprotu.

Jo labāk.

Jo ļaunāk, jo man ļoti gribētos jūs saprast.

Vai tad jūs nekā nedzirdat?

Nē.

Nu jau beidzās! … Iesim kopā. Es citādi pēc sabiedrības neko daudz neilgojos, bet… jūs nekompo- nējat.. . neesat berlīnietis …

Nespēju aptvert, kas jūs tik ļoti noskaņo pret berlīniešiem. Šeit, kur māksla tiek pienācīgi godāta, kur tai ziedo tik daudz laika, man liekas, cilvēkam, apveltītam ar radošu talantu, kāds esat jūs, vajadzētu justies labi!

Jūs maldāties! Kā vientuļš, pamests gars esmu nolemts mokām — šeit pamestībā klīst apkārt.

Pamestībā šeit, Berlīnē?

Jā, ap mani ir tukšums, jo man nav lemts satikt nevienu radniecīgu dvēseli. Esmu vientuļš.

Bet mākslinieki! Komponisti!

Nieki! Tie sīkmanīgi skrubinās, saberž visu putekļos, maļ un vandās, lai tikai notvertu kādu pliku domas kripatiņu; žadzinādami par mākslu, mākslas izpratni un diezin ko vēl, viņi netiek pie radoša darba, un, ja nu gadās — viņiem rodas pārliecība, ka ir kaut kas, kam vajadzētu ieraudzīt dienas gaismu, tad no šī iedvesmas augļa dveš stindzinošs saltums, skaidri norādīdams uz milzīgo attālumu no saules, — īsts ledus laikmeta ražojums.

Vai jūsu spriedums nav pārāk bargs? Jādomā, ka vismaz lieliskie teātra uzvedumi jūs apmierina.

Reiz es se^ri pārvarēju un nolēmu atkal aiziet uz teātri, lai paklausītos sava jaunā drauga operu — kā to sauc? Ak, šai operā netrūkst nekā! Uzpostiem cilvēkiem, raibam pūlim pa vidu klīst pekles gari — te katram ir sava balss, varena skaņa, — velns, nu kā tad, es runāju par «Donu Zuanu»! Taču es nespēju ne uvertīru noklausīties, ko notrinkšķināja prestissimo, bez jēgas un saprašanas, bet es gatavojos uz to ar gavēni un lūgšanām, jo zinu, ka visas šīs burzmas pārāk lielā ietekmē eifonija nav dzidra!

Jā, jāatzīst, ka pret Mocarta ģeniālajiem darbiem šeit lielāko tiesu neizprotamā kārtā izturas pavirši, toties Gluka kompozīcijas iepriecina ar atbilstoši cienīgu izpildījumu.

Vai jums tā liekas? Man radās reiz vēlēšanās paklausīties «Ifiģēniju Tauridā». Ieejot teātrī, dzirdu, ka spēlē.uvertīru no «Ifiģēnijas Aulidā». Hm, es nodomāju, kļūdīšanās, šodien uzved šo Ifiģēniju! Esmu pārsteigts, kad seko andante, ar ko sākas «Ifiģēnija Tauridā», un sākas vētra! Abus darbus šķir divdesmit gadu garš laikaposms! Zūd visa iedarbība, visa labi apsvērtā traģēdijas ekspozīcija. Rāma jūra — vētra — grieķi izmesti krastā — un visa opera! Kā? Vai tad komponists uvertīru rakstījis tāpat vien — sava prieka pēc, ka to var notaurēt, kur un kā vien vēlas?

Tas tiešām ir nelāgs misēklis. Tomēr tiek taču daudz darīts, lai Gluka darbiem ierādītu pienācīgu vietu.

Kā tad! — viņš aprauti noteica un rūgti pasmaidīja, smaids vērtās arvien rūgtāks. Pēkšņi viņš sarosījās, un nekas nespēja viņu atturēt. Vienā mirklī svešinieks pazuda kā nebijis, vairākas dienas es veltīgi meklēju viņu Tīrgartenā …

Bija pagājuši daži mēneši; kādā vēsā, lietainā vakarā, aizkavējies pilsētas nomalē, es steidzos uz savu dzīvokli Fridriha ielā. Man vajadzēja iet garām teātrim — brāzmainas mūzikas skaņas, trompetes un bungas atgādināja, ka patlaban notiek Gluka «Armīdas» uzvedums; es jau dzīros iet iekšā, te manu uzmanību saistīja dīvains monologs turpat pie loga, kur bija dzirdama gandrīz ik skaņa orķestrī.

Tūlīt iznāks karalis … spēlē maršu … skaļāk, skaļāk rībiniet bungas! … Nekas, gluži sparīgi! Jā, jā, šodien jārībina vienpadsmit reizes, citādi gājiens kā bez dzīvības. Ha-ha, maestoso, kustieties, mīļie! Paskat, tur statists aizķēries ar kurpes pušķi aiz kaut kā. Kā tad, rībina divpadsmito reizi! Un visu laiku tikai uz dominantes … Ak visuvarenie debesu spēki, tas nekad nebeigsies! Tagad viņš sveicina — Armīda padevīgi pateicas. Vēlreiz rībina?… Kā tad, vēl trūkst divu karavīru! Nupat no dārdoņas spraucas laukā rečita- tīvs … Kurš Jaunais gars mani šeit piesaistījis?

Burvestība ir lauzta! — es iesaucos. — Iesim!

Satvēru savu dīvaino paziņu — monologa teicējs bija

viņš — aši aiz rokas un aizrāvu sev līdz. Viņš, liekas, bija pārsteigts un klusēdams man sekoja. Bijām jau Fridriha iela, kad viņš negaidot palika stāvam.

Es jūs pazīstu, — viņš teica. — Jūs bijāt Tīrgar- tenā … mēs daudz runājām … dzēru vīnu … iekarsu, pēc tam divas dienas pēc kārtas dzirdēju eifoniju — esmu daudz pārcietis, nu tas ir garām!

Priecājos, ka nejaušība mūs atkal savedusi kopā. Iepazīsimies tuvāk! Dzīvoju tepat netālu, kā būtu, ja …

Es nevaru, nedrīkstu ne pie viena iet.

Nē, tagad jūs man neizspruksiet, iešu jums līdz.

Tad jums vajadzēs vēl pāris simt soļu nostaigāt. Bet jūs grasījāties iet teātrī?

Gribēju paklausīties «Armīdu», bet nu …

Tad jūs dzirdēsiet tagad «Armīdu»! Nāciet!

Klusēdami gājām augšup pa Fridriha ielu, viņš spēji

iegriezās kādā sānielā, es tikko tiku viņam līdz, tik ātri viņš steidzās pa ielu uz priekšu, līdz palika stāvam pie kādas neizskatīgas mājas. Viņš klauvēja ilgi, beidzot durvis tika atvērtas. Tumsā taustīdamies, sasniedzām kāpnes un istabu augšstāvā, kuras durvis viņš rūpīgi noslēdza. Dzirdēju paveramies vēl kādas durvis, drīz pēc tam viņš ienāca ar aizdedzinātu sveci; mani ne mazums pārsteidza istabas savdabīgā iekārta. Veclaicīgi, bagātīgi griezurpiem rotāti krēsli, sienas pulkstenis zeltītā futrālī, plats, senlaicīgs spogulis piešķīra visam drūmu, smagnēju pagājības spožumu. Istabas vidū stāvēja nelielas klavieres, uz tām milzīga porcelāna tintnīca, tai līdzās dažas loksnes nošu papīra. Taču, vērīgāk ieskatoties šajos komponēšanai paredzētajos piederumos, sapratu, ka ilgāku laiku nav nekas rakstīts, jo papīrs bija pilnīgi nodzeltējis un pār tintnīcu pletās biezs zirnekļa tīkls. Svešinieks piegāja istabas kaktā pie skapja, ko es nebiju vēl pamanījis, un, kad viņš atvilka aizkaru, skatienam atklājās rinda skaisti iesietu grāmatu ar zeltītiem uzrakstiem — «Orfejs», «Armīda», «Alcesta», «Ifiģēnija» un citas, vārdu sakot, te bija vienkopus Gluka ģeniālie darbi.

Jums ir visas Gluka kompozīcijas? — es iesaucos.

Viņš neatbildēja, vienīgi lūpas paplētās negribētā

smaidā, un muskuļi, saraukdamies iekritušajos vaigos, vienā mirklī pārvērta seju atbaidošā maskā. Nenovērsdams no manis drūmo acu skatienu, viņš satvēra vienu no grāmatām — tā bija «Armīda» — un svinīgiem soļiem devās pie klavierēm. Es pasteidzos tās atvērt un atvāzu nošu pulti, liekas, viņš to bija gaidījis. Viņš atvēra grāmatu, un — kas gan spētu izteikt manu izbrīnu! Es redzēju nošu lapas, bet nevienu pašu noti.

Tūlīt jums nospēlēšu uvertīru! — viņš teica. — Pāršķiriet lapas, un lai būtu īstā brīdī!

Es to apsolīju, un viņš lieliski un meistarīgi pilnska- nīgiem akordiem spēlēja majestātisko Tempo di Mar- ci'a, ar ko sākas uvertīra, spēlēja gandrīz pilnīgi atbilstoši oriģinālam, tikai allegro bija caurstrāvots ar Gluka vadošo domu. Viņš ienesa tik daudz jaunu, ģeniālu variantu, ka mans izbrīns auga augumā. Sevišķi izcilas, bez lēta spilgtuma bija viņa pārsteidzošās modulācijas, viņš prata vienkāršajām pamatdomām pievienot tik daudz melodisku melismu, ka tās ikkurā variācijā likās atgriežamies arvien citādas, atjaunotas. Viņa seja kvēloja, drīz uzacis saraucās un ilgi aizturēts niknums lauzās uz āru, drīz acīs sariesās dziļas smeldzes asaras. Brīžiem, kad abas rokas bija aizņemtas sarežģītiem me- lismiem, viņš patīkamā tenorā dziedāja tēmu un prasmīgi ar savdabīgu paņēmienu atdarināja bungu dobjo sitienu. Sekodams viņa skatienam, uzcītīgi šķīru lapas. Uvertīra bija galā, un viņš bezspēcīgi, aizvērtām acīm atkrita atzveltnī. Drīz tomēr atkal izslējās un, drudžaini pārlapodams vairākas tukšas lapas grāmatā, dobji sacīja:

To visu, mans kungs, esmu uzrakstījis, kad atgriezos no sapņu valstības. Bet es atklāju neiesvaidīta- jiem svētumu, un ledus auksta roka sagrāba šo liesmojošo sirdi! Sirds nelūza, bet es biju nolādēts klimst starp neiesvaidītajiem kā izstumts gars — bez veidola, lai mani neviens nepazītu, līdz saulgrieze mani atkal pacels augšup uz mūžīgo. Nu … nodziedāsim tagad Ar- mīdas skatu!

Viņš nodziedāja Armīdas noslēguma skatu tik izteiksmīgi, ka saviļņoja mani līdz sirds dziļumiem. Arī te viņš manāmi novirzījās no īstā oriģināla, bet viņa pārveidotā mūzika atbilda Gluka iecerei, tika vēl dziļāk izprasta. Viņš valdonīgi ietvēra skaņās neizmērojamu naidu, mīlestību, izmisumu, neprātu. Tā bija jauneklīga balss, zema un dobja, pamazām pieaugdama līdz spēcīgam skanīgumam. Es trīsēju kā drudzī un nespēju savaldīties. Kad viņš beidza, metos viņam ap kaklu un, balsij aizraujoties, iesaucos:

Ko tas nozīmē? Kas jūs esat?

Viņš piecēlās un noraudzījās uz mani nopietnām, caururbjošām acīm, bet, kad dzīros jautājumu atkārtot, pazuda aiz durvīm ar visu sveci, pamezdams mani tumsā. Tas ilga gandrīz stundas ceturksni, es jau zaudēju cerību viņu vēl kādreiz ieraudzīt un, orientēdamies pēc klavierēm, mēģināju tikt līdz durvīm, kad pēkšņi viņš ienāca ar sveci rokā, ģērbies izrakstītā svētku tērpā, krāšņā vestē, ar zobenu pie sāniem.

Pārsteigumā paliku stāvam kā sastindzis, viņš svinīgi pienāca man klāt, laipni saņēma manu roku un, noslēpumaini smaidīdams, sacīja:

Esmu bruņinieks Gluks!

SATURS

Magdalēna fon Skideri . 5

Laimēlā līgava …………. 69

Majorāts 136

Meistars Johanness Vahts 201

Kāršu spēlmaņa iaime 253

Dons Zuans 279

Bruņinieks Gluks . . , * …….. 292

Е. Т. А Н о ( i m а п п

POETISCHE WERKE Aufbau Verlag Berlln 1958

Эрнст Теодор Амалей Рофман ЖИТЕЙСКИЕ ВОЗЗРЕНИЯ КОТА МУРРА

Повести и рассказы «Художественная литература» Москва 196?

Э. Т. А Гофман

НЕВЕСТА ПО ВЫИГРЫШУ Рассказы .

Издательство «Лиесма». На латышском языке Художник Гунар Клипа

Redaktore V. Kumuška. Māksi. red. V. Grants. Tehn. red. L. Engere, Korektore L. Kamene. Nodota salikšanai 1969. g. 20. Janvāri. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 18. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, tormāts 81X108/32. 9,54 fIz. iespiedi.; 16.02 uzsk. iespiedi.; 15.87 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Maksā 91 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bulv. 24. Izdevn Nr. 22539-D200. Iespiesta Latvijas PSR Minis tru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. за

1 Nezināšana (latiņu).

2 Gudrība (latiņu).

1 Asaru valstība (itāliešu).

5 — E. Hofmanls

[2] — E. Hofmanls

[3] asaras aizklāj acis (itāliešu).

8 Kāds prieksl (Itāliešu.)

* nesauc mani, labais draugs! (itāl.)

Content

Hofmanis Ernsts Teodors Amadejs Laimētā līgava

MAGDALĒNA FON SKIDERI STĀSTS PAR KĀDU NOTIKUMU LUIJA XIV VALDĪŠANAS LAIKPOSMĀ

LAIMĒTĀ LĪGAVA STĀSTS, KURĀ NORISINĀS VAIRĀKI GLUŽI NEIEDOMĀJAMI NOTIKUMI

MAJORĀTS

MEISTARS JOHANNESS VAHTS

KĀRŠU SPĒLMAŅA LAIME

DONS ŽUANS PĀRSTEIDZOŠS NOTIKUMS, KAS ATGADĪJIES KĀDAM CEĻOJOŠAM ENTUZIASTAM

BRUŅINIEKS GLUKS KĀDAS ATMIŅAS NO TŪKSTOŠ ASTOŅSIMT DEVĪTĀ GADA

SATURS