Hofmanis Ernsts Teodors Amadejs

Runča Mura dzīves uzskati

Ernsts Teodors Amadejs Hotmanis

RUNČA MURA DZĪVES UZSKATI LĪDZ AR KAPELMEISTARA JOHANA KREISLERA BIOGRĀFIJAS FRAGMENTIEM UZ NEJAUŠAM MAKULATŪRAS LAPĀM

,,,

IZDEVĒJA PRIEKšVĀRDS

Nevienai grāmatai priekšvārds nav nepieciešamāks kā šai, jo, ja netiek paskaidrots, kādā brīnumainā kārtā tā radusies, tā varētu likties juceklīgs mistrojums.

Tāpēc izdevējs lūdz labvēlīgo lasītāju patiešām izlasīt šo priekšvārdu.

Minētajam izdevējam ir kāds draugs, ar ko viņš ir kā viena sirds un dvēsele un pazīst tikpat labi kā pats sevi. Šis draugs viņam kādu dienu sacījis apmēram tā: "Tā kā tu, mans mīļais, esi jau iespiedis dažu labu grāmatu un proti apieties ar izdevējiem, tad tev būs viegli ieteikt kādam no šiem godavīriem, lai tas iespiež kaut ko, ko vien jebkad kāds jauns autors ar v isspožāko talantu un visizcilākām dāvanām uzrakstījis. Parūpējies par šo autoru, viņš ir to pelnījis."

Izdevējs apsolījis darīt visu iespējamo sava literārā kolēģa labā. Taču viņam šķitis visai dīvaini, kad draugs atzinies- manuskripts nākot no kāda runča, saukta par Muti, un saturot šā runča dzīves uzskatus; vārds tomēr bijis dots, un, tā kā vēstījuma sākums viņam licies diezgan labā stilā, viņš tūdaļ ar manuskriptu aizsteidzies pie Dimmlera kunga Untcr den Lindcn un ieteicis runča grāmatu izdot.

Dimmlera kungs nodomājis, ka līdz šim gan starp viņa autoriem vēl neesot runča bijis, viņš arī nezinot, vai kāds no viņa cienījamiem kolēģiem jau būtu ielaidies ar kādu no šīs sugas, tomēr viņš gribot pamēģināt.

Iespiešana sākusies, ūn izdevējs varējis ieskatīties pirmajos novilkumos. Bet kā viņš nobijies, kad pamanījis, ka Mura stāsts vietvietām pārtrūkst un sākas sveši iestarpinājumi no kādas cita., grāmatas - kapelmeistara Johana Kreislera biogrāfijas.

pēc rūpīgas meklēšanas un aptaujas izdevējs beidzot uzzinājis sekojošo. Runcis Mūris, rakstīdams savas domas par dzīvi, nevilcinoties saplēsis kādu sava saimnieka grāmatu un mierīgi izlietojis lapas gan par apakšā paliekamo, gan dzēšpapīru. Šīs lapas palikušas manuskriptā un kā tam piederīgas aiz pārskatīšanās arī iespiestas!

Žēlīgi un pazemīgi nu izdevējam nācies atzīt, ka juceklīgais svešās vielas mistrojums cēlies viņa vieglprātības dēļ, jo runča rokrakstu pirms nodošanas iespiešanā vajadzējis pamatīgi pārlūkot, tomēr viņam palicis mazs mierinājums.

Vispirms labvēlīgais lasītājs varēs tikt skaidrībā, ja laipni ievēros iekavās liktās piezīmes Mnk. I. (makulatūras lapa) un M. t. (Mūris turpina), bez tam ļoti ticams, ka saplēstā grāmata nemaz nav grāmatu tirgū parādījusies, jo neviens nenieka par to nezina. Vismaz kapelmeistara draugiem būs patīkami, ka tie runča literārā vandalisma dēļ tikuši pie dažām ziņām par savā mākslā nebūt neievērojamā vīra ļoti savādajiem dzīves apstākļiem.

Izdevējs cer uz laipnu piedošanu.

Galu galā ir taisnība, ka autoriem par viņu drosmīgākajām domām, par neparastākajiem izteicieniem bieži jāpateicas labvēlīgajiem burtličiem, kas palīdz ideju lidojumā ar tā sauktajām iespiedk|ūdām. Tā, piemēram, savu "Nakts stāstu" otrā daļā 326. lappusē izdevējs runā par jaukiem bosketieut [1] kādā dārzā. Burtlicim tas nav šķitis pietiekami labi, tāpēc viņš vārda bosketi vietā salicis kasketes**. Tā stāstā "Scuderi jaunkundze" burtlicis jocīgā kārtā liek minētajai jaunkundzei parādīties nevis melnā kleitā, bet melnā krāsā no smaga zīda utt.

Taču katram pēc nopelniem! Nedz runcim Mūrim, nedz kapelmeistara Kreislera nepazīstamajam biogrāfam nepienākas greznoties ar svešām spalvām, un izdevējs tāpēc lūdz laipno lasītāju steidzīgi, pirms tas šo darbiņu lasa, izdarīt sekojošus labojumus, lai tas nedomātu par abiem autoriem ne labāk, ne sliktāk, kā tie pelnījuši.

Starp citu, ir minētas tikai galvenās iespiedkļūdas, mazākas turpretim atstātas labvēlīgā lasītāja diskrēcijai.

(Seko iespiedk|ūdu saraksts.)

E. 7". A. Hofmanis

Beidzot izdevējs drīkst apgalvot, ka runci Mūri personīgi pazīst un tam ir patīkami maigas rakstura īpašības. Runcis ir uz šīs grāmatas vāka apbrīnojami līdzīgs.

Berlīnē, 1819. gada novembrī

AUTORA UZRUNA

Kautrīgi - ar drebošu sirdi nododu pasaulei dažas lapas par savu d/.īvi, savām ciešanām, cerībām un ilgām, kas tīkamos vaļas brīžos un dzejiskā aizrautībā plūda no manas būtības dziļumiem.

Vai būs man, vai varēšu es izturēt kritikas - šī bargā soģa vērtējumu? Bet jūs esat tās, jūs - jūtīgās dv ēseles, jūs - šķīsti bērnišķās dabas, jūs - man radniecīgās uzticīgās sirdis, jā, jūs esat tās, kam es rakstīju, un viena vienīga dzidra asara jūsu acīs mierinās mani, dziedinās brūci, ko man būs situšas bezjūtīgu recenzentu saltās paļas.

Berlīnē, maijā (18-) Mūris

Etudiant cn bellcs lettrcs[2]

PRIEKSVARDS, AUTORA ATMESTS

Ar paļaušanos un mieru, kāds piemīt īstam ģēnijam, nododu pasaulei savu dzīves stāstu, lai tā mācās, kā var izglītoties par varenu runci, lai atzīst manu izcilību visā pilnībā, lai mani mīl, cieni, godā, apbrīno un mazdrusciņ dievina.

Ja kāds būtu pietiekami pārgalvīgs un apšaubītu šīs ārkārtējās grāmatas patieso vērtību, lai apdomā, ka tam darīšana ar runci, kam ir gars, saprāts un asi nagi.

Berlīnē, maijā (18-) Mūris

Hominc dc Icttrcs tves vcnonime[3]

P. S. Tas ir par traku! Arī autora priekšvārds, ko vajadzēja izmest, iespiests! Nekas cits neatliek, jālūdz labvēlīgais lasītājs, lai tas nepārmet pārāk stingri literārajam runcim šī priekšvārda mazliet augstprātīgo toni un apdomā, - ja daža laba cita jūtelīga autora žēlabaino ievadu pārtulkotu īstenā, tiešā sirdsapziņas valodā, nekas daudz citādāks neiznāktu.

Izdcv.

PIRMĀ DALA

...

Pirmā nodaļa DZĪVĪBAS IZJŪTAS, JAUNĪBAS MĒNEŠI

Dzīve taču ir kaut kas skaists, lielisks, cildens! "Ai, jaukais dzīves paradumi" izsaucas tas holandiešu varonis Gētes traģēdijā. Tāpat arī e.s, bet ne kā varonis tai sāpīgajā acumirklī, kad tam no tās jāšķiras, nē! - tai brīdī, kad pašlaik manī strāvo viss domāšanas prieks tā, ka es ar šo jauko paradumu esmu pilnīgi aizrāvies un nebūt netiecos jebkad to atmest. Proti, es domāju, ka tam gara spēkam, nepazīstamai varai vai kā nu mēdz saukt to principu, kas valda pār mums un man minēto paradumu uzspiedis bez manas piekrišanas, nepavisam nevar būt ļaunāki nolūki nekā laipnīgajam vīram, pie kura esmu devies dienestā un kurš manu zivs maltīti, ko viņš noliek man priekšā, nekad nenoceļ no deguna, ja tā man pašlaik varen garšo.

Ai, daba, svētā, diženā daba! Kā visa tava bauda, tava līksme plūsmo manā pacilātajā sirdī, kā mani apdvesmo tava noslēpumaini vējojošā elpa! Nakts ir padzestra, un es vēlētos - tomēr neviens, kas šo lasa, nevar aptvert manu cildeno sajūsmu, jo tas nepazīst augsto viedokli, kādā esmu pacēlies augšup! Uzrāpies - būtu pareizāk, taču neviens dzejnieks nerunā par savām kājām, kaut arī viņam to būtu četras kā man, runā vienīgi par saviem spārniem, lai gan tie v iņam nav pieauguši, bet ir tikai'veikla mehāniķa picrīce. Pār mani vclvējas plašā, zvaigžņotā debess, pilns mēness met savus mirdzošos starus lejup, un ap mani slejas jumti un torņi spožā sidraba vizmā! Arvien klusāka un klusāka top trokšņainā kņada zem manis ielās, rāmāka un rāmāka kļūst nakts, mākoņi slīd, kāda vientuļa dūja ūbojot lidinās kvēlās mīlas žēlās ap baznīcas torni! Hi! Ja mīļā maziņā grasītos man tuvoties? Ks jūtu sevī dīvainas kustības, kaisla iekāre rauj mani turp ar neatturamu spēku! Ai, kaut viņa nāktu, saldā daiļava, kā es viņu spiestu pie savas mīlas mocītās sirds, nelaistu nekad vaļā - ā, tur viņa icspurdz baložu būdā, šķelme, un atstāj mani bezcerībā tupam uz jumta! Cik reti gan sastopama šai trūcīgajā, bargajā, mīlestības nabagajā laikā īsta dvēseļu radniecība!

Vai tad stalti staigāt uz divām kājām ir kaut kas tik ievērojams, ka šī suga, kas saucas par cilvēkiem, drīkst uzkundzēties mums visiem, kuri drošākā līdzsvarā tekājam uz četrām? Bet es zinu gan, cilvēki ir lepni uz kaut ko sevišķu, kam jābūt viņu galvās un ko viņi sauc par prātu. Nev aru nekādi iedomāties, ko viņi ar to saprot, bet tik daudz ir skaidrs, kā es spriežu pēc sava saimnieka un labvēļa izrunāšanās, - ja par prātu sauc vienīgi spēju apzinīgi darboties un netaisīt muļķības, es nemainos ne ar vienu cilvēku. Vispār es domāju, ka pie apziņas tiek rikai pieradināts, pa dzīvi izsitas un pie dzīvošanas jau tiek, pats nemaz nezinot, kā. Vismaz man tā ir gājis, un kā es manu, tad neviens cilvēks zemes virsū nezina. Kā un Kur piedzimis, no paša pieredzes, zina tikai no nostāstiem, kas bieži vien ir gaužām apšaubāmi. Pilsētas strīdas slavenu vīru dzimšanas dēļ, un tā arī, jo pats es nekā noteikta par to nezinu, vienmēr paliks neskaidrs, vai dienas gaismu esmu pagrabā, bēniņos vai malkas šķūnī ieraudzījis vai, pareizāk, neieraudzījis, tāpēc ka mani pasaulē ieraudzīja dārgā māmiņa. Jo, kā tas mūsu sugai raksturīgs, manas acis bija aizplīvurotas. Diezgan neskaidri atceros rādu kā ņurdēšanu un sprauslāšanu, kas atskanēja ap mani, šādas skaņas izdodu pats pret savu gribu, kad mani pārņem dusmas. Skaidrāk un gandrīz ar pilnu apziņu atminu, ka atrados šaurā migā, mīkstām sieniņām apņemts, tikko spējīgs vilkt elpu, briesmās un bailēs izgrūžot žēlu brēcienu. Sajutu, ka migā kaut kas tvarstās un ļoti nemīlīgi saķer mani, un tas man deva izdevību sajust un izlietot vispirmo brīnišķo spēku, ar ko mani daba apdāvinājusi. No savām krāšņi kažokotām priekšķepām izlaidu asus, lunkanus nagus un iecirtu tajā, kas mani satvēra, un tas, kā vēlāk sapratu, nevarēja būt nekas cits kā cilvēka roka. Šī roka izvilka mani ārā no migas un nosvieda zemē, un tūdaļ sajutu divus stiprus sitienus pa vaigiem, kur tagad izslējās patiešām cienīgas ūsas. Roka man iecirta pāris pļauku, kā par to tagad varu spriest, būdama ies aiņota, maniem ķepas muskuļiem savelkoties, bet man tā bija pirmā iepazīšanās ar morālu cēloni un sekām, un tāpat morāls instinkts lika man nagus tikpat ātri iev ilkt, kā biju tos izlaidis. Vēlāk šo nagu ievilkšanu pamatoti atzina par augstākās laipnības un mīlīguma izpausmi, apzīmējot ar vārdiem "samta ķepiņa".

Kā sacīts, roka mani nometa zemē. Pēc tam tā tūdaļ satvēra mani aiz galvas un spieda to lejup, līdz mans purns atdūrās šķidrumā, ko es, nezinu pats, kā tas notika, tam vajadzēja būt fiziskam instinktam, sāku lakt un izjutu savādu iekšķīgu apmierinājumu. Tas bija, kā es to tagad zinu, salds piens, ko baudīju, biju izsalcis un apmierināju ēstgribu lak- dams. Tā, pēc tam kad bija iesākusies morālā izglītība, sākās fiziskā.

Atkal, ber maigāk nekā pirmīt mani satvēra divas rokas un nolika uz mīkstām, siltām cisām. Ap dūšu man kļuva arvien labāk un labāk, un es sāku izrādīt savu labsajūtu, izlaižot tās savādās, vienīgi manai sugai īpatnējās skaņas, kuras cilvēki apzīmē ar visai piemēroto vārdu - "ņurrāt". Tā gāju milzu soļiem uz priekšu pasaules zinībās. Kāda priekšrocība, kāda debesu dāvana ir spējas izteikt iekšķīgu fizisku labsajūtu skaņās un vaibstos! Vispirms es ņurrāju, tad man radās neatdarināmā māka sagriezt asti vispiemīlīgākos gredzenos, tad brīnišķīgā gara dāvana ar vienu vienīgu vārdiņu "ņau" izteikt prieku, sāpes, baudu un sajūsmu, bailes un izmisumu, vārdu sakot, visas izjūtas un kaislības visās to dažādajās pakāpēs. Kas gan ir cilvēku valoda pret šo vienkāršāko no visiem saprašanās līdzekļiem! Bet nu tālāk uz priekšu manas piedzīvojumu bagātās jaunības pieminēšanas cienīgā, pamācīgā norisē!

Pamodos no dziļa miega, žilbinoša gaisma strāvoja pār mani, no kā es izbijos, prom bija manu acu plīv uri, es redzēju!

Pirms spēju pieradināties pie gaismas, bet vispirms pie ņirbošā jūkļa, kas atvērās manām acīm, man vajadzēja vairākas reizes pēc kārtas stipri nošķaudīties; drīz tad ar redzēšanu gāja pavisam lieliski, it kā es jau būtu ilgāku laiku nepārtraukti vingrinājies.

O, redzēt! Tā ir brīnumaina, lieliska ieraža, ieraža, bez kuras būtu ļoti grūti vispār pasaulē pastāvēt! Laimīgi tic izcilie talanti, kam tikpat viegli kā man izdodas apgūt redzi.

Noliegt tomēr nevaru, ka man uzmācās bailes, un es izlaidu to pašu žēlabu brēcienu kā toreiz šaurajā migā. Tūlīt parādījās sīks, kalsnējs vecs vīrs, kas paliks man mūžīgi atmiņā, jo, lai arī man ir plaša pazīšanās, neesmu nekad redzējis cilvēku, kas būtu viņam līdzinieks vai arī tikai līdzīgs. Manā sugā gadās bieži, ka vienam vai otram ir balti un melni raibs kažoks, bet reti sastopams cilvēks, kam mati būtu sniega baltumā, turklāt uzacis melnas kā krauklim, tā tas tomēr bija manam audzinātājam. Šis vīrs valkāja mājās īsus, koši dzeltenus rītasvārkus, kas mani šausmināja, un tāpēc, cik nu man tas manā toreizējā nevarīgumā padevās, nolīdu no mīkstā spilvena pie malas. Vīrs noliecās pie manis ar sejas izteiksmi, kas man šķita laipna un iedvesa uzticību. Viņš mani satvēra, es piesargājos savilkt nagus, jo skrāpēšanas un sišanas domas apvienojās pašas no sevis, un vīrs patiešām vēlēja man labu, jo mani nolika zemē pie bļodiņas ar saldu pienu, kuru es sāku kārīgi lakt, par ko viņš likās ne mazums priecājamies. Viņš runājās ar mani daudz, taču es neko nesapratu - toreiz man, tikko pasaulē nākušam runcītim, cilvēcīgās valodas saprašana vēl nebija dota. Tik daudz tomēr ir skaidrs, ka viņam vajadzēja būt ļoti lietpratīgam - zinībās un mākslās pat visai pieredzējušam, jo viesi, kas pie viņa ieradās (pamanīju to vidū ļaudis, kas taisni tai vietā, kur man daba kažokā devusi iedzeltenu plankumu, tas ir, uz krūtīm, nēsāja zvaigzni vai krustu), izturējās pret viņu ārkārtīgi pieklājīgi, jā, brīžam pat ar zināmu biklu godbijību, tāpat kā vēlāk es pret pudeli Skaramucu, un nesauca viņu citādi kā "mans dārgais, mans godājamais meistar Ābraham!". Tikai divas personas uzrunāja viņu vienkārši "Mans mīļais!" - garš, sausnējs virs ar biksēm papagaiļa zaļumā un baltām zīda zeķēm un maza, ļoti resna sieviete melniem matiem un veselu virkni gredzenu visos pirkstos. Tas kungs tomēr esot bijis firsts, bet tā kundze - kāda žīdu dāma.

Meistars Ābrahāms, kaut arī viņu apmeklēja ievērojami cilvēki, tomēr dzīvoja mazā augšistabiņā, tā ka es savus pirmos pastaigas gājienus varēju izdarīt ļoti ērti - bēniņos un, izlēcis pa lūku, uz jumta.

Jā! Citādi nav, man jābūt piedzimušam bēniņos! Kas pagrabs, malkas šķūnis - es izšķiros par bēniņiem! Klimats, dzimtene, tikumi, ieražas, jā, kādi gan tie nav, kas ietekmē pasaules pilsoņa ārējo un iekšējo veidošanos! No kurienes gan radies manī šis augstuma gars, šī neatvairāmā dziņa pēc pacelšanās? No kurienes šī brīnum reti sastopamā izmaņa rāpties, šī apskaužamā vispārdrošāko, ģeniālāko lēcienu māka? Ā! Saldas sēras pilda manu sirdi! Vareni ceļas ilgas pēc dzimtajiem bēniņiem! Tev veltīju es šīs asaras, ai, skaistā tēvu zeme, tev šo skumji jūsmīgo ņau! Tevi godina šie lēcieni, šie pārskrējieni, tie pauž tikumu un patriotisku drosmi! Jūs, bēniņi, jūs ļāvāt man devīgā pārpilnībā noķert dažu labu pelīti, bez tam skurstenī var nospert kādu desu, kādu cūkas sāngabalu, jā, pat saķert zvirbuli un šad tad uzglūnēt kādam balodēnam. "Varena ir mīlestība uz tevi, ai, dzimtene!"

Tomēr man vajag attiecībā uz manu -

(Mal;. I.) - un vai jūs neatceraties, cienīts kungs, stipro vētru, kas nopūta advokātam no galvas cepuri Sēnā, kad tas nakts laikā klaiņoja pa Jauno tiltu? Kaut ko līdzīgu stāsta Rablē, taču tā nebija vis vētra, kas nolaupīja advokātam cepuri, kuru tas, paļaudams mēteli vēja rotaļai, turēja cieši piespiestu pie galvas, ber kāds grenadieris, skaļi izsaukdamies: "Stiprs vējš pūš, mans kungs," - garām traucoties, slepus norāva advokātam augsto bebrādas cepuri no parūkas, tomēr nevis bebrādas cepure bija tā, kura tika nogrūsta Sēnas viļņos, bet paša zaldāta nieka filceni vētras brāziens noveda slapjajā nāvē. Jūs tad zināt, cienīts kungs, ka tai acumirklī, kad advokāts tur stāvēja galīgi apdullis, kāds cits zaldāts ar to pašu izsaucienu: "Stiprs vējš pūš, mans kungs!" - drāžoties garām, sagrāba advokāta mēteli aiz. apkakles un norāv a viņam no pleciem un ka tūdaļ pēc tam kāds trešais zaldāts ar to pašu saucienu: "Stiprs vējš pūš, mans kungs!" - garām skriedams, izsita viņam no rokas spāniešu niedres spieķi ar apaļu zelta rokturi. Advokāts kliedza, cik jaudāja, aizsvieda bezkauņam pakaļ parūku un tad aizgāja kailu galvu, bez mēteļa un spieķa, lai sastādītu visīpatnējāko testamentu pasaulē, lai piedzīvotu dīvaināko no visiem piedzīvojumiem. Jūs jau visu to zināt, cienīts kungs!"

"es nezinu," atbildēja firsts, kad biju to pateicis, "nezinu nekā un vispār nesaprotu, kā jūs, meistar Ābraham, varat man stāstīt tādas blēņas. Jauno tiltu, protams, es pazīstu, tas atrodas Parīzē, neesmu gan nekad pa to gājis kājām, vienīgi braucis, kā tas manai kārtai piederas. Advokātu Rablē neesmu nekad redzējis un savu mūžu neesmu pievērsis uzmanību zaldātu stiķiem. Kad jaunos gados vēl komandēju savu armiju, liku ik nedēļas nopērt visus junkurus par muļķībām, kādas tie izdarījuši vai varētu kādreiz izdarīt, bet ierindas zaldātu pēršana bija leitnantu ziņā, viņi pēc mana parauga rīkojās tāpat katru nedēļu un, proti, sestdienās tā, ka svētdienās visā armijā nebija nedz junkura, nedz vienkārša ierindnieka, kurš nebūtu saņēmis savu daļu sitienu, tāpēc karaspēks līdz ar morāles iekaišami pierada vispār arī pie sakaušanas, nebūdams nemaz ienaidnieka tuvumā, un tādā gadījumā nevarēja darīt nekā cita kā kauties. To jūs iegaumējiet, meistar Ābraham, un tagad pasakiet man, Dieva dēļ, ko jūs gribat sacīt ar to vētru, ar uz Jaunā tilta aplaupīto advokātu Rablē, kur paliek jūsu atvainošanās, ka svētki izjuka mežonīgā kņadā, ka man pusparūkas cekulā iekrita uguņošanas raķete, ka mans dārgais dēls ievēlās baseinā un nodevīgi delfīni to apšļāca caur un cauri, ka princesei vajadzēja skriet bez plīvura, uzspraustiem brunčiem kā medniecei Atalanrai pa parku, ka - ka - kurš lai saskaita šīs kļūmīgās nakts nelaimes! Nu, meistar Ābraham, ko jūs par to sakāt?"

"Cienīts kungs," es atbildēju, zemu palocīdamies, "pie visām nelaimēm bija vainīgs vienīgi negaiss - briesmīgā vētra, kas sākās, kad viss bija pašā jaukumā. Vai varu pavēlēt elementiem? Vai tad es pats arī nepiedzīvoju ļaunu dēku, vai neesmu, tāpat kā tas advokāts Rablē, es pazemīgi lūdzu viņu nesajaukt ar slaveno franču rakstnieku Rablē, pazaudējis cepuri, svārkus un mēteli? Vai neesmu…"

- Paklau, - te Johans Kreislers pārtrauca meistaru Ābrahāmu, - paklau, draugs, vēl tagad, lai gan jau pagājis labs laiks, runā par fīrstie- nes dzimšanas dienu, kuras svinības tu izrīkoji, kā par tumšu noslēpumu, un droši vien tu savā parastajā kārtā un veidā esi uzsācis dažādas dēkas. Ja arī tauta tev i vienmēr turējusi par sava veida burvju mākslinieku, tad šī pārliecība pēc svētkiem kļuvusi vēl daudz stiprāka. Izstāsti nu man tieši tā, kā viss notika. Tu zini, es toreiz nebiju šeit…

-  Taisni tas, - draugu pārtrauca meistars Ābrahāms, - taisni ras, ka tu nebiji šeit, ka tu, debess zina, kādu elles fūriju trenkts, biji aizdrāzies projām kā ārprātīgs, taisni tas padarīja mani mežonīgu un traku, taisni tādēļ es piesaucu elementus, lai izjauc svinības, kas plosīja man sirdi, jo tu, īstais notikuma varoni, nebiji klāt, svētkus, kas tuvojās gausi, ar pūlēm, bet tad radīja mīļiem cilvēkiem vienīgi baiļpilnu sapņu mokas, ciešanas, šausmas! Tad nu zini tagad, Johan, es esmu ielūkojies dziļi tavā būtībā un ieraudzījis bīstamo - draudīgo noslēpumu, kas tur dus; kūpošs vulkāns, tas spēj kuru katru acumirkli uzšauties postīgās liesmās un nesaudzīgi iznīcināt ap sevi visu! Ir mūsos norises, kas tā veidojas, ka pat visuzticamākie draugi nedrīkst par tām runāt. Tāpēc es rūpīgi no tevis slēpu, ko tevī ieraudzīju, bet ar šiem svētkiem, kuru dziļākā nozīme neattiecās uz firstiem, bet uz kādu citu mīļu cilvēku un tev i pašu, es gribēju valdonīgi satvert visu tavu būtību. Tevī vajadzēja atdzīvoties visslēptākām mokām un ar divkāršu spēku kā no miega pamodinātām fūrijām saplosīt tavas krūtis. Šīm no paša Orkusa* dabūtām zālēm, no kurām vissmagākās lēkmes gadījumā nedrīkst baidīties neviens gudrs ārsts, vajadzētu nest tev, tāpat kā nedziedināmi slimam, nāvi vai izveseļošanos! Vai zini, Johan, ka firsticncs vārda diena sakrīt ar Jūlijas vārda dienu, jo arī Jūlijas, tāpat kā firstienes, kristītais vārds ir Marija.

Ha! - izsaucās Kreislers, ugunīgu skatienu uzlēkdams kājās. - Ha! Meistar, vai tev ir dota vara spēlēt ar mani rupju, ņirdzīgu spēli? Vai tu esi pats liktenis, ka spēj aptvert manu iekšējo būtību?

-  Trakais, neapdomīgais cilvēk, - meistars Ābrahāms mierīgi atbildēja, - kad gan kļūs postīgā kvēle tavās krūtīs par tīru eļļas liesmu, ko uztur dziļā mākslas un visa cēlā un skaistā izpratne, kas tevī mājo! Tu pieprasīji man šo kļūmīgo svētku aprakstu, tad 11u uzklausi mani mierīgi, vai, ja tavs spēks ir galīgi un pavisam salauzts tā, ka tu vairs to nespēj, tad es tevi pametīšu.

-  Stāsti, - sacīja Kreislers pusaizsmakušā balsī un, ieslēpis seju plaukstās, atkal apsēdās.

* Orkuss - tā romieši dēvēja mirušo valstības pavēlnieku.

Siguldas novada Siguldas pagasta bibliotēka

- Negribu, - turpināja meistars Ābrahāms tādā kā jautrā tonī, - nepavisam negribu tevi, mīļais Johan, nogurdināt ar visu to svarīgo ietaišu aprakstu, par ko lielāko tiesu jāpateicas paša firsta bagātīgajai izdomai. Tā kā svētki sākās vēlu s akarā, tad pats par sevi saprotams, ka viss skaistais parks, kas apņem izpriecu pili, bija uguņots. F.s biju papūlējies, lai šis apgaismojums radītu neparastus efektus, bet tas izdevās tikai pa daļai, jo pēc firsta stingras pavēles visās ejās uz lielām, melnām dēļu pamatnēm novietotos daudzkrāsainos lampionos vajadzēja degt firstienes vārdam līdz ar firsta kroni pār to. Dēļi bija piesisti pie augstiem stabiem, tādēļ tie gandrīz izskatījās pēc iluminētām brīdinājuma zīmēm, ka nedrīkst smēķēt vai izvairīties no muitas. Svētku nagla bija parka vidū no krūmājiem liii mākslīgām drupām darinātais teātris, ko tu pazīsti. Šai teātrī vajadzēja pilsētas aktieriem spēlēt kādu alegoriju, kas bija pietiekami muļķīga, lai ārkārtīgi patiktu, kaut arī nebūtu lijuši no augstdzimušas spalvas, jo firsts pats to sacerējis, izmantodams kāda režisora asprātīgos izteicienus kādā iecienītā lugā. Ceļš no pils līdz teātrim bija diezgan tāls. Pēc firsta dzejiskās izdomas, ģimenei gaismu vajadzēja rādīt tikai divām lāpām, kuras tur lidojošs ģēnijs, bet nedegt nevienai citai ugunij; tikai tad, kad ģimene un svīta būs ieņēmušas vietas, teātris piepeši jāapgaismo. Tādēļ minētais ceļš palika tumsā. Veltīgi mēģināju attēlot šīs mašinērijas grūtumu garā ceļa dēļ, bet firsts "Ver- saļas svētkos" bija lasījis par kaut ko līdzīgu, un, tā kā šī dzejiskā izdoma bija viņa paša, tad viņš pastāvēja par šo uzvedumu. Lai izvairītos no jebkura nepelnīta pārmetuma, atstāju ģēniju līdz ar lāpām pilsētas teātra mehāniķa ziņā. Tā, kad nu firstu pāris un aiz viņiem svīta iznāca pa salona durvīm, no izpriecu pils jumta tika vilkts lejup mazs apaļ vaidzis vīriņš, tērpts firstu nama krāsās, divām degošām lapām rociņās. Lelle tomēr bija par smagu, un, tikko divdesmit soļu pagājusi, mašīna apstājās tā, ka firstu nama mirdzošais sargātājs palika karājamies liii apmeta kūleni, jo strādnieki pievilka to ciešāk. Nu abas degošās, ačgārni apgriezušās vaska sveces svieda kvēlojošas lāses lejā. Pirmais no šiem pilieniem ķēra pašu firstu, kas stoiskā vīrišķībā pacieta sāpes, lai gan vairs neieturēja soļa svinīgumu un steidzās žiglāk uz priekšu. Tagad ģēnijs šūpojās pār grupu, kurā bija galma maršals ar kambarjunkuricm un citicm galminiekiem, kājas gaisā, galva lejā tā, ka ugunīgais lietus no lāpām ķēra drīz vienu, drīz otru pa galvu un degunu. Izrādīt sāpes un tā traucēt svinības kaitētu cieņai, tāpēc bija tīkami noskatīties, kā šie nelaimīgie, vesela stoisku Sccvolu [4] grupa nejauki saviebtām sejām, tomēr ar varu nomācot ciešanas, jā, izspiežot pat ķēmīgu smaidu, mēmi gāja, tikko izdvešot baiļu nopūtas. Turklāt dārdēja bungas, pūta trompetes, simt balsu kliedza: "Vivat, vivat, cienīgā firstienes kundze! Vivat, cienīgais firsta kungs!"- tā ka šis traģiskais patoss, it kā nāves mokās izvalbītām sejām esot asā kontrastā ar līksmajām gavilēm, piešķīra visai scēnai neiedomājamu majestātiskumu.

Vecais, resnais galma maršals beidzot vairs nev arēja izturēt; kad kāds ugunīgs piliens ķēra viņu taisni vaigā, viņš trakā izmisuma nik numā lēca sāņus, bet sapinās virvēs, kas mašīnai piederīgas stiepās tai pusē cieši gar zemi, un ar skaļu saucienu "Pie visiem velniem!" nogāzās zemē. Tai pašā brīdī arī gaisīgais pāžs bija savu lomu nospēlējis. Smagais galma maršals novilka to ar centnera svaru lejā; tas nokrita vidū svītai, kas, skaļi iekliedzoties, pajuka uz visām pusēm. Lāpas nodzisa, visi palika biezā tumsā. Tas viss notika pavisam tuvu teātrim. Es tomēr vilcinājos pielaist uguni deglim, kam vajadzēja uzreiz iedegt visus lam pionus, visus laukuma gaismekļus, nogaidīju krietnu brīdi, lai ļautu sabiedrībai kokos un krūmos pienācīgi apmaldīties. "Gaismu - gaismu!" sauca firsts kā karalis "Hamletā". "Gaismu - gaismu!" - aizsmakušu balsu jūklis cita caur citu. Kad laukums bija apgaismots, izjukušais pūlis līdzinājās sakautam karaspēkam, kas ar pūlēm savelkas kopā. Virskani- barkungs izrādījās apķērīgs vīrs, sava laika prasmīgākais taktiķis; dažās minūtēs, pateicoties viņa pūlēm, kārtība bija atkal atjaunota. Firsts uzkāpa līdz ar tuvākajiem pavadoņiem tādā kā paaugstinātā puķu troni, kas bija uzcelts skatītāju laukuma vidū. Tikko (irstu pāris tur novietojās.

ar teātra mehāniķa asprātīgas ierīces palīdzību pār viņiem nobira puķu klēpis. Tomēr ļaunais liktenis gribēja, lai lirstam tieši uz deguna uzkrīt kāda sarkanā lilija un apputina visu viņa seju ugunssārtu, tāpēc viņš guva neparasti majestātisku, svētku svinīgumam pienācīgu izskatu.

-  Tas ir par traku, tas ir par traku! - izsaucās Kreislers, iesmiedamies tik vareni, ka sienas notrīsēja.

-  Nesmejies tik zviedzoši, - sacīja meistars Ābrahāms, - arī es smējos tai naktī nesavaldīgāk kā jebkad, jutos noskaņots visādām dullām nebēdnībām un būtu kā elfs Pliks vēl labprāt visu samaisījis juku jukām, vēl vairāk samudžinājis, bet jo dziļāk manās paša krūtīs ieurbās bultas, kuras biju vērsis pret citiem. Nu, tad teikšu ar! Muļķīgo puķu mešanas brīdi biju izvēlējies, lai sasietu neredzamo pavedienu, kam vajadzēja stiepties pa visiem svētkiem un kā elektrības vadītājam satricināt visu iekšējās būtības, kuras biju domājis pievienot manam noslēpumainajam garīgajam aparātam, kam pazuda pavediens. Nepārtrauc mani, Johan, uzklausi mierīgi. Jūlija sēdēja ar princesi sāņus aiz first ienes, es paturēju abas acīs. Kad bungas un trompetes klusēja, Jūlijai iekrita klēpī, starp smaržīgām naktsvijolēm paslēpies, nolūzis rozes pumpurs un kā nakts vējpūta atklīda tavas dziļi sirdī plūstošās dziesmas skaņas: "Mi lajjnao taccurio della mici sortc amara "[5]. Jūlija satrūkās, bet, kad iesākās dziesma, ko es - saku to tev, lai tevi nepārņem šā priekšnesuma dēj baiļpilnas šaubas, - liku tālumā spēlēt mūsu četriem labākajiem basetraga pūtējiem, viņa izdvesa vieglu "ai!", piespieda pušķi pie krū- tīm, un es skaidri dzirdēju, ka viņa sacīja princesei: "Viņš noteikti ir atkal šeit!" Princese strauji apkampa Jūliju un izsaucās tik skaļi: "Nē, nē, ak, nekad!" - ka firsts pagrieza ugunssārto seju un izmeta dusmīgu Silcncc'. Kungs gan laikam nebija uz mīļo meitu sevišķi dusmīgs, bet es gribu piebilst, ka apbrīnojamais smiņķis - neviens Tiranno ingrato[6] operā nebūtu sevi piemērotāk nogrimējis - patiesi piešķīra viņam pastā vigu, neiznīcīgi dusmīgu izskatu, tā ka visaizkustinošākās runas.

vismaigākās ainas, kas alegoriski attēloja ģimenes laimi uz troņa, likās galīgi nereizē; aktieri un skatītāji par to pagalam apmulsa. Jā, pat tad, kad firsts - šīs vietas viņš šim nolūkam bija savā eksemplārā, ko turēja rokā, sarkani pasvītrojis - skūpstīja lirstienei roku un nosusināja mut autā asaru no acs, tas likās notiekam apvaldītā niknumā; tā ka kambarkungi, kas stāvēja viņam pakalpīgi pie sāniem, sačukstējās: "Ak, Jēzu, kas noticis mūsu cienīgam kungam?" Gribu tikai tev pateikt, Johan, - kamēr aktieri uz skatuves traģiskā stilā tēloja muļķīgo lugu, es ar maģisku spoguļu un citu ierīču palīdzību slepeni sarīkoju gaisā garu spēli par godu debesu bērnam - maigajai Jūlijai, un cita pēc citas atskanēja meldijas, kuras tu esi sacerējis cēlā sajūsmā, jā, tā ka drīz tuvāk, drīz tālāk kā baisu jausmu pilns garu sauciens atbalsojās vārds "Jūlija". Bet tu šeit nebiji - tu nebiji, mans Johan! Ja arī pēc tam, kad izrāde bija beigusies, man vajadzēja slavēt manu Arielu kā Šekspīra Prospcram viņējo, ja arī man vajadzētu teikt, ka viss norit lieliski, tomēr man likās noplucis un bāls tas, ko, manuprāt, esmu izrīkojis ar dziļu nozīmīgumu. Jūlija smalkjūtīgi bija visu sapratusi. Tomēr šķita, ka viņu valdzinājis tikai tīkams sapnis, kam nomodā nepiešķir nekādu sevišķu jēgu. Princese turpretī bija dziļi nogrimusi sevī. Roku rokā ar Jūliju viņa klaigāja pa parka apgaismotajām gatvēm, kamēr galms savā paviljonā iebaudīja atspirdzinājumus. Galveno naglu es biju sagatavojis šim brīdim, bet tevis nebija - tevis nebija, mans Johan. Dusmu un īgnuma pilns skraidīju apkārt, pārbaudīju, vai visas ierīces lielajai uguņošanai, ar ko svētkiem vajadzēja noslēgties, pienācīgi sakārtotas, l'ad, paskatījies uz debesīm, pamanīju pāri tālajam Gcieršteinam nakts mirdzumā iesārtu mākonīti, kas ikreiz vēsta negaisu, kurš klusi savelkas tuvāk un tad izgāžas pār mums briesmīgā eksplozijā. Kad šai eksplozijai jānotiek, to es aplēšu, kā tu zini, pēc mākoņa pašreizējās atrašanās vietas. Tas nevarēja vairs ilgt stundu, tāpēc nolēmu ar uguņošanu pasteigties. Tai acumirklī manīju, ka mans Aricls jau iesācis to fantasmagoriju, kam viss, viss jāizšķir, jo parka viņā malā, mazajā Marijas kapelā dzirdēju kori dziedam "Avc marisstcllci". Steidzos aši turp. Jūlija un princese bija nometušās ceļos uz lūgšanu soliņa, kas bija nolikts ārā, kapelas priekšā. Tikko biju nonācis tai stūri un vietā, kad… bet tevis nebija, tevis nebija, mans Johan! Ļauj man par to klusēt, kas tad notika. Ak! Tas, ko biju turējis par savas mākslas meistardarbu, palika bez iespaida, un es uzzināju, ko cs, stulbenis, nebiju nojautis.

-   Klāj vaļā! - iesaucās Kreislers. - Stāsti visu, visu, meistar, kā noticis!

-   Nebūt ne! - atbildēja meistars Ābrahāms. - Tas tev nelīdzēs, Johan, un sirds man vai pušu plīst, ja man jāstāsta, kā mani paša gari iedzina man bailes un baismas! Mākonis! Laimīgā iedoma! "Lai tad beidzas viss trakā sajukumā!" mežonīgi iesaucos un drāzos uz uguņošanas laukumu. Firsts licis man pateikt - ja viss esot gatavs, lai es dodot zīmi. Nenovērsu acis no mākoņa, kas kāpa arvien augstāk un augstāk pār Geicršteinu, un, kad tas man šķita pietiekami augstu, pavēlēju šaut mazajiem lielgabaliem. Drīz viss galms, visa sabiedrība bija kopā. Pēc parastās ugunsapļu, raķešu, ugunsbumbu un citu vienkāršu triku spēles beidzot izšalca firstienes vārds ķīniešu raķešu spožajā mirgā, taču augstu par to uznira un izdzisa pienbaltā gaismā vārds "Jūlija". Nu bija laiks - aizdedzināju girandolu [7] , bet, kad raķetes šņākdamas un sparkšķēdamas šāvās gaisā, sākās negaiss ar gailējoši sarkaniem zibeņiem, dārdošu pērkonu, no kā dunēja mežs un kalni. Orkāns iebrāzās parkā un sacēla biezajos krūmos tūkstošbalsīgi gaudojošas vaimanas. Es izķēru kādam bēgošam trompetistam instrumentu no rokas un gavi- ļaini pūtu, bet uguns ierīču un mazo lielgabalu zalves dūšīgi rībināja pretī pērkona grāvieniem.

Kamēr meistars Ābrahāms stāstīja, Kreislers pielēca kājās, strauji soļoja pa istabu šurp un turp, mētāja rokas un beidzot iesaucās gluži sajūsmināts: - Tas ir jauki, tas ir lieliski, te es pazīstu savu meistaru Ābrahāmu, ar ko esmu viena sirds un viena dvēsele!

-   Ā, - teica meistars Ābrahāms, - es jau zinu, tev ir pa prātam taisni vismežonīgākais un šausmīgākais, tomēr aizmirsu to, kas tevi pavisam būtu nodevis garu valstības baismu varas rokās. Biju licis pievilkt stīgas vēja arfai, kas, kā tu zini, atrodas virs lielā ezera, kur vētra kā teicama mūziķe vareni spēlēja. Orkāna rēcienos un gaudās, pērkona dārdienos briesmīgi skanēja milzu ērģeļu akordi. Arvien ātrāk un ātrāk raisījās varenās skaņas un varēja just tādu neparasti liela stila fūriju baletu, kādu nav nācies dzirdēt teātra audekla sienās! Pusstundā viss bija garām. Mēness iznira no mākoņiem. Nakts vējš mierinādams zuzēja baiļpilnajā mežā un nosusināja asaras no tumšajiem krūmiem. Šad un tad vēl ieskanējās vēja kokle kā dobja tālu zvanu duna. Man kļuva savādi ap sirdi. Tu, Johan, tik ļoti biji pārņēmis manu būtni, ka man likās, tu tūdaļ parādīsies manā acu priekšā no zaudētu cerību kapenēm, no nepiepildītiem sapņiem un noslīgsi man pie krūts. Tagad, nakts klusumā, doma, kādu spēli esmu sācis, ka esmu gribējis saraut ar varu mezglu, ko ļauns liktenis sarežģījis, iznira no manas būtības svešā un citādā atveidā, un, kamēr mani drebināja auksti šermuļi, es pats biju tas, kuru sagrāba šausmas. Maldugunis zibēja un lēkāja pa visu parku, bet tie bija kalpotāji, kas savāca, viesiem steigā bēgot, pazaudētās cepures, parūkas, matu tīkliņus, zobenus, kurpes, kaklautus. Taisījos projām. Lielā tilta vidū pie mūsu pilsētas paliku stāvam un vēlreiz atskatījos uz parku, kas, mēness maģiskās gaismas apspīdēts, šķita kā apburts dārzs, kurā sākas žiglu laumu līksmā rotaļa. Te man ieskanējās ausīs vājš pīkstiens, gandrīz kā jaunpiedzimuša bērna vēkšķiens. Iedomājos, vai tik nav izdarīts kāds noziegums, noliecos dziļi pār margām un gaišā mēnesnīcā ieraudzīju kaķēnu, kas ar pūlēm turējās, pieķēries pālim, lai izbēgtu nāvei. Droši vien bija gribēts slīcināt kaķēnu saimi, un dzīvnieciņš atkal izlīdis ārā. "Nu," nodomāju, "ja arī tas nav bērns, tas tomēr ir nabaga dzīvnieks, kas brēc pēc glābiņa un kas tev jāglābj."

-   Ak tu, jūtelīgais Just! - Kreislers smiedamies iesaucās. - Saki - kur ir tavs Tellheims?

-   Atvaino, - turpināja meistars Ābrahāms, - atvaino, Johan, ar Justu tu mani vis tā nevari salīdzināt. Justu esmu pārjustējis. Viņš izglāba pudeli - dzīvnieku, ko katrs labprāt cieš pie sevis, no kā var gaidīt pat patīkamus pakalpojumus, piemēram, tas pienes cimdus un tabakas maku, aiznes pīpi utt., bet es izglābu runci - zvēru, no kā daudzi šausminās, kas vispār izdaudzināts pat viltīgu, nespējīgu izturēties maigi un labvēlīgi un būt sirsnīgi draudzīgs, kas nekad nemaina naidīgo attieksmi pret cilvēkiem, jā, runci es izglābu aiz tīras, nesavtīgas cilvēkmīlestības. Pārrāpos pār margām, ne bez briesmām nokļuvu lejā, saķēru ņaudošo kaķēnu, uzvilku augšā un iebāzu kabatā. Pārnācis mājās, aši izģērbos un ielikos gultā, jo biju noguris un izmocījies. Tikko biju iemidzis, tā mani pamodināja žēli pīkstieni un vēkšieni, kas šķita nākam no mana drēbju skapja. Es kaķīti biju aizmirsis un atstājis svārku kabatā. Atbrīvoju dzīvnieciņu no sprosta, par ko viņš mani tā saskrāpēja, ka man asiņoja visi pieci pirksti. Biju jau gatavs kaķēnu sviest pa logu laukā, bet apķēros un sakaunējos par savu mazisko muļķību, savu atriebības kāri, kas nav liekama lietā pat pie cilvēkiem, kur nu vēl pie tik nesaprātīga radījuma. Vārdu sakot, ar pūlēm un rūpēm uzaudzināju kaķēnu par lielu runci. Viņš ir šīs sugas visprātīgākais, rātnākais, atjautīgākais pārstāvis, tā ka viņam trūkst tikai vēl augstākās izglītības, ar ko tu, manu mīļo Johan, viņam viegli izlīdzēsi, tāpēc tad nu esmu nolēmis runci Mūri, tā esmu to nosaucis, turpmāk atstāt tavā ziņā. Lai gan Mūris vēl nav, kā izsakās juristi, homositi jttris*, esmu tomēr prasījis viņa piekrišanu, vai viņš grib stāties tavā dienestā. Viņš ir ar to pilnā mierā.

-  Nemels niekus, - teica Kreislers. - Nemels niekus, meistar Ābrahāmi Tu zini, ka es kaķus lāgā neciešu, suņu dzimumam dodu daudz lielāku priekšroku.

-   Ks lūdzu, - atbildēja meistars Ābrahāms, - lūdzu tevi, mīļo Johan, no visas sirds, pieņem manu cerību pilno runci Muri vismaz tik ilgi pie sev is, kamēr atgriežos no ceļojuma. Esmu jau viņu tāpēc paņēmis līdzi, v iņš ir ārā un gaida uz laipnu atbildi. Uzlūko viņu vismaz.

Meistars Ābrahāms atdarīja durvis, un, saritinājies uz salmu pīteņa, aizmidzis gulēja kāds runcis, ko patiesi viņa sugā varēja dēvēt par bnnum skaistu. Muguras pelēkās un melnās svītras uz paura satecēja kopā starp ausīm un izveidoja pierē visrotaļīgāko hieroglifu rakstu.

Tikpat svītraina un neparasti gara un pamatīga bija varenā aste. Turklāt runča raibais kažoks tā spīdēja un laistījās, ka starp melno un pelēko varēja manīt vēl šauras, zeltdzeltcnas svītras.

-  Muri, Mūri! - sauca meistars Ābrahāms.

-   Murr, murr, - runcis atbildēja ļoti skaidri, izstaipījās, piecēlās, uzmeta milzu kūkumu un atvēra acis zāles zaļumā, no kurām ugunīgi zibsnīja gars un saprāts. Vismaz meistars Ābrahāms to apgalvoja, un arī Krcislcram vajadzēja piekrist, ka runča ģīmī ir kaut kas savāds, neparasts, ka viņa galva ir pietiekami liela, lai ietvertu zinības, bet ūsas jau tagad, jaunībā, tik baltas un garas, ka atgādina bārdu un runcim piešķir sengrieķu gudrā cienīgumu.

-   Kā gan var visur tūdaļ gulēt, - runcim teica meistars Ābrahāms. -Turklāt tu šādi zaudē visu savu jautrību un topi pirms laika par īgnu ņurduli. Nosukājies smuki, Muri!

Tūdaļ runcis attupās uz pakaļkājām, graciozi pārbrauca ar samta ķepiņām pār pieri un vaigiem un izgrūda dzidru, priecīgu "ņau".

-   Tas ir, - turpināja meistars Ābrahāms, - tas ir kapelmeistars Johans Kreislera kungs, pie kā tu stāsies dienestā.

Runcis ieurbās kapelmeistarā ar savām lielajām, zibošajām acīm, sāka ņurrāt, uzlēca uz galda, kas atradās Krcislcram blakus, un no tā viņam uz. pleca, it kā gribēdams kaut ko iečukstēt ausī. Tad runcis atkal apsēdās zemē un ņurrādams apluncināja jauno kungu, it kā vēlētos pamatīgi ar viņu iepazīties.

-   Augstais Dievs! - izsaucās Kreislers. - F.s patiešām domāju, ka šim pelēkajam runčukam ir prāts un viņš ir slavenā runča zābakos pēctecis!

-  Tas ir skaidrs, - atteica meistars Ābrahāms, - ka runcis Mūris ir visjocīgākais dzīvnieks pasaulē, īsts Pulčinella, turklāt rātns un pieklājīgs, nevis uzbāzīgs un nekautrīgs kā dažkārt suņi, kas mums uzmācas ar neveikliem mīlestības apliecinājumiem.

-   Kamēr, - teica Kreislers, - es aplūkoju šo gudro radījumu, man atkal kļūst smagi ap sirdi, cik gan šaurs loks ir mūsu atziņas spējām. Kurš var pateikt, kurš tikai nojaust, ciktāl sniedzas dzīvnieku gara spcks! J.i mums kaut kas vai drīzāk viss dabā paliek neizpētīts, tad mēs tūliņ ķeramies pie vārdiem un lepojamies ar savu ģeķīgo skolas gudrību, kas gan tālāk nesniedzas par mūsu degungalu. Tā arī esam visas dzīvnieku garīgās spējas, kuras bieži parādās brīnumainā kārtā, vienkārši apzīmējuši ar vārdu "instinkts". Hs gribētu, lai man atbild tikai uz šo vienīgo jautājumu: vai uz jēdzienu "instinkts", uz šo aklo, nepatīgo dziņu attiecināma arī spēja sapņot? To, ka, piemēram, suņi sapņo ar vislielāko dedzību, zina katrs, kas kādreiz novērojis guļošu medību suni, kam sapnī tēlojas medības. Suns meklē, ošņā, kustina kājas kā skrējienā, elso, svīst. Par sapņojošiem runčiem es pagaidām nekā nezinu…

- Runcis Mūris, - meistars Ābrahāms pārtrauca draugu, - ne tikai ļoti dzīvi sapņo, bet bieži nonāk, kā tas skaidri novērojams, tai maigajā sapņainībā, fantazējošā sastingumā, tai mēnessērdzības apmātībā, īsi, tajā dīvainajā stāvoklī starp nomodu un miegu, kas dzejiskām dvēselēm ir īstais laiks ģeniālu domu radīšanai. Šai stāvoklī viņš sten un pūš kopš neilga laika pavisam neparasti, tā ka man jādomā, vai nu ir iemīlējies, vai strādā pie kādas traģēdijas.

Kreislers, skanīgi iesmējies, iesaucās: - Nu, tad nāc, tu, gudrais, rātnais, atjautīgais, dzejiskais runci Muri, ļauj mums -

(M. t.) pirmo audzināšanu manos jaunības mēnešos, vispār vēl daudz ko pieminēt.

Proti, ir taču augstākā mērā nozīmīgi un pamācīgi, ja liels gars savā autobiogrāfijā, kaut arī tas liktos nesvarīgi, sīki izklāsta visu, kas ar viņu jaunībā noticis. Vai tad lielam ģēnijam var kādreiz notikt kaut kas nesvarīgs? Viss, ko viņš zēna gados pasācis vai nav pasācis, ir ārkārtīgi svarīgs un met gaišu gaismu uz viņa nemirstīgo darbu dziļāko nozīmi, īsteno virzību. Lieliska drosme rodas jauna censoņa krūtīs, kuru plosa baigas šaubas, vai ar iekšējo spēku pietiek, kad tas lasa, ka lielais vīrs zēnībā arī spēlējis zaldātiņus, bijis kārumnieks un bieži dabūjis pērienu, jo bijis slinks, nerātns un lempīgs. "Taisni kā es, taisni kā es!" jauneklis sajūsmināts izsaucas un vairs nešaubās, ka arī viņš ir liels ģēnijs tāpat kā viņa pielūgtais elks.

Dažs lasīja Plūtarhu [8] vai arī tikai Kornēliju Neposu [9] un kļuva par lielu varoni, dažs senos traģēdiju dzejniekus tulkojumā, turklāt Kalderonu [10] un Šekspīru, Gēti un Siliem, un tapa, ja arī ne par lielu dzejnieku, tomēr par mazu, debešķīgu pantiņu kalēju, kādi ļaudīm tik ļoti patīk. Tā arī mani darbi droši vien iededzinās kāda jauna, garīgi un dvēselīgi apdāvināta runča krūtīs augstāko poēzijas kvēli, un, ja tad cēlais runča jaunskungs atkārtos manas biogrāfiskās izpriecas uz jumta, ja viņš pilnīgi iedziļināsies šās grāmatas augstajās idejās, kura man patlaban zem nagiem, tad aizgrābtības sajūsmā izsauksies: "Muri, dievišķīgais Muri, dižākais no savas sugas, tev, tev vienīgajam esmu par visu pateicību parādā, tikai tavs piemērs dara mani lielu!"

Ir slavējami, ka meistars Ābrahāms, mani audzinot, neizmantoja nedz aizmirsto Bazedovu****, nedz arī Pestalocija***** metodi, bet ļāva man neierobežotu brīvību audzināt sevi pašam, tādēļ es pakļāvos tikai zināmiem normālprincipicm, kurus meistars Ābrahāms uzskatīja par noteikti nepieciešamiem sabiedrībā, kas sakopo šai zemes virsū v aldošo varu, jo citādi viss aklā trakumā ietu juku jukām un visur tiktu doti nešķīsti belzieni pa ribām un nejauki puni, turklāt sabiedriska dzīve vispār nemaz nebūtu iedomājama. Par šo principu kodolu meistars dēvēja dabīgo godprātību pretstatā vispārpieņemtajai, pēc kuras likumiem jāsaka: "Pazemīgi lūdzu jums laipnu piedošanu," - ja kāds lempis uzdrāžas virsū vai nomin kāju. Var jau būt, ka šī godprātība cilvēkiem vajadzīga, tomēr nevaru vēl aptvert, kā lai tai pakļaujas mans brīvais dzimums, bet, ja galvenais līdzeklis, ar ko meistars man mācīja šos normālprincipus, bija kāda ļori nepatīkama bērza rīkste, tad ar pilnām tiesībām varu sūdzēties par sava audzinātāja bardzību. Es būtu aizbēdzis, ja mani neaizturējusi iedzimtā pieķeršanās augstākai kultūrai. Jo vairāk kultūras, jo mazāk brīvības, tie ir patiesi vārdi. Līdz ar kultūru aug vajadzības, ar vajadzībām - nu, bet taisni dažu dabisko vajadzību apmierināšana, neievērojot laiku un vietu, bija pirmais, no kā man meistars ar tās nepatīkamās rīkstes palīdzību galīgi atradināja. Tad bija kārta iekārēm, kas, kā vēlāk pārliecinājos, ceļas vienīgi zināmā nedabiskā dvēseles noskaņojumā. Šis pats savādais noskaņojums, kas varbūt pats no sevis rodas manā organismā, dzina mani pamest pienu, jā, pat cepeti, ko meistars bija man nolicis, uzlēkt uz galda un noēst to, ko viņš pats gribēja baudīt. Sajutu rīkstes varu un atturējos.

Atzīstu, ka meistaram bija taisnība, ja viņš gribēja manu raksturu no tā atradināt, jo es zinu, ka vairāki mani lāga biedri, mazāk kulturāli, netik labi audzināti kā es, tādēļ nonākuši visšausmīgākās nepatikšanās, jā, visbēdīgākā stāvoklī uz visu savu mūžu. Ir taču man tapis zināms, ka dažs labs cerību pilns runča jaunskungs iekšējā, garīgā spēka trūkuma dēļ nav spējis pretoties savai kārībai, izlacis piena podu un tāpēc zaudējis savu asti un apsmiets, nicināts bijis spiests nobēgt vientulībā. Tātad meistaram bija taisnība, kad viņš mani no tā atradināja; bet to, ka viņš pretojās manai tieksmei uz zinībām un mākslām, es viņam nevaru piedot.

Nekas mani tā nepievilka mana meistara istabā kā grāmatām, rak stieni un dažādiem savādiem daiktiem apkrautais galds. Varu sacīt, ka šis galds bija burvju loks, kurā jutos apburts, tomēr izjutu zināmu svētu godbijību, kas mani atturēja pilnīgi nodoties savai dziņai. Beidzot kādu dienu, kad meistara nebija mājās, padevos šai tieksmei un uzlēcu uz galda. Kāda bauda, kad nu tupēju rokrakstu un grāmatu vidū un pa visu to vandījos! Nevis draiskulība, nē, vienīgi kāre, zināšanu alkas mudināja mani satvert ķepās kādu rokrakstu un to tikmēr plosīt, kamēr tas bija sadīrāts driskatās. Meistars ienāca iekšā, ieraudzīja, kas noticis, metās man virsū, apvainojoši saukdams: "Sasodītais neganteli!" - un tik stipri mani sapēra ar bērza rīksti, ka es, sāpēs brēkdams, palīdu zem krāsns un visu dienu nebiju izvilināms ārā ne ar vienu laipnu vārdu. Kuru gan šāds notikums uz mūžīgiem laikiem nebūtu atbaidījis iet pa dabas norādīto ceļu! Bet, līdzko biju pavisam atspirdzis no ciešanām, tā, sekojot savai neatturamai tieksmei, uzlēcu atkal uz rakstāmgalda. Protams, viena vienīga mana meistara sauciena, aprauta teikuma, kā, piemēram, "Ko tu gan!", pietika, lai mani nodzītu atpakaļ, tā ka pie studijām nekādi nevarēju tikt; pēc tam mierīgi nogaidīju izdevīgu brīdi, lai iesāktu studijas, un tas drīz vien arī pienāca. Meistars kādu dienu taisījās iziet, tūdaļ paslēpos istabā tik labi, ka viņš mani neatrada, kad, atcerējies saplosīto rokrakstu, gribēja mani izdzīt ārā. Tikko meistars bija prom, tā vienā lēcienā uzlēcu uz rakstāmgalda un nolikos rokrak stiem pašā vidū, un tas man sagādāja neaprakstāmu labsajūtu. Veikli uzšķīru ar ķepu kādu visai biezu grāmatu, kas atradās man priekšā, un mēģināju, vai man neizdosies saprast tur esošās rakstu zīmes. Tas sākumā nepavisam neizdevās, tomēr neatlaidos, bet blenzu grāmatā, gaidīdams, kad kāds īpašs gars nāks pār mani un iemācīs lasit. Tā nodziļinājušos mani pārsteidza meistars. Ar skaļu "Sasodītais palaidni!" viņš metās man klāt. Bija par vēlu glābties, pieglaudu ausis un pieplaku kā varēdams; jutu jau rīksti uz muguras. Bet, roku pacēlis, meistars piepeši skaļi iesmējās un teica: "Runci, runci, tu lasīji? To es nevaru tev aizliegt, negribu aizliegt. Nu paskat tikai! Kāda izglītošanās dziņa tev ī mājo!" Viņš izvilka grāmatu man no ķepu apakšas, ieskatījās tajā un iesmējās vēl skaļāk. "Man jāatzīst," viņš tad teica, "ka tu esi sev sagādājis mazu rokas bibliotēku, jo es nemaz nezinu, kā šī grāmata gadi jusics uz mana rakstāmgalda. Nu, lasi vien, studē cītīgi, mans runci, es tev atļauju svarīgākās vietas grāmatā atzīmēt ar vieglu skrāpējienu!" Tad viņš man piestūma klāt atkal atvērto grāmatu. Tas bija, kā vēlāk uzzināju, Kniges apcerējums "Par apiešanos ar cilvēkiem", un no šīs lieliskās grāmatas esmu iemantojis daudz dzīves gudrību. Tajā vārdos ietvertas visas manas dvēseles izjūtas un vispār ārkārtīgi noder runčiem, kuri grib būt kaut kas cilvēku sabiedrībā. Šī grāmatas tendence, cik man zināms, līdz šim ir pārprasta, tāpēc dažkārt izsacīts nepareizs spriedums, ka cilvēks, kas stingri ievēro šajā grāmatā izteiktos norādījumus, katrā ziņā visur rīkošoties kā salts, cietsirdīgs burta kalps.

Kopš šī laika meistars ne tikai cieta mani uz rakstāmgalda, bet arī labprāt pieļāva, ka es, ja viņš pats strādāja, uzlēcu augšā un noliekos viņam priekšā zem rokrakstiem.

Meistaram Ābrahāmam bija paradums reizēm skaļi lasīt. Es tad tūlīt novietojos tā, lai varētu skatīties viņa grāmatā, kas, pateicoties manām gaišredzīgajām acīm, kādas man daba dāvājusi, bija iespējams, viņu neapgrūtinot. Tādējādi es rakstu zīmes salīdzināju ar vārdiem, ko viņš izrunāja, un drīz iemācījos lasīt, bet, ja kādam tas varbūt liktos neticami, tad tādam nav ne mazākās nojēgas par to sevišķo garu, ar ko daba mani apveltījusi. Ģēniji, kas mani saprot un novērtē, nešaubīsies par izglītības veidu, kas v arbūt ir v iņējam līdzīgs. Nedrīkstu arī nedarīt zināmu īpatnējo novērojumu attiecībā uz cilvēku valodas pilnīgu saprašanu. Proti, es skaidri apzinos, ka nemaz nezinu, kā esmu pie šīs saprašanas ticis. Tas tā notiek arī ar cilvēkiem, bet par to es nemaz nebrīnos, jo šis dzimums bērnībā ir daudz muļķīgāks un bezpalīdzīgāks nekā mēs. Vēl būdams pavisam mazs runcītis, es nekad pats sev neesmu ieķēris acī, sagrābis uguni vai spuldzi vai arī ķiršu ievārījuma vietā apēdis zābakziedi, kā tas mēdz gadīties maziem bērniem.

Kad es jau tekoši lasīju un ik dienas jo vairāk apguvu svešas domas, jutu neatturamu vēlmi arī savas paša domas, kā tās manī mājojošais ģēnijs radīja, izglābt no aizmirstības, un tāpēc man, protams, vajadzēja iemācīties gaužām grūto rakstīšanas mākslu. Lai cik uzmanīgi arī vēroju meistara roku rakstot, tomēr man nekādi neizdevās noskatīties no viņa rakstīšanas tehniku. Es studēju vecu Berlīnes skolotāja Hilmara Curas darbu, vienīgo glītraksta rokasgrāmatu, kāda piederēja manam meistaram, un būtu gandrīz nonācis pie domām, ka rakstīšanas mīklainās grūtības var tikt novērstas vienīgi ar lielo manšeti, kas uzmaukta uz rakstītāja rokas, un ka tā ir sevišķi panākta veiklība, ja mans meistars raksta bez manšetes, tāpat kā ievingrinājies virves dejotājs vairs nejūt vajadzību pēc līdzsvara stieņa. Es kāri rīkoju pēc manšetēm un patlaban

gribēju jau saplēst vccās mājas sainmicccs naktsmici un piemērot savai labajai ķepiņai, kad man piepeši kādā iedvesmas brīdī, kā tas ģēnijiem mēdz notikt, iešāvās prātā ģeniālā doma, kas visu atrisināja. Proti, es atskārtu, ka turēt spalvu vai zīmuli tāpat, kā to dara mans meistars, ir neiespējami mūsu roku citādā veida dēļ, un šīs aizdomas piepildījās. Man vajadzēja atrast kādu citu - manas labās ķepiņas uzbūvei piemē rotu rakstīšanas veidu, un to es patiesi atradu, kā arī var iedomāties. Tā no indivīda īpatnējā satvara rodas jaunas sistēmas.

Otra nelāga grūtība man radās ar spalvas iemērkšanu tintnīcā. Proti, man negribēja izdoties iemērcot pasargāt ķepiņu; vienmēr tā iekļuva tintē, un tāpēc nevarēju novērst, ka pirmie spalvas vilcieni, vilkti vairāk ar ķepu nekā ar spalvu, iznāca mazliet par lielu un biezu. Nejēgām tamdēļ varēja likties mani pirmie manuskripti gandrīz kā ar tinti aptraipīts papīrs. Ģēniji viegli nojautīs ģeniālo runci viņa pirmajos darbos un izbrīnīsies, jā, būs galīgi sajūsmināti par gara dziļumu un krāšņumu, kā tas reiz strāvoja no neizsīkstoša avota. Lai pasaule turpmāk nestrīdētos par manu nemirstīgo darbu secību, gribu te pateikt, ka vispirms uzrakstīju filozofiski sentimentāli didaktisko romānu "Doma un nojauta vai runcis un suns". Jau šis darbs saceltu milzīgu ievērību. Tad, juzdamies spējīgs visos literatūras veidos, uzrakstīju politisku darbu ar nosaukumu "Par peļu slazdiem un to ietekmi uz kaķības uzskatiem un darba spējām"; pēc tam jutos iedvesmots traģēdijai "Žurku ķēniņš Kavdallors". Arī šo traģēdiju varētu izrādīt neskaitāmas reizes ar vis- skaļākiem aplausiem visos iedomājamos teātros. Šie mana augsti lidojošā gara bērni ievadīs manus kopotos rakstus; par nodomu tos rakstīt izteikšos attiecīgā vietā.

Kad biju iemācījies labāk turēt spalvu, kad ķepiņa palika ar tinti neaptraipīta, arī mans stils kļuva patīkamāks, mīlīgāks, gaišāks; sevišķi labprāt pievērsos dzejas almanahiem, uzrakstīju dažus atzinīgus rakstus un, starp citu, ļoti drīz. kļuvu par to tīkamo, omulīgo autoru, kāds esmu vēl šodien. Gandrīz būtu jau toreiz uzrakstījis kādu varoņeposu divdesmit četros dziedājumos, bet, kad tas bija gatavs, iznāca kaut kas cits, par ko Taso un Ariosts var kapā pateikties debesīm. Ja tiešām no maniem nagiem rastos kāds varoņeposs, neviens cilvēks vairs šos abus nelasītu.

Tagad nonāku pie -

f Mnk. I.) - lai labāk saprastu, būs nepieciešams noskaidrot tev, labvēlīgo lasītāj, visu lietu sakarību skaidri un gaiši.

Katrs, kas tikai reizi apmeties tīkamās mazpilsētas Zīghartsveileras viesnīcā, tūdaļ būs izdzirdis runājam par firstu Ireneusu. Jo, proti, ja ceļotājs pasūtīs foreles, kas šajā apkārtnē ir lieliskas, viesnīcnieks katrā ziņā atbildēs: "Jums taisnība, mans kungs! Mūsu žēlīgais firsts arī tās gaužām labprāt ēd, un es māku gardās zivis sagatavot taisni tā, kā tas parasts galmā." No jaunākām ģeogrāfijas grāmatām, kartēm, statistikas ziņām ceļotājs tomēr uzzina vienīgi to, ka mazā Zīghartsveilcra līdz ar Geicršteinu un visu apkārtni jau sen ir pievienota liclhcrcogistci, ko viņš pašlaik apceļo; tāpēc viņam ne mazums jābrīnās, atrodot te vienu cienījamu firstu ar galmu. Taču visam tam bija šāda sakarība. Firsts Irencuss patiesi valdīja pār jauku apvidu netālu no Zīghartsveileras, un, tā kā viņš ar labu tālskati no savas pils belvedera varēja pārredzēt visu savu valstību, tad nevarēja notikt, ka viņš nepaturētu allaž acīs visas savas zemes postu un labklājību, savu iemīļoto pavalstnieku laimi. Ik brīdi viņš varēja uzzināt, kā paauguši Pētera kvieši visattālākā novadā, un tikpat labi novērot, vai Hanss un Kuncs čakli kopj savus vīna kalnus. Mēdz stāstīt, firsts Irencuss esot kādā pastaigā neviļus pārgājis savas zemes robežu, tomēr ir zināms, ka šīs lielhercogistes jaunajā izdevumā ar vairākiem pielikumiem firsta Ireneusa valstiņa bija iesieta un iereģistrēta. Viņu atbrīvoja no valdīšanas pūlēm, piešķirot no rās zemes ienākumiem, kura viņam piederēja, diezgan lielu apanāžu tīkamajā Zīghartsveilerā.

Bez šīs valstiņas firstam Ireneusam piederēja vēl diezgan ievērojami skaidri naudas līdzekļi, kas palika nesamazināti, un tā viņš no maza reģenta piepeši tika pārcelts cienījamas privātpersonas kārtā un varēja dzīvot, kā pašam patīk.

Firstam Ireneusam bija augsti mācīta vīra slava, kuru valdzina zinātne un māksla. Ja turklāt viņš bieži bija sāpīgi sajutis valdīšanas smago nastu, jā, par viņu pat runāja, ka viņš savu romantisko vēlmi - dzīvot nelielā mājiņā pie čalojoša avota, turēt dažus mājlopus, vadīt procnl ncjjotiis[11] idillisku dzīvi, esot ietvēris daiļskanīgos pantos, tad vajadzētu domāt, ka viņš tagad, vairs nebūdams pavaldonis, iekārtosies omulīgā mājas dzīvē pēc bagātas, neatkarīgas privātpersonas iespējām. Bet tā nebija nepavisam!

Varētu gan būt, ka augsto kungu mīlestība uz mākslu un zinātni jāuzskata vienīgi par galma dzīvei piederīgu daļu. Cieņa prasa pirkt gleznas un klausīties mūziku, un nebūtu lāgā, ja galma grāmatsējējs laiskotos, nevis pastāvīgi ietērptu jaunāko literatūru zeltā un ādā. Taču, ja šī mīlestība ir pašai galma dzīvei piederīga daļa, tad tai ar to jāizbeidzas, tā nevar pastāvēt pati par sevi kā mierinājums par zaudētu kroni vai mazu reģenta krēsliņu, kurā parasts sēdēt.

Firsts Ireneuss paturēja abas- galma dzīvi un mīlestību uz mākslu un zinātnēm, iedzīvinot jauku sapni, kurā darbojās viņš ar savu apkaimi un visa Zīghartsveilera.

Proti, viņš rīkojās tā, it kā būtu valdnieks, paturēja visu galma iekārtu, savu valsts kancleru, finansu kolēģiju utt., piešķīra sava nama ordeni, rīkoja svinības, galma balles, kurās visbiežāk piedalījās divpadsmit līdz piecpadsmit personas, jo šeit īsto galma etiķeti ievēroja stingrāk nekā lielajos galmos, un pilsēta bija pietiekami atsaucīga, lai turētu šī māņu galma neīsto spožumu par kaut ko, kas tai nes godu un cieņu. Tā lādzīgie zīghartsveilerieši dēvēja firstu Ircncusu par savu cienīgo kungu, apgaismoja pilsētu viņa un viņa nama vārda dienās un vispār labprāt upurējās galma labā kā Atēnu pilsoņi Šekspīra lugā "Sapnis vasaras naktī".

Tiesa kas tiesa, firsts tēloja savu lomu ar visiespaidīgāko patosu un prata šai patosā dalīties ar visu apkārtni. Tā firsta finansu padomnieks parādās zīghartsveileriešu klubā drūms, sevī noslēdzies, mazrunīgs! Viņa piere ir apmākusies, bieži viņš nogrimst dziļās pārdomās, tad uztrūkstas, it kā pēkšņi pamozdamies! Pārējie viņa klātienē neuzdrīkstas nedz skaļi runāt, nedz uzvesties. Pulkstenis sit deviņi, te viņš pielec kājās, paņem cepuri, veltīgas visas pūles viņu atturēt, ar lepnu, daudznozīmīgu smaidu viņš apgalvo, ka viņu gaidot aktu kaudzes, ka viņam būšot jāzie.do visa nakts, lai sagatavotos rītdienas ļoti svarīgajai, pēdējai kolēģijas kvartālai sēdei, aizsteidzas prom un atstāj sabiedrību godbijīgā sastingumā par viņa amata milzīgo svarīgumu un grūtumu. Un neatliekamais ziņojums, kas moceklim visu nakti jāgatavo? No visiem departamentiem - virtuves, galda, apakšdrēbju - atsūtītas veļas zīmes par iepriekšējo ceturksni, un tieši viņam jāziņo par veļas lietām. Tāpat pilsēta gan jūt līdzi nabaga firsta ratniekam, tomēr saka firsta kolēģijas augstā patosa aizrautībā: "Stingri, bet taisnīgi!" Proti, šis vīrs saskaņā ar saņemto norādījumu bija pārdevis puskarieti, kas kļuvusi nelietojama, bet finansu kolēģija uzdevusi viņam, piedraudot ar tūlītēju atlaišanu, triju dienu laikā parādīt, kur viņš licis otru pusi, kas varbūt bijusi lietojama.

īpaša zvaigzne, kas staroja firsta Ireneusa galmā, bija padomniece Bencona - atraitne ap trīsdesmit pieciem gadiem, kādreiz pievilcīga skaistule, arī vēl tagad ne bez sava daiļuma, vienīgā, kuras dižciltība bija apšaubāma, bet kuru firsts tomēr reizi par visām reizēm bija pieņēmis galmā. Padomnieces gaišais, asais prāts, možais gars, dzīves gudrība, bet it sevišķi saltnējais raksturs, kāds nepieciešams valdīšanas talantam, ļāva viņai izmantot savu varu pilnā mērā, tā ka īstenībā viņa bija tā, kas šajā miniatūrgalmā raustīja leļļu teātra aukliņas. Viņas meita, vārdā Jūlija, bija uzaugusi kopā ar princesi Hedvigu, un arī uz princeses garīgo attīstību padomniece bija atstājusi tādu iespaidu, ka princese firsta ģimenē likās kā sveša un pilnīgi atšķīrās no brāļa. Princis Ignācs, proti, bija nolemts mūžīgai bērnišķībai, un viņu varēja uzlūkot gandrīz vai par plānprāti.

Tikpat iespaidīgs kā Bencona, ar tikpat dziļu ietekmi firsta nama vistuvākajās attiecībās, kaut gan pavisam citādā veidā, bija savādais vīrs, kuru tu, labvēlīgo lasītāj, jau pazīsti kā Ireneusa nama Mnitrc dc Plnisir un izsmējīgu burvju mākslinieku.

Ir diezgan savādi, kā meistars Ābrahāms nonāca firsta ģimenē.

Firsta Ireneusa nelaiķis tēvs bija vīrs ar vienkāršiem, patīkamiem tikumiem. Pēc viņa ieskata jebkādi spaidi valsts mašīnas mazītiņos ritenīšus nevis labāk iekustinātu, bet tos salauztu. Tāpēc viņš ļāva savā valstiņā visam ritēt vecajās sliedēs, bet, ja arī viņam nebija izdevības parādīt spožu prātu vai kādas citas sevišķas debesu dāvanas, tad viņš apmierinājās ar to, ka viņa valstī ikviens jutās labi, taču attiecībā uz ārzemēm viņa viedoklis bija - arī sievietēm nav nekādas vainas, ja par viņām neliekas ne zinis. Ja firsta mazais galms bija stīvs, ceremoniāls, veefranku garā, ja firsts nepieslējās zināmām lojālām jaunlaiku idejām, tad jāvaino uzskatu kopums, ko viņā ar pūlēm bija nostiprinājuši galma virsmeistars, galma maršali un kambarkungi. Tomēr šajā nostiprinājumā darbojās dzinējrats, ko neviens galma meistars, nedz maršals nekad nevarētu apturēt. Proti, tā bija firsta iedzimtā tieksme pēc visa dēkainā, dīvainā, noslēpumainā. Viņš, tāpat kā cienījamais kalifs Haruns AI Rašids, mēdza pārģērbies klaiņot pa pilsētu un zemi, lai apmierinātu vai vismaz remdinātu šo tieksmi, kas bija v isciņainākais pretstats viņa dzīvesveidam. Tad viņš uzlika galvā apaļu cepuri un uzvilka mugurā pelēkus svārkus, tā ka ikviens pirmajā acu uzmetienā viņu nepazina.

Gadījās, ka firsts, tā pārģērbies un nepazīstams, devās pa gatvēm, kas veda tālu no pils - līdz kādai nelielai mājiņai, kurā dzīvoja firsta galvenā pavāra atraitne. Tikko nonācis pie šīs mājiņas, firsts pamanīja divus apmetņos ietinušos vīriešus, kas izlavījās pa mājiņas durvīm. Viņš pagājās sāņus, un Ireneusa nama vēsturnieks, pēc kā es to rakstu, ap galvo, ka firstu nepamanītu un nepazītu, pat ja viņš būtu ģērbies nevis pelēkos svārkos, bet mirdzošā vakara tērpā ar spožo ordeņzvaigzni pie krūts, jo vakars esot bijis piķa melnumā. Kad abi satinusies vīrieši lēnām pagāja cieši garām firstam, viņš izdzirda pavisam skaidri šādu sarunu. Viens: "Brāli ekselence, es tevi lūdzu, saņemies, tikai šo reizi neesi ēzelis! Viņš jādabū prom, iekams firsts kaut ko par viņu uzzina, citādi mēs dabūsim uz kakla to nolādēto burvi, kurš iegrūdis mūs nelaimē ar visām savām sātana mākslām." Otrs: "Mon cbcrfrčn\ neuzbudinies tā, tu pazīsti manu attapību, manu savoirfairc[12]. Rīt piekāršu bīstamajam vīram pāris karlinu pie kakla, lai tad viņš rāda ļautiņiem savus kumēdiņus, kur vien tik. Šeit viņš nedrīkst palikt. Bez tam firsts ir…"

Balsis aizskanēja, tāpēc firsts neuzzināja, par ko galma maršals viņu tur, jo tas un tā brālis mednieku virsmeistars bija tie, kuri izlavījās no mājiņas un tik pārdroši sarunājās. Firsts abus pilnīgi pazina pēc valodas.

Var iedomāties, ka firsts vēlējās steigšus sameklēt to bīstamo burv ju mākslinieku, kuru viņam negribēja ļaut iepazīt. Viņš pieklauvēja pie mājiņas durv īm, atraitne ar sveci rokā iznāca ārā un, ieraudzījusi firsta apaļo cepuri un pelēkos svārkus, vaicāja saltā pieklājībā: - Ko vēlaties, mimsicnrl - Jo par monsieur mēdza uzrunāt firstu, kad viņš bija pārģērbies un nepazīstams. Firsts apvaicājās par svešinieku, kas iegriezies pie atraitnes, un uzzināja, ka svešais esot ļoti veikls, slavens, visādām apliecībām, koncesijām un privilēģijām apgādāts acu apmānītājs, kas nodomājis re izrādīt savas mākslas. Tikko, stāstīja atraitne, esot pie viņa bijuši divi galma kungi, kurus viņš ar saviem neizskaidrojamiem trikiem, kādus tiem rādījis, esot izbrīnījis tādā mērā, ka tie atstājuši māju bāli, apmulsuši, jā, pavisam apmāti.

Negaidot tālāko, firsts lika sevi vest augšā. Ābrahāms (slavenais acu apmānītājs nebija neviens cits) saņēma viņu kā jau sen gaidītu un aizslēdza durvis.

Neviens nezina, ko meistars Ābrahāms tur uzsāka, skaidrs ir tikai tas, ka firsts palika pie viņa visu nakti un ka otrā rītā pilī tika ierīkotas istabas, kurās iekravājās meistars Ābrahāms un kurās firsts varēja nemanīts nokļūt no savas darbistabas pa slepenu eju. Tālāk ir zināms, ka firsts vairs nedevēja galma maršalu par "mon cber ctmi" un nekad vairs nelika medību virsmeistaram stāstīt brīnišķīgo mednieku nostāstu par balto, ragaino zaķi, ko viņš (medību virsmeistars) neesot varējis nošaut savās pirmajās medībās, - tas icsvēla brāļos niknumu un izmisumu, tā ka drīz vien abi galmu atstāja. Beidzot ir skaidrs, ka meistars Ābrahāms izbrīnīja galmu, pilsētu un zemi ne tikai ar savām fantasmagorijām, bet arī ar cieņu, kādu prata iegūt pie firsta arvien lielāku un lielāku.

Par trikiem, kādus rādīja meistars Ābrahāms, minētais Ireneusa nama vēsturnieks stāsta tik daudz neticama, ka to nemaz nevar norakstīt, neliekot uz spēles labvēlīgā lasītāja uzticību. Bet triks, ko šis vēsturnieks uzskata par visapbrīnojamāko no visiem, jā, par ko viņš apgalvo, ka tas pilnā mērā pierādot, ka meistars Ābrahāms acīmredzot esot bīstamos sakaros ar svešām, baigām varām, nav nekas cits kā akustiskā burvju spēle, kas vēlāk sacēla tādu ievērību ar nosaukumu "Neredzamā meitene" un ko meistars Ābrahāms jau toreiz prata izkārtot atjautīgāk, lantastiskāk un satriecošāk, nekā tas jebkad vēlāk darīts.

Bez tam ļaudis teicās zinām, ka firsts pats uzsācis ar meistaru Ābrahāmu zināmas maģiskas izdarības, par kuru nolūku galma dāmu, kambarkungu un citu galminieku vidū izcēlās īsta muļķīgu, nejēdzīgu baumu sacensība. Par to gan visi bija vienisprātis, ka meistars Ābrahāms mācot firstam taisīt zeltu, tas esot spriežams pēc dūmiem, kas reizēm izplūstot no laboratorijas, un ka viņš firstu ievadot dažādās noderīgās garu apspriedēs. Turpmāk visi bija pārliecināti, ka firsts neapstiprina jaunajam rezidences miesta birģermeistaram pilnvaras, jā, pat nepiešķir nekādu algas pielikumu firsta krāsnkurim, ncizvaicājis aga- todēmonu [13] , sļriritnm familinrnn[14] vai zvaigznes.

Kad vecais firsts nomira un Irencuss pārņēma valdīšanu, meistars Ābrahāms zemi atstāja. Jaunais firsts, kas no tēva tieksmi uz dēkām un brīnumiem nebija mantojis, ļāva viņam arī iet, bet drīz atklāja, ka meistara Ābrahāma burvju spēks izrādītos gaužām noderīgs, lai aizdzītu kādu ļaunu garu, kas visai labprāt ieperinās mazos galmos, proti, garlaicības velnišķo garu. Turklāt cieņa, kādu meistars Ābrahāms baudīja pie tēva, bija iesakņojusies arī jaunā firsta dvēselē. Daždien firstam Ireneusam šķita, ka meistars Ābrahāms ir pārdabiska būtne un stāv pāri visam cilvēcīgajam, lai tas būtu cik augsts būdams. Stāsta, ka šī pavisam dīvainā izjūta cēlusies no kāda zēnībā piedzīvota neaizmirstama brīža. Reiz viņš bērnišķīgā, neizturamā ziņkārē bija iezadzies meistara Abra hāma istabā un palaidnīgi salauzis kādu mazu mašīnu, ko meistars tikko ar lielām pūlēm un māku bija pabeidzis, meistars spīvās dusmās par nodarīto postu iecirtis augstdzimušajam puišelim krietnu pļauku un tad ar ne visai maigu steigu izvadījis no istabas gaitenī. Asarām līstot, jaunais kungs tikai ar mokām izšļupstējis: "Ābraham - souffīct[15]- tā ka pārsteigtais galma virsmeistars turējis par bīstamu uzdrīkstēties dziļāk iespiesties briesmīgajā noslēpumā, kuru nojautis.

Firsts juta dedzīgu vajadzību paturēt pie sevis meistaru Ābrahāmu kā galma atdzīvinātāju; veltīgas tomēr bija visas viņa pūles meistaru atgūt. Tikai pēc tās kļūmīgās pastaigas, kad firsts Irencuss pārgāja savas zemes robežas, pēc tam kad viņš ierīkoja Zīghartsveileras māņu galmu, ieradās arī meistars Ābrahāms - un patiesi, piemērotākā brīdī nemaz nev arēja ierasties. Jo bez tam, ka -

(M. t.) - zīmīgā atgadījuma, kas - izmantojot gudru biogrāfu parasto izteiksmes veidu - izdarīja manā dzīvē liktenīgu pavērsienu.

- Lasītāj! Jaunekļi, vīri, sievas, kuru krūtīs pukst jūtīga sirds, jūs, kuriem piemīt tikumības gars, kuri pazīstat jaukās saites, ar kādām daba mūs apvij, jūs mani sapratīsiet un - mīlēsiet!

Diena bijusi karsta, biju to nogulējis zem krāsns. Metās krēsla, un dzestrs vējš vēsmoja pa mana meistara vaļējo logu. Pamodos no miega, izriezu krūtis neizteicamas izjūtas varā, kas reizē kā sāpes un prieks iededz vissaldākās nojausmas. Šo nojautu pārvarēts, piecēlos ar to izteiksmīgo kustību, ko bezjūtīgs cilvēks dēvē par kaķa kūkumu! Ārā - ārā mani kāds dzina, brīvā dabā, tāpēc devos uz jumtu un klejoju rietošās saules staros. Te izdzirdēju no lejas plūstam augšup skaņas, tik maigi, tik klusināti, tik pazīstami, tik pievilcīgi; kāds nezināms kaut kas \ilka mani lejup ar neatturamu spēku. Pametu skaisto dabu un ielīdu pa jumta lūciņu bēniņos. Nolēcis lejā, tūdaļ pamanīju lielu, skaistu kaķeni baltiem un melniem raibumiem, ērti apsēdusies uz pakaļkājām, viņa izdvesa šīs vilinātājas skaņas un ieurbās manī jautājošām acīm. Tūlīt notupos viņai pretī un mēģināju, sekodams iekšējai dziņai, piebalsot dziesmai, ko balti un melni raibā bija uzsākusi. Tas izdevās, man pašam jāatzīst, pārlieku labi, un no ši brīža sākās - to es piezīmēju psihologu labā, kas pētī mani un manu dzīvi, - mana ticība manam muzikālajam talantam un, domājams, arī pats talants. Raibītc, uzlūkojusi mani ciešāk un neatlaidīgāk, piepeši apklusa un lielā lēcienā likās man virsū! Hs, nekā laba negaidīdams, parādīju nagus, bet šai acumirklī raibītc iebrēcās, spožām asarām no acīm birstot: - Dēls - ak, dēls, nāc! Steidzies manās ķepās! - Un tad, mani apkampjot, mani sirsnīgi spiežot pie krūts: - Jā, tu tas esi, mans dēls, mans labais dēls, ko es dzem dēju bez sevišķām sāpēm!

Jutos dziļi aizkustināts, un jau šīm jūtām vajadzēja mani pārliecināt, ka raibītc patiešām ir mana māte, kaut gan es vel noprasīju, vai viņa ir par to droša.

-   Ha, šī līdzība! - sacīja raibītc. - Šī līdzība, šīs acis, sejas panti, šīs ūsas, šis kažoks - viss man pārāk dzīvi atgādina to neuzticīgo, nepatci cigo, kas mani atstāja! Tu esi atsities savā tēvā, mīļais Mitri (jo tā tu tiec saukts), tomēr ceru, ka tu līdz ar tēva skaistumu būsi mantojis ari mātes Mīnas maigāko domāšanas veidu, jaukos tikumus. Tavam tēvam bija ļoti cienījams izskars, viņa piere iedvesa cieņu, zaļajās acīs zibēja saprāts un ap vaigiem un ūsām bieži rotājās piemīlīgs smaids. Šīs miesīgās priekšrocības, tāpat viņa modrais gars un zināms tīkams vieglums, ar kādu viņš ķēra peles, ļāva viņam iekarot manu sirdi. Bet drīz parādījās cieta, valdonīga dvēsele, ko viņš tik ilgi prata veikli noslēpt. Ar šausmām tas man jāsaka! Tikko tu biji piedzimis, tavam tēvam radās nešķīstā apetīte tevi līdz ar taviem brāļiem un māsām apēst.

-   Labā māmiņ, - iekritu raibītei valodā, - labā māmiņ, nenosodiet pavisam šo noslieci. Visizglītotākā tauta pasaulē piedēvēja dīvaino bērnu apēšanas tieksmi dievu dzimumam, bet izglābts tika Jupiters un tā arī es!

-   Hs tevi nesaprotu, mans dēls, - Mīna atbildēja, - bet man šķiet, ka tu runā muļķības vai arī gribi savu tēvu aizstāvēt. Neesi nepateicīgs, tevi noteikti būtu nožņaudzis un apēdis šis asinskārais tirāns, ja es tevi tik drošsirdīgi neaizstāvētu ar šiem asajiem nagiem, ja es nebūtu, bēgot pa pagrabu, bēniņiem, staļļiem, izglābusi tevi no šī pretdabigā barbara vajāšanas. Beidzot viņš mani atstāja; neesmu viņu vairs nekad redzējusi! Un tomēr mana sirds vēl pukst viņam! Viņš bija skaists runcis! Daudzi uzskatīja viņu izturēšanās, smalkās uzvedības dēļ par ceļojošu grāfu. Hs cerēju šaijrā ģimenes lokā, pildot savus mātes pienākumus, dzīvot klusu, mierīgu dzīvi, bet visbriesmīgākajam sitienam vēl vajadzēja mani ķert. Kad reiz atgriezos no īsas pastaigas, tu līdz ar taviem brāļiem un māsām biji prom! Kāda veca sieva bija mani dienu iepriekš uzgājusi manā paslēptuvē un izteikusi visādus draudus par ūdenī mešanu un tamlīdzīgi! Nu, laime, ka tu, mans dēls, esi izglābts, nāc, mīļais, vēlreiz pie manas krūts!

Raibā māmiņa sirsnīgi apmīļoja mani un sīkāk izvaicāja par maniem dzīves apstākļiem. Izstāstīju viņai visu, nepiemiršu pieminēt savu augsto izglītību un kā esmu pie rās ticis.

Mīna šķita mazāk aizkustināta par dēla reti sastopamo pārākumu, nekā to varētu iedomāties. )ā! Viņa lika man diezgan skaidri saprast, ka es ar savām izcilajām gara spējām, dziļajām zināšanām esmu nonācis uz nepareizā ceļa, kas varēja mani vest pazušanā. Bet it sevišķi viņa mani brīdināja, lai neatklāju meistaram Ābrahāmam savas iegūtās zināšanas, jo tās varētu vienīgi noderēt, lai turētu mani viszemākā kalpībā.

- Nevaru, - teica Mīna, - lielīties, ka man būtu tava izglītība, tomēr man nebūt netrūkst dabisku spēju un tīkamu, dabas dotu talantu. Hs, piemēram, protu likt no sava kažoka lēkt sprēgājošām dzirkstīm, kad mani glauda. Un kādas nepatikšanas jau nav man sagādājis šis viens talants! Bērni un pieaugušie allaž plēsušies ap manu muguru šīs dzirksteļošanas dēļ, man par mokām, un, ja es saīgusi aizlecu prom vai rādīju nagus, man vajadzēja ļaut sevi lamāt par tramīgu, mežonīgu zvēru, jā, pat paciest pērienu. Tikko meistars Ābrahāms dabūs zināt, ka tu proti rakstīt, mīļo Muri. viņš tevi padarīs par savu pārrakstītāju un tad no tevis prasīs kā pienākumu to, ko tu tagad dari aiz paša ierosmes, sava prieka pēc.

Mīna runāja diezgan daudz par manām attiecībām ar meistaru Ābrahāmu un par manu izglītību. Tikai vēlāk esmu atzinis, ka tas, ko es turēju par pretīgumu pret zinībām, bija īstenā dzīves gudrība, kāda piemita raibītei.

Uzzināju, ka Mina pie vecās kaimiņienes dzīvoja diezgan trūcīgos apstākļos un ka viņai bieži nākoties grūti remdināt izsalkumu. Tas mani dziļi aizgrāba, bērna mīlestība pilnā spēkā pamodās manās krūtīs, iedomājos lielo siļķes galvu, ko biju atlicinājis no vakardienas maltītes, un nolēmu aiznest to labajai mātei, kuru tik negaidīti biju atradis.

Kas sapratīs to siržu nepastāvību, kuras klejo mēnesnīcā! Kādēļ liktenis nav nocietinājis mūsu sirdis pret kļūmīgām, mežonīgām kārībām! Kādēļ mums, tievām, līganām niedrēm, jāliecas dzīves vētrās? Naidīgais likteni Ak, ēstgriba, tavs vārds ir runcis! Ar siļķes galvu mutē rāpos kā pitts Aencas[16] uz jumta - gribēju tikt līdz bēniņu lūkai! Te nokļuvu stāvoklī, kas dīvainā kārtā, atsvešinādams manu Hs no mana Hs, tomēr likās mans īstenais Hs. Šķiet, ka esmu izteicies saprotami un izteiksmīgi, tā ka ikviens šai mana savādā stāvokļa aprakstā pazīs gaišredzīgā psihologa gara dziļumu. Hs turpinu!

Savādās jūtas, tīksmes un netīksmes kopums, apstulbināja manus jutekļus - pārvarēja mani - nekādas pretestības -, es siļķes galvu apēdu!

Bažīgi izdzirdēju Mīnu ņaudam, bažīgi saucam manu vārdu - jutos kauna un nožēlas pārņemts, ielēcu atpakaļ meistara istabā un palīdu zem krāsns. Tur mani mocīja visbriesmīgākās iedomas. Redzēju Mīnu - atrasto, raibo māti izmisušu, pamestu, tuvu ģībonim, tvīkstot pēc ēsmas, ko biju viņai apsolījis. Skurstenī gaudojošais vējš sauca - Mīna - Mīna - Mīna, šis vārds čabēja mana meistara papīros, čīkstēja sagrabējušos pītos krēslos. "Mīna - Mīna!" žēlojās krāsns durtiņas, (ak skaudra, sirdi plosoša izjūta! Nolēmu nabadzīti ielūgt uz brokastu pienu. Kā spirdzinoša, labdarīga ēna pēc šīs domas mani pārņēma svētīgs miers! Piemiedzu acis un iemigu!

Jūs, jūtīgās dvēseles, kas pilnīgi mani saprotat, jūs, ja vien neesat ēzeļi, bet īsti, godīgi runči, jūs atzīsiet, ka šai vētrai manās krūtīs vaja dzēja noskaidrot manas jaunības debesis kā labdarīgam orkānam, kurš izklīdina tumšos mākoņus un rada visskaidrāko skatu. Lai arī cik smagi sākumā manai dvēselei uzgula siļķes galva, tomēr es iemācījos atzīt, kas ir ēstgriba, un ir apgrēcība pretoties dabas mātei. Lai katrs meklē pats sev siļķu gubas un nekāro cita guvumu, tie, īstas ēstgribas vadīti, gan atradīs savējās.

Tā noslēdzu šo savas jaunības epizodi, kas -

(Mak. i) - nekas nav apnicīgāk vēsturniekam vai biogrāfam, ja tas, it kā jājot ar strauju kumeļu, spiests šurp un turp auļot pa galvu pa kaklu, pār druvām un pļavām, vienmēr lūkojoties pēc iebraukta ceļa, bet nekad to neaizsniedzot. Tā tas ir ar stāstnieku, kas sācis tev, mīļo lasītāj, rakstīt, ko uzzinājis par kapelmeistara Johana Krcislera brīnumaino dzīvi. Viņš būtu labprāt iesācis: "Mazā N. vai B., vai K. pilsētiņā un, proti, tāda un tāda gada Vasarsvētkos vai Lieldienās Jolians Krcis- lers nāca pasaulē!" Bet tik jaukas hronoloģiskas secības nemaz nevar būt, jo nelaimīgā stāstnieka rīcībā ir tikai pa gabaliņam salasītas mutvārdu ziņas, kas viņam, lai tās nepagaistu no atmiņas, tūdaļ jāpieraksta. Kā īstenībā ar šo ziņu ievākšanu gāja, to tu, mīļo lasītāj, uzzināsi vēl pirms šīs grāmatas beigām un tad varbūt aizbildināsi visa darba nevien- gabalaino raksturu, bet varbūt arī atzīsi, ka, par spīti saraustītajam vēstījumam, tomēr visas daļas satur kopā stingrs, nepārtraukts pavediens.

Šobrīd nekā cita nav, ko stāstīt, ka drīz pēc tam, kad firsts Irencuss bija apmeties Zīghartsvcilerā, kādā skaistā vasaras vakarā princese Hedviga ar Jūliju klejoja pa Zīghartsveileras jauko parku. Rietošās saules mirdzums kā zelta plīvurs klājās par mežu. Nekustējās ne lapiņa. Jausmu pilnā klusumā gaidīja koki un krūmi, lai vakara vējš nāk un ar tiem tērzē. Tikai mežavota šalkoņa, kurš brāzās pār baltiem oļiem, pārtrauca dziļo klusumu. Sadevušās rokās, meitenes klusēdamas klaiņoja pa šaurajām puķu taciņām, pār tiltiņiem, kas veda pāri strauta līkločiem, līdz parka galā nonāca pie lielā ezera, kurā atspoguļojās tālais Cieieršreins ar savām gleznainajām drupām.

-  Cik skaisti! - izsaucās Jūlija no visas sirds.

-   Ieiesim zvejnieka būdā, - sacīja Hedviga. - Vakara saule stipri karsē, un iekšā skats uz Gcieršteinu no vidus loga ir vēl skaistāks nekā šeit, jo apkārtne tur neliekas kā panorāma, bet, skatoties pa daļām, patiešām šķiet kā glezna.

Jūlija sekoja princesei, kas, tikko iegājusi un paskatījusies pa logu, ilgojās pēc papīra nn zīmuļa, lai zīmētu skatu tai apgaismojumā, ko viņa dēvēja par neparasti pievilcīgu.

- Man gribētos, - teica Jūlija, - gribētos tevi gandrīz apskaust tavas mākslinieciskās spējas dēļ pēc dabas zīmēt kokus un krūmus, kalnus, ezerus. Bet es zinu, kaut arī es mācētu tik jauki zīmēt kā tu, man tomēr nekad neizdotos uztvert kādu skatu pēc dabas, un proti, jo skats lieliskāks, jo mazāk. Aiz skatīšanās prieka un sajūsmas es nemaz netiktu pie darba.

Pēc šiem Jūlijas vārdiem princeses sejā atplaiksnījās zināms smaids, ko sešpadsmit gadu vecai meitenei varētu saukt par aizdomīgu. Meistars Ābrahāms, kas gan izsakās mazliet savādi, domāja, ka šo muskuļu spēli viņas sejā var salīdzināt ar ūdens virmu, kad dziļumos sakustas kaut kas biedīgs. īsi sakot, princese Hedviga smaidīja; bet, līdzko viņa pavēra rožu lūpiņas, lai atbildētu maigajai, nemākslinieciskajai Jūlijai, pavisam tuvu atskanēja akordi, kurus kāds nostrink- šķināja tik stipri un mežonīgi, ka instruments nelikās parasta ģitāra.

Princese apklusa, un abas, viņa un Jūlija, izsteidzās no zvejnieka būdas.

Nu viņas citu pēc citas izdzirdēja dziesmas, kas bija sapludinātas ar visneparastākajām pārejām, visdīvainākā akordu secībā. Skanīgs tenors dziedāja ar visu itāliskā dziedājuma saldini, tad pēkšņi aprāvās un uzsāka nopietnas, drūmas meldijas, vārdus brīžam deklamējot, brīžam izrunājot ar uzsvaru.

Ģitāra tika uzskaņota - tad atkal akordi - atkal tiek aprauts un skaņots - tad skaļi, kā dusmās teikti vārdi - tad meldijas tad atkal skaņošana.

Aiz ziņkāres par dīvaino virtuozu Hedviga un Jūlija lavījās arvien tuvāk un tuvāk, līdz pamanīja kādu vīrieti melnā uzvalkā; svešais ar muguru pret viņām sēdēja ezermalā uz klints bluķa un atskaņoja brīnu maino spēli dziedot un runājot.

Pašlaik viņš bija ģitāru pārskaņojis pavisam neparastā veidā un izmēģināja dažus akordus, iesaukdamies: - Atkal nepareizi - nekādas tīrskaņas, re komma par zemu, te par augstu!

Tad viņš satvēra instrumentu, ko bija atraisījis no zilas lentes, kas viņam karājās pār pleeiem, un, turēdams izstieptās rokās, sacīja: - Teic man, mazā spītniece, - kur īsti mājo tavs labskanīgums, kādā stūrī tavā iekšienē paslēpusies tīrā toņkārta? Varbūt tu gribi sacelties pret savu meistaru tin apgalvot, ka viņa auss aizkurlināta vienmērīgās temperatūras kalvē un viņa filharmonija ir tikai bērnišķīga māžošanās? Man šķiet, tu nicini mani, lai gan man ir daudz labāk apcirpta bārda nekā meistaram Stcfano Pačīni, detto il Venctictno [17] , kas apveltīja tevi ar tīrskaņu, kura man paliek neatrisināms noslēpums. Un, mīļā spītniece, liec to vērā, ja tu man negādāsi jjīs un ns vai cis un des, vai vēl vairāk - visu toņu unisējošo duālismu, es tev uzsūtīšu kaklā deviņus krietnus vācu meistarus, kas tevi izlamās un ar enharmoniskiem vārdiem padarīs rāmu. Un tev nebūs vis mesties tava Stefano Pačīni rokās, tev nebūs vis kā ķērcošai sievai paturēt pēdējo vārdu. Varbūt esi pietiekami pārgalvīga un lepna, domājot, ka visi daiļie gari, kas tevī mājo, sekos tikai to burvju varenai mākslai, kuri jau sen pazuduši no zemes virsas, un ka tāda āksta rokās…

Vīrs piepeši apklusa, pielēca kājās un, kā dziļās domās nogrimis, lūkojās ezerā. Meitenes, uzbudijiātas par svešinieka savādo izturēšanos, stāvēja aiz krūmiem kā zemē iemietas un tikko uzdrošinājās elpot.

- Ģitāra, - vīrs beidzot iesāka, - taču ir visnožēlojamākais, nepilnīgākais instruments no visiem instrumentiem, vērta, lai to paņem rokās rikai dūdojoši, mīlā sirgstoši aitu gani, kas pazaudējuši stabules piemutni, jo citādi tie labāk vēlētos pūst līdzi, lai rodas atbalss saldu ilgu pilnām ganu dziesmām, un sūtīt pretim Hmmclinām plašajos kalnos žēlīgus meldiņus, kuras trenc kopā mīļos lopiņus ar pātagu jautrajiem plikšķienicm! Ak Dievs! Aitu gani, kas "kā krāsns velk žēlu dziesmu uz savu mīļāko", iemāciet nu viņiem, ka trīsskanis sastāv tikai no trim skaņām un tiek nogrūsts lejā ar septimas dunča dūrienu, un iedodiet viņiem ģitāru rokā! Bet iedodiet to nopietniem cilvēkiem ar pieklājīgu izglītību, pirmšķirīgu erudīciju, kuri nododas grieķu dzīves gudrībām un zina, kas notiek Pekinas vai Nankinas galmā, turpretī nabadziņiem, kas saprot kaut ko no ganībām un aitkopības, kāda tiem daļa par pūšanu un trinkšķināšanu? Nožēlojamais, ko tu tur vāvuļo? Iedomājies nelaiķa Hipeli, kas apgalvo - ja viņš redzot kādu pasniedzam klavierstundas, viņam metoties tā ap dūšu, it kā minētais skolo tājs pūlētos izvārīt olas mīkstas - un tagad - tramšķināt ģitāru - nožēlojamais! Nolādēts! - Un svešinieks aizsvieda instrumentu tālu prom krūmos un tad aizgāja ātrā gaitā, meitenes nepamanījis.

-   Nu! - Jūlija pēc brītiņa smiedamās iesaucās. - Nu, Hedvig, ko tu saki par šo dīvaino parādību? No kurienes uzradies šis savādais vīrs, kas vispirms prot tik jauki runāt ar savu instrumentu, ber tad to noniecina, aizsviežot prom kā salauztu kastīti?

-  Tas nav labi, - it kā pēkšņā dusmu uzplūdā teica Hedviga, turklāt viņas bālie vaigi koši piesārta, - tas nav labi, ka parks nav apžogots, ka ikkatrs svešinieks var tur tikt iekšā.

-  Kā? - sacīja Jūlija. - Vai tu domā, firstam v ajadzētu šaursirdīgi liegt ieeju zīgbartsveilcriešicm - nē, ne tikai viņiem vien, katram ceļa gājējam - pievilcīgākajā stūrītī visā apkārtnē! Tu taču to nedomā nopietni!

-  Tu neapdomā, - princese vēl dedzīgāk turpināja, - tu neapdomā, kādas briesmas mums tādējādi draud. Cik bieži mēs neklejojam kā šodien vienas pašas, tālu no kalpotājiem, pa vistālākajām meža ejām! Ja nu kādreiz kāds ļaundaris…

-   Ei, - Jūlija pārtrauca princesi, - man šķiet, tev bail, ka no krūmiem te vai tur izlēks kāds baisīgs pasaku milzis vai teiksmains laupītāju virsnieks un aizvedīs mūs uz savu pili! Nu, debess lai no tā pasargā! Bet citādi, man tev jāatzīstas, ka man mazs piedzīvojums te, šajā vientuļajā romantiskajā mežā, liktos gaužām jauks, ļoti tīkams. Iedomājos Šekspīra lugu "Kā jums tīk", ko māte mums tik ilgi negribēja dot rokās un ko Lotario beidzot mums lasīja priekšā. Vai ne, tu labprāt tēlotu Keliju, bet es gribētu būt tava uzticamā Rozalinde. Bet kas būs mūsu nepazīstamais virtuozs?

-   Ai! - princese atbildēja. - Šis nepazīstamais cilvēks - vai tu zini, Jūlij, ka viņa stāvs, viņa dīvainās runas radīja manī saltas, neizskaidrojamas šausmas? Vēl tagad man pārskrien šermuļi, gandrīz saļimstu kādas izjūtas varā, kas, reizē savāda un briesmīga, sagūstījusi visus manus jutekļus. Visdziļākajā, tumšākajā dvēseles nostūrī iznirst kāda atmiņa un velti pūlas iegūt skaidru atveidu. Esmu redzējusi šo cilvēku jau icpinamics kādā briesmīgā pasākumā, kas salauza manu sirdi, - varbūt tas bija tikai murgains sapnis, kurš palicis man atmiņā, taču ar savu dīvaino izturēšanos, juceklīgo runu man šis vīrs likās draudīgs rēgs, kas mūs droši vien gribēja aizvilināt postu nesošā apburtā lokā.

-   Kādas iedomas! - iesaucās Jūlija. - Turpretī es pielīdzinu melno rēgu ar ģitāru dīvainim Zaķa kungam vai pat krietnajam Probšteinam, kura filozofija ir gandrīz tāda pati kā šī svešinieka dīvainās runas. Bet tagad galvenais ir paglābt nabaga spītnieci, ko tas barbars tik nežēlīgi iemetis krūmos.

-   Jūlij, ko tu dari? Dieva dēļ! - iesaucās princese; bet Jūlija ielīda briksnājā un pēc dažiem mirkļiem uzvaroši atgriezās, turot rokā ģitāru, ko svešais bija aizmetis projām.

Princese pārvarēja biklumu un loti uzmanīgi aplūkoja instrumentu, kura savādā forma vien liecināja par senatnību, ja arī to neapstiprinātu meistara vārds un gada skaitlis, ko varēja skaidri saredzēt pa skaņas caurumu. Melni bija iededzināti vārdi: "Stefano Pacinifec. Vcnct. 1532."

Jūlija nevarēja rimties, nostrinkšķināja kādu akordu uz graciozā instrumenta un gandrīz sabijās par vareno pilnskaņu, kas plūda no nelielā priekšmeta. - Lieliski, lieliski! - viņa izsaucās un turpināja strinkšķināt. Taču viņa bija pieradusi uz ģitāras pavadīt tikai savu dziedāšanu, tāpēc neviļus sāka dziedāt, iedama tālāk. Princese klusēdama viņai sekoja. Jūlija apstājās; tad Hedviga ierunājās: - Dziedi, spēlē uz šī burvju instrumenta, varbūt tev izdodas aizdzīt peklē naidīgos garus, kas gribēja mani pakļaut.

-   Liecies mierā ar saviem ļaunajiem gariem! - atbildēja Jūlija. - Ar mums abām tiem nav un nebūs nekāda sakara, bet es gribu spēlēt un dziedāt, jo neviens instruments nav bijis man tik parocīgs, vispār tik ļoti pa prātam kā šis. Man liekas arī, ka mana balss skan daudz labāk nekā citreiz. - Viņa uzsāka pazīstamu itāliešu kaneonetu un aizrāvās ar daždažādiem melismiem, pārdrošām pasāžām un kapričo, ļaujot vaļu visam skaņu krāšņumam, kas dusēja viņas krūtis.

Princese nobijās, ieraugot svešinieku, bet Jūlija sastinga kā statuja, kad viņš piepeši stāvēja viņas acu priekšā, kad viņa taisījās iegriezties citā ceļā.

Svešinieks, ap trīsdesmit gadu vecs vīrietis, bija melni ģērbies pēc pēdējās modes. Visā viņa tērpā nebija it nekā savāda, neparasta, tomēr izskatā jautās kaut kas dīvains un svcšniccīgs. Pretstatā apģērba spodrībai bija vērojama zināma nevīžība, kas liecināja nevis par bezrūpību, bet par to, ka svešais bijis spiests doties ceļā, kam nebija gatavojies un kam šis uzvalks nederēja. Vaļēju vesti, kaklautu tikai vaļīgi apsējis, biezi noputējušām kurpēm, uz kurām bija tikko saredzamas zelta sprādzītes, tā viņš stāvēja, un izskatījās diezgan jocīgi, ka viņš mazajai trīsstūrenci, kas tiek nēsāta padusē, bija noliecis muguras malu, lai aizsargātos no saules. Viņš droši vien lauzies cauri visdziļākajam parka biezoknim, jo viņa melnie mati bija egļu skuju piebiruši. Viņš pavirši uzmeta mirkli princesei un tad savu lielo, tumšo acu starojošo, dedzinošo skatienu pievērsa Jūlijai, kura tik ļoti samulsa, ka viņai, kā mēdza līdzīgos gadījumos notikt, acīs sakāpa asaras.

- Un šīs debesu skaņas, - beidzot iesāka svešais maigā, glāsmainā balsī, - un šīs debesu skaņas apklust, mani ieraugot, un izplūst asarās?

Princese, ar varu nomākusi pirmo iespaidu, kādu svešais uz viņu bija atstājis, uzlūkoja to lepni un sacīja gandrīz vai asā tonī: - Mūs, protams, pārsteidz jūsu pēkšņā parādīšanās, mans kungs! Šai stundā firsta parkā nemēdz gaidīt svešiniekus. Hs esmu princese Hedviga…

Svešais, tikko princese sāka runāt, bija ātri pagriezies pret viņu un tagad skatījās viņai acīs, bet viņa seja bija pārvērtusies. Izzudusi grūt sirdīgā ilgu izteiksme, izzudusi katra dziļā dvēseles uzbudinājuma at- plaiksna, pretīgi sašķiebts smaids vērta rūgtās ironijas izteiksmi smieklīgu, pat ākstīgu. Princese aprāvās teikuma vidū, it kā viņu būtu ķēris elektriskās strāvas sitiens, un, tumši nosarkusi, nolaida acis.

Likās, ka svešinieks grib kaut ko teikt. Bet tai mirklī Jūlija iesāka: - Vai neesmu muļķīga un negudra, ja satrūkstos, ja raudu kā mazs bērns, ko pieķer našķojamies ar kārumiem! Jā, mans kungs, es esmu našķojusies ar kārumiem, ar jūsu ģitāras vislabākajām skaņām - pie visa vainīga ģitāra un mūsu ziņkārība! Mēs noklausījāmies, kā jūs šo lietiņu tik jauki uzrunājāt, ber pēc tam nabadzīti dusmās aizsviedāt krūmos tik nikni, ka tā skaļi ievaimanājās, arī to mēs redzējām. Un tas man ļoti ķērās pie sirds, es ielīdu krūmājā un pacēlu skaisto, piemīlīgo instrumentu. Nu, jūs jau zināt, kādas ir meitenes, es mazliet trinkšķinu ģitāru, un tad man iekutējās pirksti - nevarēju noturēties. Piedodiet man, mans kungs, un saņemiet savu instrumentu atpakaļ. - Jūlija sniedza ģitāru svešiniekam.

- Tas ir ļoti vērtīgs, pilnskanīgs instruments, - sacīja svešais, - vēl no veciem, labiem laikiem, kas tikai manās neveiklajās rokās - bet kas ir rokas - kas rokas! Brīnišķīgais tīrskaņas gars, kas piemīt šai mazajai lietiņai, mājo arī manās krūtīs, bet ir iekūņojies, vairs nespēj brīvi kustēties; taču no jūsu sirds, mana jaunkundz, tas aizlido līdz pat dzidrajai debesu velvei tūkstošiem margojošās krāsās kā mirdzošs taurenis. Mana jaunkundz, kad jūs dziedājāt, visas ilgu pilnās mīlas sāpes, visa saldo sapņu apburtība, cerības, alkas viļņoja mežā un nobira kā spirdzinoša rasa smaržīgajos ziedkausos un sirdīs lakstīgalām, kas klausījās! Paturiet jūs instrumentu, jūs vienīgā valdāt pār burvību, kas tur ieslēpta!

Jūs aizsviedāt instrumentu prom, - atbildēja Jūlija un tumši pietvīka.

-Tas ir tiesa, - sacīja svešais, strauji satvēra ģitāru un piespieda pie krūtīm, - tas ir tiesa, es aizsviedu to prom un saņemu to svētītu atpakaļ; tā nekad vairs neizkļūs no manām rokām!

Pēkšņi svešinieka vaigs pārvērtās atkal pirmītējā ķēmīgā maskā, un viņš ierunājās spalgā, dzēlīgā tonī: - Patiesi, liktenis vai mans kakodēmons izspēlējis ar mani gaužām sliktu joku, ja man šeit tā pavisam cx abrupto*, kā saka romieši un citi godīgi ļaudis, jāparādās jūsu acu priekšā, manas augsti godājamās dāmas! Ak Dievs, cienītā princese, riskējiet mani apskatīt no galvas līdz kājām! No mana tērpa jums labpatiks spriest, ka dodos lielā vizīšu turnejā. Ha! Biju nodomājis iegriezties Zīghartsveilerā un nodot lāga pilsētai, ja arī ne sevi, tad vismaz savu vizītkarti. Ak Dievs! Vai tad man trūkst sakaru, cienītā princese? Vai tad jūsu tēva kunga galma maršals nebija mans tuvs draugs? Hs zinu, ja viņš mani šeit redzētu, tad spiestu mani pie savām atlasa krūtīm un aizkustināts teiktu, piedāvājot man šņaucamo: "Te mēs esam savā starpā, mans mīļais, te varu brīvi ļaut vaļu sirdij un vistīkamākiem paradumiem." Hs būtu dabūjis audienci pie cienīgā firsta Ireneusa un ticis stādīts priekšā arī jums, ak, princese! Stādīts priekšā tādā veidā, ka lieku savu labāko sep timu akordu arpedžo pret pļauku, es būtu iemantojis jūsu labvēlību! Bet tagad - šeit dārzā, visnepiemērotākajā vietā, starp pīļu dīķi un varžu dūksti man jāstādās pašam priekšā sev par mūžīgu nelaimi! Ak Dievs, spētu un es kaut ko uzburt, kaut varētu subito* pārvērst šo cēlo zobu bakstāmo saišķi (viņš izvilka vienu no vestes kabatas) par Ireneusa galma viskošāko kambarkungu, kas ņemtu mani savā paspārnē un sacītu: "Cienītā princese, šeit ir tāds un tāds!" Bet tagad - che far, che dir[18]\ Žēlastību, žēlastību, ai, princese, ak, dāmas un kungi!

Tūdaļ svešinieks nometās pie princeses kājām un sāka dziedāt ķērkstošā balsī: - "Abpieta, pieta, Siņnora!9[19]

Princese saķēra Jūliju aiz rokas un steidzās ar viņu tik žigli projām, cik vien spēja, skaļi saucot: - Tas ir kāds ārprātīgais, kas izbēdzis no trako nama! - Pie pašas izpriecu pils meitenēm nāca pretī padomniece Bencona, un abas aizelsušās gandrīz noslīga viņai pie kājām.

- Kas noticis, Dieva dēļ, kas jums noticis, ko nozīmē šī trakā bēgšana? - viņa jautāja. Princese, nevaldīdama pār sevi, galigi apmāta, spēja izstostīt tikai saraustītos vārdos par kādu vājprātīgo, kas viņām uzbrucis. Jūlija mierīgi un prātīgi izstāstīja, kā viss noticis, un piebilda, ka, viņasprāt, svešinieks neesot vājprātīgais, bet ironisks jokdaris, kaut kas līdzīgs Žaķa kungam no Ardcnu meža komēdijas.

Padomniece Bencona lika visu vēlreiz atkārtot, izvaicāja par vismazākajiem sīkumiem, lika svešo aprakstīt pēc gaitas, stājas, izskata, runasveida utt. - Jā! - viņa tad iesaucās. - Jā, tas noteikti ir viņš, tas ir viņš, neviens cits tas nevar - nedrīkst būt!

-   Kas - kas viņš ir? - nepacietīgi jautāja princese.

-   Nomierinieties, mīļā Hedviga, - atbildēja Bencona, - jūs esat veltīgi aizelsusies, šis svešinieks nav nekāds ārprātīgais, kas likās jums tik bīstams. I.ai arī kādu rupju, nepiedienīgu joku viņš savā dīvainajā manierē būtu atļāv ies, es tomēr ticu, ka jūs ar viņu izlīgsiet.

-   Nekad vairs, - iesaucās princese, - nekad vairs negribu viņu redzēt, šo neomulīgo ākstu!

-  Paklau, Hcdvig, - Bencona smiedamās teica, - kāds gars iedvesa jums vārdu "neomulīgais", kas pēc tā, kas noticis, ir daudz labāk piemērots, nekā jūs varbūt domājat un nojaušat.

-   Es arī nesaprotu, - iesāka Jūlija, - kā tu vari uz svešo tā dusmoties, mīļā Hedviga! Pat viņa ākstīgajā izturēšanās veidā, juceklīgajās runās bija kaut kas tāds, kas dīvainā, bet nebūt ne nepatīkamā kārtā mani dziļi aizkustināja.

-    Tev labi, - atbildēja princese, asarām saskrienot acīs, - tev labi, ka tu vari palikt tik mierīga un neiekarsīga, bet man šī briesmīgā cii vēka izsmiekls plēš sirdi pušu! Bencona, kas viņš ir, kas ir tas ārprātīgais?

-   Dažos vārdos, - teica Bencona, - es visu paskaidrošu. Kad es pirms pieciem gadiem -

(M. t.) - mani pārliecināja, ka īstā, dziļā dzejnieka dvēselē mājo arī bērnišķi tikumi un līdzcietība pret trūcīgiem biedriem.

Zināma grūtsirdība, kāda bieži pārņem jaunus romantiķus, kad tie izcīna sevī lielo, diženo domu attīstības cīņu, noveda mani vientulībā. Tāpēc ilgāku laiku nerādījos nedz pagrabā, nedz bēniņos, nedz uz jumta. I.īdz ar to dzejnieku baudīju saldos, idilliskos priekus nelielā mājiņā pie burbuļojoša strauta, kuru apēno sēru bērzi un sēru vītoli, un paliku.

nodevies saviem sapņiem, zem krāsns. Tā nu notika, ka es Mīnu - savu maigo, skaisti raiboto māti - vairs nesastapu. Zinībās radu patvērumu un mierinājumu. O, zinības, tas ir kaut kas lielisks! Paldies, sirsnīgs paldies tam cēlajam vīram, kas tās izgudrojis! Cik daudz lieliskāks, daudz noderīgāks ir šis atklājums nekā tas, ko izdarījis briesmīgais mūks, kurš pirmais sācis izgatavot šaujampulveri, kas savas iedarbības dēļ man ir ārkārtīgi pretīgs. Nākamās paaudzes arī ir sodījušas šo bar baru, šo melno elles Bartoldu [20] ar dzēlīgu nicināšanu, jo vēl tagad, lai augsti novērtētu kādu asa prāta zinātnieku, kādu prasmīgu statistiķi, īsāk - ikvienu sevišķi izglītotu vīru, mēdz sacīt: "Tas jau nav izgudrojis šaujampulveri!"

Cerību pilnu runču jauniešu pamācībai nevaru nepiebilst, ka es, gribēdams studēt, acis piemiedzis, ielēcu sava meistara bibliotēkā un tad to grāmatu, kurā biju ieķēries ar nagiem, izvilku ārā un izlasīju, lai tā būtu kāda satura būdama. Ar šādu studiju veidu mans gars ieguva to lokanību un dažādīgumu, manas zināšanas - to raibo, spožo krāšņumu, ko pasaule vēlāk apbrīnos. Grāmatas, kuras es šai dzejiskās grūtsirdības laikā lasīju citu pēc citas, negribu šeit minēt - pa daļai tāpēc, ka es tam varbūt atradīšu piemērotāku vietu, pa daļai tāpēc, ka esmu tām piemirsis virsrakstus, un tas atkal savā ziņā tāpēc, ka lielāko tiesu neesmu virsrakstus izlasījis un tātad nekad neesmu zinājis. Ar šo izskaidrojumu ikviens būs apmierināts un neapsūdzēs mani biogrāfiskā vieglprātībā.

Mani gaidīja jauni atklājumi.

Reiz, kad mans meistars bija atšķīris kādu lielu foliantu un tajā iedziļinājies, bet es, viņam tuvu klāt gulēdams zem rakstāmgalda uz skaistākās rojālpapīra loksnes, mēģinājos grieķu burtu rakstībā, kas manai ķepai sevišķi labi padevās, ienāca mudīgi iekšā kāds jauns cilvēks, ko biju jau vairākkārt redzējis pie meistara un kas pret mani izturējās ar vēlīgu godbijību, kāda pienākas izcilam talantam, īstam ģēnijam. Kairu reizi, pēc tam kad bija sasveicinājies ar meistaru, viņš mani uzrunāja: "Labrīt, runci!" turklāt pakasīja man arī viegli aiz ausīm un maigi noglāstīja muguru, tā ka es šai rīcībā saskatīju skaidru uzmudinājumu likt savām gara dāvanām spīdēt pasaules priekšā.

Šodien viss notika citādi!

Kā vēl nekad līdz šim, šodien jaunajam cilvēkam ielēca pakaļ pa durvīm melns, plušķains nezvērs gailējošām acīm un, ieraudzījis mani, tūliņ metās man virsū. Mani sagrāba briesmīgas bailes, vienā lēcienā biju uz meistara rakstāmgalda un izgrūdu šausmu un izmisuma brēcienus, kad nezvērs augstu lēkāja ap galdu un taisīja ellišķīgu troksni. Mans labais meistars, kas manis dēļ arī nobijās, paņēma mani uz rokas un paslēpa zem rītasvārkiem. Taču jaunais cilvēks sacīja: - Esiet pilnīgi bez rūpēm, meistar Ābraham. Šis pūdelis nedara pāri nevienam kaķim, viņš tikai grib rotaļāties. Nolieciet vien runci, papriecājieties, kā abi - mans pūdelis un jūsu runcis — sapazīsies.

Meistars patiesi gribēja mani nolikt zemē, bet es pieķēros viņam cieši klāt un sāku brēkāt, šādi vismaz panācu, ka meistars apsēžoties novietoja mani sev blakus uz krēsla.

Meistara apsardzības iedrošināts, uz pakaļkājām sēžot, asti apvijis, ieņēmu tādu stāvokli, kura cienīgumam, cēlajam lepnumam vajadzēja iedvest cieņu manam šķietamajam pretiniekam. Pūdelis nosēdās man pretī uz grīdas, skatījās man cieši acīs un runāja ar mani saraustītos vārdos, kurus es, protams, nesapratu. Manas bailes pamazām izzuda, atguvis dvēseles mieru, pamanīju, ka pūdēja skatienā atklājas vienīgi labsirdība un krietns saprāts. Gribot negribot sāku paust noskaņojumu, kas tiecās uz uzticību, ar maigu astes šurp un turp vēdināšanu, un tūdaļ arī pūdelis ņēmās vispatīkamākā kārtā vēcināt savu strupo astīti.

Ai! Mana sirds bija viņu uzrunājusi, par mūsu dvēseļu saskaņu nebija vairs šaubu! "Kā," cs teicu pats sev, "kā gan varēja šī svešinieka neparastā izturēšanās tev iedvest tādas bailes un šausmas? Vai šie lē cieni, šie vaukšķieni, šī trakošana, šī skriešana, šī kaukšana neliecināja par mīlā un priekā, dzīves līksmā brīvē dedzīgi un vareni uzbudinātu jaunekli? C), tikums, īsts pūdelīgums mīt šais melnspalvainajās krūtīs!"

Š» domu iedrošināts, nolēmu spert pirmo soli, lai mūsu dvēseles vienotu tuvāk un ciešāk, un nokāpt no meistara krēsla.

Tikko piecēlos un izstaipījos, tā pūdelis pielēca kājās un, skaļi riedams, sāka lēkāt pa istabu! Lieliskas, dzīvības spēka pilnas dvēseles izpausmes! Vairs ne no kā nebija jābaidās, tūlīt notrausos lejā un piesardzīgi, klusā solī tuvojos jaunajam draugam. Iesākām to darbību, kura nozīmīgā simbolikā izteic radniecīgu dvēseļu tuvāko iepazīšanos un īsteno iekšķīgo vajadzību sabiedroties, bet kuru nesapratīgais, rupjais cilvēks apzīmē ar prasto, necilo vārdu "saostīties". Mans melnais draugs izrādīja patiku nobaudīt kādu vistu kauliņu no manas ēdiena bļodiņas. Kā mācēdams liku viņam saprast, ka, pēc visām uzvedības un pieklājības normām, man piederas viņu pacienāt kā savu viesi. Viņš ēda ar apbrīnojamu ēstgribu, kamēr es no tālienes noskatījos. Cik labi, ka cepto zivi es biju novācis un noglabājis krātuvē zem savām cisām! Pēc maltītes iesākām vistīkamākās rotaļas, līdz, gluži kā viena sirds un dv ēsele, apkampāmies un, cieši saķērušies, metām kūleņus un zvērējām viens otram sirsnīgu uzticību un draudzību.

Nezinu, kas šajā daiļu dvēseļu tikšanās reizē, kas šai sirsnīgu jauniešu dabu iepazīšanās brīdī varēja būt smieklīgs; tomēr mans meistars un svešais jaunais cilvēks nepārtraukti smējās pilnā kaklā, un tas man nemaz nepatika.

Jaunā pazīšanās uz. mani bija atstājusi dziļu iespaidu, tā ka es gan saulē, gan ēnā, uz jumta un zem krāsns nekā cita nedz domāju, nedz sapņoju, nedz jutu kā pūdelis - pūdelis - pūdelis! Tāpēc man piepeši uzausa košās krāsās pūdclības iekšējā būtība, un no šīs atziņas dzima dziļdomīgais darbs, ko jau minēju, proti, "Doma un nojauta vai runcis un suns". Abu sugu tikumus, paražas, valodu es atvedināju kā dziļi viņu īpatnējās būtības nosacītus un pierādīju, ka abi ir it kā dažādi stari, kurus atstaro viena prizma. Sevišķi uztvēru valodas raksturu un pierādīju, ka valoda vispār ir tikai skaņas radīšanā dabiskā principa simbolisks attēls, tāpēc var būt tikai vienei valoda, un arī kaķu un suņu valoda savā īpašā pūdelisma nozarojumā ir viena celma atvases, tādēļ augsta gara iedvesmoti runči un suņi saprotas. Lai manu domu gaitu padarītu pavisam skaidru, minēju vairākus piemērus abās valodās un darīju uzmanīgus uz vienām un tām pašām pamatsaknēm, tādām kā: vau-vau- ņau-miau-blaf blaf-auvau korr-kurr-ptsi-pšrci utt.

Kad biju grāmatu pabeidzis, izjutu visneatvairāmāko vēlēšanos iemācīties pudeļu valodu, un tas man izdevās, lai arī ar zināmām pūlēm, ar mana jauniegūtā drauga, pūdēja Ponto, palīdzību, jo pūdeļu valoda mums, runčiem, ir patiešām grūti apgūstama. Ģēniji tomēr tiek galā ar visu, un taisni šī ģenialitāte ir tā, ko kāds slavens cilvēku rakstnieks noniecina, ja apgalvo - lai iemācītos kādu svešu valodu runāt tautas mēlē ar visām tautas īpatnībām, lielas gudrības nevajagot. Mans meistars, protams, bija tādās pašās domās, viņš atzina tikai svešas valodas mācītu prašanu, šādu prasmi viņš stādīja pretī pļāpāšanai, ar ko domāja veiklību kult tukšus salmus svešā valodā. Viņš gāja pat tiktāl, ka uzskatīja mūsu galma kungu un dāmu francisko runāšanu par sava veida slimību, kas, tāpat kā katalepsijas lēkmes, sākoties ar briesmīgiem simptomiem, un es dzirdēju, ka viņš šo aplamo apgalvojumu izsaka pat paša firsta galma maršalam.

- Parādiet man, - teica meistars Ābrahāms, - parādiet man to laipnību, augstā ekselence, un novērojiet pats sevi. Vai Dievs jums nav piešķīris skaistu, pilnskanīgu balsi, bet, kad jūs runājat franciski, tad piepeši sākat svilpt, stostīties, šņākt un jūsu tīkamie vaibsti savelkas pavisam atbaidoši, pat jūsu jaukā, stingrā, nopietnā stāja, pār ko jūs parasti valdāt, tiek traucēta ar visādām dīvainām konvulsijām. Ko gan citu tas v iss var nozīmēt, ja ne kāda fatāla slimības gariņa uzbudinātu rīkošanos jūsos! - Galma maršals gauži smējās, un meistara Ābrahāma pieņēmums par svešvalodu slimību patiešām bija smieklīgs.

Kāds gudrs mācīts vīrs kādā grāmatā dod padomu - ja gribot iemācīties svešu valodu, tad vajagot pūlēties tajā domāt. Padoms ir lielisks, bet tā izmantošana nav bez briesmām. Tomēr man izdevās ļoti drīz pūdeliski domāt, bet es tik ļoti nodziļinājos šais pūdeliskās domās, ka mana paša valodas veiklība palika novārtā un es pats vairs nesapratu, ko domāju. Šīs nesaprastās domas es pa lielākai daļai uzrakstīju uz papīra un esmu izbrīnījies par šīs valodas dziļumu, ko esmu savācis ar v irsrakstu "Akanta lapas" un ko es vēl tagad nesaprotu.

Domāju, ka šīs īsās piezīmes par maniem jaunības mēnešiem būs pietiekamas, lai lasītājam rastos skaidrs priekšstats, kas es esmu un kā es tāds kļuvu.

Tomēr nevaru šķirties no savas īpatnās, piedzīvojumu bagātās dzīves ziedu laika, ja neminu vēl kādu gadījumu, kas zināmā mērā iezīmē pāreju izglītības brieduma gados. Runču jaunatne no tā mācīsies, ka nav rozes bez ērkšķiem un ka garam, kurš vareni tiecas augšup, tiek likts dažs labs šķērslis, tiek ceļā mests dažs labs piedauzības akmens, pret ko tam jāsatriec jēlas ķepas. Un šo brūču sāpes ir jūtamas, gaužām jūtamas!

Protams, tu mani, mīļo lasītāj, esi gandrīz apskaudis par manu laimīgo jaunību, par labvēlīgo zvaigzni, kas bija pār mani nomodā! Piedzimis trūkumā cienījamiem, bet nabadzīgiem vecākiem, tuvu kaunpilnai nāvei, pēkšņi nokļūstu pārpilnības klēpī, literatūras zelta šahtā! Nekas netraucē manu izglītību, nekas nav šķērslis manām tiek smēm, milzu soļiem eju pretī pilnībai, kura paceļ mani augstu pāri pār manu laiku. Te piepeši mani aptur muitnieks un pieprasa nodevu, kam zemes virsū viss padots!

Kas to būtu iedomājies, ka zem saldākās, sirsnīgākās draudzības saitēm paslēpušies ērkšķi, kuri mani plosīs un ievainos, ievainos līdz asinīm!

Katrs, kam krūtīs jūtīga sirds kā man, viegli būs sapratis no tā, ko stāstīju par savām attiecībām ar pudeli Ponto, cik dārgs viņš man ir, tomēr tieši viņš bija tas, kurš deva pirmo grūdienu nelaimei, kas varēja mani galīgi iegrūst pazušanā, ja manu lielo senču gars nebūtu stāvējis pār mani nomodā. Jā, mans lasītāj, man ir sencis - sencis, bez kura manis zināmā mērā nemaz nebūtu bijis, - varens, pirmās šķiras sencis, plaši izglītots, augstas kārtas, cienīga izskata, bagāts runcis, apbalvots ar visizcilākajiem tikumiem, visīstāko cilvēkmīlestību, ar eleganci un gaumi, vismodernāko gaumi, - bet tas viss tagad tiek sacīts tikai garāmejot, turpmāk būs plašāk par šo cildeno runci, pasaulslaveno premjerministru Hincu fon Hincenfeldu, kas kļuvis pasaulei tik dārgs, vērtīgāks par visu citu ar vārdu "Runcis zābakos".

Kā jau teicu, turpmāk vairāk par šo cēlāko no runčiem!

Vai tad v arēja būt citādi, vai tad man nevajadzēja, kad viegli un smalki spēju izteikties pudeļu valodā, runāt ar pudeli Ponto par to, kas man dzīvē ir visaugstākais, proti, par mani pašu un maniem darbiem? Tā notika, ka viņš iepazinās ar manām sevišķajām gara dāvanām, ar manu ģenialitāti, manu talantu, un te nu es diemžēl atklāju, ka nepārvaramas vieglprātības, jā, zināmas pārgalvības dēļ jaunais Ponto nespēj neko apgūt mākslās un zinātnēs. Viņš nevis izbrīnījās par manām zināšanām, bet apgalvoja, ka nepavisam nesaprotot, kā man varējis ienākt prātā nodoties tādām lietām, un ka viņš attiecībā uz mākslām aprobežojoties vienīgi ar to, ka lecot pāri spieķim un iznesot sava kunga cepuri no ūdens, ber par zinātnēm esot tais domās, ka tādi kā es un viņš ar tām samaitājot kuņģi, turklāt galīgi zaudējot ēstgribu.

Taču brīdī, kamēr es pūlējos savu jauno, vieglprātīgo draugu pamācīt, notika kaut kas šausmīgs. Jo, pirms paguvu atjēgties, -

(Mak. I.) - Un vienmēr, - atbildēja Bencona, - jūs ar šo pārmērīgo pārspīlēšanu, ar šo sirdi plosošo ironiju radīsiet vienīgi satraukumu, juceklību - panāksiet pilnīgu neatbilstību visām pieņemtajām pieklājības normām.

-  Ak, apbrīnojamais kapelmeistars, kas spējīgs uz šādiem pārkāpumiem! -smiedamies izsaucās Johans Kreislers.

-  Runājiet nopietni, - turpināja padomniece, - runājiet nopietni, jūs man neizspruksier ar sāju joku! Hs turu jūs ciet, mīļo Johan! Jā, es gribu jūs saukt maigajā vārdā "Johans", lai vismaz drīkstu cerēt, ka aiz zobgaļa maskas paslēpusies maiga dvēsele. Un tad nekas mani vairs nepārliecinās, ka savādais uzvārds "Kreislers" nav pieņemts, ka tas nav kāda pavisam cita uzvārda aizsegs!

-   Padomnicc, - teica Kreislers, un v isa viņa seja savādā muskuļu spēlē trīsēja tūkstoš grumbās un rievās, - dārgā padomnicc, kas gan jums ir pret manu nevainojamo uzvārdu? Varbūt man kādreiz bija kāds cits, bet tas ir sen un man klājas kā padomdevējam l īka "Zilbārdī", kas saka: "Man kādreiz bija pavisam priekšzīmīgs vārds, ar laiku esmu to aizmirsis, tagad to tikai neskaidri atceros."

-  Padomājiet, Johan! - iesaucās padomniece, urbjoties viņā zibošam acīm. - Pusaizmirstais vārds jums noteikti nāk atkal prātā.

-   Nepavisam ne, dārgā, - atbildēja Kreislers, - tas nav iespējams, un es gandrīz pieņemu, ka neskaidrā atmiņa - tā kā esmu kļuvis citāds attiecībā uz savu ārieni kā manas dzīves pasi sakarā ar vārdu - saglabājusies no tiem laikiem, kad vēl nemaz nebiju dzimis. Parādiet man šo labvēlību, augsti godājamā, aplūkojiet manu v ienkāršo uzvārdu pienācīgā gaismā, un jums tas gan rakstības, gan kolorīta ziņā liksies gaužām jauks! Vēl vairāk! Apgrieziet to otrādi un izdariet tam sekciju ar gramatikas anatomijas skalpeli, tā iekšējais saturs atklāsies arvien vairāk. Ir gluži neiespējami, cienītā, ka jūs atrastu mana uzvārda sakni vārdā "Kraus"[21] un mani pēc analoģijas ar vārdu "Haarkrāusler" turētu par skaņu cirtotāju vai vispār par cirtotāju, jo tad man vajadzētu rakstīt "Krausler". Jūs nevarat tikt vaļā no vārda "Kreis"[22], un kaut Dievs dotu, lai jūs tūdaļ iedomātos tos brīnumainos lokus, kuros riņķo visa mūsu esība un no kuriem nevaram izkļūt ārā, lai darītu ko darīdami. Šais lokos virpuļo Kreislers [23] , un var gadīties, ka viņš bieži, sv. Vita dejas lēcienu nogurdināts, kurus ir spiests izdarīt, strīdoties ar tumšo, neizprotamo varu, kas šos lokus novilkusi, vairāk gribētu tikt ārā nekā vāja kuņģa satvars. Un šo ilgu dziļās sāpes tad nu varētu būt tā ironija, ko jūs, cienītā, tik asi nopeļat, neņemot vērā, ka spēcīgā māte dzemdēja dēlu, kas nāca pasaulē kā valdnieks. Hs domāju humoru, kam nav nekā kopīga ar savu neizdevušos pusbrāli zobgali!

-   Jā, - teica padomniece, - taisni šis humors, šis izlaidīgas, untumainas fantāzijas bandubērns, bezveidīgs, bezkrāsains, par ko jūs, cietās vīriešu sirdis, pašas nezināt, kam to piedēvēsiet pēc kārtas un stāvokļa, kad jūs visu, kas mums mīļš un dārgs, gribat iznīcināt rūgtā nicināšanā. Vai jūs zināt, Kreisler, ka princese Hedviga vēl tagad ir ārkārtīgi satraukta par jūsu ierašanos, par jūsu izturēšanos parkā? Viņa ir tik jūtīga, viņu ievaino katra zobgalība, kas viņai šķiet kaut vai visnemanāmākā viņas izjokošana, bez tam jums patika, mīļo Jolian, viņai izrādīties par pilnīgi vājprātīgu un iedvest tādas šausmas, kas varētu viņu novest slimības gultā. Vai tas ir piedodami?

-  Tikpat maz, - atbildēja Kreislers, - kā tas, ja kāda princesīte iedomājas tēva kunga atklātā parkā ar savu niecību atstāt iespaidu uz kādu godīga izskata svešinieku, ko nejauši sastapusi.

-   Lai nu būtu kā būdams, - turpināja padomniece, - vārdu sakot, jūsu dīvainajai rīcībai mūsu parkā varēja būt ļaunas sekas. Par to, ka tās novērstas, ka princese vismaz apradusi ar domām atkal jūs redzēt, par visu to mums jāpateicas manai Jūlijai. Viņa vienīgā ņem jūs savā aizsardzībā, atrodot visā, ko jūs darījāt, ko runājāt, tikai pārmērīgi saspringta noskaņojuma izpausmi, kā tas parasts dziļi aizvainotai vai pārāk jūtīgai dvēselei. Vārdu sakot. Jūlija, kas kopš neilga laika iepazinusies ar Šekspīra lugu "Kā jums tīk", salīdzinājusi jūs ar melanholisko Zaķa kungu.

-  Ai, debesu bērna nojauta! - izsaucās Kreislers, asarām sakāpjot acīs.

-   Bez tam, - Bencona turpināja, - mana Jūlija, kad jūs improvizējāt uz ģitāras un, kā viņa stāsta, arī dziedājāt un runājāt, atklājusi jūsos izcilo mūziķi un komponistu. Viņa domā, ka viņu tai mirklī pārņēmis īpašs mūzikas gars, viņai licies, it kā kāda neredzama vara piespiestu viņu dziedāt un spēlēt un muzicēšana esot izdevusies daudz labāk nekā jebkad agrāk. Vai jūs zināt, ka Jūlija nemaz nespētu samierināties ar to, ka vairs neredzēs dīvaino cilvēku, kas, kā izrādītos, bijis tikai brīnišķīga muzikāla parādība; turpretim princese ar viņai raksturīgo dedzīgumu apgalvoja, ka otrreizēja spokainā vājprātīgā parādīšanās viņai nestu nāvi. Tā kā meitenes citādi ir viena sirds un dvēsele un nekad nav ķildojušās, es ar pilnu tiesību varētu apgalvot, ka ačgārnā veidā atkārtojas tas viņu agrās bērnības gadījums, kad Jūlija gribēja iemest kamīnā kādu drusku ērmīgu Skaramucu*. kas viņai bija uzdāvināts, turpretim princese ņēma to savā aizsardzībā un pasludināja par savu mīluli.

-   Es atļauju, - skaļi smiedamies, Bcnconai valodā iekrita Kreislers, - atļauju, lai princese mani kā otru Skaramucu gribētu iemest kamīnā, un uzticos maigās Jūlijas žēlastībai.

-   Atgādinājums par Skaramucu, - turpināja Bencona, - jums jāuztver kā jocīga iedoma, un to jūs pēc savas paša teorijas nevarat iztulkot ļauni. Starp citu, jūs varat ļoti labi iedomāties, ka pēc meiteņu stāsti juma par jūsu ierašanos, par visu atgadījumu parkā es acumirklī jūs atkal pazinu, un nemaz nebija vajadzīga Jūlijas ilgošanās jūs atkal redzēt; bez tam es tūlīt sapulcināju visu savu saimi un liku ļaudīm pārmeklēt visu parku, visu Zīghartsveilcru, lai atrastu jūs, kas mūsu īsā pazīšanās laikā esat man kļuvis tik dārgs. Visa meklēšana bija veltīga, domāju, ka esat pazudis, tāpēc jo vairāk izbrīnījos, kad jūs šorīt ienācāt pie manis. Jūlija ir pie princeses; cik atšķirīgas izjūtas pārņemtu meitenes šai acumirklī, ja viņas uzzinātu par jūsu ierašanos. Es domāju, ka jūs esat labā vietā - par kapelmeistaru lielhercoga galmā bet, kas jūs piepeši atvedis šeit, par to es lūgšu paskaidrojumus tikai tad, kad jums gribēsies kaut ko man paskaidrot.

Kamēr padomniece visu to runāja, Kreislers bija nogrimis dziļās pārdomās. Viņš stīvi skatījās zemē un bungoja ar pirkstiem pa pieri, it kā gribētu atcerēties kaut ko aizmirstu.

-   Ak, - viņš iesāka, kad padomniece apklusa, - ak, tas ir pavisam muļķīgs stāsts, ko tikko vērts pieminēt. Taču tik daudz ir skaidrs, ka tam, ko mazajai princesei labpatika turēt par vājprātīgā juceklīgu muldoņu, īstenībā ir pamats. Patiešām toreiz, kad man bija tā nelaime sabaidīt mazo vārīgo dāmu parkā, atrados vizītceļojumā, jo tikko nācu atpakaļ no vizītes pie viņa augstības paša lielhercoga, un te, Zīgharts vcilerā, es vēlējos taisni šīs visneparastākās, patīkamākās vizītes turpināt.

-   Ai, Kreisler! - padomniece izsaucās un pasmaidīja, viņa nekad skaļi nesmējās. - Ai, Kreisler, tā noteikti ir atkal kāda dīvaina iedoma, kam jūs esat ļāvis vaļu. Ja nemaldos, tad rezidence atrodas vismaz trīs desmit stundu tālumā no Zīghartsveileras?

-  Tā ir, - atbildēja Kreislers, - bet mēs klejojam pa dārzu, kas šķiet ierīkots tik augstā stilā, ka izbrīnītos pat slavenais dārzu veidotājs

I.enotrs. Ja jūs nevarat iztēloties manu vizītceļojumu, tad jums jāiedomājas, ka jūtīgs kapelmeistars, kam balss riklē un krūtīs, ģitāra rokās, klaiņojot pa smaržīgiem mežiem, pa svaigi zaļām pļavām, pa augstu sakrautiem akmeņu kalniem, pa šaurām laipiņām, zem kurām brāžas putojoši mežavoti, jā, ka šāds kapelmeistars, piedalīdamies kā solists korī, kas skan visapkārt, var ļoti viegli negribot un bez nolūka iemaldīties dažās dārza daļās. Tā es būšu iemaldījies Zīghartsliofas firsta parkā, kas nav nekas cits kā visai niecīga daļa no tā lielā parka, kuru ierīkojusi daba. Bet nē, tas tā nav! Kad jūs nupat stāstījāt, ka veselam jautru mednieku pulkam ticis uzdots sagūstīt mani kā medījamu zvēru, kas paklīdis, tikai tad man radās stingrā pārliecība, cik man nepieciešami būt šeit. Tik nepieciešami, ka, lai es arī gribētu turpināt savas klaidoņa gaitas, es būtu iedzīts slazdā. Jūs pieminējāt, ka pazīšanās ar mani bijusi jums dārga, vai mums tad neienāca prātā tās kļūmīgās sajukuma, vispārīgo briesmu dienas, kurās liktenis mūs saveda kopā? Toreiz jūs mani atradāt svārstāmies šurp un turp, nespējīgu izšķirties, visdziļākajā būtībā saplosītu. Jūs mani laipni pieņēmāt, un, kamēr jūs, atverot mierīgas, sevī noslēgtas sievišķības dzidrās bezmākoņu debesis, domājāt mani mierināt, jūs reizē nopēlāt un piedevāt man manas dzīves trako izlaidību, ko piedēvējāt apstākļu varas radītam bezcerības izmisumam. Jūs izpestījāt mani no vides, kuru man pašam vajadzēja atzīt par šaubīgu, jūsu māja kļuva par laipnu, mierīgu patvērumu, kur es, godinādams jūsu klusās sāpes, aizmirsu savējās. Jūsu jautrās un rāmās sarunas iedarbojās kā labdarīgas zāles, kaut arī jūs manu slimību nepazināt. Ne jau bīstamie atgadījumi, kas varēja sagandēt manu dzīvi, bija tie, kuri tik nelabvēlīgi mani iespaidoja. Jau sen es vēlējos pārtraukt sakarus, kas mani nomāca un iedvesa man bailes, bet es nespēju dusmoties uz likteni, kas veicināja to, ko izdarīt man tik ilgi nebija bijis nedz drosmes, nedz spēka. Nē! Kad jutos brīvs, mani sagrāba tas neizsakāmais nemiers, kurš jau kopš agras jaunības licis man tik bieži būt nemierā pašam ar sevi. Tās nav ilgas, kas, kā tik skaisti saka tas gudrais dzejnieks, cēlušās augstākā dzīvē un pastāv mūžīgi, jo tās nemūžam nevar tikt nedz piepildītas, nedz pieviltas, nedz apietas, bet tikai būt nepiepildītas, lai neizzustu; nē - mežonīga, ārprātīga iekāre bieži izlaužas pēc kaut kā, ko cs trakā nemierā meklēju ārpus sevis, jo manī dziļi paslēpies kāds tumšs noslēpums, kāds nesakarīgs, mīklains sapnis par kādu augstākā piepildījuma paradīzi, kas šajā sapnī pats neparādās, bet ko var tikai nojaust, un šī nojauta rada manī nemieru līdz ar Tan- tala mokām. Šī izjūta uzmācās man jau bērnībā, bieži tik pēkšņi, priecīgi rotaļājoties ar biedriem, aizskrēju prom mežā, kalnos, nokritu tur gar zemi un izmisis raudāju un šņukstēju, lai gan biju visnerātnākais un izlaistākais no visiem. Vēlāk iemācījos sevi vairāk apvaldīt, bet nevaru izsacīt sava stāvokļa mokas, kad omulīgu, labvēlīgu draugu jautrā sabiedrībā, baudot mākslu, jā, pat tais brīžos, kad šādā vai tādā kārtā cieta mana iedomība, - jā! - kad man tas viss pēkšņi likās nožēlojams, niecīgs, nedzīvās krāsās, un es jutos pārcelts bezcerīgā tuksnesī. Ir tikai viens gaismas eņģelis, kam vara pār ļauno dēmonu. Tas ir skaņu mākslas gars, kurš bieži kā uzvarētājs paceļas no manas būtības un kura varenā balss apremdina visas sāpes par šīszemes grūtumiem.

-  Vienmēr, - padomniece ņēma vārdu, - vienmēr esmu domājusi, ka mūzika iespaido jūs pārāk spēcīgi un tāpēc dzen postā, jo, kad kāda izcila darba izpildījumā jūs bijāt aizkustināts līdz sirds dziļumiem, jūsu sejas panti pārvērtās. Jūs nobālējāt, nevarējāt izrunāt ne vārda, spējāt tikai liet asaras un nopūsties, un jūs uzbrukāt katram ar rūgtāko izsmieklu, ar dziļi aizskarošu nicināšanu, kurš gribēja bilst kaut vārdu par meistara darbu. Jā, kad…

-  Ai, jaukā padomnicc! - Kreislers iekrita Benconai valodā un, lai arī nupat bija runājis tik nopietni un dziļi satraukts, pieņēma atkal īpašo ironisko roni, kas viņam raksturīgs. - Ai, jaukā padomnicc, tas viss tagad ir citādi. Jūs nemaz neticēsiet, cienītā, cik rātns un prātīgs esmu kļuvis lielhercoga galmā. Ar lielāko dvēseles mieru un omulību varu sist lakti "Donā Zuānā" un "Armidā", varu laipni pamāt primadonnai. kad viņa slavenajā kadencē lēkā pa gammas pakāpēm, varu, kad galma maršals pēc Haidna "Gadalaikiem" man iečukst: "CVetoit bien cn- nuyant, mon chcr maitrc dc cbapcllc, " [24] - smaidot pamāt viņam ar galvu un ieņemt krietnu tabakas šņaucicnu, jā, varu pacietīgi noklausīties, kad mākslās gudrais galma kambarkungs un atbildīgais par izrādēm man gari un plaši klāsta, ka Mocarts un Bēthovens ne velna neesot sapratuši no dziedāšanas un ka Rosini, Pučita un kā viņus visus sauc esot sasnieguši opermūzikas augstumus. Jā, cienītā, jūs neticēsiet, ko esmu ieguv is, būdams galma kapelmeistars, it īpaši to jauko pārliecību, cik sv ētīgi ir māksliniekus formāli pieņemt dienestā, citādi ne velns, ne velna vecāmāte nevarētu ar šiem lepnajiem, pārgalvīgajiem cilvēkiem tikt galā. Ļaujiet bravūrīgam komponistam tikt par kapelmeistaru vai mūzikas direktoru, dzejniekam - par galma poētu, gleznotājam - par galma portrctistu, tēlniekam - par galma bistu veidotāju, un jums valstī vairs nebūs neviena nevajadzīga fantasta, būs tikai godīgi, derīgi pilsoņi, labi audzināti un lēnīgi!

-    Rāmāk, rāmāk! - padomniece saīgusi iesaucās. - Pieturiet, Kreisler, jūsu jājamzirdziņš atkal sāk slieties uz pakaļkājām kā parasti. Starp citu, es nojaušu kaut ko nelabu un patiesi gaužām vēlos zināt, kāds ļauns atgadījums spiedis jūs tādā trakā steigā bēgt no rezidences. Jo par šādu bēgšanu liecina jūsu dīvainā ierašanās parkā.

-   Bet es, - Kreislers mierīgi teica, cieši uzlūkodams padomnieci, - bet es varu apgalvot, ka ļaunajam atgadījumam, kura dēļ es pametu rezidenci neatkarīgi no ārējiem apstākļiem, ir sakars vienīgi ar mani pašu.

Tieši tas nemiers, par kuru nupat runāju varbūt vairāk un nopietnāk, nekā vajadzīgs, pārņēma mani stiprāk nekā jebkad, ilgāk vairs nespēju palikt. Jūs zināt, kā es priecājos par kapelmeistara vietu pie lielhercoga. Muļķīgā kārtā iedomājos, ka, dzīvojot mākslinieciskā v idē, šāds stāvoklis mani pilnīgi apmierinās, ka dēmons manā dvēselē tiks uzvarēts. No tiem pāris piemēriem, ko minēju par savu izglītošanos lielhercoga galmā, jūs, cienītā, nopratīsiet, cik ļoti maldījos. Aiztaupiet man tēlojumu, kā es, apkaunodams svēto mākslu - diemžēl biju spiests to darīt -, ar bezsirdīgu mākslas šarlatānu, bezgaumīgu diletantu ģeķību, ar v isu mākslas marionešu izrīcību arvien vairāk un vairāk tiku novests tiktāl, ka sāku atskārst savas eksistences nožēlojamo vcltīgumu.

Kādu ritu man vajadzēja doties pie lielhercoga, lai uzzinātu par maniem uzdevumiem svinībās, kam jānotiek tuvākajās dienās. Izrāžu pārzinis, kā parasti, bija klāt un uzklupa man ar visāda veida bezjēdzīgiem rīkojumiem, kuriem man vajadzēja pakļauties. Pirmām kārtām tas bija kāds viņa paša sacerēts prologs - teātra svētku lielākā nagla, un viņš vēlējās, lai es tam komponēju mūziku. Tā kā šoreiz, tā viņš teica firstam, sāņus pašāvis uz mani dzēlīgu skatienu, nebūšot runa par skaļu vācu mūziku, bet par gaumīgu itālisku dziedājumu, tad viņš pats esot uzmetis dažas maigas meldijas, kas man attiecīgi jāizlietojot. Lielhercogs ne tikai visam piekrita, bet izmantoja izdevību likt man vispār saprast, ka viņš cerot un gaidot, ka es papildināšot savu izglītību, cītīgi studējot jaunākos itāliešus. Cik nožēlojami es tur stāvēju! Dziļi nicināju pats sevi - visi pazemojumi likās man taisnīgs sods par manu bērnišķīgo, muļķīgo lēnprātību! Atstāju pili, lai nekad tur vairs neatgrieztos. Tai pašā vakarā gribēju iesniegt atlūgumu, bet arī šis lēmums nevarēja mani apmierināt, jo redzēju jau sevi slepena ostrakisma izraidītu. Izņēmu no tikko pie pils piebrauktās karietes ģitāru, ko gribēju paņemt līdzi citam nolūkam, aizsūtīju karieti projām un aizskrēju brīvībā - tālāk, aizvien tālāk! Jau rietēja saule, aizvien platākas un melnākas kļuva kalnu un meža ēnas. Nepanesama, jā, pat nāvējoša man likās doma par atgriešanos rezidencē. "Kāda vara spiež mani griezties atpakaļ?" skaļi izsaucos. Zināju, ka atrodos ceļā uz Zīghartsveileru, iedomāju savu veco meistaru Ābrahāmu, no kā biju pirms dažām dienām saņēmis vēstuli, kurā viņš aicināja mani pie sevis, jo nojauta manu stāvokli rezidencē.

-   Kā, - padomniece pārtrauca kapelmeistaru, - kā, jūs pazīstat dīvaino veco vīru?

-  Meistars Ābrahāms, - Kreislers turpināja, - bija mana tēva sirsnīgākais draugs, mans skolotājs, pa daļai mans audzinātājs! Nu, cienītā, jūs zināt smalki, kā esmu nonācis krietnā firsta Ireneusa parkā, un vairs neapšaubīsiet, ka es, ja vajadzīgs, esmu spējīgs stāstīt ar attiecīgu vēsturisku pamatīgumu un tik saistoši, ka man pašam metas bail. Vispār, kā jau teicu, mana bēgšana no rezidences man liekas tik muļķīga un tik prātam neaptverami nejēdzīga, ka par to nemaz pats nespēju runāt, neiekrītot pamatīgā ģībonī. Kaut nu jūs varētu, dārgā, izmantot šā banālā notikuma izklāstu kā krampju remdinātāju pārbiedētajai princesei, lai viņa nomierinās un apdomā, ka vienam godīgam vācu mūziķim nav iespējams uzvesties visai prātīgi, jo viņu, pēc tam kad viņš tikko bija uzvilcis zīda zeķes un, spodrā karietē iekāpis, savilcis svinīgu ģīmi. Rosmi un Pucita, un Pavczi, un Fjoravanti, un Dievs vien zina kādi -inis un -itas piespieda bēgt; ja drīkst cerēt uz piedošanu, gribu cerēt! Kā garlaicīgā piedzīvojuma poētisku noslēgumu tad nu uzklausiet, jaukā padomnicc, - tai acumirklī, kad es, sava dēmona pātagots, gribēju drāzties prom, mani saistīja vissaldākā burvība. Ļaunā priekā dēmons jau tiecās izpostīt manas dvēseles dziļāko noslēpumu, kad varenais skaņu mākslas gars savēcināja spārnus un melodiskajā šalkoņā modās mierinājums, cerība, jā, pat ilgas, kas ir pati nebeidzamā mīlestība un mūžīgās jaunības jūsma. Jūlija sāka dziedāt!

Kreislers apklusa. Bencona saausījās, saspringti gaidīdama turpmāko. Tā kā kapelmeistars likās aizmaldījies domās, viņa vēsā laipnībā vaicāja: - Vai jums patiešām manas meitas dziedāšana šķiet patīkama, mīļo Jolian?

Kreislers spēji uztrūkās, bet to, ko viņš gribēja teikt, noslāpēja dziļa nopūta.

-  Nu, - padomniece turpināja, - tas man ir ļoti pa prātam. Jūlija var no jums attiecībā uz īsteno dziedāšanas mākslu ļoti daudz mācīties, jo es uzskatu par pašsaprotamu to, ka jūs paliekat šeit.

-  Ļoti cienījamā, - iesāka Kreislers, bet tai acumirklī durvis atvērās un ienāca Jūlija.

Ieraugot kapelmeistaru, viņas maigo seju apvizmoja jauks smaids un viegls "Ai!" pārlidoja pār lūpām.

Bencona piecēlās, paņēma kapelmeistaru aiz rokas un veda Jūlijai pretī, sacīdama: - Nu, mans bērns, te ir tas neparastais -

(M. t.) - Ponto pielēca klāt manam jaunākajam manuskriptam, kas atradās man blakus, satvēra to zobos, pirms paspēju kaut ko aizkavēt, steigšus aizdrāzās prom. Pie tam viņš ļaunā priekā iesmējās, un jau tas vien man būtu varējis radīt aizdomas, ka ne tikai tīri jauneklīga pārgalvība uzkūdījusi viņu uz šo ļauno darbu, bet ka te slēpjas kaut kas vairāk. Drīz tiku par to skaidrībā.

Pēc pāris dienām vīrs, pie kā jaunais Ponto atradās dienestā, ienāca pie mana meistara. Tas bija, kā vēlāk uzzināju, Hotario kungs, estētikas pasniedzējs Zīghartsveileras ģimnāzijā. Pēc parastās sasveicināšanās viesis apvēroja istabu un teica, mani ieraudzījis: - Vai jūs nevarētu, mīļo meistar, to kaķi izdzīt no istabas?

-  Kāpēc? - jautāja meistars. - Jūs taču parasti kaķus pacictāt, profesora kungs, un it sevišķi manu mīluli - skaisto, gudro runci Muti!

-   Jā, - teica profesors, nicīgi iesmiedamies, - jā, skaists un gudrs, tas tiesa! Bet dariet man to patikšanu, meistar, un izvediet ārā savu mīluli, jo man ar jums jārunā par lietām, ko viņš nepavisam nedrīkst dzirdēt.

-   Kurš? - izsaucās meistars Ābrahāms, cieši uzlūkojot profesoru.

-   Nu, - profesors turpināja, - jūsu runcis. Hs lūdzu jūs, neko vairāk nejautājiet, bet dariet, kā jums lūdzu.

-  Tas gan ir savādi, - noteica meistars, atvēra kabineta durvis un iesauca mani iekšā. Paklausīju viņa saucienam, bet, viņam nemanot, ielavījos atkal istabā un paslēpos grāmatskapja apakšējā plauktā tā, ka varēju slepeni pārskatīt istabu un dzirdēt katru sarunas vārdu.

-   Nu es gribētu, - sacīja meistars Ābrahāms, nosēžoties profesoram pretī zvilni, - nu es vairāk par visu gribētu zināt, kāds noslēpums jums man atklājams, ko nedrīkstētu dzirdēt mans godīgais runcis Mūris.

-   Sakiet man, - profesors iesāka ļoti nopietni un dziļdomīgi, - sakiet man vispirms, mīļo meistar, - ko jūs domājat par principu, ka vajadzīga tikai vesela miesa kā priekšnosacījums, lai, neņemot vērā nekādas iedzimtas gara spējas, ar zināmu noteiktu audzināšanu īsā laikā var panākt, ka ikviens bērns pat jau bērnībā kļūst lietpratējs zinātnēs un mākslā?

-  Šis princips ir muļķīgs un atmetams, neko citu nevaru teikt. Ir jau iespējams, jā, tas pat var viegli notikt, ka bērnam, kam piemīt apmēram rāda pati uztveres spēja kā pērtiķiem un kam ir laba atmiņa, var sistemātiski iedzīt galvā diezgan daudz zināšanu, ko viņš tad ļaužu priekšā izklāsta; tikai šādam bērnam vajadzētu galīgi trūkt dabiskām gara dāvanām, jo citādi iedzimtais labākais gars pretojas šai nedabiskajai rīcībai. Bet kas gan šādu vientiesīgu, ar dažādām zinātnes druskām sabarotu puišeli sauks par zinātnieku vārda īstā nozīmē?

Pasaule! - profesors dedzīgi iesaucās. - Visa pasaule! Tas ir briesmīgi! Visa ticība iekšējam, augstākam, iedzimtam gara spēkam, kas vienīgais veido zinātnieku, mākslinieku, nav ne plika graša vērta šī nešķīstā, trakā principa dēļ!

Neuzbudinieties, - meistars smaidīdams ierunājās, - cik es zinu, tad līdz šim laikam mūsu labajā Vāczcmē ir atklāts tikai viens šīs audzi nāšanas metodes ražojums, par ko pasaule kādu laiku runāja, bet aprima runāt, kad atskārta, ka ražojums nav sevišķi izdevies. Turklāt šīs metodes ziedu laiki iekrita tai periodā, kad tieši nāca modē brīnum bērni, kas, kā citkārt ar pūlēm iedīdīti suņi un pērtiķi, rādīja savas mākslas par lētu ieejas maksu.

-   Tā jūs tikai runājat, - profesors ņēma vārdu, - tā jūs tikai runājat, meistar Abrahām, un jums varētu noticēt, ja nepazītu jūs kā slepenu viltnieku, ja nebūtu zināms, ka visa jūsu dzīve ir visdīvaināko eksperimentu pilna. Atzīstieties nu, meistar Abrahām, atzīstieties, jūs esat klusībā, vislielākajā slepenībā pēc šī principa eksperimentējis, bet jūs gribējāt pārspēt šo metodi, par ko mēs runājām. Jūs gribējāt pēc tam, kad viss būs pabeigts, parādīties ar savu audzēkni, pārsteigt un iedzīt izmisumā visus zinību vīrus un galīgi atspēkot jauko principu. Jūs gribējāt galīgi apkaunot skaisto principu: non ex quovis ligna fit Mcrcttrius[25]\ īsi: quo)>is ir šeit, tikai nekāds Mcrcurim, bet runcis!

-   Ko jūs sakāt! - skaļi icsmējics, izsaucās meistars. - Ko jūs sakāt - runcis?

-   Neliedzieties nu, - turpināja profesors, - neliedzieties, pie tā runča tur kambarī jūs esat izmēģinājis to abstrakto audzināšanas

metodi, jūs esat iemācījis viņam lasīt un rakstīt, jūs esat izglītojis viņu zinībās tā, ka viņš jau tagad sāk tēlot rakstnieku, jā, pat sacerēt dzejoļus.

-  Nu, - teica meistars, - tas ir vistrakākais, ko man jebkad gadījies dzirdēt! Es - audzinājis savu runci, izglītojis viņu zinībās! Kādas iedomas jaucas jūsu galvā, profesor? Apzvēru, ka neko nezinu par sava runča izglītošanu, turu to arī par pilnīgi neiespējamu.

-  Tā? - profesors stiepti jautāja, izvilka no kabatas kādu burtnīcu - es acumirklī pazinu to manuskriptu, kuru man nolaupījis jaunais Ponto, - un sāka lasīt:

ILGAS l'KC AUGSTĀKĀ

Ha, kādas jūtas manas krūtis raisa? Kas ir šis baiļu nemiers, kas tā vajā, Vai ģēnijspēkā savā varenajā Mans gars lai lēcienu uz augšu taisa?

Kas garam tvīkt vēl liek pēc cita gaisa, Ko mīlas trauksmes pilnā dzīvē šajā Vel grib šīs ilgas kvēlē degošajā. Ko nozīmē siuls pukstēšana baisa?

Uz tālām burvju zemēm projām pošos. Lai mēle valda vārdus, skaņas skaļās. Nes pavasara vēsma to, ko ceri,

No smagām važām brīvs, drīz projām došos. Kas sapņots, nojausts, atrasts lapās zaļās! Uz augšu, sirds! Pie spārna viņu tvēri!

Ks ceru, ka ikviens no maniem laipnajiem lasītājiem atzīs šī lieliskā soneta meistarību, kurš izlijis no manas dvēseles dzīlēm, un apbrīnos mani jo vairāk, ja es apgalvoju, ka tas viens no pašiem pirmajiem, ko esmu sadzejojis. Bet profesors savā ļaunprātībā nolasīja to bez kāda uzsvara, tik briesmīgi, ka es tikko vairs pats sevi pazinu un, pēkšņu dusmu pārvarēts, kā tas mēdz būt ar jauniem dzejniekiem, biju gatavs izlēkt no paslēptuves, mesties profesoram sejā un likt viņam sajust manu nagu asumu. Bet gudrā doma, ka man tomēr, ja abi, meistars un profesors, mestos man virsū, būtu jālaižas bēgt, lika man dusmas apspiest; tomēr neviļus man izspruka ņurdošs "ņau", kas mani noteikti būtu nodevis, ja pēc tam, kad profesors bija sonetu pabeidzis, meistars nebūtu no jauna palaidis dimdošus smieklus, kas mani gandrīz vēl vairāk sadusmoja nekā profesora nemākulība.

- Hoho! - iesaucās meistars. - Patiesi, sonets ir pilnīgi runča cienīgs, bet es joprojām nesaprotu jūsu joku, profesora kungs. Sakiet man labāk tieši - kas jums padomā?

Profesors, meistaram neatbildējis, pāršķirstīja rokrakstu un atsāka

lasīt:

GI.OSA

Mīlai visi ceļi plati, Draudzība par sevi iet, Mīla pretī nāk mums pati. Draudzību - to meklējiet.

Tvīkstošas un baigi žēlas, Dzirdu, atskan visur skaņas, Vai lai sāpēm pierod maņas. Jeb nāks prieka dienas kvēlas, Gars sev bieži jautāt vēlas, Nomodā vai sapnī klīstu. Sirds, šim jūtām radi pati Valodu un mēli īstu; Zemē tu vai jumtā līstu. Mīlai visi ceļi plati!

Tomēr brūce aizdzijusi. Mīlestības sāpju dota. Vientulības aplaimota, Ir bez mokām ātri, klusi Sirds pavisam atspirgusi; Kaķīt, rātno, blēņas smaida. Vai tev mūžīgi tā skriet? Nē! Tik prom no pūļa naida, Pūdelis zem krāsns jau gaida. Draudzība par sevi iet!

Zinu gan…

- Nē, - meistars pārtrauca profesoru lasīšanā, - nē, mans draugs, jūs mani tiešām padarāt nepacietīgu, jūs vai kāds cits šķelmis esat atļāvies sev to joku sadzejot pantiņus runča gaumē, kuram taisni jābūt manam Mūrim, un nu jūs mani visu rītu ar to āzējat. Joks, starp citu, nav slikts un it sevišķi patiks Kreisleram, kas negribētu palaist garām izdevību sarīkot ar to mazas medības, kurās galu galā jūs pats varētu būt tramdītais zvērs. Bet nu atmetiet savu gudro runāšanu un pasakiet man skaidri un gaiši, kas tur ar to jūsu savādo joku ir par āķi.

Profesors salocīja manuskriptu, paskatījās meistaram nopietni acīs un tad teica: - Šīs lapas man pirms dažām dienām atnesa mans pūdelis Ponto, kas, kā jums ir zināms, ir draugos ar jūsu runci Mūri. Lai gan viņš rokrakstu nesa zobos, kā pieradis nest visu, tomēr man ielika to gluži nesabojātu klēpī, turklāt skaidri apliecināja, ka tas pieder runcim Mūrim. Kad nu tur iemetu skatienu, manu ievērību tūdaļ saistīja pavisam īpašais, raksturīgais rokraksts, bet, kad šo to biju palasījis, manī piepeši radās - pats nezinu, kādā neizprotamā kārtā, savādā doma, ka Mūris visu to būs pats sarakstījis. Lai gan prāts, jā, zināma dzīves pieredze, no kuras mēs neviens nevaram izvairīties un kura galu galā nav nekas cits kā prāts, lai gan man šis prāts apgalvo, ka šī doma ir bezjēdzīga, ka runcis nav spējīgs nedz rakstīt, nedz dzejot, es tomēr tieva reju no tās atkratīties. Nolēmu jūsu runci novērot un, tā kā zināju no sava Pont», ka Mūris bieži mitinās jūsu bēniņos, uzkāpu savos bēniņos, izņēmu dažus jumta dakstiņus tā, ka man radās brīvs skats uz jūsu jumta lūku. Ko es ieraudzīju! Klausieties un brīnieties! Visvientuļākajā bēniņu stūrī.tup jūsu runcis! Stalti sēž pie galdiņa, uz kura atrodas rakstāmie un papīrs, sēž un ik pa brīdim ar ķepu paberzē pieri un sprandu, pārbrauc pār ģīmi, pamērc spalvu, raksta, atkal apstājas, atkal raksta, pārlasa uzrakstīto, ņurd (es varēju to sadzirdēt), ņurd un ņurrā aiz tīras labsajūtas. Un ap viņu ir visādas grāmatas, kas, spriežot pēc iesējumiem, ņemtas no jūsu bibliotēkas.

-  Tas nu būtu par traku! - izsaucās meistars. - Ks tūlīt paskatīšos, vai man trūkst grāmatu.

Viņš piecēlās un piegāja pie grāmatskapja. Mani ieraudzījis, viņš atsprāga trīs soļus atpakaļ un izbrīnā mani uzlūkoja. Bet profesors iesaucās: - Nu redzat, meistar! Jūs domājāt, runcis it nevainīgi sēž kabinetā, kur jūs to ieslodzījāt, bet viņš ielavījies grāmatskapī, lai mācītos vai, ticamāk, lai noklausītos. Tagad viņš ir visu dzirdējis, ko runājām, un var saskaņā ar to rīkoties.

-   Runci, - iesāka meistars, - runci, ja es zinātu, ka tu pretēji savai godīgajai dabai patiesi esi sarīmējis tik šķebīgus pantus, kā profesors nolasīja, ja es spētu noticēt, ka tu patiešām uzglūni zinātnēm, nevis pelēm, tad varētu tev saknaibīt ausis jēlas vai pat…

Mani sagrāba briesmīgas bailes, piemiedzu acis un izlikos, ka guļu cieši aizmidzis.

-   Bet nē, nē, - turpināja meistars, - 11u paskatieties taču, profesor, cik mans godīgais runcis bezrūpīgi guļ, un sakiet pats - vai viņa labsirdīgajā ģīmī kaut kas norāda uz tādām slepenām blēņām, kādās jūs viņu apvainojat? Mūri, Muri!

Tā meistars man uzsauca, un es nekavējos atbildēt kā parasti - ar savu murr-murr, atvērt acis, piecelties un uzmest augstu, ļoti piemīlīgu kūkumu.

Profesors dusmās laida man ar manuskriptu pa galvu, bet es (to man iedvesa mana iedzimtā viltība), ir kā viņš būru gribējis ar mani rotaļāties, lēkādams dejojošā gaitā ņēmos plosīt papīrus tā, ka gabali lidoja pa gaisu.

-  Nu, - teica meistars, - nu ir skaidrs, ka jums nepavisam nav taisnība, profesor, un ka Ponto jums kaut ko samelojis. Paskatieties tikai, kā Mūris apstrādā dzejoļus, - kurš dzejnieks gan tā rīkotos ar savu manuskriptu?

-   Hsmu jūs brīdinājis, meistar, dariet nu, kā gribat, - atbildēja profesors un atstāja istabu.

Tagad es nodomāju, ka negaiss pāri, bet rūgti maldījos! Meistars Ābrahāms, man par lielu nepatikšanu, bija nostājies pret manu izglītošanos zinībās un, lai gan bija izteicies, ir kā nemaz neticētu profesora vārdiem, tomēr, kā drīz ievēroju, sekoja visām manām gaitām, neļāva man izmantot viņa bibliotēku, cieši aizslēdzot grāmatskapi, un vispār nemaz vairs nevarēja ciest, ka es kā citkārt nolikos uz viņa rakstāmgalda zem papīriem.

Tā bēdas un raizes nāca pār manu plaukstošo jaunību! Kas gan var vairāk sāpju sagādāt kādam ģēnijam kā neatzinība, jā, pat nicinājums, kas gan var vairāk sarūgtināt lielu garu kā uzduršanās kavēkļiem tur, kur sagaidīja visu iespējamo atbalstu! Bet, jo stiprāki spaidi, jo varenāks atbrīvošanās spēks, jo ciešāk savilkts loks, jo asāka bulta! Ja lasāmviela bija man liegta, tad jo brīvāk darbojās mans paša gars un radīja pats no sevis.

Šādā nelāgā omā pavadīju tai laikā dažas naktis, dažu labu dienu mājas pagrabā, kur bija uzstādīti peļu slazdi un sapulcējās daudzi dažāda vecuma un kārtas runči.

Krietna filozofa galvai nepaliek apslēptas slepenākās dzīves attiecības, un tā izprot, kā dzīve no tām veidojas darbā un idejās. Tā man ari atklājās pagrabos peļu slazdu un kaķu attiecības un to savstarpējā iedar bība. Kā runcim ar īstu, cildenu saprātu ni.111 aptecējās sirds, redzot, kā šīs nedzīvās mašīnas savā precīzā darbībā rada runču jauniešos lielu slābumu. Satvēru spalvu un uzrakstīju nemirstīgo darbu, ko jau iepriekš minēju, proti, "Par peļu slazdiem un to ietekmi uz kaķības uzskatiem un darba spējām". Šai grāmatiņā turu mīkstčaulīgajiem runču jaunkun- giem spoguli acu priekšā, kur viņiem jāierauga pašiem savs attēls, kā viņi noniecina pašu spēku, vienaldzīgi, slinki, mierīgi paciešot, ka neģēlīgās peles skrien pēc speķa! Dimdošiem vārdiem uzpurināju viņus no miega.

Līdz ar svētību, kādu šim darbam vajadzēja nest, man to rakstot, bija vēl tas labums, ka es pats pa to laiku nedrīkstēju ķert peles, un arī pēc tam, kad biju tik ietekmīgi runājis, nevienam nevarētu ienākt prātā prasīt no manis,-lai es parādu darbos savu sludināto heroismu.

Ar to un es varētu noslēgt savu pirmo dzīves posmu un pāriet pie īstajiem jaunības mēnešiem, kas tuvojas brieduma gadiem; tomēr nav iespējams, ka es atrautu labvēlīgajiem lasītājiem lieliskās glosas divus pēdējos pantus, ko meistars negribēja noklausīties. Te tie būs:

Zinu gan, nav viegli kratīt Projām saldo mīlas varu, Ja caur rožu krūma zaru Vari saldas skaņas matīt. Kad nu acs grib kāri skatīt. Kā nāk maigā lēkātāja. Tur, kur puķu ce|i plati, Tikko ilgu sauciens stāja, Aši pazūd lidotāja. Mīla pretī nāk mums pati.

Ar šīm ilgām, ar šo kvēli Prātu pazaudēt vien spēsi, ('.ik tu ilgi izturēsi Skriedams, lēkdams trako spēli! Sadraudzībai sirdi vēli Līdz ar vakarzvaigznes staru. Cēlam, šķīstam pakaļ skriet Došos es, un lai to varu. Žogs un mūris nelauž sparu, Draudzību, to meklējiet.

(Mak. I.) - tieši tovakar tik jautrā, omulīgā noskaņā, kādā viņš ilgu laiku nebija manīts. Un šīs noskaņas dēļ arī notika nedzirdētais. Viņš nevis spēji uztrūkās un aizskrēja prom, kā citkārt šādos gadījumos mēdza darīt, bet ar mierīgu un pat ar labvēlīgu smaidu noklausījās garo un vēl garlaicīgāko pirmo cēlienu kādai šausmīgai bēdu lugai, ko sacerējis jauns, cerību pilns leitnants sārtiem vaigiem un glīii sasprogotiem matiem un deklamēja vislaimīgākā dzejdara iedomībā. Jā, kad minētais leitnants, pēc tam kad bija beidzis, dedzīgi viņam vaicāja, ko viņš domājot par dzejojumu, viņš ar vismaigāko aizgrābtības izteiksmi sejā apgalvoja jaunajam kara un pantu varonim, ka pirmais cēliens, šis izsalkušu estētu kārīgajām rīklēm pasniegtais gardums, saturot patiesi lieliskas domas, kuru oriģinālo ģenialitāti apliecinot jau tas apstāklis, ka arī atzīti lieli dzejnieki, tādi kā, piemēram, Kaldcrons, Šekspīrs un modernais Sillers, mēdzot tādas paust. Leitnants viņu cieši apkampa un ar noslēpumaināko sejas izteiksmi uzticēja, ka cerot vēl šovakar aplaimot ar lieliskāko no visiem pirmajiem cēlieniem veselu visizmeklētāko jaunkundžu sabiedrību, kuru vidū būšot kāda grāfiene, kas lasot spāniski un gleznojot ar eļļas krāsām. Pēc apliecinājuma, ka darītu neparasti labi, pantu kalējs sajūsmināts aizskrēja.

-   Es šodien, - tagad ierunājās mazais slepenpadomnieks, - es šodien nevaru vien nobrīnīties, mīļo Johan, par tavu neaprakstāmo lēnību! Kā tu spēji tik mierīgi noklausīties šo pliekano gabalu! Man sametās baigi, kad leitnants mums- mēs nebrīdināti nenojautām nekādas briesmas - uzbruka un neglābjami iepina mūs savu nebeidzamo pantu mudžeklīgajās cilpās! Es domāju, ka tu kuru katru acumirkli iejauksies, kā mēdzi citkārt darīt vēl niecīgākos gadījumos; bet tu paliec mierīgs, jā, tavs skatiens pauž labpatiku, un beigās, kad es jau biju kļu vis galīgi vārgs un slābans, tu atvairi to nožēlojamo sikšņotāju ar ironiju, ko viņš nemaz nespēj uztvert, un nepasaki vismaz par brīdinājumu turpmākām reizēm, ka tā būšana ir daudz par garu un jūtami jāamputē.

-   Ak, - Kreislers atbildēja, - ak, ko tad es panāktu ar šo žēlīgo padomu! Vai gan tāds dabas dots dzejnieks kā mūsu leitnants var lietderīgi izdarīt amputāciju saviem pantiem, vai tad tie viņam nebirst kā no pilnības raga? U11 vai tu nezini, ka vispār mūsu jauno dzejnieku pantiem piemīt ķirzakas atjaunošanās spēja, kurai atkal mundri izšaujas astes, kaut arī tā pavisam nogriezta! Bet, ja tu domā, ka es leitnanta skandēšanu esmu uzklausījis mierīgi, tad ļoti maldies! Negaiss bija pāri, visas nolīkušās zālītes un lapiņas mazajā dārziņā pacēlās un kāri sūca debesu nektāru, kas pa pilienam lāsoja no plīvurainajiem mākoņiem. Nostājos zem lielās, ziedošās ābeles un klausījos tālu kalnos izdziestošā pērkona dunā, kas atbalsojās manā dvēselē kā neizskaidrojams pareģojums, un vēros augšup zilajās debesīs, kuras skrejošo mākoņu spraugās pavīdēja kā mirdzošas acis! Bet te krusttēvs sauca, man rātni jānākot istabā, es nedrīkstot saslapēt savus jaunos, puķainos rītasvārkus un dabūt iesnas mitrā zālē. Un tad tas atkal vairs nebija krusttēvs, kas runāja, bet kāds blēža papagailis vai strazds aiz krūmiem vai krūmos, vai Dievs zina kur jokojās, ķircinot mani, uzsaukdams visvisādus trāpīgus šekspīriskus teicienus pa savai modei. Un tad tas atkal bija leitnants un viņa bēdu luga! Slepenpadomniek, papūlies saprast - kāda atmiņa no zēna gadiem mani atvīla no tevis un leitnanta. Patiešām, es, augstākais, divpadsmit gadu vecs puisēns, stāvēju krusttēva mazajā dārziņā, un man bija viskošākie kokvilnas rītasvārki - tādus rakstus spēj izdomāt tikai izcils katūna apdrukātājs -, ber tu veltīgi, ai, slepenpadomniek, esi izšķiedis savus karaliskos kvēpināmos, jo es esmu saodis tikai savas ziedošās ābeles smaržu, pat ne peršu kalēja matu eļļu, kurš ieziež savu galvu, nevarēdams to ar kroni pasargāt no vēja un negaisa, drīzāk gan neuzdrīkstēdamies nekā cita uzmaukt kā filcu un ādu, kas pēc reglamenta izveidoti par ķiveri! Diezgan, mans labais, tu no mums trijiem biji vienīgais upurjērs, kas piedāvājies dzejiskā varoņa ellišķīgajam bēdu lugas dūcim. Jo, kamēr es biju iestīvējies šaurajos rītasvārciņos un ar divpadsmitgadīgu, divpadsmitlotu vieglumu ielēcis vairākkārt pieminētajā dārziņā, meistars Ābrahāms, kā tu redzi, ir iztērējis trīs četras labākā nošpapīra loksnes, lai izgrieztu visādus jocīgus siluetus. Tātad arī viņš ir leitnantam izsprucis!

Kreisleram bija taisnība, meistars Ābrahāms prata izgriezt kartonu tā, ka, lai gan no izgriezto caurumu jūkļa nekā nevarēja izprast, tomēr, ja turēja gaismu aiz papīra, uz sienas atspoguļotie silueti izveidoja visdīvainākos stāvus dažādās grupās. Ja meistars Ābrahāms juta dabisku pretīgumu pret visādu priekšā lasīšanu un līdz sirds dziļumiem viņam bija pretīga leitnanta pantošana, tad nevarēja nenotikt, ka, tikko leitnants bija iesācis, viņš aši tvēra pēc cietā nošpapīra, kas gadījās uz slc- penpadomnieka galda, izvilka no kabatas mazas šķērītes un iesāka nodarbību, kura viņu izglāba no leitnanta varmācības.

-   Paklau, - teica slepenpadomnieks, - paklau, Kreisler, tātad tā bija kāda atmiņa no taviem zēna gadiem, kas ienāca tev prātā, un šai atmiņai man nu esot jāpateicas, ka tu šodien esi tik lēns, tik omulīgs, - paklau, mans sirsnīgi mīļotais draugs, man gremžas, tāpat kā visiem, kas tevi mīl un cienī, ka es pilnīgi nekā nezinu par tavu agrāko dzīvi, ka tu nelaipni izvairies pat no nevainīgākā jautājuma par to, jā, ka tu ar nodomu pārsvied pagātnei plīvurus, tomēr tie ir pārāk caurspīdīgi, lai nekairinātu ziņkārību ar savādi sašķiebtiem, cauri vizošiem tēliem. Hsi atklāts pret tiem, kuriem tu jau esi dāvājis uzticību.

Kreislers uzlūkoja slepenpadomnieku ieplestām, izbrīna pilnām acīm - kā tāds, kas, atmodies no dziļa miega, ierauga svešu, nepazīstamu stāvu, un tad nopietni iesāka:

-   Jāņa Hrizostoma dienā, tas ir, divdesmit ceturtajā janvārī tūkstoš septiņi simti un vēl daži klāt gadā, pusdienas laikā piedzima kāds, kam bija seja, rokas un kājas. Tēvs patlaban ēda zirņu zupu un aiz prieka uzšķieda veselu karoti uz bārdas, par ko nedēļniece, lai gan to neredzēja, tā smējās, ka lautistam, kas spēlēja zīdainim savu jaunāko kompozīciju - jautru skaņdarbu, pārtrūka visas stīgas un viņš zvērēja pie savas vecāsmātes zīda naktsaubes, ka attiecībā uz mūziku mazais Hanss Hāze mūžīgi mūžam palikšot nožēlojams nepraša. To dzirdot, tēvs noslaucīja zodu un svinīgi teica: "Johans viņš sauksies gan, bet nebūs nekāds Hāze*." Lautists…

-   Hs tevi lūdzu, - mazais slepenpadomnieks pārtrauca kapelmeis taru, - es tevi lūdzu, Kreisler, neļaujies tam sasodītajam humoram, kas man nudien aizsit elpu. Vai tad es prasu, lai tu sīki izklāsti savu biogrāfiju, es taču tikai vēlos, lai tu man atļauj iemest skatienu tavā agrākajā dzīvē - pirms es tevi iepazinu. Īstenībā tu nevari ņemt ļaunā ziņkāri, kam nav cita avota kā vissirsnīgākā pieķeršanās līdz pašiem sirds dziļumiem. Un bez tam, tā kā tu esi diezgan liels savādnieks, tad katram šķiet, ka tikai visraibākā dzīve, visbrīnumainākie piedzīvojumi var tā izmīcīt un izveidot ārieni, kā tas noticis ar tevi.

-  Ai, kāda rupja kļūdīšanās, - Kreislers sacīja, dziļi nopūzdamies.

-   Kāda rupja kļūdīšanās, mana jaunība līdzinās izkaltušam priedulājam bez ziediem un puķēm, nomācot garu un prātu bezcerīgā vienmuļībā!

-   Nē, nē! - iesaucās slepenpadomnieks. - Tas nav tā, jo es vismaz zinu, ka šai priedulājā ir jauks dārziņš ar ziedošu ābeli, kas pārsmaržo manu smalkāko karalisko kvēpināmo. Nu, es domāju, Jolian, tu iesāksi ar atmiņu no tavas agrās jaunības, kas tev šodien, kā tu nupat sacīji, aizgrābusi visu tavu dvēseli.

-  Man šķiet, - sacīja meistars Ābrahāms, veidodams tonzūru kādam tikko izgrieztam kapucīnietim, - man arī šķiet, Kreisler, ka jūs šodien savā ciešamajā garastāvoklī nevarat nekā labāka darīt kā atvērt sirdi vai dvēseli, vai kā nu jūs tur īpaši dēvētu savu iekšķīgo dārglietu kārbiņu, un šo to izcelt ārā. Tas nozīmē - ja jau jūs esat pateicis, ka pretēji rūpīgā onkuļa gribai izskrējāt ārā un māņticīgi klausījāties aizejoša pērkona pareģojumos, tad varētu pastāstīt vēl vairāk, kā toreiz viss notika. Bet nemelojiet, lohan, jo zināt, ka vismaz tai laikā, kad nēsājāt pirmās biksītes un kad jums tika sapīta pirmā bize, bijāt manā uzraudzībā.

Kreislers gribēja kaut ko atbildēt, bet meistars Ābrahāms žigli pievērsās slepenpadomniekam un teica: "Jūs, mīļais, nemaz neticēsiet, cik ļoti mūsu Johans nododas melības ļaunā gara varai, kad viņš, kas gan notiek ļoti reti, stāsta par savu agro jaunību. Taisni tad, kad bērni vēl saka: "Pē-pē un mē-mē!" - un grābsta ar pirkstiem gaisu, taisni tai laikā viņš jau esot visu novērojis un dziļi ieskatījies cilvēku sirdīs.

-   Jūs darāt man pāri, - viegli smaidot, maigā balsī teica Kreislers,

-   jūs man darāt gauži pāri, meistar! Vai tad man būtu iespējams jums iestāstīt kaut ko par pāragru garīgu attīstību, kā to dara iedomīgi muļķi? Un es jautāju tev, slepenpadomniek, - vai arī tev nav gadījies, ka bieži tavā dvēselē uzplaiksni brīži no tāda laika, ko daži brīnumgudrie sauc par vienkāršu veģetēšanu un negrib nekā cita saskatīt kā tikai instinktu, kura augstākā pilnība mums jāatstāj dzīvniekiem? Man liekas, tur ir pavisam kaut kas cits! Mūžam neizpētāma mums paliek pirmā atskārta par skaidru apziņu! Ja būtu iespējams, ka tas notiek vienā rāvienā, man šķiet, ka nobīlim vajadzētu mūs nogalināt. Kurš gan nav izjutis pirmo acumirkļu bailes, atmodies no dziļa sapņa, no nemaņas miega, kad tam vajadzēja sevi skaidri apzināties? Bet, manuprāt, lai neaizmaldītos par tālu, katrs spēcīgs fizisks iespaids tai attīstības laikā atstāj sēklu, kas briest līdz ar mūsu garīgo spēju dīgšanu, un tā katrs šo rītausmas stundu prieks, katra sāpe dzīvo mūsos tālāk, un tās patiesi ir mūsu mīlestību saldās, skumjās balsis, kuras, kad tās mūs pamodināja no miega, it kā bijām dzirdējuši tikai sapņos, bet kuras vēl mūsos atbalsojas! Bet es zinu, uz ko meistars mērķē. Lai pastāstu par nomirušo krustmāti, šo stāstu viņš grib apstrīdēt, taču es, lai viņu pamatīgi kaiti nātu, tieši tev, slepenpadomniek, to izstāstīšu, ja tu man apsoli neņemt vērā dažas jūtelīgas bērnišķības. Tas, ko tev stāstīju par zirņu zupu un lautas strinkšķinātāju…

-  Ai! - slepenpadomnieks pārtrauca kapelmeistaru. - Ai, klusē, klusē, tagad es skaidri jūru, tu gribi mani pavilkt uz zoba, bet tas taču ir pret visiem tikumiem un kārtību.

-   Nebūt ne, - Kreislers turpināja, - nebūt 11c, dārgais! Taču ar lautas strinkšķinātāju man jāiesāk, jo tā ir visdabiskākā pāreja uz lautu, kuras debešķīgās skaņas iešūpoja bērnu saldos sapņos. Manas mātes jaunākā māsa bija šī tagad mūzikas pieliekamajā kambarī notiesātā instrumenta virtuoze. Prātīgi vīri, kas prot rakstīt un rēķināt un vēl vairāk, lējuši manā klātbūtnē asaras, tikai iedomājot vien nelaiķes mamze- les Sofijas lautas spēli, tāpēc man nemaz nevar ņemt ļaunā, ka es, izslāpis bērns, nevaldot pār sevi, vēl bez vārdos un runā attīstītas apziņas, kāriem malkiem sūcu visu brīnišķīgās skaņu burvības skumīgumu, kas spēlētājai plūda no dvēseles dziļumiem. Taču lautists, kas spēlēja man pie šūpuļa, bija ari Sofijas skolotājs - maza auguma līkkājis, saukts par monsicur Turtcl, viņš valkāja loti spodru, baltu parūku ar platu matu cekulu un sarkanu apmetni. To es saku tikai tādēļ, lai pierādītu, cik skaidri man atmiņā ataust tālaika tēli, un nedz meistars Ābrahāms, nedz kāds cits nedrīkst šaubīties, ja es apgalvoju, ka es, vēl nepilnus trīs gadus vecs bērns, atminu sevi sēžam kādas jaunavas klēpī, kuras maigi mirdzošās acis lūkojās man tieši dvēselē, ka dzirdu vēl saldo balsi, kas ar mani runāja, man dziedāja, ka es vēl ļoti labi atceros, kā šai tīkamajai būtnei dāvāju visu savu mīlestību, visu savu maigumu. Tā, lūk, bija krustmāte Sofija, ko savādā īsinājumā dēvēja par "Kājiņu". Kādu dienu es gaužām žēlojos, jo nebiju krustmāti Kājiņu redzējis. Apkopēja ienesa mani kādā istabā, kur krustmāte Kājiņa gulēja gultā, uzreiz kāds vecs vīrs, kas sēdēja viņai blakus, aši pietrūkās un, sirdīgi bārdamies, izveda apkopēju, kura turēja mani uz rokas, ārā. Tūdaļ mani apģērba, ievīstīja biezos lakatos, aiznesa uz citu māju pie citiem ļaudīm, kas visi gribēja būt mani krusttēvi un krustmātes un apgalvoja, ka krustmāte Kājiņa esot ļoti slima un, ja es paliktu pie viņas, tad būtu tikpat stipri sasirdzis. Pēc dažām nedēļām mani atveda atpakaļ iepriekšējā dzīvesvietā. Es raudāju, kliedzu, gribēju tikt pie krustmātes Kājiņas. Iegājis viņas istabā, pietipināju pie gultas, kur bija gulējusi krustmāte Kājiņa, un pašķīru aizkarus. Gulta bija tukša, un kāda sieviete, kas atkal bija viena no manām krustmātēm, sacīja, asarām pār vaigiem birstot: "Tu viņu vairs neatradīsi, Jolian, viņa ir mirusi un guļ zem zemes."

Es zinu, ka nesapratu šo vārdu jēgu, bet vēl tagad, atceroties to mirkli, notrīsu tais neizprotamajās jūtās, kas mani toreiz pārņēma. Nāve ieslēdza mani savās ledus bruņās, tās šermuļi lauzās man caur sirdi un sastindzināja visu manu pirmo zēna gadu līksmi. Ko darīju, vairs nezinu, varbūt ari nekad neuzzinātu, bet man bieži ir stāstīts, ka es esot ļāvis aizkariem lēni aizvērties, palicis dažus mirkļus pavisam nopietni un klusi stāvot, bet tad, dziļi sevī nogrimis, domādams par to, kas man tikko pateikts, apsēdies pītā krēsliņā, kas gadījies pa rokai. Mēdza piebilst, ka šais klusajās sērās, ko izjutis tik kustīgs un blēņda- rīgs bērns, esot bijis kaut kas aizkustinošs un ka baidījušies pat par vēlāku fizisku pēciespaidu, jo es esot vairākas nedēļas palicis tai pašā stāvoklī, nedz raudājis, nedz smejies, nedz rotaļājies, neatbildējis ne uz vienu laipnu vārdu, ne par ko nelicies ne zinis.

Sai brīdī meistars Ābrahāms paņēma kādu krustām šķērsām dīvaini sagraizītu lapu, pielika to priekšā degošajām svecēm, un uz sienas atēnojās vesels mūķeņu koris, kuras spēlēja savādus instrumentus.

-  Kā tad! - izsaucās Kreislers, ieraugot glīti sakārtoto māsu grupu,

-   Kā tad, meistar, es labi zinu, ko jūs gribat man atsaukt atmiņā! Un vēl tagad es spītīgi apgalvoju, ka jūs darījāt man pāri, mani izbārdams, saukādams par stūrgalvīgu, nesaprātīgu zeņķi, kas ar savu disonējošo muļķību varējis sajaukt takti un toni veselai dziedošai un spēlējošai kopai. Vai tad man nebija tai laikā, kad jūs vedāt mani divdesmit vai trīsdesmit jūdžu tālu uz Klarisu klosteri klausīties īstu katoļu garīgo mūziku, vai man nebija, es saku, toreiz vistaisnīgākās tiesības uz neveiklāko lamzacību, jo biju taisni pašos lamzaka gados? Vai nebija jo skaistāk, ka sen pārciestās trīs gadus veca puisēna bēdas tomēr pamodās ar jaunu spēku un uzbūra maldu ainu, kas pildīja manas krūtis ar visu sirds plosītāju skumju skanošo burvību? Vai man nevajadzēja apgalvot un, neievērojot nekādu iestāstīšanu, palikt pie tā, ka brīnišķo instrumentu, sauktu par trompette marinē[26], spēlē tieši krustmāte Kājiņa, lai gan viņa jau sen mirusi? Kāpēc jūs man neļāvāt ielauzties korī, kur es būtu viņu atkal atradis viņas zaļajā kleitā ar rožainajām lentēm!

Kreislers tagad stingi skatījās un teica saviļņotā, drebošā balsī:

-   Patiesi! Krustmāte Kājiņa stāv mūķeņu vidū! Viņa ir pakāpusies uz ķeblīša, lai varētu labāk rīkoties ar smago instrumentu.

Taču slepenpadomnieks piegāja viņam klāt, tā ka viņš vairs nevarēja redzēt atēnojumu, apņēma viņu ap pleciem un sacīja: - Īstenībā, Johan, būtu prātīgāk, ja tu neļautos saviem dīvainajiem sapņiem un nerunātu par instrumentiem, kas nemaz neeksistē, jo es savā mūžā neesmu neko par tādu trompette marinē dzirdējis!

-   O! - smiedamies iesaucās meistars Ābrahāms, nosviežot lapu pagaldē, un mirklīgi pazuda visa mūķeņu kopa līdz ar mānīgo krustmāti Kājiņu ar viņas trompette marinē. - (), mans cienījamais slepenpadomniek, kapelmeistara kungs ir arī tagad, tāpat kā vienmēr, prātīgs, mierīgs cilvēks, nav nekāds fantasts vai jokupēteris, par kādu daudzi viņu gribētu pataisīt. Vai tad nav iespējams, ka lautiste, aizgājusi viņsaulē, ar panākumiem būtu sākusi spēlēt šo brīnišķīgo instrumentu, ko jūs varbūt šad un tad vēl dzirdat mūķeņu klosteros un par ko brīnāties? Kā! Jūras trompete neeksistējot? Esiet tik laipns un uzšķiriet par to rakstu Kolia mūzikas leksikonā, kas ir arī jums pašam.

Slepenpadomnieks, atšķīris to tai vietā, skaļi lasīja:

-   "Šis vecais, ļoti vienkāršais lociņa instruments sastāv no trim plāniem, septiņas pēdas gariem dēļiem, kas apakšā, tur, kur instruments pieskaras grīdai, ir sešas vai septiņas collas, bet augšā tikko divas collas plati un salīmēti kopā trijstūra veidā tā, ka korpuss, kam augšā atrodas sava veida tapiņu maksts, no apakšas uz augšu sašaurinās. Viens no šiem dēļiem noder par rezonatoru, kas apgādāts ar vairākām skaņas spraugām un pārvilkts ar vienu vienīgu diezgan resnu zarnas stīgu. Lai spēlētu, instrumentu noliek slīpi sev priekšā un atbalsta augšdaļu pret krūtīm. Ar kreisās rokas īkšķi spēlētājs pavisam viegli pieskaras stīgai tur, kur iegūst skaņas, apmēram tāpat kā pie flautīno vai flažoleta, kamēr ar labo roku pār stīgu velk lociņu. Šī instrumenta savdabīgā skaņa, kas līdzinās apslāpētam trompetes pūtienam, rodas ar tā īpašā balstiņa palīdzību, uz kura uzvilkta stīga. Šim balstiņam ir tāds kā mazas kurpītes veids, kura priekšdaļā ir zema un plāna, bet mugurdaļā augstāka un biezāka. Mugurdaļā pieguļ stīga, un, kad pa to velk, tā ar savu vibrāciju panāk, ka balstiņa priekšējā un vieglākā daļa kustas pa rezonatoru šurp un turp, tādējādi radot dūcošo, apslāpētam trompetes pūtienam līdzīgo skaņu."

-   Uztaisiet man šādu instrumentu! - slepenpadomnieks izsaucās zibošām acīm. - Uztaisiet man šādu instrumentu, meistar Abrahām, es sviežu savu vijoli kaktā, nespēlēju vairs cifonu, bet lieku izbrīnīties galmam un pilsētai, ar jūras trompeti spēlējot visbrīnišķīgākās dziesmas!

-To es darīšu, - atbildēja meistars Ābrahāms, - un lai, mans labais slepenpadomniek, pār jums nāk krustmātes Kājiņas gars zaļā tafta kleitā un jūs apgaro!

Slepenpadomnieks sajūsmā apskāva meistaru, bet Kreislers nostājās starp abiem, gandrīz vai īgni sacīdams: - Ei, vai jūs neesat vēl nelādzīgāki jokupēteri par mani, būdami turklāt nežēlīgi pret to, ko jūs teicāties mīlam! Apmierinieties taču ar to, ka jūs, aprakstot instrumentu, kas satracināja man sirdi, uzgāzāt man ledainu ūdeni uz karstās pieres, un klusējiet par lautisti! Nu, tu gribēji, slepenpadomniek, lai es stāstu par savu jaunību, un, ja meistars turklāt izgrieza siluetus, kas tajā laikā iederas, tad tu varēji būt apmierināts ar manu autobiogrāfisko skiču vara grebumiem greznoto izdevumu. Bet, kad tu lasīji Koha rakstu, man ienāca prātā viņa leksiskais kolēģis Cicrbcrs, un es ieraudzīju sevi kā līķi, noguldītu uz galda, sagatavotu biogrāfiskai sekcijai. Prožektors varētu sacīt: "Nav nemaz jābrīnās, ka šī jaunā cilvēka ķermenī pa tūkstoš dzīslām un dzīsliņām rit muzikālas asinis, jo tā tas bija daudziem viņa asinsradiniekiem, kāpēc arī viņš taisni ir viņu asinsradinieks." Proti, es gribu sacīt, ka lielākā daļa no maniem tēva un mātes brāļiem un māsām, kuru, kā meistars to zina un tu tikko esi dabūjis zināt, nebija mazums, nodarbojās ar mūziku un galvenokārt spēlēja instrumentus, kas jau toreiz bija ļoti reti sastopami, bet tagad daļēji ir gājuši zudībā, tā ka es tikai sapņos vēl klausos tos brīnumjaukos koncertus, ko dzirdēju apmēram līdz savam desmitajam, vienpadsmitajam gadam. Var būt, ka taisni tāpēc mans mūziķa talants jau pirmdīglī pievērsies tai virzienā, kas parādās manā instrumentācijas veidā un ko man pārmet kā pārāk brīvu. Ja tu, slepenpadomniek, vari novaldīt asaras, kad dzirdi gauži skaisti spēlējam senseno instrumentu viola d'amore[27], tad pateicies par to savai robustajai konstitūcijai; es turpretī laidu raudas vaļā, kad bruņinieks Kscrs parādīja savu virtuozitāti, bet agrāk vēl vairāk, kad to spēlēja kāds cienīga izskata un liela auguma vīrs, kam neparasti labi piestāvēja garīdznieka tērps un kas nu reiz atkal bija mans onkulis. Arī kāda cita radinieka viola dijjamba** spēle bija visai tīkama un pievilcīga, lai gan tas onkulis, kurš mani audzināja vai drīzāk neaudzināja un kurš ar barbarisku virtuozitāti prata klimperēt spinetu, pamatoti pārmeta viņam ritma izjūtas trūkumu. Nabadziņš krita arī visas ģimenes apsmieklā, kad tā uzzināja, ka viņš sarabandas mūzikas pavadībā lielā omulībā nodejojis menuetu a la Pompadoiir. Es vispār varētu- jums daudz pastāstīt par manas ģimenes muzikālajām izpriecām, kas bieži savā mākslā bija vienreizīgas, bet notika arī šis tas komisks, par ko jūs smietos, bet ļaut, lai jūs izsmejat manus dārgos radiniekus, man liedz respcctus parentelae*.

-   Johan, - iesāka slepenpadomnieks, - Johan, ceru, ka neņemsi ļaunā, ja es aizskaršu kādu tavas dvēseles stīgu, kuras aiztikšana tevi varbūt sāpinās. Tu vienmēr runā par onkuļiem, par tantēm, bet nepiemini nedz savu tēvu, nedz māti!

-  Ak, mans draugs, - dziļi sav iļņots, atbildēja Kreislers. - Ak, mans draugs, taisni šodien atcerējos, - nē, nē, nekādas atmiņas, nekādus sapņus vairs, neko par to acumirkli, kurš šodien pamodināja rikai izjustas, nesaprastas manu agro zēna gadu žēlas, bet manā dvēselē pēc tam ielija miers, tāds kā jausmu pilns meža klusums, kad negaiss pāri! Jā, meistar, jums taisnība, es stāvēju zem ābeles un klausījos dziestoša pērkona dunā! Tu varēsi skaidrāk iedomāties mulsumu, kādā man bija vairāki gadi jādzīvo, pēc tam kad biju zaudējis krustmāti Kājiņu, ja es tev pateikšu, ka manas mātes nāve, kas iekrīt tai laikā, mani īpaši neiespaidoja. Kāpēc tēvs mani atstāja vai arī viņam vajadzēja mani atstāt pilnīgi mana mātes brāļa ziņā, to es tev nedrīkstu teikt, jo to tu vari pēc tam izlasīt kādā nobružātā ģimenes romānā vai kādā iHandicšu komēdijā par ģimenes likstām. Pietiek, ja tev pasaku - ja esmu savu zēnību un lielu daļu arī savu jaunekļa gadu pavadījis bezcerīgā vienmuļībā, tad vainojams taisni tas apstāklis, ka man nebija vecāku. Manuprāt, slikts tēvs tomēr ir daudz labāks par jebkuru labu audzinātāju, un man pārskrien drebuļi, kad vecāki bez mīlestības savā nesaprātīgumā bērnus ievieto šādā vai tādā audzināšanas iestādē, kur bērni, neievērojot viņu individualitāti, kas gan nevar kļūt skaidra nevienam citam kā taisni vecākiem, tiek piegriezti un sagatavoti pēc zināmas normas. Attiecībā tieši uz audzināšanu nav ko brīnīties, ka esmu neaudzināts, jo tēvocis mani galīgi nedz audzināja, nedz neaudzināja, bet atstāja mājskolotāju patvaļai, jo es nedrīkstēju nedz iet skolā, nedz arī, draudzējoties ar kādu sava vecuma zēnu, traucēt mājas vientulību, jo māju apdzīvoja tikai neprecējies tēvocis kopā ar kādu drūmu kalpotāju. Atceros trīs dažādus gadījumus, kad līdz stulbumam vienaldzīgais, mierīgais tēvocis rīkojās audzinoši - iecērtot man pliķi, tā ka savos zēna gados esmu saņēmis trīs pliķus. Es varētu tev, manu slepenpadomniek, tā kā pašlaik esmu noskaņots pļāpāšanai, pastāstīt par šīm trim pļaukām kā par trim savstarpēji saistītiem romantiskiem atgadījumiem, bet pastāstīšu rikai par vidējo, jo es zinu, ka tev rada lielu interesi tieši manas mūzikas studijas un nevarētu būt vienaldzīgi, kā es pirmo reizi komponēju. Tēvocim bija diezgan pamatīga bibliotēka, kur es varēju vandīties un lasīt pēc patikas; man nonāca rokās Ruso "Atzīšanās" vācu tulkojumā. Rīsus apriju grāmatu, kas nu gan nav rakstīta divpadsmit gadu vecam zēnam un manī varētu iekaisīt dažu labu posta sēklu. Bet tikai viens vienīgs no visiem daļēji stipri riskantajiem notikumiem skāra manu dvēseli tik ļoti, ka es aizmirsu visu pārējo. Kā elektriskās strāvas sitiens mani ķēra stāstījums, kā zēns Ruso, savas iekšējās mūzikas varenā gara dzīts, taču bez jebkādām zināšanām harmonijā un kontrapunktā, bez praktiskiem palīglīdzekļiem, nolemj komponēt operu, kā viņš nolaiž istabā aizkarus, kā iemetas gultā, lai galīgi nodotos savas iztēles iedvesmai, kā iegrimst darbā gluži kā lieliskā sapnī! Dienu un nakti domāju par šo bridi, kurā, manuprāt, pār zēnu Ruso nākusi visaugstākā svētlaime! Bieži jutos tā, it kā arī es pats esmu dalījies šai svētlaimībā un tikai no manas ciešās apņēmības ir atkarīgs, v ai arī es varu pacelties spārnos uz šo paradīzi, jo mūzikas gars spārno mani tikpat vareni. Galu galā nonācu tiktāl, ka gribēju atdarināt savu paraugu. Kad kādā vētrainā rudens vakarā tēvocis pretēji paradumam bija atstājis māju, tūdaļ nolaidu aizkarus un iemetos tēvoča gultā, lai, tāpat kā Ruso, garā sacerētu operu. Taču, lai sarīkošanās bija cik teicama būdama, lai kā es nopūlējos pievilināt dzejas garu, tomēr tas ietiepīgi netuvojās! Man neradās neviena lieliska doma, vienīgi sanēja ausīs kāda sena raudu dziesma, kuras žēlabainais teksts iesākās šādi: " Tik Ismcni es mīlēju, un mani mīlčj' Ismcne," - un, lai kā to atvairīju, tā neatstājās. "Tagad nāk varenais priesteru koris "Augstu no Olimpa augstumiem"!" es sev uzsaucu, bet "Tik Ismeni es mīlēju" meldija sanēja tālāk, arvien tālāk, līdz cieši aizmigu. Mani pamodināja skaņas balsis, pretīga smaka sitās man nāsīs un aizrāva elpu. Visa istaba bija biezu dūmu pilna, un mākulī stāvēja tēvocis, mīņāja degošā priekškara paliekas, kas aizslēpa drēbju skapi, un sauca: "Ūdeni, šurp ūdeni!" - kamēr vecais kalpotājs atnesa pilnus spaiņus, izlēja uz grīdas un apdzēsa uguni. Dūmi lēnām vilkās pa logu ārā. "Kur tad ir tas nelaimcsputns?" jautāja tēvocis, meklēdams ar uguni pa istabu. Ks gan zināju, kādu putnu tas domā, un kluss kā pelīte paliku gultā, līdz tēvocis pienāca klāt un ar dusmīgu uzbļāvienu "Tūlīt celies augšā!" palīdzēja tikt kājās. "Negantnieks, apgriezis man māju otrādi!" tēvocis turpināja. Uz tālākiem jautājumiem es pavisam mierīgi atbildēju, ka es, tāpat kā zēns Ruso, kā viņa "Atzīšanās" vēstī, esmu gultā komponējis kādu nopietnu operu un ka nemaz nezinu, kā ugunsgrēks izcēlies. "Ruso? Komponējis? Nopietnu operu? Pustrakais!" tēvocis dusmās izstostīja un iecirta man spēcīgu pļauku - otro, tā ka es, šausmās sastindzis, paliku bez valodas un tai acumirklī kā sitiena izskaņu dzirdēju pavisam skaidri: "Tik Ismeni es mīlēju" utt. Tā no šī brīža izjutu lielu pretīgumu pret šo dziesmu, tāpat kā pret komponēšanas iedvesmu vispār.

-   Bet kā tad uguns bija izcēlusies? - prasīja slepenpadomnieks.

-   Vēl šai acumirklī man tas ir neizprotami, - atbildēja Kreislers, - kā priekškars varēja aizdegties un aizraut līdzi pazušanā kādus skaistus tēvoča rītasvārkus un trīs vai četrus skaisti safrizētus matu cekulus, kurus tēvocis mēdza valkāt kā pusparūkas. Man arī vienmēr ir licies, ka pļauku saņēmu nevis par ugunsgrēku, kur nebiju vainīgs, bet par uzsākto komponēšanu. Bija diezgan savādi, ka tēvocis uzskatīja mani par galīgi nemuzikālu, tomēr, mana acumirklīgā pretīguma maldināts, kādu es pret to izrādīju, stingri uzstāja, lai mācos mūziku, un neņēma vērā skolotāja iebildumus. Ko man bez tam vajadzēja mācīties vai nemācīties, bija tēvocim pilnīgi vienalga. Tā kā viņš dažreiz izrādīja stipru nepatiku, ka ir tik grūti piespiest mani muzicēt, tad varētu domāt, ka viņam vajadzētu starot priekā, kad pēc pāris gadiem mūzikas gars manī tik vareni modās, ka pacēlās pāri visam citam; bet tas tā nepavisam nebija. Tēvocis tikai viegli pasmaidīja, pamanījis, ka es drīz spēlēju ar zināmu virtuozitāti vairākus instrumentus, ka sacerēju kādu kompozīciju par prieku meistariem un pazinējiem. |ā, viņš tikai viegli pasmaidīja un, kad viņu apbēra ar cildinājumiem, teica šķelmīgu vaigu: "Jā, mazais brāļadēls ir tāds pustraks."

-  Bet tad, -slepenpadomnieks ņēma vārdu, - bet tad man ir galīgi neizprotami, ka tēvocis neļāva tavai tieksmei vaļu, uzspieda tev citu karjeru. Jo, cik es zinu, par kapelmeistaru esi iecelts tikai nesen.

-   Un nekas liels tas arī nav! - smiedamies iesaucās meistars Ābrahāms un, arēnojot uz sienas izteiksmīgu vīriņa siluetu, turpināja: - Bet nu man krietnais tēvocis, ko dažs negants brāļadēls saukāja par O-Vē tēvoci, jo viņš parakstījās ar priekšvārdu Otfrīds Vencclis, jā, nu man viņš jāaizstāv un jāapliecina pasaulei - ja kapelmeistars Johans Kreislers bija ieņēmis galvā kļūt par sūtniecības padomnieku un nomocīties ar savai būtībai pavisam pretīgām lietām, tad tur ne mazākā mērā nav vainojams O-Vē tēvocis.

-   Klusējiet, - ierunājās Kreislers, - klusējiet par to, meistar, un noņemiet manu tēvoci no sienas, jo, kaut arī viņš būtu izskatījies visai smieklīgs, es tomēr negribētu taisni šodien smieties par veco, kas jau sen dus kapā!

-   Jūs šodien tiešām pats sevi pārspējat pieklājīgā jūtīgumā, - atbildēja meistars; bet Kreislers nelikās dzirdam un pievērsās mazajam slepenpadomniekam: - Tu nožēlosi, ka esi mani piedabūjis, lai pļāpāju, jo varu tev piedāvāt tikai to parasto, kas tūkstoškārt dzīvē sastopams, bet tu varbūt gaidīji kaut ko ārkārtēju. Tātad ir skaidrs, ka nevis audzi nāšanas spaidi, nevis likteņa īpaša stūrgalvība, bet visparastākais noti kumu ritums mani virzīja uz priekšu, tā ka es neviļus nonācu tur, kur nemaz negribēju. Vai tu neesi ievērojis, ka ikkatrā ģimenē ir kāds, kas vai nu ar sevišķu ģenialitāti, vai labvēlīgu apstākļu sagadīšanās dēļ pacēlies zināmos augstumos un stāv pulciņa vidū kā varonis, mīļie radiņi uz viņu pazemīgi nolūkojas, viņa valdonīgo balsi dzird izšķirīgos lēmumos, kurus nav iespējams pārsūdzēt? Tā notika ar mana tēvoča jaunāko brāli, kas bija izsprucis no muzikālās ģimenes ligzdas un kā legācijas slepenpadomnieks rezidencē firsta tuvumā tēloja ievērojamu personu. Viņa pārsteidzošā augšupeja izraisīja ģimenē nemitīgu apbrīnu. Sūtniecības padomnieku pieminēja svinīgā nopietnībā, un, kad bija "sūtniecības slep.enpadomnieks atrakstījis, sūtniecības slepenpadomnieks to un to teicis", tad visi klausījās mēmā godbijībā. Tā nu es jau no agras bērnības biju pieradis uzskatīt tēvoci rezidencē par vīru, kas sasniedzis cilvēciskās centības augstāko mērķi, tāpēc man likās dabiski, ka arī man jāiet viņa pēdās. Cienījamā tēvoča ģīmetne karājās zālē, un es kvēli vēlējos staigāt tā saf'rizējies un tērpies kā tēvocis bildē. Šo vēlēšanos mans audzinātājs izpildīja, un man patiesi vajadzēja izskatīties visai piemīlīgam kā desmit gadu vecam zēnam ar augsti sasukātu frizūru un mazu, apaļu matu cekulu, svārkos ķivuļa zaļumā ar šauru sudraba izšuvumu, zīda zeķēm kājās un mazu zobentiņu. Šī bērnišķīgā centība palielinājās, kad biju kļuvis vecāks, tad, lai iedvestu man prieku uz sausākām zinībām, pietika man pateikt, ka šī mācīšanās esot vajadzīga, lai es līdzīgi tēvocim varētu kļūt par sūtniecības padomnieku. Tas, ka māksla, kas piepildīja manu dvēseli, varētu būt mana īstā cenšanās, mans īstenais, vienīgais dzīves mērķis, man likās jo mazāk, jo vairāk biju paradis citādi nedzirdēt runājam par mūziku, glezniecību un dzeju kā par visai tīkamām lietām, kas derēja tikai izpriecai un uzjautrināšanai. Ātrums, ar kādu es ar savām iegūtajām zināšanām un tēvoča atbalstu rezidencē, pie kam nekad neradās neviens vienīgs šķērslis, taisīju karjeru, ko zināmā mērā biju pats izvēlējies, neatļāva man neviena brīža, lai apdomātos un apjēgtu sava uzsāktā ceļa šķībo virzienu. Mērķis bija sasniegts, griezties atpakaļ vairs nebija iespējams, kad pēkšņi māksla, kurai biju palicis neuzticīgs, atriebās, kad doma par visu manu izniekoto dzīvi sagrāba mani neremdināmās žēlabās, kad redzēju sevi važās, kas man likās nesaraujamas!

-  Svētīta, - izsaucās slepenpadomnieks, - svētīta lai dziedinātāja atskārsme, kas tevi atbrīvoja no šīm važām!

-  Nesaki tā, - Kreislers atbildēja, - atbrīvošana nāca par vēlu. Man iet kā tam ieslodzītajam, kurš, kad viņu beidzot atbrīvoja, bija tā atradis no pasaules burzmas, jā, no dienas gaismas, ka tas, nespēdams vairs baudīt zelta brīvību, ilgojās nokļūt atkal cietumā.

- Tā ir, - meistars Ābrahāms ņēma vārdu, - tā nu ir atkal kāda no jūsu juceklīgajām idejām, Johan, ar kurām jūs mokāt sevi un citus! Liktenis jums vienmēr ir bijis vēlīgs, bet, ja jūs nevarat ieturēt parasto soli, ja jūs lēkājat pa ceļu drīz pa kreisi, drīz pa labi, pie tā neviens cits nav vainīgs, tikai jūs pats. Tur jums gan taisnība, ka zēna gados jūsu zvaigzne vadīja sevišķi patvaļīgi, un -

Otra nodaļa JAUNEKĻA PIEDZĪVOJUMI DZĪVĒ. ARĪ ES biju arkĀdijĀ

(M. t.) - Būtu diezgan jocīgi, pie tam visai dīvaini, - kādu dienu meistars teica pats sev, - ja pelēkajam runčukam tur zem krāsns patiesi būtu īpašības, kādas profesors viņam grib piedēvēt! Hm! Es domāju, ka viņš tad varētu padarīt mani vel bagātāku nekā mana "Neredzamā meitene". Es viņu ieslodzītu būrī, viņam vajadzētu ļaudīm izrādīt savas mākslas, kuri par to labprāt maksātu bagātīgus meslus. Zinātniski izglī tots runcis taču ir kaut kas daudz vairāk nekā pāragri attīstīts zeņķis, kam iekaltas formulas. Bez tam es ietaupītu sev sekretāru! Man tā lieta jāpapētī tuvāk!

Izdzirdis meistara draudīgos vārdus, atcerējos savas neaizmirstamās mātes Mīnas brīdinājumu un, picsargoties sevi nodot k.utt ar niecīgāko zīmi, ka esmu meistaru sapratis, stingri apņēmos rūpīgi slēpt savu izglītību. Tāpēc lasīju un rakstīju rikai pa naktīm, turklāt ar patei čību pieminēju gaišredzību, kas manai nicinātai sugai devusi dažu labu priekšrocību salīdzinājumā ar divkājainajiem radījumiem, kuri diezin kāpēc saucas par radības kungiem. Jo varu apgalvot, ka man pie manām studijām nevajadzēja nedz sveču lējēju, nedz eļļas fabrikantu, jo manu acu fosfors gaiši spīd vistumšākajā naktī. Tāpēc manus darbus, bez šaubām, neskar pārmetums, kāds bijis jādzird dažam vecās pasaules rakstniekam, ka viņa gara ražojumi ožot pēc lampas.

Kaut arī esmu dziļi pārliecināts par augsto pilnību, ar ko daba mani apbalvojusi, man tomēr jāatzīst, ka tc, zemes virsū, visā ir zināmas nepilnības, kas atkal liek nojaust zināmu sakarīgu atkarību. Par miesīgām lietām, kuras ārsti, protams, nesauc vārdā, lai gan man tās liekas pavisam dabiskas, nemaz negribu runāt, bet gribu rikai piezīmēt attiecībā uz mūsu fizisko organismu, ka arī tur skaidri redzama šī atkarība. Vai tad ta nav mūžīga patiesība, ka mūsu lidojumu bieži traucē svina svaru bumbas, par kurām mēs nekā nezinām, kas tās ir, no kurienes tās nāk, kas tās mums piekarinājis?

Tomēr ir vēl labāk un pareizāk, ja es apgalvoju, ka viss ļaunums ceļas no slikta piemēra un ka mūsu dabas vājuma dēļ esam spiesti sliktajam paraugam sekot. Hsmu arī pārliecināts, ka cilvēku dzimums ir ir īpaši tam lemts, lai šo slikto piemēru rādītu.

Vai tu, mīļais runča jaunskungs, kas šo lasi, neesi kādreiz savā dzīvē nonācis stāvokli, kas tev pašam ir neizskaidrojams un tev visur sagādāja rūgtākos pārmetumus un varbūt arī - dažus sāpīgus kodienus no tava biedra? Tu biji slinks, ķildīgs, ietiepīgs, rijīgs, neatradi nekur prieka, biji vienmēr tur, kur tev nevajadzētu būt, kļuvi visiem par nastu, īsāk - biji pavisam nepanesams zeņķis! Apmierinies, ak, runci! Ne jau no tavas īpašās, dziļākās būtības radās šis tavas dzīves nelāgais periods, nē, tā bija nodeva, ko tu maksāji pār mums valdošajam principam, tāpēc ka sekoji cilvēku sliktajai priekšzīmei, kuri ieveduši šo pārejas laiku. Apmierinies, ak, runci! jo arī man nav gājis labāk!

Manu nakts gaitu pašā vidū mani pārņēma nepatika - nepatika, līdzīga tai, kad esi pārēdies nesagremojamas lietas, tā ka es tūdaļ saritinājos uz tās pašas grāmatas, ko biju lasījis, uz tā paša manuskripta, ko biju rakstījis, un aizmigu. Šis slinkums pieņēmās arvien spēkā, tā ka beidzot es vairs nespēju nedz rakstīt, nedz lasīt, nedz lēkāt, nedz skraidelēt, nedz arī sarunāties ar saviem draugiem pagrabā vai uz jumta. Toties jutu neatvairāmu dziņu darīt visu to, kas meistaram un draugiem nekad nevarēja patikt, ar ko man vajadzēja viņus apgrūtināt. Kas at tiecas uz meistaru, tad viņš kādu laiku apmierinājās ar to, ka trenca mani projām, ja es par savu guļvietu allaž izraudzījos tādas vietas, kur viņš mani nepavisam nevarēja ciest, līdz bija spiests mani mazliet iepērt.

Arkai un atkal lecot uz meistara rakstāmgalda, biju tikmēr mētājis šurp un turp asti, kamēr astes gals bija iemērcējies lielajā tintnīcā, un tad nu es ar astes galu gleznoju visskaistākās bildes uz grīdas un dīvāna. Meistars aizdegās dusmās, viņam, kā likās, nebija nekādas sajēgas par šo mākslas veidu. Izbēgu sētā, bet tur man gandrīz izgāja vēl ļaunāk. Kāds liels runcis, kura izskats modināja bijību, bija jau sen izrādījis nepatiku par manu uzvedību; tagad, kad es diezgan neveikli gribēju nočiept tam no purna kādu gardu kumosu, ko tas pašlaik tiesāja, tas mani bez jebkādām ceremonijām iepļaukāja no abām pusēm, ka galīgi apdullu un ausis man asiņoja. Ja nemaldos, tad cienīgais kungs bija mans tēvocis, jo Mīnas sejas panti jautās viņa vaigā un ģimenes līdzība ūsās bija nenoliedzama. Vārdu sakot, atzīstos, ka tai laikā nokausēju sevi nedarbos tā, ka meistars teica: "Ks patiesi nezinu, kas tev. Mūri, lēcies, man galu galā jātic, ka tu esi sasniedzis pusaudža gadus!" Meistaram bija taisnība, tas bija mans bīstamais pusaudža vecums, ko man vajadzēja pārdzīvot pēc cilvēku sliktā parauga, kuri, kā jau teikts, ieveduši šo stāvokli, ko noteic viņu dziļākā daba. Viņi sauc šo laikposmu par pusaudža gadiem, lai gan dažs no tiem netiek ārā visu savu mūžu, bet attiecībā uz mums var runāt rikai par pusaudža nedēļām, un es no savas puses izkļuvu ārā vienā spēcīgā rāvienā, kas man varēja maksāt kāju vai dažas ribas. īstenībā izlēcu no pusaudža nedēļām ārā ar vienu rāvienu.

Pastāstīšu, kā tas notika.

Mana meistara dzīvesvietas sētā stāvēja kādi no iekšpuses bagātīgi izpolsterēti četrritcņu rati, tie, kā es vēlāk sapratu, bija angļu puskariete. Manā toreizējā noskaņojumā likās gluži dabiski, ka man uznāca patika rāpties ar pūlēm augšā un ielīst tajos ratos. Spilveni, kas tur atradās, šķita tik pievilcīgi, tik mīksti, ka lielu laiku sapņodams nogulēju ratu polstcrējumā.

Spēcīgs grūdiens, kam sekoja knikšķēšana, stinkšķēšana, šņākoņa, juceklīgs troksnis, pamodināja mani, kad manu gara acu priekšā rēgojās saldas ainas par zaķa cepeti un tamlīdzīgi. Mani pēkšņi sagrāba bailes, kad pamanīju, ka rati kustas uz priekšu ar ausis apkurlinošu troksni, uz polstcrējumā mani šurp un turp mētādami. Bailes arvien pieauga, līdz kļuva par izmisumu, uzdrošinājos taisīt briesmīgo lēcienu ārā no ratiem, dzirdēju elles dēmonu zvaigas, to mežonīgās balsis: "Kaķi - kaķi, škic, škic!" ķērkstam aiz manis, gluži kā apmāts drāzos trakā skrējienā projām, akmeņi lidoja man pakaļ, līdz. nokļuvu tumšā kāpņu telpā un bezsamaņā noslīgu zemē.

Beidzot man likās, it kā es dzirdētu pār galvu šurp un turp staigājam, un no soļu skaņas nospriedu, jo biju jau kaut ko līdzīgu piedzīvojis, ka atrodos zem kāpnēm. Tā tas arī bija!

Bet, kad izlīdu ārā, - ak debess! visapkārt stiepās nepārredzamas ielas un garām bariem plūda ļaudis, no kuriem es nevienu nepazinu. Turklāt dārdēja rati, skaļi rēja suņi, jā, beidzot ielu ielenca vesels karapulks, kura ieroci zibēja saulē; man tuvu klāt kāds uzreiz tik šaušalīgi sāka sist bungas, ka es neviļus palēcos trīs olektis gaisā, jā, tad nu manu sirdi pildīja savādas bailes. Tagad es sapratu, ka atrodos pasaulē - tai pasaulē, ko biju uzlūkojis no tālienes, no sava jumta, bieži vien ne bez ilgām, ne bez ziņkāres, jā, šīs pasaules vidū es, nepiedzīvojis svešinieks, patlaban atrados. Piesardzīgi soļoju pa ietvi cieši gar namiem un beidzot sastapu pāris manas sugas jaunekļu. Apstājos, mēģināju ar tiem uzsākt sarunu, bet tie tikai pablcnza uz mani spīguļojošām acīm un aizskrēja tālāk. "Vieglprātīgā jaunība," nodomāju, "tu neatskārsti, kas ir tas, kuru tu satiki ceļā, - tā pa pasauli staigā lieli gari, nedz pazīti, nedz ievēroti. Tāds ir mirstīgās gudrības liktenis!" Paļāvos uz cilvēku lielāku līdzjūtību, uzlēcu uz kādas pagraba ieejas virsbūves un izgrūdu pa priecīgam, kā man šķita, piemīlīgam "ņau", bet visi pagāja garām - salti, bez jebkādas līdzdalības, tikko pametot uz mani skatienu. Beidzot pamanīju kādu jauku puisēnu gaišām cirtām, kurš laipni mani uzlūkoja un tad, knipjus sizdams, iesaucās: "Minci, minci!" - "Skaistā dvēsele, tu mani saproti," nodomāju, nolēcu lejā un tuvojos viņam, mīlīgi ņur rādams. Viņš sāka mani glaudīt, bet, kad es jau gribēju pavisam ļauties laipnajai dvēselei, puika man tā ieknieba astē, ka es skaudrās sāpēs iebrēcos. Taču tas ļaunprātīgajam viltniekam likās sagādājam īstu prieku, jo viņš skaļi iesmējās, turēja mani ciet un mēģināja velnišķīgo paņēmienu atkārtot. Tad es iesvēlos vistrakākajā niknumā, kurā liesmoja atriebība, iecirtu nagus dziļi viņa rokās, sejā, tā ka viņš iebrēkdamies palaida mani vaļā. Bet tai pašā acumirklī ari izdzirdēju saucam: " l iras - Kārtus - cui, cui!" - un, skaļi riedami, man pakaļ metās divi suņi. Laidos skriešus, drāzos, kamēr man aptrūka elpas, suņi bija man uz pēdām - nekāda glābiņa. Baiļu aklumā iegrūdos kādā apakšējā stāva logā tā, ka saplīsa stikli un pāris puķu podu, kas stāvēja uz palodzes, sašķīstot iekrita istabiņā. Izbīlī kāda sieviete, kas strādājot sēdēja pie galda, pielēca stāv us, tad iesaucās: "Briesmonis tāds!" - paķēra spieķi un metās man virsū. Bet manas dusmās degošās acis, izstieptie nagi, izmisuma brēciens, ko izgrūdu, viņu atturēja un, tāpat kā tai traģēdijā, sitienam paceltais spieķis likās sastingstam gaisā, un viņa kā akmenī cirsta varmāka stāvēja, neizšķīrusies par spēku vai gribu! Tai acumirkli atdarījās durvis, ātri izlēmis, izspruku pa ienācēja kājstarpu un biju laimīgs, ka izkļuvu no mājas ārā uz ielas.

Galīgi piekusis, pavisam slābans beidzot aizkūlos līdz kādam vientuļam laukumiņam, kur varēju brītiņu atlikties. Te mani sāka mocīt vis- postīgākais izsalkums, un tad tikai dziļās bēdās atcerējos savu labo meistaru Ābrahāmu, no kā mans bargais liktenis mani šķīris. Bet kā lai viņu atkal atrodu? Skumīgi lūkojos visapkārt, bet, kad neredzēju nekādu iespēju atrast mājupceļu, man sakāpa acīs spožas asaras.

Taču man uzausa jauna cerība, kad uz. ielas stūra ieraudzīju laipnu meiteni sēžam pie galdiņa, uz kura bija maize un viskārdinošākās desas. Lēnām tuvojos, viņa man uzsmaidīja, un, lai viņai stādītos priekšā kā labi audzināts jauneklis ar galantu uzvedību, uzmetu skaistāko, augstāko kūkumu kā jebkad. Viņas smaids tapa par skaļiem smiekliem. "Beidzot esmu atradis daiļu dvēseli, līdzjūtīgu sirdi! Ak debess, kā tas dara labu sāpju plosītām krūtīm!" Tā es nodomāju un noķeksēju lejā vienu desu, bet tai pašā mirklī meitene skaļi iekliedzās, un mani būtu ķēris sitiens, ko viņa ar cietu koka sprunguli atvēzēja pret mani, es vairs nekad nebaudītu nedz šo desu, ko biju noķeksējis, uzticoties meitenes līdzjūtībai un cilvēcīgajiem tikumiem, nedz kādu citu. Sakopoju savus pēdējos spēkus, lai aizbēgtu no briesmones, kas dzinās man pakaļ. Tas man izdevās, un beidzot es sasniedzu kādu laukumu, kur varēju mierīgi notiesāt desu.

Pēc sātīgās maltītes man kļuva priecīgi ap sirdi, un, tā kā saule man pašlaik sildīja kažoku, es dzīvi izjutu, cik tomēr skaisti ir šīs zemes virsū. Bet, kad iestājās salta, mitra nakts, kad neatradu mīkstas cisas kā pie mana labā meistara, kad es, salā stingdams, atkal izsalkuma mocīts, pamodos otrā rītā, mani pārņēma bezcerība, kas tuvojās izmisumam. - Tad rāda, - sāku skaļi žēloties, - tad tāda ir tā pasaule, kur tu ilgojies nokļūt no tavas dzimtenes jumta? Pasaule, kur tu cerēji atrast krietnumu un gudrību, un augstākās izglītības tikumus! Ak, bezsirdīgie barbari! Kur citur pastāv viņu spēks kā pēršanā? Kur viņu prāts, ja ne nicīgā izsmieklā? Kur visa viņu cenšanās, ja ne skaudīgā dziļjūtīgu dvēseļu vajāšanā? Prom, prom no šīs liekulīgās s iltus pasaules! Uzņem mani tavā vēsajā pavēnī, maigais, dzimtais pagrab! Ak, bēniņi! - krāsns - ak, vientulība, kas mani priecini, pēc kā mana sirds sāpēs ilgojas!

Doma par savu postu, par savu bezcerīgo stāvokli mani nomāca. Aizvēru acis un gauži raudāju.

Pazīstamas skaņas skāra manas ausis. - Mūri - Muri! Mīļais draugs, kā tu šeit gadījies? Kas ar tevi noticis?

Atdarīju acis, man pretī stāvēja jaunais Ponto!

I.ai arī kā Ponto bija mani sāpinājis, tomēr viņa necerētā parādīšanās mani nomierināja. Aizmirsu pārestību, ko viņš man nodarījis, asarām līstot, pastāstīju, kā viss ar mani notika, aprakstīju viņam savu bēdīgo, bezcerīgo stāvokli un beidzot žēlojos viņam, ka mani moka briesmīgs izsalkums.

Jaunais Ponto, kā es gaidīju, nevis apliecināja man līdzjūtību, bet sāka skaņi smieties. - Vai tu neesi galīgi traks muļķis, mīļo Muri? Viņš iesēžas, zaķpastala, puskarietē, kas nav viņam īstā vieta, iemieg, sabīstas, ka tā sāk braukt, izlec ārā, milzīgi brīnās, ka viņu, kas tikko pabāzis degunu pār savas mājas slieksni, neviens nepazīst, ka viņam ar viņa negudrajiem blēņu darbiem visur iziet slikti, turklāt ir tik neapķērīgs, ka nejēdz pat atrast atceļu pie sava kunga. Redzi, draugs Muri, tu vienmēr lielījies ar savām zinībām, ar savu izglītību, tu vienmēr dižojies, kas esi pārāks par mani, un te 11u tu tupi - pamests, izmisis, un visas tava gara lieliskās īpašības nelīdz, lai tevi pamācītu, kā remdināt izsal- kurnu un nokļūt mājās pie tava meistara! Bet, ja nu tas, ko tu turēji daudz zemāku par sevi, neparūpējas par tevi, tad tu beigu beigās nomirsi nožēlojamā nāvē un neviena mirstīga dvēsele vairs netaujās pēc tavas gudrības, tava talanta, un neviens no tiem dzejniekiem, kurus tu turēji par saviem draugiem, nepieliks laipnu hie iacct![28] klāt tai vietai, kur tu izlaidi garu aiz tīras īsredzības. Redzi nu, ka arī es esmu izskrējis skolai cauri un, dažam par spīti, varu izmest pa latīņu teicienam! Bet tev gribas ēst, nabaga runci, un šī vajadzība jāapmierina vispirms, nāc vien man līdzi.

Jaunais Ponto priecīgi lēkāja pa priekšu, es sekoju nomākts, galīgi satriekts par viņa runu, kas manā izsalkušā garastāvoklī šķita saturam daudz patiesības. Bet kā es izbijos, kad -

(Mal;. /.) - šo lapu izdevējam bija patīkamākais notikums pasaulē, ka viņš uzzināja pavisam svaigu visu Kreislcra dīvaino sarunu ar mazo slcpenpadomnieku. Tādējādi viņam bija iespējams parādīt tev, mīļo lasītāj, vismaz dažas ainas no savādā vīra jaunības, kura biogrāfiju viņš zināmā mērā spiests rakstīt, un, viņaprāt, attiecībā uz attēlojumu un kolorītu šīs ainas var uzskatīt par visai raksturīgām un nozīmīgām. Vismaz tas, ko Kreislers stāsta par krustmāti Kājiņu un lautu, nerada nekādas šaubas, ka mūzika ar visu savu brīnišķo sērīgumu, ar visu savu debesu jūsmu ieauga zēna krūtīs ar tūkstoš dzīsliņām, un tāpēc nav jābrīnās - ja šīs krūtis tikai viegli ievaino, tūdaļ plūst karstas sirds asinis. Divus apstākļus iemīļotā kapelmeistara dzīvē minētais izdevējs it sevišķi gribēja noskaidrot, jā, kā mēdz sacīt, bija uz tiem kā uzburts. Proti, kādā veidā meistars Ābrahāms iekļuvis ģimenē un ietekmējis mazo Johanu un kāds atgadījums pēkšņi licis godprātīgajam Kreisleram pamest rezidenci un pārtapt par kapelmeistaru - viņam tādam vajadzēja būt jau no sākta gala, ja var ticēt visspēcīgai varai, kas ikkatru īstā laikā novieto savā vietā. Šis tas par to ir izdibināts, ko tu, lasītāj, tūdaļ dabūsi zināt.

Vispirms nav šaubu, ka Gcnicncsmīlā, kur Kreislers piedzima un uzauga, bija kāds vīrs, kas visā savā būtībā, visā, ko viņš uzsāka, izrādījās savāds un īpatnējs. Vispār Genienesmīlas pilsētiņa jau kopš seniem laikiem ir bijusi īsta savādnieku paradīze, un Kreislers uzauga visdīvaināko cilvēku sabiedrībā, un tam vajadzēja uz viņu atstāt vēl jo stiprāku iespaidu tāpēc, ka viņš zēnībā ar saviem viengadniekiem nesatikās. Sis vīrs saucās, tāpat kā kāds pazīstams humorists, Ābrahāms Liskovs un bija ērģeļu būvētājs, savu amatu viņš lāgiem nopēla, bet lāgiem cēla vai debesīs, tā ka nevarēja skaidri zināt, ko viņš īsti domāja.

Kā Kreislers stāsta, par Liskova kungu ģimenē runāja vienmēr ar sevišķu apbrīnu. Viņu dēvēja par izveicīgāko mākslinieku, nožēloja rikai, ka viņa trakie untumi, pārdrošās idejas viņu no visiem atsvešina. Viens otrs lielījās kā par ārkārtīgu laimes gadījumu, ka Liskova kungs patiesi esot bijis pie viņa un uzlabojis un noskaņojis par jaunu viņa tlīģeli. Tad arī tika šis tas stāstīts par Liskova fantastiskajām dēkām, kas uz mazo Johanu atstāja sevišķu iespaidu, tā ka viņš jau skaitīti iztēlojās šo vīru, ko vēl nepazina, ilgojās pēc tā, un, kad tēvocis teica - varbūt atnākšot Liskova kungs un salabošot flīģeli, zēns katru rītu prasīja, vai Liskova kungs beidzot neieradīšoties. Zēna interese par nepazīstamo Liskova kungu pieauga līdz apbrīnas pilnai godbijībai, kad viņš izdzirdēja domā, ko tēvocis parasti nemēdza apmeklēt, lielo ērģeļu varenās skaņas un kad tēvocis pastāstīja, ka tieši Liskova kungs esot darinājis šo lielisko instrumentu, lai acumirklī arī izgaisa tas Liskova kunga tēls, kādu Johans bija iedomājies, un tā vietā stājās pavisam cits. Liskova kungam, pēc puisēna domām, jābūt skaistam liela auguma vīrietim staltu stāju, skaļu un skanīgu balsi un katrā ziņā jāvalkā svārki plūmju krāsā ar platām zelta uzšuvēm kā krusttēvam tirdzniecības padomniekam, kurš tā ģērbās un kura krāšņais uzvalks iedvesa mazajam Joha- nam visdziļāko cieņu.

Kad kādu dienu tēvocis ar Johanu stāvēja pie vaļēja loga, pa ielu kā plēsts nesās mazs, kalsnējs vīriņš garos, spilgti zaļos, biezos vilnas svārkos, kuru vaļējās aproces dīvaini plandījās vējā augšup, lejup. Pie tam viņš bija kareivīgi uzspīlējis uz balti pūderētās parūkas mazu trīs- stūreni, un pārāk gara bize nokarājās pār muguru. Viņš gāja tā, ka dimdēja ielas bruģis, un ik pēc soļa piesita ar garo niedres spieķi, ko nesa rokā. Iedams garām logam, svešais nikni pazibsnīja ar savām spožajām piķa melnuma acīm uz tēvoci, bet neatņēma viņa sveicienu. Mazajam Jolianam pārskrēja ledaini šermuļi pār visu miesu un ir kā gribējās palaist skaļus smieklus, taču krūtis likās sažņaudzamies. - Tas bija Liskova kungs, - tēvocis sacīja. - To jau es zināju, - Johans atbildēja, un tā varēja būt taisnība. Lai gan Liskova kungs nebija nekāds stalts liela auguma vīrs, nedz arī valkāja svārkus plūmju zaļumā ar zelta uzšuvēm kā krusttēvs tirdzniecības padomnieks, tomēr bija visai dīvaini, jā, brīnumaini, ka Liskova kungs izskatījās taisni tāds, kādu zēns viņu bija agrāk iedomājies, pirms izdzirdēja ērģeļu skaņas. Johans vēl nebija atguvies no savām jūtām, kas līdzinājās pēkšņām izbailēm, kad Liskova kungs piepeši apstājās, apgriezās, dulburēja pa ielu šurp, līdz, nonācis loga priekšā, tēvocim dziļi palocījās un tad, skaļi smiedamies, atkal aizmetās žigli projām.

- Vai tā nu, - ierunājās tēvocis, - vai tā nu jāuzvedas prātīgam, zinošam vīram, privileģētam ērģeļu būvētājam, kuru var pielīdzināt māk sliniekiem un kuram valsts likumi atļauj nēsāt zobenu? Vai nešķiet, ka viņš jau no paša agra rīta ieskatījies par dziļu glāzītē vai arī izbēdzis no trako nama? Bet tagad es zinu - viņš atnāks un salabos flīģeli.

Tēvocim bija taisnība. Jau otrā dienā ieradās Liskova kungs, taču vispirms pieprasīja, lai mazais Johans spēlē viņam priekšā. Zēnu uzsēdināja uz grāmatām apkrauta krēsla. Liskova kungs, atbalstījis elkoņus uz flīģeļa šaurākā stūra, asi dzēlās puisēnā, un tas viņu tik ļoti uztrauca, ka menueti un ārijas, ko viņš spēlēja no vecās nošu grāmatas, gāja kā pa celmiem. Liskova kungs joprojām izskatījās nopietns un sadrūmis, bet zēns piepeši noslīdēja lejā un pazuda zem flīģeļa - ērģeļu meistars bija vienā rāvienā izrāvis viņam kājsoliņu un sāka dārdoši smieties. Puisēns nokaunējies kārpījās ārā, bet tai acumirklī Liskova kungs jau sēdēja pie flīģeļa un ar tādu kā āmuru dauzīja nabaga instrumentu tik nežēlīgi, it kā gribētu to saskaldīt gabalu gabalos. - Liskova kungs, vai jūs esat prātā jucis? - tēvocis kliedza, bet mazais Johans, zaudējis apvaldu, noskaities par ērģeļu meistara rīcību, no visa spēka atspiedās pret instru menta vāku tā, ka tas, skaļi nokrakšķot, ielūza un Liskova kungam vajadzēja žigli atraut galvu atpakaļ, lai to netrāpītu. Tad zēns iesaucās: - Nu, mī|o tēvoc, tas gan nav izveicīgais mākslinieks, kas uzbūvējis skaistās ērģeles, tas viņš nevar būt, jo šis ir ākstīgs cilvēks, kas uzvedas kā nepieklājīgs zeņķis!

Tēvocis nobrīnījās par zēna bezkaunību, bet Liskova kungs, zēnu cieši uzlūkojis, teica: - Tas gan ir jocīgs monsieur! - lēni un piesardzīgi atvēra flīģeli, paņēma instrumentus, iesāka darbu, ko pabeidza pāris stundās, nebildis ne vārda.

No šī brīža sāka izpausties ērģeļu meistara īpašā mīlestība pret zēnu. Gandrīz ik dienu viņš ieradās un prata drīz iemantot zēna simpātijas, atverot viņam pavisam jaunu, raibu pasauli, kurā viņa dzīvais gars varēja rosīties drošāk un brīvāk. Protams, nebija slavējami, ka Lis- kovs, it sevišķi tāpēc, ka Johans jau bija paaudzies, uzmudināja zēnu uz visdīvainākajiem nedarbiem, kas bieži bija vērsti pret tēvoci, kas, protams, būdams aprobežots un smieklīgām īpatnībām apveltīts, sagādāja izdevības tiku tikām. Skaidrs tomēr ir tas - ja Kreislers žēlojas par savu zēna gadu bezcerīgo pamestību, ja piedēvē šim laikam sašķeltību, kas viņu tagad bieži traucē viņa visdziļākajā būtībā, tad jāņem vērā attiecības ar tēvoci. Viņš nevarēja cienīt šo vīru, kuram bija jāaizstāj tēvs un kura darbi un uzvedība viņam likās smieklīga.

Liskovs gribēja Johanu saistīt pilnīgi sev, un tas viņam arī izdotos, ja zēna cēlākā daba nebūtu tam pretojusies. Gaišs prāts, dzija dvēsele, neparasts gara jutīgums - tas viss ērģeļu meistaram bija. Taču viņam galīgi trūka humora izjūtas - tās reti sastopamās, brīnišķīgās dvēseles noskaņas, kas rodas no dzīves pieredzes visās tās nozarēs, no pretēju uzskatu cīņas, viņam piemita vienīgi nesmalkjūtība, ko viņš prata likt lietā, un visādas dīvainības. Tas bija pamatā gan nicinošajam izsmieklam, ko Liskovs netaupīja, gan ļaunajam priekam, ar kādu viņš nerimstoši, līdz pat slēptākajiem stūrīšiem apkaroja visu, ko atzina par nepiemērotu. Taisni šī ļauni līksmā nicināšana ievainoja zēna maigo dvēseli un kavēja nodibināties sirsnīgām attiecībām ar šo patiesi pēc iekšējā satvara tēvišķīgo draugu. Tomēr nevar arī noliegt, ka dīvainais ērģeļu meistars bija tieši tam piemērots, lai koptu un lolotu zēnā dziļākā humora dīgli, kas tad arī pilnīgi piebrieda un stiepās augšup.

Liskova kungs mēdza daudz stāstīt par Joliana tēvu, kuram jaunības gados bijis uzticīgākais draugs, tas nāca par ļaunu tēvocim audzinātājam, kas manāmi atkāpās ēnā, kad brālis parādījās spilgtā saules gaismā. Tā arī kādu dienu ērģeļu meistars slavināja tēva dziļo mūzikas izpratni un nopēla ačgārno metodi, pēc kādas tēvocis zēnam mācījis mūzikas pamatelementus. Johans, kam sirds bija pārpilna ar domām par cilvēku, kas viņam bijis tuvākais, bet ko viņš nekad nav pazinis, gribēja dzirdēt vēl un vēl. Te piepeši Liskovs apklusa un cieši skatījās lejup - kā tāds, kuram uzaususi kāda v isaptveroša doma par dzīvi.

-   Kas jums ir, meistar? - Johans vaicāja. - Kas jūs tā satrauc?

Liskovs atmodās kā no sapņa un smaidot sacīja: - Vai tu atceries,

Johan, kā es tev izrāvu kājsoliņu un tu nošļūci zem flīģeļa, jo tev vajadzēja spēlēt man priekšā tēvoča šausmīgos dančus un menuetus?

-  Ai! - Johans atbildēja. - To, kā es jūs pirmo reizi ieraudzīju, negribu nemaz atcerēties. Tas jau jūs taisni uzjautrināja, ka varējāt izjokot bērnu.

-   Un bērns tāpēc bija pret mani rupjš. Tomēr es toreiz nekad nebūtu domājis, ka tevī slēpjas tik labs mūziķis, un par to, dēlēn, dari man patikšanu un nospēlē kārtīgu korāli uz papīra ērģelītēm. Es mīšu plēšas.

Te jāpiebilst, ka Liskovs bija iecienījis dažādas brīnišķīgas rotaļas un ar tām ļoti iepriecināja Johanu. Jau tad, kad Johans vēl bija bērns, Liskovs katrreiz mēdza atnest kaut ko savādu līdzi.

Ja bērns saņēma ābolu, kas sašķēlās simt gabalos, kad to nomizoja, vai arī kādus dīvainas formas cepumus, tad pusaugu zēns tika iepriecināts drīz ar šādu, drīz tādu dabiskās maģijas pārsteidzošu darinājumu, bet jauneklis palīdzēja būvēt optiskas mašīnas, vārīt simpātiskās tintes utt. Taču pašā virsotnē mehāniskajām brīnumlietām, kuras ērģeļu meistars darināja Johanam, atradās nelielas bezpedāļu ērģeles ar astoņu pēdu garām, augšgalā segtām papīra stabulēm, ērģeles līdzinājās vecā ērģeļu meistara Eižena Kasparīni septiņpadsmitā gadsimta mākslas darbam, kas apskatāmas ķeizariskajā mākslas muzejā Vīnē. Liskova savādajam instrumentam bija tāda skaņa, ka tās toņa skaļums un zemums neatvairāmi aizgrāba, turklāt Johans apgalvo, ka, tās spēlējot, viņu vienmēr pārņēmis visdziļākais saviļņojums un ka viņam radušās dažas skanīgas garīgu dziesmu meldijas.

Uz Šim mazajām ērģelēm tad nu Johanam vajadzēja ērģeļu meistaram spēlēt priekšā. Nospēlējis pāris korāļu, kā Liskovs pieprasījis, viņš pārgāja uz himnu "Mi.ccrtcordias rtomiui cantaboko pirms dažām dienām bija sacerējis. Kad Johans bija beidzis, Liskovs pielēca kājās, strauji pick|āva viņu pie krūtīm un, skaļi smiedamies, teica: - Zaķpas- tala, ko tu mani āzē ar savu žēlīgo kantilēnu? Ja es nebūtu mūžam bijis tavs plēšu minējs, tu nekad nekā prātīga nebūtu izspiedis. Bet nu es laižos prom un atstāju tevi pavisam, un tu vari meklēt sev citu plēšu minēju, kas par tevi tikpat labi domā kā es! - Turklāt acis viņam pielieta ar asarām. Viņš izmetās ārā pa durvīm un tās aizcirta, ka noblīkšķēja vien. Tad viņš pabāza durvjstarpā galvu un maigā balsī teica: - Tas nu vairs nevar citādi būt. Ardievu, Johan! Ja tēvocis pamana, ka viņam trūkst viņa sarkanpuķainās Tūras zīda vestes, pasaki, ka esmu to nozadzis un likšu no tās iztaisīt sev turbānu, lai tiktu stādīts priekšā līci - sultānam! Ardievu, Johan! - Neviens nevarēja saprast, kāpēc Liskova kungs tik pēkšņi pameta jauko Genienesmīlas pilsētu, kādēļ nevienam nepateica, uz kurieni nodomājis doties.

Tēvocis sacīja: Hs jau sen manīju, ka nemiera gars drīz laidīsies lapās, jo, lai gan viņš darinājis skaistas ērģeles, viņam neder paruna "Kur darbs, tur maize". Labi, ka mūsu flīģelis kārtībā; par šo dīvaini es daudz neinteresēšos!

Citādi gan domāja Johans, kam Liskova trūka visur un visa Gcnic- ncsmīla likās kā salts, drūms cietums.

Galu galā viņš pēc ērģeļu meistara padoma gribēja meklēt sev citu plēšu minēju. Tēvocis domāja, ka viņš, pabeidzis studijas, varētu doties uz rezidenci sūtniecības slepcnpadomnieka paspārnē un pilnīgi sagatavoties savam amatam. Tas tā notika!

Šobrīd pašreizējais biogrāfs pārlieku errojas, jo, nonācis pie otra apstākļa Krcislcra dzīvē, par ko viņš tev, mīļo lasītāj, apsolījās stāstīt, proti, kā Johans Kreislers zaudēja laimīgi iegūto sūtniecības padomnieka vietu un zināmā mērā rika no rezidences izraidīts, viņš atklāj, ka visas viņam par to pieejamās ziņas ir trūcīgas, paviršas, nesakarīgas.

Tomēr beidzot pietiek pasacīt, ka drīz pēc tam, kad Kreislers bija stājies sava nelaiķa tēvoča vietā un kļuv is par sūtniecības padomnieku, viņš nepaspēja ne apskatīties - firstu rezidencē apmeklēja kāds varens kronēts valdnieks - Napoleons Bonaparts un ieslēdza kā savu labāko draugu tik mīļi un sirsnīgi savās dzelžu skatījās, ka aizsita firstam elpu ciet. Varenajam visā viņa būtībā un rīcībā piemita kaut kas pilnīgi neatvairāms, tāpēc ikkatru viņa vēlēšanos vajadzēja izpildīt, kaut arī, kā tas īstenībā notika, visam tāpēc sekoja posta un juku laiki. Daži varenā draudzību uzskatīja par bīstamu, gribēja pat pret to uzstāties, bet paši nonāca bīstamās dilemmas priekšā - vai nu atzīt šīs draudzības lieliskumu, vai meklēt kādu citu viedokli ārpus valsts, lai varbūt ieraudzītu vareno pareizākā gaismā.

Starp viņiem bija Kreislers.

Kaut gan Kreisleram bija praktiska daba, viņam piemita zināma vientiesība, un taisni tāpēc viņš reizēm nezināja, par ko lai izšķiras. Vienā šādā acumirklī viņš apvaicājās kādai skaistai sievietei sēru tērpā, ko viņa vispār domājot par sūtniecības padomniekiem. Viņa atbildēja daudziem jaukiem, pieklājīgiem vārdiem; galu galā noskaidrojās, ka viņa nevarot būt nekādās labās domās par sūtniecības padomnieku, kas jūsmīgi nododoties mākslai, tomēr nepievēršot ies tai pavisam.

- Vicdā atraitne! - atteica Kreislers. - Es ņemu kājas pār pleciem!

Kad viņš tikko bija apāvis ceļojuma zābakus un ar cepuri rokā gribēja atvadīties, ne jau bez saviļņojuma un pienācīgām atvadu skumjām, atraitne ielika viņam kabatā uzaicinājumu iet par kapelmeis taru pie licllicrcoga, kas bija piesavinājies firsta Irencusa valstiņu.

Gandrīz nav nepieciešams piezīmēt, ka dāma sērās bija padomniece Bencona, kas tikko zaudējusi padomnieku - savu laulāto draugu.

Zīmīgā kārtā Bencona tieši tai laikā, kad -

(M. t.) - Ponto aizlikās taisni pie meitenes, kura pārdeva maizi un desas un gandrīz mani nosita, kad es laipni viņai tuvojos. - Pudeli Ponto, pudeli Ponto, ko tu dari, piesargies, uzmanies no šīs bezsirdīgās barbarienes, no šīs atriebības kārās desu īpašnieces! - Tā es saucu Ponto pakaļ, bet viņš manī neklausījās, turpināja savu ceļu, taču es no tālienes vēroju, lai varētu tūlīt laisties prom, ja viņam draudētu briesmas. Nonācis pie galdiņa, Ponto pacēlās uz pakaļkājām un v isgraciozākajiem lēcieniem dancoja ap meiteni, kas par to gaužām priecājās. Viņa piesauca Ponto sev klāt, viņš pienāca, ielika galvu viņai klēpī, pielēca atkal augšā, līksmi rēja, atkal lēkāja ap galdiņu, pazemīgi šņu- kurēja un skatījās meitenei laipni acīs.

-  Vai gribi desiņu, rātno pudeli? - meitene jautāja, un, kad Ponto, jauki luncinādams asti, skaļi uzgavilēja, viņa, man par lielu izbrīnu, paņēma vienu no skaistākajām, lielākajām desām un pasniedza Ponto. Pūdelis nodejoja vēl par pateicību it kā īsu baletu un tad steidzās šurp ar desu, ko nolika ar laipniem vārdiem: - P,d nu, mīļais, iestiprinies! - Pēc tam kad biju desu notiesājis, Ponto sacīja, lai viņam sekoju, viņš gribot mani atvest atpakaļ pie meistara Ābrahāma.

Mēs abi lēnām gājām blakus, tā ka mums nenācās grūti soļojot prātīgi aprunāties.

-   F.s redzu gan, - tā iesāku sarunu, - ka tu, mīļais Ponto, proti daudz labāk pasaulē tikt uz priekšu nekā es. Man nekad nebūtu izdevies aizkustināt tās barbarienes sirdi, bet tev tas padevās tik neparasti viegli. Bet piedod! Visā tavā uzvedībā pret desu pārdevēju bija kaut kas, pret ko saceļas mana iekšējā, iedzimtā daba. Zināma pazemīga pieglaimošanās, pašapziņas, cēlākās dabas noliegšana - nē, labo pudeli, es nevarēju izšķirties un rīkoties tik laipni, tā aizelsies ar izaicinātājiem paņēmieniem, tik pazemīgi ubagot, kā tu darīji. Visstiprākajā izsalkumā, kad man uznāk kāre pēc kaut kā sevišķa, es apmierinos ar to, ka uzlēcu uz krēsla aiz meistara un lieku savas vēlēšanās nojaust ar maigu ņurdienu. U11 pat tas ir tikai atgādinājums, ka viņš uzņēmies pienākumu rūpēties par manām vajadzībām, nevis lūgums pēc labdarības.

Ponto skaļi iesmējās, kad tas bija pateikts, tad iesāka: - Ak, Muri, manu labo runci, tu jau vari būt krietns literāts un pamatīgi izprast lietas, par kurām man nav nekādas jēgas, bet no īstās dzīves tu nekā nezini un būtu aizgājis bojā, jo visas pasaules gudrības tev neko nelīdz. Pirm kārt, tu varbūt spriestu citādi, kad vēl nebiji desu baudījis, jo izsalkušie vienmēr ir daudz lēnāki un piekāpīgāki par paēdušajiem, otrkārt, attiecībā uz manu tā saukto padevību tu ļoti maldies. Tu jau zini, ka diet un lēkāt sagādā man lielu prieku, tā ka es to bieži uzsāku pats sev par patiku. Ja nu es īstenībā sava kustēšanās prieka dēļ rādu savas mākslas cilvēkiem, tad mani ļoti uzjautrina, ka tie muļķi domā, es daru to viņiem par patikšanu un vienīgi, lai sagādātu viņiem prieku un jautrību. Jā, viņi tā domā, kaut arī pavisam skaidrs ir cits nolūks. Tu, mīļais, redzēji dzīvu piemēru. Vai tad meitenei nevajadzēja tūdaļ saprast, ka mani interesē vienīgi desa, tomēr viņa priecājās, ka es viņai, nepazīstamai, izrādu savas mākslas kā tādai, kura prot tās novērtēt, un taisni šai priekā viņa izdarīja to, pēc kā es tiecos. Dzīvcsgudrajam jāprot panākt, ka viss, ko viņš dara tikai sevis labā, izskatās tā, it kā viņš darītu to citu labā, kuri tad jūtas lieli parādnieki un ir pieļāvīgi visam, kas tiek tīkots. Dažs izrādās tīkams, pakalpīgs, pazemīgs, vienīgi citu vēlmēm nodevies, bet tam nekas cits nav prātā kā savs mīļais Es, kam pārējie pakalpo, paši to neapzinādamies. Tātad tas, ko tu nosauci par padevīgu pieglai- mošanos, nav nekas cits kā dzīvesgudra izturēšanās, kurš citu muļķības atzīšanā un attapīgā izmantošanā atrod savu īpašo pamatu.

-  Ak, Ponto, - es atbildēju, - tu esi sabiedrisks, tas ir skaidrs, un es atkārtoju, ka tu dzīvi labāk izproti nekā es, bet, neskatoties uz to, es lāgā neticu, ka tev tavas dīvainās mākslas pašam sagādā patikšanu. Vismaz man tas briesmīgais triks izgāja caur kauliem, kad tu, man klātesot, atnesi savam kungam skaistu cepeša gabalu, turot to glīti zobos un agrāk nenokožot ne kumosiņa, pirms tavs kungs tev nepamāja, ka drīkst.

-   Pasaki man taču, - jautāja Ponto, - pasaki man taču, mīļo Muri, - kas notika pēc tam?

-   Abi, - es atbildēju, - tavs kungs un meistars Ābrahāms, slavēja tevi bez mēra un nolika tev priekšā veselu šķīvi cepeša, ko tu notiesāji ar apbrīnojamu ēstgribu.

-   Nu, - Ponto turpināja, - nu, labo runci, vai tad tu domā - ja nesot būru apēdis mazo cepeša gabaliņu, es pēc tam vispār dabūtu cepeti un tik bagātīgu devu? Mācies, nepiedzīvojušais jaunekli, ka nedrīkst baidīties no maziem upuriem, ja grib iegūt kaut ko lielu. Man brīnums, ka tu, lai gan esi tik daudz lasījis, nezini, ko tas nozīmē - olu dod, vistu grib. Ķepu uz sirds, man jāatzīstas - ja es uztrāpītu kādā kaktā vienu ļoti skaistu cepeti, es to noteikti notiesātu, negaidot sava kunga atļauju, ja tikai to varētu izdarīt nemanīts. Tas nu tā reiz ir, ka pa kak tiem rīkojas savādāk nekā uz klajas ielas. Bez tam tas jau ir dziļas dzīves pazīšanas radīts princips, ka ieteicams sīkumos būt godīgam.

Dažus mirkļus klusēju, pārdomājot par Ponto izsacītajiem uzskatiem, un man iekrita prātā, ka esmu kaut kur lasījis - katram jārīko- joties tā, lai viņa rīcība var noderēt par vispārēju paraugu, vai arī kā tam tīk. lai visi var rīkoties pēc viņa parauga, un es velti nepūlējos saskaņot šo uzskatu ar Ponto dzīves gudrību. Man iešāvās prātā, ka visa draudzība, ko Ponto man šobrīd izrādīja, var veicināt man par ļaunu tikai viņa paša labumu, un es to vaļsirdīgi pateicu.

-   Ak tu pigorniek! - Ponto smiedamies iesaucās. - Par tevi te nemaz nav runa! Tu nevari man ne labuma atnest, ne ļauna nodarīt. Tavu nedzīvo zinātņu dēļ es tevi neapskaužu, tava dzīve nav manējā, bet, ja tu varbūt nonāktu tiktāl, ka sāktu mani nopulgot, es esmu par tevi pārāks kā spēkā, tā veiklībā. Viens lēciens, viens krietns manu aso zobu kodiens, un tu uz vietas esi pagalam.

Mani sagrāba lielas bailes no mana drauga, tās vēl pastiprinājās, kad viņu parastā kārtā laipni apsveica liels melns pūdelis un abi, spīdošām acīm saošņājušies, sāka klusi sarunāties.

Ausis pieglaudis, parāvos sāņus, bet drīz Ponto, ko melnais bija pametis, pielēkšoja man klāt un iesaucās: - Iesim 11u, mans mīļais!

-   Ak debess, kas bija tas nopietnais kungs, kam laikam tāda pati dzīves gudrība kā tev? - es satrūcies jautāju.

-  Man šķiet, - atbildēja Ponto, - ka tev laikam bail no mana tēvoča - pūdeļa Skaramuca? Runcis tu jau esi un piedevām gribi kļūt par zaķi.

-   Bet kāpēc tavs tēvocis meta uz mani tik gailējošus skatienus, un ko jūs tur abi tik slepeni un aizdomīgi čukstējāties?

-  Negribu slēpt, - atbildēja Ponto, - negribu tev slēpt, manu labo

Muri, ka mans vecais tēvocis ir tāds īdzīgs un, kā jau mēdz būt ar veciem ļaudīm, turas pie novecojušiem aizspriedumiem. Viņš brīnījās, ka mēs esam kopā, jo mūsu kārtas atšķirībai vajadzētu liegt jebkādu tuvi nāšanos. Es apgalvoju, ka tu esi jauns runcis ar plašu izglītību un patīkamu dabu un mani dažkārt iepriecini. Tad viņš piekrita, ka es varot šad tad ar tevi divatā aprunāties, man rikai nevajagot vest tevi līdzi uz kādu pūdeļu sanāksmi, jo tu nedz tagad, nedz jebkad nevari kļūt sanāksmes cienīgs jau tavu mazo austiņu dēļ vien, kuras pārlieku nodod tavu zemo izcelsmi un krietni, lielausaini pūdeļi uzskata par nepieklājīgām. To es apsolīju.

Būtu jau es toreiz kaut ko zinājis par savu slaveno senci - runci zābakos, kurš ieguva amatus un godinājumus, par karaļa Gotlība sirdsdraugu, es draugam Ponto viegli pierādītu, ka ikkatrai pūdeļu sanāksmei jājūtas pagodinātai, ja tur ierodas visslavenākās ģimenes pēctecis, ber tagad, kad vēl neesmu izkļuvis no tumsonības, jāpacieš, lai abi - Skaramucs un Ponto iedomājas, ka ir par mani pārāki. Mēs soļojām tālāk. Mums pa priekšu gāja kāds jauns cilvēks; priecīgi iesaukdamies, tas paspēra tik ātri soli atpakaļ, ka, ja es nebūtu žigli meties sāņus, viņš mani smagi ievainotu. Tikpat priecīgi iesaucās kāds cits jauns cilvēks, kas nāca pa ielu tam pretī. Un nu abi metās viens otra apkampienos kā draugi, kas nav ilgi redzējušies, un tad roku rokā gāja gabaliņu mums pa priekšu, līdz apstājās un, tikpat sirsnīgi atvadījušies, izšķīrās. Tas, kas bija gājis mums pa priekšu, ilgi noskatījās draugam pakaļ un tad iesteidzās kādā mājā. Ponto klusēja, es tāpat. Te mājas otrā stāvā, kur bija iegājis jaunais cilvēks, atvērās logs, kāda brīnumskaista meitene raudzījās ārā, aiz viņas stāvēja jaunais cilvēks, un abi ļoti smējās, noskatoties pakaļ draugam, no kura jaunais cilvēks tikko bija šķīries. Ponto skatījās augšup un kaut ko nesaprotamu norūca.

-   Ko tu te gaidi, mīļo Ponto, vai neiesim tālāk? - es jautāju, ber Ponto nelikās dzirdam, līdz pēc dažiem mirkļiem sparīgi nopurināja galvu un tad klusēdams turpināja ceļu.

-   Pakavēsimies, - viņš sacīja, kad bijām nokļuvuši kādā jaukā, statujām greznotā laukumā, - pakavēsimies te brītiņu, labo Muri. Man neiziet no prāta abi jaunie cilv ēki, kas tik sirsnīgi apskāvās uz ielas. Tie ir tādi draugi kā Damons un Pilads.

-  Damons un Fintijs, - es pārlaboju. - Pilads bija Oresta draugs, ko viņš ikreiz uzticīgi naktssvārkā noguldīja gultā un padzirdīja ar kumelīšu tēju, kad fūrijas un dēmoni nabaga vīru bija novārdzinājuši. Var manīt, labo Ponto, ka tu vēsturi labi nepārzini.

-   Vienalga, - pūdelis turpināja, - vienalga, bet stāstu par abiem draugiem es zinu ļoti smalki un gribu tev atstāstīt visos sīkumos tā, kā to div desmitreiz esmu dzirdējis savus kungus stāstām. Varbūt tu nosauksi blakus Damonam un Fintijam, Orestam un Piladam trešo pāri - Valteru un Formozu. Jo, proti, Formozs ir tas pats jaunais cilvēks, kurš tevi gandrīz samina aiz prieka, ka atkal saticis savu mīļo Valteru. Tur tai skaistajā namā ar spoguļstikla logiem mīt vecais, pasakaini bagātais prezidents, pie kā Formozs prata tā pielaizītics ar savu spožo prātu un veiklību, savām lieliskajām zināšanām, ka vecajam kļuva gandrīz vai kā paša dēls. Gadījās, ka Formozs piepeši zaudēja visu savu jautrību, izskatījās bāls un slimīgs, katru ceturtdaļstundu desmitreiz tik dziļi nopūtās, it kā gribētu izpūst savu dzīvības dvašu, tā ka viņš, dziļi sevī nogrimis, nekam citam vairs nepievērsa uzmanību. Ilgu laiku vecais veltīgi uzplijās jauneklim, lai tas viņam atklāj savu slepeno sirdēstu iemeslu; beidzot izrādījās, ka jauneklis līdz. asarām iemīlējies prezidenta vienīgajā meitā. Sākumā vecais izbijās, jo viņam bija pavisam cits kas padomā, viņš negribēja izprecināt meitu Formozam, kam nebija nedz kārtas, nedz amata, bet, kad redzēja nabaga jaunekli arvien vairāk un vairāk novārgstam, saņēma dūšu un prasīja Ulrikai, kā viņai patīkot Formozs un vai jauneklis jau kaut ko teicis par savu mīlestību. Ulrika nodūra acis un sacīja - izskaidrojies gan vēl Formozs ar viņu neesot aiz tīras atturības un pazemības, bet manījusi viņa esot jau sen, ka jaunek lis vinu mīlot, jo tas esot skaidri manāms. Starp citu, jaunais Formozs viņai patīkot ļoti labi, un, ja nekas nestāvot ceļā un ja sirdsmīļajam tētiņam neesot nekas pretī, un… īsāk - Ulrika pateica visu, ko tādos gadījumos mēdz teikt meitenes, kuras nav vairs pirmajā, pilnajā plaukumā un neatlaidīgi domā: "Kurš būs tas, kas mani ņems par sievu?"

Pēc tam prezidents Formozam teica: "Galvu augšā, manu zēn! Fsi līksms un laimīgs, tu dabūsi manu Ulriku!" Un tā Ulrika kļuva jaunā Formoza kunga līgava. Visa pasaule novēlēja glītajam, pazemīgajam jauneklim viņa laimi, tikai viens icsvēlās niknumā un izmisumā, un tas bija Valters, ar ko Formozs bija uzaudzis kā viena sirds un dvēsele. Valters bija dažas reizes Ulriku redzējis, arī runājis ar viņu un iemīlējies viņā varbūt vēl daudz stiprāk nekā Formozs! Bet es te runāju visu laiku par mīlestību un iemīlēšanos un nezinu, vai tu, mans runci, jebkad esi mīlējis un pazīsti šīs jūtas?

-   Kas attiecas uz mani, - es atbildēju, - kas attiecas uz mani, mīļais Ponto, es nedomāju, ka esmu jau mīlējis vai mīlu, jo apzinos, ka neesmu vēl nonācis tai stāvoklī, kā to daži dzejnieki apraksta. Dzejniekiem ne vienmēr var uzticēties, bet pēc tā, ko es citādi par to zinu un esmu lasījis, mīlestība nav nekas cits kā Fiziska saslimšana, kas cilvēku sugā parādās kā daļējais ārprāts tā, ka jebkuru lietu notur pavisam par ko citu, nekā tā ir īstenībā, piemēram, mazu, resnu meiču, kas lāpa zeķes, par dievieti. Bet turpini vien, mīļo pūdeli, savu stāstu par abiem draugiem Formozu un Valteru.

-  Valters, - tā Ponto runāja tālāk, - metās Formozam ap kaklu un runāja, asarām plūstot: "Tu nolaupi man manas dzīves laimi, bet, ja tas esi tu, ja tu topi laimīgs, tas lai ir mans mierinājums, dzīvo vesels, mans mīļais, dzīvo vesels, uz visiem laikiem!" Tad Valters ieskrēja visbiezākajā krūmājā un gribēja nošauties. Tas tomēr nenotika, jo izmisumā viņš bija piemirsis pielādēt pistoli, tāpēc apmierinājās ar dažām trakuma lēkmēm, kas katru dienu atkārtojās. Kādudien Formozs, ko viņš nedēļām nebija redzējis, negaidīti ieradās pie viņa, kad viņš bija ceļos nokritis un šausmīgi vaimanāja Ulrikas pasteļgleznas priekšā, kas iestik lota un ierāmēta karājās pie sienas. "N'ē!" Formozs iesaucās, spiežot Valteru pie krūts. "Nē, es nevaru izturēt tavas sāpes, tavu izmisumu, labprāt es upurēju tev savu laimi! F.smu Ulrikai atsacījis, esmu veco tēvu piedabūjis, lai tas tevi pieņem par znotu! Ulrika tevi mīl, varbūt pati to neapzinoties. Bildini viņu, es aizeju! Dzīvo vesels!" Viņš gribēja iet projām, ber Valters turēja viņu ciet. Viņam likās, ka viņš sapņo, viņš agrāk visam tam nenoticēja, līdz Formozs neizvilka prezidenta zīmīti, kura bija rakstīts apmēram tā: "Cēlo jaunekli! Tu esi uzvarējis, es Tevi atlaižu nelabprāt, bet es cienu Tavu draudzību, kas līdzinās varonībai, par kādu lasāms senos rakstos. Lai Valtera kungs, kas ir vīrs ar slavējamām īpašībām un kam ir labs, ienesīgs amats, bildina manu meitu; ja viņa grib ar v iņu precēties, man nekas nav pretī." Formozs patiešām aizceļoja, Valters Ulriku bildināja, un Ulrika kļuva Valtera sieva. Vecais prezidents nu vēlreiz aizrakstīja Formozam, apbēra viņu ar slavinājumiem un jautāja, vai viņam tas varbūt sagādātu patikšanu kā mazu viņa sirsnīgās pieķeršanās zīmi pieņemt trīstūkstoš dālderu - ne jau kā sāpju naudu, jo viņš zinot, ka šādā gadījumā tādas nevarot būt. Formozs atbildēja, vecais jau zinot, ka viņam ir mazas prasības, nauda nedarot un nevarot viņu darīt laimīgu un tikai laiks spējot mierināt par zaudējumu, kurā vainojams vienīgi liktenis, kas dārgā drauga sirdī iededzis mīlestību pret Ulriku, un viņš atkāpies vienīgi likteņa priekšā, par kādu cēlu darbu te nemaz neesot runa. Starp citu, viņš dāvanu pieņemot ar nosacījumu, lai vecais to piešķirot kādai nabaga atraitnei, kas dzīvojot tur un tur ar savu tikumīgo meitu galīgā trūkumā. Atraitni sameklēja, un viņa saņēma Formozam novēlētos trīstūkstoš dālderus. Drīz pēc tam Valters rakstīja Formozam: "Nevaru vairs bez Tevis dzīvot, atgriezies pie manis!" Formozs tā darīja un ieradies uzzināja, ka Valters pametis savu labo, ienesīgo vietu ar noteikumu, ka to dabū Formozs, kas sen pēc tādas tīkojis. Formozs patiešām vietu dabūja un nokļuva, ja neņem vērā pieviltās cerības par precībām ar Ulriku, vispatīkamākajā stāvoklī. Visa pilsēta brīnīties brīnījās par abu draugu cēlsirdības sacensību, viņu rīcību uztvēra kā kāda sen pagājuša, skaistāka laika atbalsi, kā augstas varonības paraugu, uz kādu spējīgi tikai diži gari.

-  Īstenībā, - es iesāku, kad Ponto bija apklusis, - īstenībā pēc visa tā, ko esmu lasījis, Valteram un Formozam jābūt cēliem, stipriem cilvēkiem, kas, uzticīgi uzupurējoties viens otram, nezina nekā par tavu slaveno dzīves gudrību.

-  Flm, - Ponto atbildēja, viltīgi pasmaidot, - tur jau ir tas joks! Te jāpievieno vēl pāris apstākļu, kurus pilsēta nebija pamanījusi, bet es pa daļai uzzināju no saviem kungiem, pa daļai noklausījos pats. Formoza kungs nemaz tik karsti nemīlēja bagāto prezidenta meitu, kā vecais domāja, jo šīs kvēlās kaislības visaugstākajā pakāpē jaunais cilvēks neaizmirsa, pēc tam kad bija šaubījies visu augu dienu, katru vakaru apmeklēt glītu, piemīlīgu modisti. Bet, kad Ulrika bija kļuvusi viņa līgava, viņš drīz atklāja, ka eņģeliskajai jaunavai piemīt īpašs talants izdevīgā gadījumā pēkšņi pārvērsties par raganu. Bez tam viņam no droša avota nāca zināms, ka Ulrikas jaunkundzei esot rezidencē bijušas dēkas, it sevišķi attiecībā uz mīlestību un mīlas laimi, un tad viņu pēkšņi pārņēma pārvarīga augstsirdība, un tāpēc viņš bagāto līgavu novēlēja draugam. Dīvainā apmātībā Valters bija tiešām iemīlējies Ulrikā, ko visā tērpu krāšņumā bija redzējis publiskos dārzos, un Ulrikai savukārt bija gluži vienalga, kurš no abiem galu galā viņu apprec - Formozs vai Valters. Valteram patiešām bija laba, ienesīga vieta, bet, tur strādājot, viņš nodevās visādiem tumšiem darījumiem un viņam draudēja drīzas izredzes tikt atlaistam. Viņš izvēlējās aiziet no darba iepriekš sava drauga labā un tā glābt savu godu ar rīcību, kas liecināja par viscēlāko augstsirdību. Trīstūkstoš dālderu tika drošos vērtspapīros personīgi nodoti kādai vecai, ļoti cienījamai kundzei, kas brīžam tēloja tās glītās modistes māti, brīžam krustmāti vai apkopēju, šai darījumā tā parādījās div kāršā lomā. Vispirms naudu saņēma kā māte, tad, kad naudu pārnesa mājās un dabūja krietnu atlīdzību, kā apkopēja tai meitenei, kuru tu pazīsti, mīļo Muri, jo viņa tikko kopā ar Formoza kungu skatījās pa logu. Starp citu, abi, kā Formozs, tā Valters, jau sen zina, kādā kārtā tie viens otru pārspējuši cēlā augstsirdībā, un, lai izbēgtu no savstarpējas cildināšanas, tie ilgi viens no otra izvairījās, un tāpēc bija tik sirsnīga viņu šodienējā apsveicināšanās, kad nejaušība saveda viņus kopā uz ielas.

lai mirklī bija dzirdams briesmīgs troksnis. Cilvēki juku jukām skraidīja, kliedza: "Uguns! Uguns!" Jātnieki auļoja pa ielām, rati rībēja. Pa kādas mājas logiem netālu no mums vēlās dūmu mākoņi un liesmas. Ponto žigli lēkšoja uz priekšu, bet es bailēs uzrāpos pa augstajām kāpnēm, kas bija pieslietas pie kādas mājas, un atrados drīz uz jumta pilnīgā drošībā. Piepeši man -

(Mnk. I.) - ieradās pilnīgi neparedzēti, - teica firsts Ireneuss, - ncpavaicājot galma maršalam, neaprunājoties iepriekš ar dežurējošo kambarkungu, gandrīz - es jums to pasaku starp mums, meistar Ābraham, tikai neizpaudiet to - gandrīz nepieteikts - priekšistabās nevienas livrejas. Tic ēzeļi spēlēja priekštelpā kārtis. Kāršu spēle ir liels netikums. Jau ienākušu pa durvīm, viņu vēl notvēra aiz frakas šēzes galda klājējs, kas, par laimi, gāja garām un vaicāja, kas kungs tāds esot un kā lai viņu piesakot firstam. Bet viņš man patika, viņš ir gluži patīkams cilvēks, - vai jūs teiktu, ka viņš agrāk nav nekas cits bijis kā vienkāršs muzikants? Šķiet, pat zināmas kārtas?

Meistars Ābrahāms apliecināja, ka Kreislers, protams, kādreiz dzīvojis pavisam citādos apstākļos, pat ēdis pie firsta galda, un ka tikai posta laika jukas padzinušas viņu no šiem apstākļiem. Starp citu, viņš tomēr vēloties, lai plīvurs, ko Kreislers pārsedzis pār savu pagātni, paliek neaizskarts.

-  Tātad, - firsts sacīja, - tātad dižciltīgs, varbūt barons - grāfs - varbūt pat - nu, sapņainās cerībās nav jāaiziet par tālu! Man ir vājība uz tamlīdzīgām noslēpumainībām! Tie bija skaisti laiki pēc franču revolūcijas, kad marķīzi izgatavoja zīmoglaku un grāfi tamborēja nakts- mices un negribēja būt nekas cits kā vienkārši monsieurs un uzjautrinājās lielajā maskarādē. Jā, kas attiecas uz Kreislera kungu, Bencona kaut ko saprot no tādām lietām, viņa slavēja viņu, man viņu ieteica, viņai taisnība. No manieres, kā viņš turēja cepuri padusē, es tūdaļ pazinu izglītotu, smalkas uzvedības cilvēku.

Firsts vēl piemetināja dažus cildinošus vārdus par Kreislera izskatu, tā ka meistars Ābrahāms bija pārliecināts, ka viņa plānam jāizdodas. Viltam bija padomā dabūt savu sirdsdraugu iebildīgajā galma valstiņā par kapelmeistaru un tā paturēt Zīghartsveilerā. Bet, kad viņš atkal par to sāka runāt, firsts pavisam noteikti atbildēja, ka tur nekas nevarot iznākt.

-  Sakiet pats, - viņš turpināja, - sakiet pats, meistar Abrahām, - vai būru iespējams šo patīkamo cilvēku iesaistīt manas ģimenes šaurā lokā, ja es viņu padaru par kapelmeistaru un tādējādi par savu ierēdni?

Ks varētu viņam dot kādu galma amatu un iecelt viņu par mnitrc dc plaisirvai izrāžu vadītāju, bet šis vīrs izprot mūziku pašos pamatos un, kā jūs sakāt, ir pieredzējis arī teātra lietās. Taču es šai ziņā neatkāpjos no sava visusvētīgā, Dieva mierā dusošā tēva kunga principa, kas vienmēr apgalvoja, ka minētajam meistaram nav jāsaprot lietas, kas ir viņa pārziņā, jo citādi viņš pārāk par tām norūpējoties un par daudz interesējoties par tiem ļaudīm, kuri tur nodarbināti, kā aktieriem, mūziķiem utt. Tātad, lai tāpēc Kreislera kungs patur svešā kapelmeistara masku un ieiet ar to firstu nama plašajās greznajās telpās, pēc tā visai cienījamā vīra parauga, kurš pirms kāda laika niecīga jokdara piedauzīgajā maskā uzjautrināja visizmeklētāko sabiedrību ar patīkamiem trikiem.

- Un, tā kā jūs, kā rādās, esat Kreislera kunga cbcirjje d'ciffaires[29], negribu jums noslēpt, ka man pie viņa nepatīk tikai divas lietas, kas varbūt ir tādi kā paradumi, - firsts teica meistaram Ābrahāmam, kas taisījās doties projām. - Jūs jau saprotat, kā es to domāju. Vispirms viņš cieši skatās taisni man sejā, kad ar viņu runāju. Man taču ir apbrīnojamas acis, varu ar tām briesmīgi zibeņot kā nelaiķa Fridrihs Lielais; neviens pāžs, neviens kambarjunkurs neuzdrošinās pacelt skatienu, kad es, izšaudams pret to briesmīgu zibeni, jautāju, vai šis man- i mis sujct[30] jau atkal sataisījis parādus vai ļāvies kārībām, bet uz Kreislera kungu varu mest zibeņus, kā gribu, viņš neko neiztaisa, tikai smaida tā, ka - man pašam jānolaiž acis. Turklāt viņam ir tāds īpašs veids runāt, atbildēt, vadīt sarunu, ka brīžam patiešām jādomā, ka tas, ko tu pats esi teicis, nav bijis nekas sevišķs, ka tu esi zināmā mērā muļķis; meistar, tas ir pavisam neciešami, un jums jārūpējas, lai Kreislers šos paradumus atmet.

Meistars Ābrahāms apsolīja izpildīt firsta Ircncusa prasības un gribēja atkal iet projām, kad firsts pieminēja sevišķo nepatiku, kādu princese Hedviga esot izrādījusi pret Kreisiem, un domāja, ka meiteni kopš kāda laika mokot savādi sapņi un iedomas, tāpēc miesas ārsts uz pavasari ieteicis sūkalu kūri. Proti, Hedviga esot dīvainā kārtā iedomājusies, ka

Kreislers izbēdzis no trako nama un nodarīšot visādas nelaimes, līdzko radīšoties izdevība.

-  Sakiet, - firsts teica, - sakiet, meistar Ābraham, - vai tad šim prātīgajam vīram ir kaut mazākā gara vājuma pazīme?

Ābrahāms atbildēja, ka Kreislers, protams, esot tikpat maz jucis kā viņš pats, tomēr reizēm izturoties mazliet savādi un nonākot stāvoklī, ko varētu gandrīz salīdzināt ar prinča Hamleta stāvokli, bet tādējādi kļūstot vēl interesantāks.

-  (ak man zināms, - firsts teica, - Hamlets bija priekšzīmīgs princis no sena, iecienīta valdnieku nama un tikai šad un tad nokāvās ar savādo ideju, ka visiem galminiekiem jāprotot spēlēt flautu. Augstām personām labi piestāv nodoties visādām savādībām, tas pavairo cieņu. Cilvēkam bez stāvokļa un kārtas šādas dīvainības sauktu par māžoša- nos, turpretī tām tas ir tikai neparasta gara tīkams izlēciens, kam jāsaceļ izbrīns un apbrīnošana. Kreislera kungam vajadzētu no šādām ērmī- bām izvairīties, bet, ja viņš grib atdarināt princi Hamletu, tad tā ir atzīstama cenšanās pēc augstākā, ko varbūt ierosinājusi viņa pārliecīgā tiekšanās pēc mūzikas studijām. Būs viņam jāpiedod, ja viņš kādreiz sadomā dīvaini uzvesties.

Likās, ka meistars Ābrahāms šodien tiešām vairs netiks ārā no firsta istabas, jo firsts atkal atsauca viņu atpakaļ, kad viņš jau bija atvēris durvis, un vēlējās zināt, no kā gan varētu būt radies princeses Hedvigas savādais pretīgums pret Kreisiem. Meistars Ābrahāms pastāstīja, kā Kreislers pirmo reizi parādījies princesei un Jūlijai Zīghartshof'as parkā, un domāja, ka satrauktais garastāvoklis, kādā kapelmeistars toreiz bijis, būšot nevēlami iedarbojies uz dāmu vājajiem nerviem.

Firsts diezgan satraukti teica, ka, viņš cerot, Kreislera kungs taču nebūšot patiešām nācis uz Zīghartshofu kājām, bet kariete palikusi kaut kur uz parka braucamā ceļa, jo tikai vienkārši piedzīvojumu meklētāji mēdz iet kājām.

Meistars Ābrahāms iebilda, ka esot gan tāds piemērs, - kāds dūšīgs virsnieks skrējis no Leipcigas uz. Sirakūzām kājām, nepazolējis ne vienu vienīgu reizi zābakus, bet attiecībā uz Kreisiem viņš esot pārliecināts, ka patiešām kariete atstāta parkā. Firsts bija apmierināts.

Kamēr tas viss norisa firsta dzīvoklī, Johans sēdēja padomnieces Bcnconas viesistabā pie skaistākā flīģeļa, kādu jebkad būvējusi prasmīgā Nanete Streihera, un pavadīja Jūlijai lielo, kaisles pilno Klitcm nestras rečitativu no Ginka operas "Ifigēnija Aulidā".

Pašreizējais biogrāfs diemžēl spiests tēlot savu varoni, lai portrets būtu pareizs, kā dīvainu cilvēku, kas it sevišķi attiecībā uz mūzikas aizrautību mierīgam novērotājam bieži liekas gandrīz ārprātīgs. Biogrāfam jau vajadzēja rakstīt par v iņa izplūstošo runas veidu - "kad Jūlija dziedāja, visas ilgu pilnās mīlas sāpes, visa saldo sapņu apburtība, cerības, alkas viļņoja mežā un nobira kā spirdzinoša rasa smaržīgajos ziedkausos un lakstīgalu sirdīs". Tāpēc Kreislera spriedumam par Jūlijas dziedāšanu neliekas sevišķa vērtība. Tomēr minētais biogrāfs šai gadījumā var labvēlīgajam lasītājam apliecināt, ka Jūlijas dziedājumam, ko viņš diemžēl pats nekad nebija dzirdējis, vajadzēja sevī ietvert kaut ko noslēpumainu, kaut ko pavisam savdabīgu. Neparasti solīdi ļaudis, kuri tikai kopš īsa laika likuši sev nogriezt bizi, kurus, pēc tam kad viņi bija pienācīgi pārbaudījuši kādu pamatīgu tiesas lietu, kādu ļaunu, neparastu kaiti vai kādu jauna veida Strasbūras pastēti, Gluka, Mocarta, Bēthovena, Spontini klausīšanās teātrī it nebūt nesatricināja viņu pieklājīgi rāmās dvēseles, taču šādi ļaudis bieži apgalvojuši - ja turpretī dziedot Jūlija Bencona jaunkundze, viņiem topot pavisam savādi ap sirdi, viņi nemaz nevarot īsti pateikt, kā. Viņus galīgi pārņemot savāda smeldze, kas tomēr sagādājot neaprakstāmu labsajūtu, un bieži viņi nonākot tiktāl, ka taisot muļķīgus jokus un izturoties kā jauni fantasti un dzejdari. Tālāk jāpiemetina, ka reiz, kad Jūlija dziedāja galmā, firsts Ireneuss skaļi nopūtās un, kad dziedājums bija galā, piegāja pie Jūlijas, piespieda viņas roku pie lūpām un raudulīgā balsī teica: "Mīļā jattn kundz!" Galma maršals iedrošinājās apgalvot, firsts Ireneuss esot mazajai Jūlijai patiešām noskūpstījis roku, pie tam nobirdinājis dažas asaras. Pēc galma virsmeistarienes norādījuma šo apgalvojumu noklusēja kā nepiedienīgu un pretēju galma ieražām.

Jūlija, kurai bija metāliska balss, skaņa kā zvans, dziedāja ar izjūtu, lielu aizrautību, kas plūst no dziļi saviļņotas dvēseles, un tur droši vien slēpās brīnišķā, neatvairāmā burvība, ar ko tā saista vēl šodien. Ikvienam klausītājam aizrāvās elpa, kad viņa dziedāja, katrs juta sirdi sažņaudzamies saldās, neizsakāmās skumjās, tikai pāris mirkļu pēc tam, kad viņa bija beigusi, sākās jūsmīgi, vētraini aplausi. Vienīgi Kreislers klusēdams nekustīgi sēdēja, atzvēlies zvilnī; tad viņš gausi piecēlās; Jūlija uzmeta viņam jautājošu skatienu: "Vai tiešām bija labi?" Taču nosarkusi tūlīt nolaida acis, kad Kreislers, uzlicis roku uz sirds, drebošā balsī izstomīja: "Jūlija!" - un tad noliektu galvu drīzāk aizlavījās nekā aizgāja aiz galma dāmām, kas bija nostājušās pulciņā.

Padomniece Bencona ar pūlēm piedabūja princesi Hedvigu ierasties vakara viesībās, kur viņai vajadzēja sastapt kapelmeistaru Kreisiem. Viņa padevās tikai tad, kad padomniece viņai ļoti nopietni iestāstīja, cik bērnišķīgi būtu izvairīties no cilvēka tikai tāpēc, ka viņš nepieder pie tiem, kuri izkalti visi vienādi kā sīknauda, bet parādās, protams, dažkārt dīvainā savdabīgumā. Turklāt Kreislers esot ieguvis firsta labvēlību, un tāpēc būtu neiespējami savādo ietiepšanos turpināt.

Princese Hedviga prata visu vakaru tik veikli grozīties un izlocīties, ka Kreislcram, kas bija piekāpīgs un neturēja ļaunu prātu un kam patiešām bija svarīgi izlīgt ar princesi, neizdevās viņai tuvoties, lai kā viņš pūlējās. Visveiklākos paņēmienus viņa prata apiet ar viltīgu taktiku. Tādēļ jo vairāk Benconai, kas visu to bija novērojusi, dūrās acīs, ka princese pēkšņi atstāja galma dāmu pulciņu un devās tieši pie kapei meistara. Kreislers stāvēja tik dziļi nogrimis sevī, ka viņu no sapņojuma atmodināja tikai princeses uzruna, vai viņš vienīgais nedz ar žestu, nedz ar vārdu neizrādot piekrišanu atzinībai, kādu guvusi Jūlija.

-  Cienītā, - Kreislers atbildēja, bet balss nodeva dvēseles satrauk tību, - cienītā, pēc slavenu rakstnieku apstiprinātiem uzskatiem, svētlaimīgiem vārdu vietā ir tikai domas un skatiens. Man likās, es biju debesīs!

-  Tad jau, - princese smaidot atbildēja, - mūsu Jūlija ir gaismas eņģelis, ja viņa varējusi atvērt jums paradīzi. Bet tagad es jūs lūdzu, atstājiet uz dažiem mirkļiem debesis un uzklausiet nabaga zemes bērnu, kāds 11u reiz es esmu.

Princese apklusa, it kā gaidot, lai Kreislers kaut ko saka. Bet, kad viņš klusēdams lūkojās mirdzošu skatienu, viņa nolaida acis un pagriezās tik ātri, ka viegli apmestā šalle noslīdēja no pleciem. Kreislers to notvēra. Princese palika stāvam. - Ļaujiet mums, - viņa ierunājās nedrošā, aizlūstošā balsī, it kā cīnoties ar kādu apņemšanos, it kā viņai būtu grūti izsacīt, ko sevī nolēmusi. - Ļaujiet mums runāt par poētiskām lietām pavisam prozaiski. Ks zinu, ka jūs Jūlijai pasniedzat dziedāšanas stundas, un man jāatzīst, ka viņas balss un izpildījums kopš tā laika daudz ieguvuši. Tas ļauj man cerēt, ka jūs spētu izkopt pat viduvēju talantu - tādu kā manējo. Es domāju, ka…

Princese nosarkusi saminstinājās, pienāca klāt Bencona un apgalvoja, ka princese nodarot sev lielu netaisnību, ja nosaucot savu apdāvinātību mūzikā par viduvēju, jo viņa lieliski spēlējot klavieres un ļoti iejūtīgi dziedot. Kreislers, kam princese viņas apjukumā tagad likās pārlieku mīļa, sāka bērt laipnus vārdus un beidzot apgalvoja, ka viņam nevarot gadīties lielāka laime kā, ja princese to atļaujot, ar padomu un darbu palīdzēt viņai muzicēšanā.

Princese uzklausīja Kreisleru ar redzamu labpatiku, un, kad viņš bija beidzis un Benconas skatiens pārmeta viņai savādo biklumu pret šo pieklājīgo kungu, viņa puscukstus teica: - Jā, jā, Bencona, jums taisnība, es tiešām bieži esmu bērnišķīga kā bērns! - Tai pašā acumirklī viņa nepaskatoties tvēra pēc šalles, ko Kreislers vēl vienmēr turēja rokā un tagad viņai pasniedza. Viņš neviļus pieskārās princeses rokai. Spēcīgs pulsa sitiens trāpīja viņam nervu, un likās, ka viņš zaudēs samaņu.

Kā gaismas staru, kas izlauzies caur tumšiem mākoņiem, Kreislers uztvēra Jūlijas balsi. - Man jādzied, - viņa sacīja, - man jādzied vēl, mīļo Kreisler, tas man nedod mieru. Es gribētu pamēģināt skaisto duetu, ko jūs man nesen mācījāt.

- Jūs nedrīkstat, - Bencona sacīja, - jūs nedrīkstat to manai Jūlijai atteikt, mīļo kapclmeistar - tūlīt pie flīģeļa!

Kreislers, nespēdams izrunāt ne vārda, piesēdās pie llīģeļa un piesita dueta pirmos akordus, ir kā dīvaina skurbuma apreibināts. Jūlija iesāka: - Ab cbc mi mauca l"atiima in sifatal momenta[31] - Jāsaka, šajā duetā, pēc itāliešu paraduma, gluži vienkārši bija runa par kāda mīlas pāra šķiršanos, ka momenta gluži dabiski atskaņojās ar sen to[32] un for- mento*** un- ka, tāpat kā simtiem līdzīgos duetos, netrūka ne Abbi pietade, o eielo****, ne peņa di morir[33]. Kreislers tomēr bija šos vārdus augstākā dvēseles saviļņojumā komponējis ar tādu patiesīgumu, ka tiem neatturami vajadzēja aizraut katru, kam debess devusi puslīdz labu dzirdi. Duets bija līdzīgs šāda veida visdramatiskākajām kompozīcijām, un, tā kā Kreislers centās tikai pēc pilnīgākas acumirklīgas izteiksmes, nevis pēc tā, kas dziedātājai būtu mierīgi un viegli uztverams, intonācija padevās diezgan grūti. Tāpēc Jūlija iesāka bailīgi, gandrīz trīcošā balsī, un Kreislers sāka gandrīz tāpat. Taču drīz abas balsis pacēlās dziedājuma viļņos kā mirdzoši gulbji un tiecās drīz uzlidot šalcošā spārnu vēdienā zeltā starojošā mākonī, drīz saldā mīlas skāvienā izdzist akordu brāzmainajā straumē, līdz dziļi atelpotas nopūtas vēstīja nāves tuvumu un pēdējais Addio mežonīgā sāpju kliedzienā izšalca kā asins strūkla no saplosītām krūtīm.

Galmā nebija neviena, ko duets nebūtu dziļi aizgrābis, daudziem bija spožas asaras acīs, pat Bencona atzinās, ka viņa teātrī nekad neesot pēc labi nospēlētas beigu ainas izjutusi kaut ko līdzīgu. Jūliju un kapelmeistaru apbēra slavinājumiem, runāja par patieso iedvesmu, kas abus apgarojusi, un cildināja kompozīciju varbūt vēl vairāk, nekā tā pelnījusi.

Varēja manīt, ka princese Hedviga, klausoties dziedājumu, ir satraukta, lai gan pūlējās izskatīties mierīga, jā, pat apslēpt jebkādu pār dzīvojumu. Viņai blakus sēdēja jauniņa galma dāma sārtiem vaigiem, vienādi gatava raudāt vai smieties, tai viņa čukstēja ausī visādas aplamības, bet viņai neizdevās rast citu atbildi kā tikai dažus vārdus, kas rika izmesti galminieciskas pieklājības dēļ. Arī Bcnconai, kas sēdēja otra pusē, princese čukstēja nesvarīgus sīkumus, it kā nemaz neklausīdamās duetā; bet cienījamā atraitne savā stingrajā manierē lūdza sarunu pataupīt pēc dueta beigām. Taču tad princese, nosarkusi pār visu seju, spulgojošām acīm ierunājās tik skaļi, ka pārspēja visu klausītāju cildinājumus: - Varbūt nu man arī būs atļauts pateikt savas domas. Hs piekrītu, ka duetam kā kompozīcijai var būt zināma vērtība, ka Jūlija dziedāja lieliski, - bet vai ir pareizi, vai ir atzīstami mazā, omulīgā sabiedrībā, kur jāvalda laipnām sarunām, kur savstarpīgā ierosmē jārit valodām un dziesmām kā maigi burbuļojošam strautam starp puķu dobēm, ka te pēkšņi izpilda skaņdarbu, kurš plosa sirdi un kura varenais, postīgais iespaids nav aizmirstams? Nopūlējos aizvērt savas ausis, savu sirdi pekles mežonīgajām mokām, ko Kreislers ar mākslas palīdzību ietvēris skaņās, kas iedragā mūsu viegli ievainojamās dvēseles, bet neviens nebija tik labs un manu dvēseli nepasaudzēja. Hs labprāt paļaušu savu vājumu jūsu ironijai, kapelmcistar, labprāt atzīšos, ka jūsu dueta ļaunais iespaids padarījis mani pavisam slimu. Vai tad nav neviena Cimarozas, Paez- jello, kuru kompozīcijas kā radītas šādai sabiedrībai?

- Ak Dievs! - Kreislers izsaucās, un viņa seja sāka raustīties, kā mēdza notikt katrreiz, kad viņā uzšķīlās humora dzirksts. - Ak Dievs, augsti godājamā princese! Hs, nožēlojamais kapelmeistars, pilnīgi pievienojos jūsu laipnajām, žēlīgajām domām! Vai tad drīkst vest sabiedrībā savu sirdi ar visām tajā ieslēgtajām skumjām, sāpēm, visu aizrautību, ja tā nav cieši ietīta uzvedības un pieklājības lakatā? Tas taču būtu pretēji visiem pieņemtajiem pieklājības un ģērbšanās noteikumiem. Vai tad visas ugunsdzēšamās ierīces, kādas visur tur gatavībā labais ronis, kaut kam der, vai tās ir pietiekamas, lai apdzēstu eļļas liesmas, kas šur un tur sāk plīvot? Kaut arī tiek noliets lejup tik un tik tējas, tik daudz cukurūdens, tik daudz pieklājīgu sarunu, tomēr vienam otram ļaunprātīgam dedzinātājam izdodas iesviest visā tajā Kongrēva raķeti, un, lūk, ceļas augšup, mirdz un deg liesma, kā nekad nemēdz notikt ar tīru mēnessgaismu! Jā, cienījamā princese! Jā, es, nešķīstākais no visiem kapelmeistariem šeit zemes virsū, esmu izdarījis kaunpilnu ļaunprātību ar briesmīgo duetu, ieskrējis sabiedrībā kā velnišķīga uguņošana ar visāda veida ugunslodēm, asres raķetēm, ugunsriteņiem un lielgabala sprādzieniem un diemžēl pamanu, ka visur liesmo! Ha! Uguns! Uguns! Mordio! Deg!-Ūdeni! Ūdeni! Palīgā, glābiet!

Kreislers metās pie flīģeļa, izvilka zem tā nolikto nošu kastīti, atvēra, izvandīja notis, izrāva kādu partitūru, tā bija Paezjello "Moli- nāra", piesēdās pie instrumenta, iesāka mazās, jaukās, pazīstamās ārijas ritorneli "I.a Rachclina molinarina", ar ko uz skatuves uznāk dzir- navniece.

- Ber mīļo Kreisler! - Jūlija nobijusies nedroši teica.

Taču Kreislers nometās Jūlijas priekšā ceļos un dedzīgi lūdza: - Dārgā, visusvētā Jūlij! Apžēlojieties par augsti godājamo sabiedrību, ielejiet mierinājumu bezcerīgajās dvēselēs, dziediet Rakelīnu! Ja jūs to nedarāt, man nekas cits neatliek kā šeit - jūsu redzīgo acu priekšā krist izmisumā, kuram tuvu pašlaik atrodos, un tad jūs veltīgi turēsiet pazudināto maitrc dc la chapelle aiz frakas šēzes, jo, kamēr jūs laipni sauksiet: "Paliec pie mums, Johan!" - viņš jau būs nolaidies pie pazemes ūdeņiem un dēmoniskā plīvuru dejā taisīs visgraciozākos lēcienus. Tāpēc dziediet, dārgā!

Jūlija izpildīja, lai gan, kā likās, ar tādu kā nepatiku, Kreislera lūgumu.

Tikko mazā ārija bija pabeigta, Kreislers tūdaļ iesāka pazīstamo notāra un dzirnavnieces komisko duetu.

Jūlijas balss un dziedājums tiecās uz patētisku un nopietnu toni, tomēr viņai, kad viņa izpildīja jautras dziesmas, piemita tāds šķclmī- gums, kas bija pati burvīgākā piemīlība. Kreislers bija apguvis savādo, ber neatvairāmi aizraujošo itāliešu bnffi[34] priekšnesuma veidu, kas šodien jau izvērties gandrīz pārspīlētibā, jo, ja Kreislera balss arī vairs nelikās tā pati, kad tā kāpinātā dramatismā skanēja tūkstoš niansēs, viņš turklāt taisīja tik ērmīgas grimases, ka rās sasmīdinātu pat Kato [35] .

Visi uzgavilēja un skaļi smickuļoja. Kreislers sajūsmināts skūpstīja Jūlijai roku, bet viņa to sapīkusi ātri atrāva.

-  Ak, - Jūlija teica, - ak, kapelmeistar, mani apmulsinājušas jūsu dīvainās - gribētos tās nosaukt - pretestīgās kaprīzes! Šis nāves lēciens no vienas galējības otrā plēš man sirdi pušu! Hs lūdzu jūs, mīļo Kreisler, neprasiet man vairs, lai es dziļā dvēseles saviļņojumā, kad manī vēl atbalsojas visdziļāko skumju skaņas, dziedu kaut ko jautru, kaut arī jauku un patīkamu. Hs protu to - es to varu, piespiežu sevi to izdarīt, bet tas padara mani pavisam nevarīgu un slimu. Neprasiet man to vairs! Vai apsolāt man to, mīļo Kreisler?

Kapelmeistars gribēja atbildēt, bet tai mirklī princese apskāva Jūliju, smiedamās tik skaļi un nesavaldīgi, ka jebkurai galma virsmeistarienei tas liktos nepiedienīgi.

-   Ļauj man tevi apskaut, - viņa iesaucās, - tu, mīlīgākā, pilnskanī- gākā, šķelmīgākā no visām pasaules dzirnavniecēni! Tu izjoko visus pasaules baronus, vietas izpildītājus, notārus un pat… - Pārējais, ko viņa gribēja teikt, pazuda smieklu šaltis.

Un tad turpināja, ātri pievērsusies kapelmeistaram: - Jūs esat galīgi mani ar sevi samierinājis, mīļo Kreisler! Tagad es saprotu jūsu pretrunīgo humoru. Tas ir jauks, patiesi jauks! Tikai visdažādāko izjūtu, visnaidīgāko jūtu nesaskaņā atklājas patiesā dzīve! Paldies jums, sirsnīgs paldies, atļauju jums noskūpstīt man roku!

Kreislers satvēra pasniegto roku, un atkal, lai gan ne tik stipri kā iepriekš, viņā atbalsojās pulsa sitiens, tā ka viņam vajadzēja mirkli pavil cinātics, pirms piespieda pie lūpām maigos, kailos pirkstus, palocīdamies ar tādu cieņu, it kā vēl būtu sūtniecības padomnieks. Viņš pats nezināja, kāpēc fiziskā sajūta, pieskaroties augstdzimušajai rokai, viņam izlikās neparasti smieklīga. "Galu galā," viņš nodomāja, kad princese bija viņu atstājusi, "galu galā cienītā būs sava veida Leidenes pudele [36] un pēc lirstiskas patikas soda godīgus cilvēkus ar elektriskās strāvas sitieniem!"

Princese lēkāja, dejoja pa zālāju, smējās, trallināja "La Rachclina malinavina" un apskāva un noskūpstīja drīz vienu, drīz otru galma dāmu, apgalvojot, ka viņa nekad mūžā neesot bijusi priecīgāka un par to viņai jāpatgcotics krietnajam kapelmeistaram. Nopietnajai Benconai tas viss bija augstākā mērā pretīgi, viņa nevarēja noturēties, beidzot pavilka princesi sāņus un iečukstēja tai ausī: - Hcdvig, kas tev nāk prātā, kā tu uzvedies!

- Man šķiet, - atbildēja princese spīdošām acīm, - man šķiet, mīļā Bencona, atstāsim to šodien galma meistariem un iesim visi gulēt! fā! Gulēt! Gulēt! - Un tad viņa pasauca savu pajūgu.

Princese iztrakojās drudžainā jautrībā, turpretī Jūlija bija kļuvusi klusa un skumīga. Atbalstījusi galvu rokā, viņa sēdēja pie flīģeļa, un manāmais bālums, aizplīvurotās acis liecināja, ka sliktā oma viņai sagādā gandrīz fiziskas ciešanas.

Arī Krcislcram bija nodzisis spožais humora uzdzirkstījums. Izvairoties no sarunām, viņš klusiem soļiem virzījās uz durvīm. Bencona nostājās viņam ceļā. - Hs nezinu, - viņa teica, - kāds savāds īgnums mani šodien -

(M. t.) likās viss tik pazīstams, tik mājīgs, pats nezinu, kādu lielisku cepešu kairā smarža pār jumtiem cēlās zilganos mākoņos un kā no tāl- rālas tālienes vakara vēja zuzoņā čukstēja maigas balsis: "Muri, mans mīļotais, kur tu tik ilgi biji?"

Kas ir tā neizteicamā tīksme, Kas sirdi baudas trīsām dzeļ, Kas garu debess zilgmē ceļ. Vai nojauta, vai dievu līksme? Ai, vājā sirds, nu stiprinies Un iesāc varoņdarbiem posties, Jo smieklā, priekā ir patics' Viss nāves grūtums pārvērties. Jel ceri, sirds, sāk cepets osties!

Tā es dziedāju un, neievērodams briesmīgo ugunsgrēka troksni, aizmirsos vistīkamākajos sapņos! Bet arī te, uz jumta, mani vēl vajāja baiļpilnās, neparastās pasaules dzīve, kurā biju iesprucis. Nepaspēju ne apskatīties, kad no dūmeņa izlīda viens no tiem dīvainajiem briesmu ņiem, kurus cilvēki dēvē par skursteņslauķiem. Tikko mani pamanījis, melnais nelietis iesaucās: - Škic, kaķi! - un meta man ar slotu. Izv airoties no sviediena, uzlēcu uz tuvākā jumta notekas. Bet kas izsacīs manu līksmo izbrīnu, jā, manas priecīgās izbailes, kad atskārtu, ka atrodos uz sava krietnā kunga jumta. Mudīgi tekāju no vienas jumta lūkas uz citu, bet visas bija ciet. Pacēlu balsi, bet velti, neviens mani nedzirdēja. No degošās mājas augsti šāvās dūmu mutuļi, pa vidu šalca ūdens strūklas, tūkstošiem balsu jūklaini kliedza, uguns šķita izvēršamics arvien bīstamāka. Pēkšņi pavērās jumta lūka un meistars Ābrahāms lūkojās ārā, ģērbies savos dzeltenajos rītasvārkos. - Muri, manu mīļo runcīt, Muri, te nu tu esi - nāc iekšā, nāc iekšā, pelēksvārci! - mani ieraudzījis, meistars priecīgi sauca. Nekavējos izrādīt ar visām zīmēm, kādas bija manā varā, arī savu prieku: mēs svinējām skaistu, lielisku atkalredzēšanās brīdi. Meistars mani glaudīja, kad biju ielecis pie viņa bēniņos, tā ka es sāku izlaist tās maigās, saldās, ņurrājošās skaņas, kuras cilv ēki savā nicīgajā izsmieklā apzīmē ar vārdu "malt". - Ha, hā, - meistars smējās, - ha, hā, manu zēn, tev ir labi, jo tu esi atgriezies mājās no tālas klaiņošanas, tu nezini, kādās briesmās atrodamies. Hs gribētu gandrīz, tāpat kā tu, būt nabaga laimīgs runcis, kam nav nekādas daļas gar ugunsgrēkiem un dzēsējiem un kam nevar sadegt nekāda kustama manta, jo v ienīgā kustamā manta, ko apzina viņa nemirstīgais gars, ir viņš pats.

Tad meistars paņēma mani uz. rokas un kāpa lejā uz savu istabu.

Tikko bijām iegājuši iekšā, tā mums metās pakaļ profesors Lotario, kam sekoja vēl divi vīrieši.

- Es lūdzu jūs, - profesors sauca, - lūdzu jūs, Dieva dēļ, meistar! Jūs apdraud vislielākās briesmas, uguns jau pārsviežas uz jūsu jumtu. Atļaujiet, lai aiznesam jūsu lietas!

Meistars ļoti savaldīgi paskaidroja, ka šādās briesmās draugu strau jais centīgums nodarot daudz vairāk posta nekā pašas briesmas, jo tas, ko no uguns paglābjot, parasti aizejot zudumā, kaut arī skaistākā veidā. Viņš pats esot reiz kādam uguns apdraudētam draugam vislabvēlīgākajā dedzīgumā izsviedis pa iogu vērtīgu Ķīnas porcelānu, lai tas nesadeg. Ja nu viņi vēlētos smuki un mierīgi iepakot trīs naktsmices, pāris pelēku svārku un citus apģērba gabalus, starp kuriem sevišķi jāpiesargā zīda bikses, līdz ar nedaudz veļas kādā ceļasomā, grāmatas un manuskriptus pāris grozos, bet viņa mašīnām nepiedurt ne pirksta, tad tas viņam būtu ļoti patīkami. Ja nu jumts aizdegtos, tad viņš ar šo mantību vāktos projām.

-   Bet vispirms, - tā viņš nobeidza, - bet vispirms atļaujiet man atspirdzināt ar ēdienu un dzērienu savu mājas draugu un istabas biedru, kas noguris un slābans tikko atgriezies no ilgiem ceļojumiem, pēc tam varat rīkoties!

Visi gauži smējās, redzot, ka meistars nav domājis nevienu citu kā mani.

Man viss garšoja lieliski, un skaistā cerība, ko biju izteicis uz jumta ilgu pilnās, maigās skaņās, pilnīgi piepildījās.

Kad biju spirdzinājies, meistars ielika mani kādā grozā; man blakus, vietas tur pietika, nolika bļodiņu ar pienu un grozu rūpīgi pārsedza.

-   Pagaidi mierīgi, - meistars runāja, - pagaidi mierīgi, manu run- cīt, tumšā būdā, kas vēl ar mums notiks, paloc, laiku kavēdams, savu mīļāko dzērienu, jo, ja tu te lēkāsi un lodāsi pa istabu apkārt, viņi no- mīs tev asti un kājas glābšanās juceklī. Ja iznāk bēgšana, nesīšu tevi pats lidzi, lai tu man atkal nenoklīsti, kā jau notika. Jūs neticēsiet, - meistars nu pievērsās citiem, - jūs neticēsiet, godājamie kungi un glābēji nelaimē, kas šis mazais tur grozā ir par lielisku, brīnum saprātīgu runci. Dabas pētnieki gaili apgalvo, ka citādi ar vispriekšzīmīgākajiem maņu orgāniem, tādiem kā slepkavošanas kāre, zaglīgums, blēdīgums, apveltītiem runčiem ar puslīdz labu audzināšanu tomēr galīgi trūkstot orientēšanās spēju, tāpēc, ja tie noklīduši, tie nekad vairs nevarot atrast mājas, bet mans labais Mūris ir šai ziņā spožs izņēmums. Kopš pāris dienām es domāju, ka viņš ir bez v ēsts pazudis, un ļoti sēroju par viņa zaudējumu, bet šodien viņš nupat ir atgriezies un ir, kā to varu pilnīgi apgalvot, izmantojis šim nolūkam jumtus kā patīkamu šoseju. Labā dvēsele parādījusi ne tikai gudrību un saprātu, bet arī visuzticamāko

pieķeršanos savam kungam, kāpēc es viņu tagad vēl vairāk mīlu nekā agrāk.

Meistara slavinājumi mani neparasti iepriecināja, ar labsajūtu izjutu savu pārākumu par visu savu sugu, par veselu klaiņājošu runču armiju, kuriem nav orientēšanās spēju, un brīnījos, ka pats nemaz neesmu pietiekami aptvēris savu īpašo saprātu. Hs gan iedomājos, ka īstenībā jaunais Ponto bija mani uzvedis uz pareizā ceļa un skursteņ- slauķa sviediens uz pareizā jumta, tomēr domāju ne mazākā mērā neapšaubīt savu attapību un cildinājuma patiesīgumu. Kā jau teicu, jutu savu iekšējo spēku, un šis spēks apliecināja man šo patiesību. Tas, ka nepelnīta slavināšana iepriecinot daudz vairāk un darot slav ināmo daudz uzpūtīgāku nekā pelnīta, kā es kādreiz lasīju vai dzirdēju kādu apgalvojam, tas attiecināms tikai uz cilvēkiem, gudrus runčus šī muļķība neskar, un es noteikti ticu, ka varbūt atrastu ceļu uz mājām bez Ponto un bez skurstcņslauķa un ka abi tikai sajaukuši manī pareizo domu gaitu. Arī to mazumiņu dzīves pieredzes, ar ko jaunais Ponto tā lielījās, es būtu ieguvis citādā veidā, lai gan dažādie notikumi, kādi man atgadījās ar mīlīgo pudeli - ar aimable rotusagādāja man labu vielu draudzīgajām vēstulēm, kādās ietērpu savus ceļojuma piedzīvojumus. Šīs vēstules varētu būt ar panākumiem publicētas visās rīta un vakara avīzēs, v isos elegantos, atklātos laikrakstos, jo tajās ar garu un saprātu izceltas mana Es spožākās īpašības, kurām jāieinteresē ikviens lasītājs. Bet es jau zinu, redaktoru un izdevēju kungi vaicās: "Kas ir šis Mūris?" Pat ja man būtu Lilitcnbcrga [37] humors un Hamaņa [38] dziļums, es tomēr saņemtu manuskriptu atpakaļ vienīgi tāpēc, ka varbūt manu nagu dēļ netic, ka es varētu saistoši rakstīt. Tas sarūgtina! Ak, aiz- spriedum, kliedzošais aizspriedum, kā tu apmāj cilvēkus un ir sevišķi tos, kuri saucas par izdevējiem!

Profesors un tic, kas bija atnākusi viņam līdzi, sacēla man apkārt briesmīgu traci, kāds, pēc manām domām, gan nebūtu vajadzīgs, iesaiņojot naktsmices un pelēkos svārkus.

Pēkšņi ārā kāda dobja balss iesaucās: - Māja deg!

- Hoho! - teica meistars Ābrahāms. - Tur man arī jābūt klāt, palieciet vien mierīgi, mani kungi! Ja briesmas ir klāt, es būšu atkal šeit un mēs ņemsim mantas!

Un viņš aši atstāja istabu.

Man grozā kļuva patiesi baigi. Mežonīgā kņada, dūmi, kas sāka spraukties istabā, viss pavairoja manas bailes! Man radās visādas tumšas domas! Ko nu, ja meistars mani aizmirst, ja man jāmirst kaunpilnā nāvē liesmās! Hs sajutu, droši vien aiz briesmīgām bailēm, savādus sāpīgus kniebienus miesā. "Ja ar viltu sirdī, manas zināšanas skaužot, no manis vaļā tikt un visām rūpēm ir meistars gribēdams šai grozā mani slēdzis?" es domāju. "Ko gan, ja nevainīgais dzēriens - ja tā ir inde, ko tas gatavojis viltus mākslā, lai man nāvi nestu?" Lieliskais Muri, pat nāves bailēs tu domā jambos, to neaizmirsti, ko lasīji reiz Sekspīr-Slēgelī [39] !

Te meistars Ābrahāms pabāza galvu iekšā pa durvīm un sacīja: - Briesmas ir pāri, kungi! Sēdieties nu mierīgi pie galda un izdzeriet tās pāris pudeles vīna, ko jūs atradāt sienas skapī, es vēl došos uz jumta un kārtīgi palaistīšos. Bet, pag1 , man vispirms jāapskatās, ko dara mans mīļais runcis.

Meistars ienāca iekšā pavisam, noņēma pārsegu no groza, kurā sēdēju, runājās ar mani laipniem vārdiem, apvaicājās par manu labsajūtu, prasīja, vai es negribot notiesāt vēl vienu ceptu putnu, uz visu to es atbildēju ar vairākkārtīgu saldu "ņau" un izstiepos pavisam ērti, ko meistars uztvēra kā izteiksmīgu zīmi, ka esmu paēdis, vēlos palikt grozā, un atkal uzlika grozam pārsegu.

Kā gan nu es tiku pārliecināts par labo, laipno noskaņojumu, kādu meistars juta pret mani! Man vajadzētu kaunēties pāršāvām neģēlīgajām aizdomām, ja vispār gudram vīram pieklātos kaunēties! "Galu galā," es nodomāju, "arī briesmīgās bailes, visa nelaimes paredzētāja neuzticība nebija nekas cits kā dzejiska jūsma, kāda rodas jauniem, ģeniāliem entuziastiem, kas to bieži izmanto kā reibinātāju opiju." Tas mani apmierināja vispilnīgākajā mērā.

Tikko meistars bija atstājis istabu, tā profesors, to pamanīju pa groza spraudziņu, meta aizdomīgus skatus uz groza pusi un tad pamāja pārējiem, it kā viņam būtu jāpaziņo kaut kas svarīgs. Tad viņš sāka runāt tik klusā balsī, ka es neuztvertu ne vārdiņa, ja debess nebūtu ielikusi manās smailajās ausīs neticami asu dzirdi: - Vai jūs zināt, ko man patiktu darīt? Man gribētos pieiet pie šī groza, atsegt to un tam nolādētajam runcim, kas tur tup iekšā un varbūt mūs izsmej savā uzpūtīgajā pašapmierinātībā, iegrūst šo aso nazi rīklē.

- Ko jūs iedomājaties! - iesaucās kāds cits. - Ko jūs iedomājaties, Lotario, jūs gribat nogalināt smuko runci, mūsu krietnā meistara mīluli? Un kāpēc jūs runājat čukstus?

Profesors, runādams joprojām tikpat apslāpētā balsī, paskaidroja, ka es visu saprotot, ka es mākot lasīt un rakstīt, ka meistars esot man licis piesavināties zinātnes, bez šaubām, noslēpumainā, neizskaidrojamā kārtā, tā ka es jau tagad, kā viņam esot izpaudis pūdelis Ponto, rakstot un dzejojot, un ka tas viss nenoderēšot blēdīgajam meistaram nekādam citam nolūkam kā ievērojamāko zinātnieku un dzejnieku izsmieklam.

Lotario turpināja apslāpētā niknumā: - Hs paredzu, ka meistars Ābrahāms, kam turklāt lielhercogs pilnā mērā uzticas, panāks ar savu nešķīsto runci visu, ko vien gribēs. Plēsoņa kļūs par Majjistcr Iccļcns[40], iegūs doktora grādu un beidzot kā estētikas profesors lasīs lekcijas par Hshilu-Korneju-Sekspīru! Ārprāts! Runcis jauksies pa manām iekšām, un tam ir pavisam nelietīgi nagi!

Par šo Lotario - estētikas profesora - runu visi brīnīties brīnījās. Viens domāja, esot gluži neiespējami, ka runcis prastu lasīt un rakstīt, jo šie visu zinātņu pamati prasot bez zināmas izveicības, uz kādu spējīgs vienīgi cilvēks, arī zināmu apdomu, varētu sacīt, saprātu, kas neesot vienmēr pat cilvēkiem, radības kronim, kur un vēl vienkāršiem dzīvniekiem!

Cienītais, - sacīja kāds cits, kā man grozā likās, ļoti nopietns vīrs, - cienītais, ko jūs saucat par vienkāršiem dzīvniekiem? Vienkāršu dzīvnieku nemaz nav. Bieži, nogrimis pārdomās, jūtu visdziļāko cieņu pret ēzeļiem un citiem derīgiem dzīvniekiem. Es nesaprotu, kāpēc vienam patīkamam mājdzīv niekam ar laimīgām dabas dotībām nevarētu iemācīt lasīt un rakstīt, jā, kāpēc šādu dzīvnieku nevarētu pacelt zinātnieka tin dzejnieka kārtā? Vai tad tam nav piemēra? Man nemaz nav jāmin "Tūkstoš un viena nakts", labākais vēstures attēlojums, kas pamatots uz pirmavotu, bet jāatgādina jums, cienītais, tikai runcis zābakos, run cis, kam piemita cēlsirdība, ass prāts un dziļas zināšanas.

Priekā par šo runča cildinājumu, kuram, kā manī sacīja kāda skaidra balss, vajadzēja būt manam cienījamam sencim, es nevarēju atturēties un divas trīs reizes diezgan skaļi nošķaudījos. Runātājs apklusa, un visi gluži satrūkušies skatījās uz manu grozu.

- Contentement, mon cbcr'.[41] - beidzot iesaucās nopietnais vīrs, kas tikko bija runājis, un tad turpināja: - Ja nemaldos, jūs, dārgo estēt, pirms tam pieminējāt kādu pudeli Ponto, kas jums esot pastāstījis par runča dzejisko un zinātnisko darbību. Tas man atgādina Servantesa brīnum lielisko suni Bergancu, par kura jaunākajiem piedzīvojumiem vēstī kāda nupat iznākusi dēku grāmata. Arī šis suns ir raksturīgs piemērs attiecībā uz dzīvnieku dabu un iztēles spējām.

Bet, mans dārgais, mīļais draugs, kādus piemērus jūs minat? - sacīja otrs. - Par suni Bergancu stāsta Servantess, kas, kā zināms, bija romānu rakstnieks, bet stāsts par runci zābakos ir bērnu pasaka, ko Tika kungs, protams, parāda mums tik dzīvi, ka gandrīz varētu aiz muļķības tam patiesi noticēt. Tātad jūs minat konkrētus piemērus - divus dzejniekus, it kā tie būtu nopietni dabas pētnieki un psihologi, bet tie jau nemaz nav dzejnieki, tie ir īsti fantasti, kas izperē un nāk klajā ar pilnīgi izdomātām blēņām. Bet pasakiet - kā tik prātīgs vīrs kā jūs var atsaukties uz dzejniekiem, lai apstiprinātu to, kas ir pret prātu un sajēgu? Lotario ir estētikas profesors, un iespējams, ka viņš dažkārt šauj pār strīpu, bet jūs…

Mieru, - sacīja nopietnais, - mieru, cienītais, neuzbudinieties. Apdomājiet labi - ja runa ir par brīnumaino, neticamo, tad drīkst gan atsaukties uz dzejniekiem, jo vienkārši vēsturnieki no tā nenieka nesaprot. Jā, kad brīnumainais ir ietverts formā un jāparāda kā tīra zinātne, tad kaut kāda patiesības principa pierādījumam v islabāk noder slavenu dzejnieku sacerējumi, uz kuru vārdiem drīkst pamatoties. Minēšu jums, un ar to jūs, būdams mācīts ārsts, būsiet apmierināts, minēšu jums par piemēru kādu slavenu ārstu, kas sa\ā zinātniskajā pētījumā par dzīvnieku magnētismu, lai neapstrīdami izceltu mūsu sakarus ar gara pasauli un pierādītu brīnišķas nojautas spēju, atsaucas uz Šillcru un viņa Vallenšteinu, kas saka: "Ir cilvēkdzīvē acumirkli" un "Ir tādas balsis - nav nekādu šaubu" - un kā tas tur nu ir tālāk. Jūs tālāko varat izlasīt pats tajā traģēdijā.

-   Ho, ho! - atbildēja doktors. - Jūs novirzāties no temata - jūs nonācāt līdz magnētismam un beigās esat gatavs apgalvot, ka papildus visādiem brīnumiem, kas iespējami magnetizētajam, viņš varētu būt ari skolotājs jūtīgiem runčiem.

-   Nu, - sacīja nopietnais, - kas zina, kā magnētisms iedarbojas uz dzīvniekiem. Runči, kuros jau atrodas elektriskais fluīds, kā jūs tūlīt varat pārliecināties…

Pēkšņi iedomādams Mīnu, kura tik gauži sūdzējās par šādiem mēģinājumiem, kas ar viņu izdarīti, nobijos tik ļoti, ka izgrūdu skaļu "ņau"!

-  Pie Orkusa! - profesors nobijies iesaucās. - Pie Orkusa un visām viņa šausmām, velnišķais runcis mūs dzird, mūs saprot! Saņemšu dūšu un ar šīm rokām viņu nožņaugšu!

-   Jūs neesat pie pilna prāta, - runāja nopietnais, - jūs patiešām neesat pie pilna prāta, profesor. Hs nekad nepieļaušu, ka jūs nodarāt runcim, ko jau tagad esmu sirsnīgi iemīļojis, lai gan man vēl nav bijusi laime iepazīt viņu tuvāk, kaut vismazāko ļaunumu. Vai man beigu beigās jātic, ka jūs esat uz viņu greizsirdīgs tāpēc, ka viņš kaļ pantus? Estētikas profesors jau mazais pelēksvārcis nekad nekļūs, par to jūs varat būt pilnīgi mierīgs. Vai tad sensenos akadēmijas statūtos nav skaidri un gaiši rakstīts, ka pārāk izplatītas nelietīgas amata valkāšanas dēļ ēzeļi vairs nevar iegūt profesūru, un vai šo aizliegumu nevar attiecināt arī uz visu sugu un dzimumu dzīvniekiem, arīdzan uz runčiem?

-  Var jau būt, - profesors īgni sacīja, - var jau būt, ka runcis nekad nekļūs nedz par Mapistcr Ic/jcns, nedz par estētikas profesoru, bet rakstnieks no viņa iznāks tik un tā, un savas neparastības dēļ viņš atradīs izdevējus un lasītājus, nocels mums labus honorārus…

-   Es neredzu, - atbildēja nopietnais, - nekādu iemeslu, kāpēc lai krietnajam runcim - mūsu meistara jaukajam mīlulim būtu liegts sākt ceļu, pa kuru tik daudzi kluburē, neņemot vērā nedz spēkus, nedz stāju. Vienīgais ierobežojums, kas jāievēro, - viņš jāpiespiež, lai ļauj apgriezt asos nagus, un tas varbūt būs vienīgais, ko mēs varētu tūdaļ darīt, lai būtu droši, ka viņš mūs nesaskrāpēs, kad būs kļuvis rakstnieks.

Visi piecēlās. Estēts paņēma grieznes. Var iedomāties manu stāvokli, nolēmu cīnīties kā lauva pret apkaunojumu, ko bija man nolēmuši, un uz mūžīgiem laikiem iezīmēt pirmo, kas man tuvosies; sagatavojos lēcienam, tikko grozs tiktu atvērts.

l ai acumirklī ienāca meistars Ābrahāms, un manas gandrīz izmisīgās bailes pārgāja. Viņš atsedza grozu, un es, vēl pilnīgi satracināts, izmetos v ienā lēcienā ārā un mežonīgi šāvos meistaram garām uz krāsns apakšu.

-  Kas tam runcim noticis? - iesaucās meistars, pārējos aizdomīgi uzlūkodams, tie stāvēja pavisam apmulsuši un, netīras sirdsapziņas tirdīti, nemaz nespēja atbildēt.

I.ai cik bīstams bija mans stāvoklis grozā, tomēr izjutu dziļu labsajūtu par to, ko profesors teicis par manu varbūtējo karjeru, tāpat viņa skaidri manāmā skaudība mani iepriecināja augstākajā mērā. Sajutu jau doktora niicīti uz pieres, redzēju jau sevi uz katedras! Vai manas lekci jas zinātkārā jaunatne neapmeklētu viskuplākajā skaitā? Vai kaut jel viens maigas dabas jauneklis ņems ļaunā, ja profesors lūgtu nevest līdzi uz mācību iestādi suņus? Ne jau visi pudeli ir tik laipni kā mans Ponto, un medību suņiem ar garajām, iegarenajām ausīm nepavisam nevar uzticēties, jo tie visur uzsāk ar manas sugas visizglītotākajiem pārstāvjiem nevajadzīgas ķildas un ar varu piespiež tos izrādīt nepieklājīgas dusmu zīmes, tādas kā šņākšana - skrāpēšana - košana utt.

Cik ārkārtīgi liktenīgi -

(Mal;. /.) - derēt tikai mazajai sārtvaidzei galma dāmai, ko Kreislers bija redzējis pie Benconas. - Dariet man, - sacīja princese, - dariet man to patikšanu, Nanete, noejiet pati lejā un parūpējieties, lai neļķes aiznes uz manu dārza paviljonu, kalpotāji ir tūļīgi. - Jaunkundze pielēca kājās, ļoti ceremoniāli palocījās un tad aši izlidoja no istabas kā putns, kam atdarīts sprosts.

- Hs nevaru, - princese pievērsās Kreislcram, - nepavisam nevaru paciest, ja neesmu ar skolotāju vienatnē, kurš taču ir kā biktstēvs, kam var bez kautrēšanās uzticēt visus grēkus. Vispār jums, mīļo Kreisler, mūsu stīvā etiķete liksies dīvaina, apgrūtinoša, jo es visur esmu galma dāmu ielenkta un apsargāta kā Spānijas karaliene. Vismaz šeit, skaistajā Zīghartshofa, vajadzēja baudīt vairāk brīvības. Ja firsts būtu pili, es nedrīkstētu Naneti sūtīt projām, kaut arī viņa mūsu mūzikas stundās tik ļoti garlaikojas, ka tas mani traucē. Sāksim vēlreiz, tagad būs labāk.

Kreislers, stundu laikā pats pacietības iemiesojums, iesāka dziedājumu, ko princese bija apņēmusies iemācīties, bet, lai ka Hedviga nopūlējās, lai kā Kreislers palīdzēja, viņa sajauca takti un toni, vienā laidā kļūdījās, līdz, tumši piesarkusi, pielēca stāvus, pieskrēja pie loga un skatījās ārā parkā. Kreislers manīja, ka princese gauži raud, un viņam likās pirmā stunda, visa uzstāšanās tāda mokoša. Tāpēc viņš atzina par labāku, ka jāmēģina naidīgo, nemuzikālo garu, kas likās princesi mulsinām, savaldzināt tieši ar mūzikas skaņām. Viņš lika plūst visādām patīkamām meldijām, saskaņoti variēja pazīstamākās iemīļotās dziesmas un papildi nāja ar melodiskiem izpušķojumiem, tā ka galu galā pats brīnījās, cik teicami spēlē klavieres, un princese pavisam aizmirsa savu āriju un neiecietīgo nepacietību.

-  Cik varens slejas Geieršteins rieta saules mirdzumā, - princese nepagriezdamās sacīja.

Kreislers patlaban bija piesitis kādu disonansi, to viņam, protams, nācās izlabot; tāpēc viņš nevarēja līdz ar princesi apbrīnot Geieršteinu un saulrietu.

Vai vēl kaut kur plašā apkārtnē ir tik brīnišķīga vieta kā mūsu Zīghartshofa! - Hedviga sacīja skaļāk nekā iepriekš.

Nu gan Krcisleram v ajadzēja, pēc tam kad bija piesitis pilnskanīgu beigu akordu, pieiet pie princeses, pieklājīgi paklausot aicinājumam uz sarunu.

-  Cienītā princese, parks patiešām ir lielisks, - sacīja Kreislers, - un it sevišķi man patīk, ka visiem kokiem ir zaļas lapotnes, es zaļumu vispār ļoti apbrīnoju un cienīju visiem kokiem, krūmiem un zālājiem un katru pavasari pateicos Visuvarenajam, ka atkal viss tapis zaļš, nevis sarkans, kas katrā dabas skatā ir peļami un nekur nav manāms pat labākiem ainavistiem, tādiem kā, piemēram, Klods Lorēns vai Bcrghcms, jā, pat Hakerts, kas savas pļavas vienīgi mazliet nopūderē.

Kreislers gribēja turpināt, bet, ieraudzījis spogulītī blakus logam princeses savādi satraukto seju nāves bālumā, viņš apklusa, caur sirdi viņam lauzās stindzinoši drebuļi.

Princese beidzot pārtrauca klusumu un neapgriezdamās, vēl aizvien ārā lūkodamās, teica dziļu skumju pilnā balsī: - Kreisler, liktenis ir gribējis, lai es jums parādos visur it kā savādu iedomu vajāta - satraukta, es gribētu sacīt, aušīga, tā dodot jums iespēju šaustīt mani ar savu dzēlīgo humoru. Ir laiks jums paskaidrot, kā un kāpēc tas esat jūs, kuru uzlūkojot nonāku stāvoklī, kas pielīdzināms stipra drudža lēkmei, kura satricina nerv us. Nu uzzināsiet visu. Atklāta atzīšanās atvieglos manu sirdi un dos man iespēju panest jūsu skatienu, jūsu tuvumu. Kad es jūs pirmo reizi tur parkā satiku, tad jūs, visa jūsu izturēšanās iedvesa man dziļas šausmas, es pati nezināju, kāpēc! Bet tā bija kāda manas agrās bērnības atmiņa, kas pēkšņi manī uzplaiksnīja visā savā šausmī- gumā un tikai vēlāk izveidojās skaidrāka savādā sapnī. Mūsu galmā bija kāds gleznotājs, vārdā Etlingcrs, ko firsts un firsticnc ļoti cienīja, jo viņa talants bija apbrīnojams. Jūs atradīsiet galerijā lieliskas viņa dari nārās gleznas, visās jūs ieraudzīsiet lirstieni šādā vai tādā atveidā vēsturiskas grupas vidū. Bet visskaistākā glezna, kas izraisa visu lietpratēju lielāko apbrīnu, atrodas firsta darbistabā. Tas ir firstienes portrets, ko viņš uzgleznojis viņas pašā jaunības plaukumā tik līdzīgu, it kā būtu gleznu izzadzis no spoguļa, lai gan firstiene viņam nekad nav pozējusi. Lconhardam, tā gleznotāju galmā sauca viņa kristītajā vārdā, vajadzēja būt labam, lēnīgam cilvēkam. Visu mīlestību, uz kādu mana bērna sirds bija spējīga - man varēja būt tikko trīs gadi -, veltīju viņam, es gribēju, lai viņš mani nekad vairs neatstāj. Viņš arī rotaļājās ar mani nepagurdams, gleznoja man raibas bildītes un izgrieza daždažādas figūras. Pēkšņi, varēja būt pagājis gads, viņš pazuda. Sieviete, kurai bija uzticēta mana pirmā audzināšana, sacīja man asarām acīs, Lconharda kungs esot nomiris. Hs biju neapmierināma, nevarēju vairs ieiet tajā istabā, kur Lconhards bija ar mani rotaļājies. Kad tikai varēju, izspruku audzinātājai, kambarjumpravām, skraidīju apkārt pa pili, skaļi saucot viņa vārdu. Jo es neticēju, ka viņš ir miris, domāju - viņš būs kaut kut paslēpies pilī. Tā es kādu vakaru, kad audzinātāja bija uz mirkli aizgājusi, izlavījos no istabas un devos pie firstienes. Viņai vajadzēja man pasacīt, kur palicis Lconharda kungs, un palīdzēt man viņu atrast. Gaitenī visas durvis bija vaļā, un es patiesi nonācu līdz galvenajām kāpnēm, pa kurām uzskrēju augšā un uz labu laimi iegāju pirmajā neaizslēgtajā istabā. Kad pavēros apkārt, durv is, kurām, pēc manām domām, vajadzēja vest firstienes istabās un pie kurām es taisījos pieklauvēt, tika spēcīgi atgrūstas un ieklupa iekšā kāds vīrietis saplosītās drēbēs, izspūrušiem matiem. Tas bija Lconhards, viņš skatījās manī briesmīgi zvērojošām acīm. Nāves bālumā, sakrities, tikko vairs pazīstams bija viņa vaigs. "Ai, Lconharda kungs," iesaucos, "kāds tu izskaties, kādēļ tu esi tik bāls, kāpēc tev tā deg acis, kāpēc tu tik stīvi manī skaties? Man bail no tevis! Ak, esi taču labs kā vienmēr - uzglezno man atkal smukas, raibas bildītes!" Te Lconhards metās uz mani, mežonīgi, zviedzoši smiedamies, - nožvadzēja važa, kas likās viņam pieķēdēta, - viņš sakņupa uz grīdas, ierunājās aizsmakušā balsī: "Ha, hā, mazā princese - raibas bildītes? Jā, rikai tagad es patiešām varu gleznot, gleznot - nu es tev uzgleznošu bildi un t.ivu skaisto māmiņu! Tev taču ir skaista māmiņa, vai ne? Bet palūdz v iņai, lai viņa mani nepārvērš atpakaļ, - es negribu būt nožēlojamais cilvēks Lconhards Etlingers - tas ir sen miris. Esmu sarkanais Cieiers un varu gleznot, kad esmu saēdies krāsainus starus! Jā, es varu gleznot, kad man pernica ir sirds asinis, - un tavu karsto sirds asiņu man vajag, mazo princešu!" U11, to sacīdams, viņš mani sagrāba, piekļāva sev klāt, atrāva vaļā manu tērpu pie kakla, man šķita, ka redzu viņa rokā zibam mazu nazīti. Es pārbīlī spalgi iekliedzos, atskrēja kalpotāji un metās uz vājprātīgo. Bet viņš tos ar milža spēku notrieca zemē. Tai pašā acumirklī kaut kas dulburēja un šķindināja augšup pa kāpnēm, liels, spēcīgs vīrs iemetās iekšā, skaļi iesaukdamies: "Jēzus, viņš ir man izbēdzis! Jēzus, kāda nelaime! Pagaidi, pagaidi, elles resgali!" Tikko vājprātīgais pamanīja šo vīru, v isi spēki likās viņu pēkšņi atstājam, kaukdams viņš sabruka uz grīdas. Viņam uz rokām uzlika važas, ko vīrs bija atnesis līdzi, un, kad viņu veda prom, viņš izgrūda drausmīgas skaņas kā sagūstīts meža zvērs.

Jūs varat iedomāties, kādu graujošu iespaidu šis briesmīgais skats atstāja uz četrus gadus vecu bērnu. Mani mēģināja nomierināt, paskaidrot, ko nozīmē būt ārprātīgam. Neaptverot vēl visu to, manī tomēr uzbangoja dziļas, neizteicamas šausmas, kas vēl tagad atgriežas, kad ieraugu kādu vājprātīgo, jā, ja tikai iedomājos vien šo briesmīgo stāvokli, kas līdzinās nepārtrauktām nāves mokām. Šim nelaimīgajam, Kreisler, jūs tā līdzināties, it kā būtu viņa brālis. Ir sevišķi jūsu skatiens, ko man bieži gribētos saukt par dīvainu, pārāk dzīvi atgādina Leon- hardu, un tieši tas mani tik ļoti satrauca, kad es jūs pirmo reizi ieraudzīju, un tas mani vēl tagad jūsu klātbūtnē padara nemierīgu - iedveš bailes!

Kreislers stāvēja, dziļi satriekts, nespēdams izrunāt ne vārda. Jau agrāk viņu mocīja iedoma, ka viņam uzglūn ārprāts - kā plēsoņa, kas alkst laupījuma un reiz viņu piepeši saplosīs; viņš notrīsēja tagad tādās pašās šausmās, kādas bija sagrābušas princesi, viņu ieraugot, un cīnījās ar šaušalīgo iedomu, ka tas bijis viņš, kurš gribējis princesi trakumā nogalināt.

Dažus mirk|us klusējusi, princese turpināja: - Nelaimīgais Lconhards slepenībā mīlēja manu māti, un šī mīlestība, jau pati par sevi neprāts, beidzot izlauzās trakumā un ārprātā.

-  Tad jau, - Kreislers sacīja maigi un lēnīgi, kā mēdza, kad iekšķīgā vētra bija pāri, - tad jau Lconharda sirdī nav valdījusi mākslinieka mīlestība.

-   Ko jūs ar to gribat teikt, Kreisler? - princese vaicāja, ātri pagriežoties.

Kreislers atbildēja, liegi smaidot: - Kad reiz kādā diezgan muļķīgā, jautrā lugā dzirdēju vienu jokdari kalpu pagodinām spēlētājus ar uzrunu: "Jūs, labie ļaudis, bet sliktie muzikanti," - es kā pasaules soģis tūdaļ sadalīju visu cilvēci divos dažādos pulkos - labos ļaudīs, kas ir slikti vai drīzāk nemaz nav mūziķi, un īstos mūziķos. Bet neviens nebūtu ticis nosodīts, visi būtu tapuši svētlaimīgi, lai gan katrs savādāk. Labie ļaudis viegli iemīlas skaistā acu pāri, izstiepj abas rokas pretī tīkamai būtnei, kuras sejā spulgo skaistas acis, ieslēdz daiļavu lokos, kas, topot arvien ciešāki un ciešāki, beidzot kļūst par saderināšanās gredzenu, kuru tie uzmauc mīļotajai pirkstā kā pnrspro toto[42] - jūs mazliet saprotat latīniski, vai ne, cienītā? - kā pnrs pro toto, es sacīju, kā važas posmu, ar ko tie aizved mīlas arestā saņemto laulības kārtas cietumā. Turklāt viņi skaļi sauc - "Ak Dievs!" vai "Ak debess!", vai, ja nodevušies astronomijai, "Ai, jūs zvaigznes!", vai, ja pievērsušies pagānismam, "Ai, jūs dievi, viņa, visdaiļākā, ir mana, visas manas ilgu cerības piepildījušās!". Tā klaigādami, labie ļaudis domā mūziķus atdarināt, bet velti, jo ar viņu mīlestību ir pavisam citādi. Mēdz gan notikt, ka minētajiem mūziķiem neredzamas rokas jau pašā sākumā norauj plīvuru, kas aizsedza viņu acis, un viņi ierauga zemes virsū staigājam eņģelisko tēlu, kas kā salds, neizdibināms noslēpums klusējot dusējis viņu sirdī. Un nu tīrā debesu gunī, kas tikai spīd un silda, bet neiznīcina postīgām liesmām, ceļas augšup visa jūsma, visa neizteicamā augstākā, no dziļumiem versmojošā dzīves bauda, un gars karstās ilgās izstiepj tūkstoš taustekļu un apstāj to, ko ieraudzījis, un iegūst to un neiegūst nekad, jo ilgas dzīvo mūžīgi neremdināmās slāpēs! Un viņa - viņa pati ir šī lieliskā, dzīvā veidolā ietvertā jausma, kas izstaro no mākslinieka dvēseles kā dziesma - glezna - dzeja! Ai, cienītā, ticiet man, esiet pārliecināta, ka īstie mūziķi, kas ar savām miesīgajām rokām un tur pieaugušajām delnām tikai puslīdz labi muzicē vai nu ar spalvu, otiņu, vai citādi, patiesībā izstiepj pret īsto iemīļoto vienīgi gara taustekļus, un tiem nav nedz roku, nedz pirkstu, kas ar pienācīgu žestu varētu satvert derību gredzenu un uzmaukt to dievinātās mazajā pirkstiņā; par nievājošu nesaderīgumti nav it nemaz jābīstas, un šķiet gluži vienalga, vai iemīļotā, kas mīt mākslinieka sirdī, ir firstiene vai maiznieka meita, ja tikai maizniekmeira nav ncglītcnc. Minētie mūziķi rada, ja tie mīl, debesu iedvesmā brīnumskaistus darbus, turklāt nemirst nedz ar diloni, nedz arī kļūst ārprātīgi. Tāpēc es ļoti nožēloju Leonhardu Htlingcra kungu, ka viņš zaudējis prātu, viņš varētu, pēc īstu mūziķu parauga, mīlēt augsti cienījamo firstienes kundzi bez kādām nepatikšanām, kā vien vēlētos!

Humora pilnās skaņas, ko kapelmeistars piesita, princese neuztvēra, nesadzirdēja atbalsojamies to stīgu, kuru viņš bija aizskāris un kurai, sievietes sirdī pievilktai stingrāk, vajadzēja stiprāk vibrēt nekā citām.

-  Mākslinieka mīlestība, - viņa sacīja, ieslīga zvilni un, it kā domās iegrimstot, atbalstīja galvu rokā. - Mākslinieka mīla! Tā mīlētai būt! Ai, tas ir skaists, brīnumains debesu sapnis, nepiepildāms sapnis!

-   Šķiet, - Kreislers teica, - šķiet, ka jūs, cienītā, neesat pašlaik sevišķi noskaņota sapņiem, tomēr tieši sapņos mums īsteni pieaug tauriņa spārni, tā ka mēs varam aizlaisties pat no visšaurākā, stingrākā cietuma un krāšņi un mirdzoši pacelties augstos, visaugstākajos gaisos. Galu galā taču katram cilvēkam ir iedzimta tieksme lidot, un esmu pazinis nopietnus godavīrus, kas vēlā vakarā sadzeras šampanieti, lai piesātinātos ar ogļskābo gāzi un naktī uzlidotu gan kā baloni, gan pasažieri.

-  Apzināties tā mīlētai būt, - princese atkārtoja vēl vairāk saviļņota nekā iepriekš.

Tad princese apklusa, un Kreislers runāja tālāk: - Bet, kas attiecas u/ mākslinieka mīlestību, kā cs pūlējos to attēlot, tad jums, cienītā, atmiņā ir Lconharda Ktlingcra kunga ļaunais piemērs, viņš bija mūziķis un gribēja mīlēt kā labie ļaudis, tāpēc viņa saprāts, protams, varēja mazliet sašķobīties, bet taisni tāpēc, man liekas, Lconharda kungs nebija nekāds īsts mūziķis. Tie glabā izredzēto dāmu sirdī un vienīgi viņai par godu dzied, dzejo, glezno un ir pielīdzināmi savā priekšzīmīgajā galan tumā bruņiniekiem, jā, kas attiecas uz nevainīgiem nolūkiem, ir pat par tiem pārāki, jo nerīkojas kā dažkārt bruņinieki, kuri asinskārā veidā, ja nav tūdaļ pie rokas milžu vai pūķu, notriec zemē viscienījamākos ļaudis par godu savai sirdsdāmai!

- Nē! - iesaucās princese, ir kā atmodusies no sapņa. - Nē, nav iespējams, ka vīrieša krūtīs varētu iedegties tik šķīsta Vestas uguns [43] ! vīrieša mīlestība ir tikai noziedzīgs ierocis, ko viņš lieto, lai gūtu uzvaru, kura grūž sievieti postā, nevis nes viņai laimi.

Kreislers pašlaik gribēja paust izbrīnu par tik neparastiem septiņpadsmit astoņpadsmit gadu vecas princeses uzskatiem, kad atvērās durvis un ienāca princis Ignācijs.

Kapelmeistars nopriecājās, ka var beigt sarunu, ko trāpīgi pielīdzināja labskanīgam duetam, kur katra balss paliek uzticīga savam savdabīgajam raksturam. Kamēr princese, tā viņš apgalvoja, paliek pie skumīga Adnjjio un tikai šur tur ielaiž pa mordentam [44] , pa skanīgam trillerim, viņš kā priekšzīmīgs bītffo un īsts komiskais dziedonis iespraucies vidū ar veselu pulku īsu parlando* * * nošu, tā ka viņš, jo viss kopā esot īsts kompozīcijas un izpildījuma meistardarbs, neesot neko vairāk vēlējies kā noklausīties princesē un sevī pašā no kādas ložas vai parketa krēsla.

Tātad šņukstēdams un raudādams ienāca princis Ignācijs ar saplēstu tasi rokā.

Jāpiebilst, ka princis, lai gan bija jau krietni pāri divdesmitajiem, tomēr vēl nespēja šķirties no bērna gadu iemīļotām rotaļām. It sevišķi viņam patika skaistas tases, ar tām viņš spēlējās stundām ilgi - sarindoja rās sev priekšā uz galda un kārtoja šīs rindas arvien citādi un savādāk - tā, ka te dzeltenai tasei vajadzēja stāvēt blakus sarkanai, te zaļajai pie sarkanās utt. Turklāt viņš tik īsti, tik sirsnīgi priecājās kā līksms, apmierināts bērns.

Nelaime, par ko viņš tagad žēlojās, bija notikusi tā, ka mazais Mopsis nejauši uzlēcis uz galda un nogāzis visskaistāko tasi.

Princese apsolīja parūpēties, lai viņš saņemtu no Parīzes jaunu tasi pēc jaunākās modes. Viņš apmierinājās un smaidīja pār visu seju. Likās, ka tikai tagad princis pamana kapelmeistaru. Viņš apjautājās, vai arī kapelmeistaram piederot daudz skaistu tašu. Kreislers jau zināja, jo bija to uzzinājis no meistara Ābrahāma, kas jāatbild. Viņš atbildēja, ka viņam nebūt nepiederot tik skaistas tases kā cienītam kungam un arī esot pilnīgi neiespējami izdot par tām tik daudz naudas, kā to darot žēlīgais kungs.

- Nu, redziet nu, - Ignācs ļoti apmierināts atbildēja. - Nu, redziet nu, es esmu princis, tāpēc varu dabūt skaistas tases, kādas vien gribu, bet jūs to nevarat, jo, tā kā es pilnīgi noteikti esmu princis, tad skaistas tases… - Tases un prinči, prinči un tases jaucās arvien juceklīgākā runā, turklāt Ignācijs smējās un lēkāja, un sita plaukstas svētlaimīgā apmierinātībā. Hedviga pietvīkusi nolaida acis, viņa kaunējās par savu muļķa brāli, maldīgi baidījās Kreislera nievu, bet viņam pēc dziļākā dvēseles noskaņojuma prinča muļķīgums kā īstenā ārprāta paveids izraisīja vienīgi līdzjūtību, kas gan nebija patīkami, drīzāk vēl pavairoja acumirkļa saspīlētību. Lai tikai novērstu uzmanību no tasēm, princese brālim lūdza sakārtot mazo bibliotēku, kas atradās glītā sienas skapī. Pilnīgi apmierināts, jautri smiedamies, princis tūdaļ sāka ņemt ārā skaisti iesietās grāmatas un tās, rūpīgi kārtojot pēc formāta, salika tā, lai zeltītais griezums izveido mirdzošu rindu, par ko viņš ārkārtīgi priecājās.

Nanetes jaunkundze iedrāzās iekšā un skaļi iesaucās: - Firsts, firsts ar princi!

- Ak Dievs, mana tualete! - princese teica. - Kreisler, mēs gluži neviļus esam nopļāpājuši stundām ilgi. Biju galīgi piemirsusi sevi un firstu, un princi! - Viņa iesteidzās ar Naneti blakus telpā. Princis Ignācs nelikās savā darbā traucēties.

Jau pieripoja firsta parādes kariete; kad Kreislers atradās lejā pie galvenajām kāpnēm, pašlaik no ratiem izkāpa abi livrejās tērptie skrējēji. Tas jāpaskaidro tuvāk.

Firsts Ireneuss neatmeta veco ieradumu; un tai laikā, kad nevienam žiglkājim jokdarim nebija jāskrien raibos sv ārkos zirgam pa priekšu kā vajātam zvēram, viņam dažādu šķiru kalpotāju vidū bija arī vēl divi skrējēji - kārtīgi, nobarojušies vīri cienījamos gados, kuri mocījās vienīgi ar vēdera traucējumiem pastāvīgās sēdēšanas dēļ. Taču firsts bija pārāk cilvēcīgi noskaņots, lai pieprasītu kādam kalpotājam pārvērsties par vēja suni vai kādu spriganu kranci, bet, lai tomēr turētu cieņā pienācīgo etiķeti, abiem skrējējiem, kad firsts izbrauca galā pajūgā, vajadzēja braukt pa priekšu puslīdz pieklājīgos ratos un attiecīgās vietās, piemēram, kur bija salasījies bariņš skatītāju, mazliet palocīt kājas par simbolu īstai skriešanai. To bija jauki noskatīties.

Tātad skrējēji bija tikko izkāpuši, kambarkungi iegāja pa galvenajām durvīm un viņiem sekoja firsts Ireneuss, kam blakus gāja kāds stalts jauns cilvēks krāšņā Neapoles gvardu uniformā, nopušķots ar ordeņu ordeņiem. - Je votts saluc, ntonsicurdc Kroscl * - firsts sacīja, Kreislcru ieraugot. Viņš mēdza sacīt "Krosels", nevis "Kreislers", kad svinīgos svētku gadījumos runāja franciski un nevarēja lāgā atcerēties nevienu vācu vārdu. Svešais princis - jo Nanetes jaunkundze taču bija domājusi stalto, jauno cilvēku, kad iesaucās, firsts nākot ar princi, - garām ejot, nevērīgi pamāja Kreisleram ar galvu, to Kreislers nepiedeva pat ievēro jamākām personām. Viņš tāpēc noliecās dziļi līdz pat zemei tik pārspīlēti komiskā veidā, ka resnais galma maršals, kas vispār turēja Kreisiem par īstu jokdari un visu, ko Kreislers darīja vai runāja, par jokiem, nevarēja nociesties neiesprauslājics. Jaunais princis pameta uz Kreisiem no savām tumšajām acīm gailčjošu skatienu, nomurmināja: - Zaķapastala, - un tad ātri devās pakaļ firstam, kas vēlīgā cienīgumā atskatījās.

-   Kā itāliešu gvards, - Kreislers, skaļi smiedamies, uzsauca galma maršalam, - augsti godājamais kungs runā ciešami vāciski, pasakiet viņam, mīļā ekselence, ka es viņam par to pakalpošu ar visizmeklētāko ncapoliešu mēli, nevis ar pieklājīgo romāņu valodu, bet ieziepēšu vismaz kā Goci [45] maska nejauki pa venēciešu modei. Pasakiet viņam, mīļā ekselence… - Bet ekselence jau kāpa augšā pa kāpnēm, plecus augsti uzrāvis par bomi un aizsargvalni ausīm.

Firsta kariete, ar ko Kreislers parasti mēdza braukt uz Zīgliarts- liofu, pieturēja, vecais sulainis atvēra durtiņas un jautāja, vai labpatikšot kāpt iekšā. Bet tai acumirklī kliegdams brēkdams garām padrāzās kāds virtuves puika: - Ak, kāda nelaime, kāda malbeur!

-  Kas noticis? - Kreislers nosauca viņam pakaļ.

-   Ak, kāda nelaime! - virtuves puika atbildēja, vēl gaužāk raudot. - Vecākais pavāra kungs krīt izmisumā, īstā ārprātā un grib sev iegrūst ragū nazi vēderā, jo žēlīgais kungs pēkšņi pavēlējis celt galdā vakariņas, bet viņam trūkst gliemežu itāliešu salātiem! Viņš pats grib braukt uz pilsētu, bet virsstaļļmeistara kungs vilcinās likt aizjūgt, jo nav žēlīgā kunga rīkojuma.

-  Tur var palīdzēt, - Kreislers teica. - Lai vecākais pavāra kungs kāpj šajā karietē un sameklē sev Zīghartsveilcrā visskaistākos gliemežus, bet tikām es uz to pašu pilsētu aizstaigāšu kājām. - To pateicis, viņš ieskrēja parkā.

-   Lielā dvēsele - cēls raksturs - burvīgs kungs! - viņam nosauca pakaļ vecais sulainis, asarām sakāpjot acīs.

Tālie kalni slējās saulrieta liesmās, un vakara vējpūta, viegli zuzēdama, it kā rotaļājoties slidināja pār pļavām, kokiem un krūmiem zeltā kvēlojošu atspīdumu.

Kreislers palika stāvam uz tilta, kas veda pāri platai ezera iztekai uz zvejnieka būdiņu, un lūkojās ūdenī, kur maģiskā vizmā atspīdēja parks ar savām brīnišķīgajām koku grupām un augstu pār s isti to pacēlies Geierštcins, ko balti mirdzošās drupas rotāja kā dīvains vainags. Rāmais gulbis, vārdā Blanša, šļakstinājās pa ūdeni, stalti izslējis daiļo kaklu, švīkstinot mirdzošos spārnus. - Blanša, Blanša! - Kreislers skali sauca, izstiepdams abas rokas. - Dziedi savu skaistāko dziesmu, netici, ka tev tad jāmirst! Pickļaujies vien dziedot pie manām krūtīm, tad tavas brīnišķīgākās skaņas būs manas, un vienīgi es iešu bojā ks ēlās ilgās, kamēr tu dzīvībā un mīlā šūpojies pa rotaļīgajiem viļņiem! - Kreislers pats nezināja, kas viņu tik dziļi saviļņojis, atbalstījās pret margām un neviļus aizvēra acis. Te viņš izdzirda Jūliju dziedam, un sirds saldi iesmeldzās.

Tumši mākoņi nāca šurp un kā melnus šķidrautus meta platas ēnas pār kalniem un pār mežu. Austrumos nodunēja dobjš pērkona grāviens, spēcīgāk iešalcās nakts vējš, brāzās strauti un ieskanējās kokle kā tāli ērģeļu dūcieni, izbiedēti spārnos pacēlās naktsputni un ķērkdami lidinājās pa biezokni.

Kreislers atmodās no sapņa un ieraudzīja savu tumšo atspulgu ūdenī. Pēkšņi viņam šķita, it kā F.tlingcrs, ārprātīgais gleznotājs, uzlūko viņu no dziļuma. - Hoho! - viņš sauca lejup. - H0I10, vai tu tas esi, mīlētais dubultniek, brašais biedri? Klausies, manu godīgo zēn, kā gleznotājs, kas mazliet pāršāvis pār strīpu, kas lepnā pārgalvībā gribējis lietot augstdzimušas asinis par pernicu, tu izskaties diezgan pieklājīgi. Galu galā, labo Etlingcr, man liekas, tu esi ar savu trakošanu izmuļķojis slavenas ģimenes! Jo ilgāk tevi uzlūkoju, jo vairāk saskatu tevī visne- vainojamākās manieres, un es apliecināšu firstienei Marijai, ka tu varētu būt bijis, kas attiecas uz tavu kārtu vai stāvokli ūdenī, visievērojamākās kārtas cilvēks un ka viņa katrā ziņā drīkst tevi mīlēt bez kavēkļiem. Bet, ja tu, biedri, gribi, lai fīrstiene ari vēl tagad līdzinās tavai gleznai, tad tev jārīkojas kā tam firstu kārtas diletantam, kas pielīdzināja sas tis portretus pozētajiem, tos veikli izkrāsojot! Ja nu viņi (esi nepelnīti aizraidījuši pazemē, tad es tev piegādāšu visādas jaunas ziņas! Tad 11u zini, godājamais trako nama iemītniek, ka tu ievainoji nabaga bērnu, daiļo princesi Hedvigu, un brūce sēl arvien nav īsti sadzijusi, tā ka viņa ai/ sāpēm dažreiz viebj visādas grimases. Vai tu ķēri viņu sirdī tik dziļi, tik sāpīgi, ka vēl tagad viņai izplūst karstas asinis, kad viņa ierauga tavu viepli, tāpat kā līķi sāk asiņot, kad pienāk klāt slepkava? Neļaunojies uz mani, labais, ka viņa mani notur par rēgu, proti, par tavējo. Bet, kad nu man īsti būtu patikšana pierādīt viņai, ka neesmu nekāds nieka rēgs, bet kapelmeistars Kreislers, tad manu nodomu izjauc princis Ignācijs, kas acīmredzot sirgst ar paranoju vai ar fatuitas, stoliditas[46], tātad ar ļoti patīkamu īstā trakuma paveidu. Ko tu mani atērmo, gleznotāj, kad es ar tevi runāju nopietni! Jau atkal? Ja man nebūtu bail no iesnām, es nolēktu pie tevis lejā un tevi pamatīgi nostrostētu. Ej pie velna, nelietīgais mēdītāj!

Kreislers žigli aizmetās projām.

Bija kļuvis jau pavisam tumšs, pa melnajiem mākoņiem laistījās zibeņi, dārdināja pērkons un lielām lāsēm sāka līt lietus. No zvejnieka mājiņas staroja gaiša, žilbinoša gaisma, Kreislers steidzās tai pretim.

Netālu no durvīm, pašā gaismas atspīdumā, Kreislers ieraudzīja savu līdzinieku, savu paša Es, kas skrēja viņam blakus. Dziļu šausmu sagrābts, Kreislers ieklupa mājiņā un nāves bālumā noslīga aizelsies sēdeklī.

Meistars Ābrahāms, kas sēdēja pie galdiņa, kur astrālspuldzc** raidīja savus žilbinošos starus, lasīdams biezu foliantu, izbijies uzšāvās stāvus, tad tuvojās Krcislcram un iesaucās: - Dieva dēļ, kas jums noticis, Johan, no kurienes jūs nākat tik vēlā vakarā, kas jūs iztrūcinājis?

Kreislers ar pūlēm saņēmās un tad sacīja dobjā balsī: - Tas citādi nav, mēs esam divi - es un mans līdzinieks, kas izlēcis no ezera un sekojis man līdz šejienei. Esiet žēlīgs, meistar, paņemiet dunci un noduriet nelieti - viņš ir traks, ticiet man, itn var mūs abus iegrūst nelaimē. Viņš ir ārā izsaucis vētru. Gari rosās gaisā, un viņu korālis saplosa cilvēka dvēseli! Meistar, meistar, pieviliniet gulbi, lai tas dzied, - mana dziesma ir sastingusi, jo Es ir uzlicis manām krūtīm baltu, aukstu miroņa roku, tā viņam jāņem nost, ja gulbis dzied, un jānogrimst atpakaļ ezerā.

Meistars Ābrahāms neļāva Kreisleram turpināt, uzbilda viņu laipniem vārdiem, lika iedzert dažas glāzes ugunīga itāliešu vīna, kas bija pašlaik pie rokas, un tad pamazām iztaujāja, kā viss noticis.

Taču, tikko Kreislers bija beidzis, tā meistars Āb rahāms, skaļi iesmē- jies, iesaucās: - Te nu ir iemiesots fantasts, īsts garu redzētājs! Kas attiecas uz ērģelnieku, kas jums parkā spēlējis šaušalīgus korāļus priekšā, tad tas bijis vienīgi nakts vējš, kurš brāzies pa gaisiem un ieskandinājis vēja kokli, ļā, jā, Kreisler, jūs esat aizmirsis vēja kokli, kas uzstīgota parka galā. Un attiecībā uz jūsu līdzinieku, kas skrēja jums blakus manas astrālspuldzes atspīdumā, tad es jums tūdaļ pierādīšu, ka, tikko es nostājos pie durvīm, arī man rodas līdzinieks, jā, ikkatram, kas pie manis ienāk, jāpacieš sev blakus tāds viņa Hs goda bruņinieks.

Meistars Ābrahāms nostājās durvju priekšā, un tūdaļ atspīdumā viņam blakus nostājās otrs meistars Ābrahāms.

Kreislers pamanīja kāda paslēpta ieliekta spoguļa iedarbību un dusmojās kā ikviens, kas zaudējis brīnumu, kam ticējis. Cilvēkam labāk tīk baisākās šausmas nekā dabisks izskaidrojums tam, kas parādījies kā spoks; viņš vispār negrib apmierināties ar šo pasauli vien; viņš grib ieraudzīt kaut ko no citas pasaules, kurai nevajag mierīgā ķermeņa, lai atklātos.

-   Es nevaru, nekādi nevaru, meistar, izprast jūsu dīvaino aizraušanos ar tādām ērmībām, - sacīja Kreislers. - Jūs sagatavojat brīnumus kā veikls šefpavārs no visādām asām garšvielām un domājat, ka cilvēki, kuru fantāzija, tāpat kā izēdāju kuņģis, kļuvusi vārga, jāuzmundrina ar šādiem mošķiem. Nekas tā nesaceļ šķebas, ja pēc šādiem sasodītiem trikiem, kas sažņaudz sirdi, pasludina, ka viss norisinājies dabiski.

-   Dabiski! Dabiski! - iesaucās meistars Ābrahāms. - Kā cilvēkam ar zināmu saprātu jums gan vajadzēja atzīt, ka pasaulē nekas nenotiek dabiski, itin nekas! Vai jūs domājat, dārgo kapelmeistar, ka tāpēc, ja mēs ar mūsu rīcībā esošiem līdzekļiem spējam panākt zināmu iedarbību, mums jau ir skaitlis no noslēpumainā organisma strāvojošās iedarbības cēlonis? Jums taču citkārt ir bijis liels respekts pret manām mākslām, lai gan jūs nekad neesat redzējis to vainagojumu.

-   Jūs domājat neredzamo meiteni, - Kreislers teica.

-      Bez šaubām, - meistars turpināja, - taisni šis triks - tas ir vēl vairāk nekā triks - jums pierādītu, ka visparastākā, visvieglāk aplēšamā mehānika bieži var stāties sakaros ar visnoslēpumainākajiem dabas brīnumiem un tad parādīt iedarbību, kam jāpaliek neizskaidrojamai - pat šā vārda, parastā nozīmē.

-  Hm, - norūca Kreislers, - ja jūs būtu rīkojies pēc pazīstamās skaņu teorijas, būtu pratis veikli noslēpt aparātu un ja jums palīdzētu kāda izmanīga, viltīga būtne…

-  Ai, Kjara! - meistars Ābrahāms izsaucās, asarām pērļojot acīs. - Ai, Kjara, mans maigais, mīļais bērns!

Kreislers vēl nekad nebija redzējis veco tik dziļi saviļņotu, jo tas neļāvās nekādai skumīgai jutoņai, bet mēdza tās aizdzīt ar zobgalību.

-   Kas ir ar to Kjaru? - kapelmeistars vaicāja.

-  Tas ir diezgan muļķīgi, - meistars smaidot sacīja, - tas ir diezgan muļķīgi, ka man jums šodien jāparādās kā vecam, raudulīgam ģeķim, bet zvaigznes nu reiz tā grib, ka man ar jums jārunā par kādu sava mūža brīdi, par ko es tik ilgi esmu klusējis. Nāciet šurp, Kreisler, apskatiet šo lielo grāmatu, tā ir pats vērtīgākais, kas man pieder, es to mantoju no kāda burvju mākslinieka, vārdā Sevcrīno, un nu te pašlaik sēžu un lasu par visbrīnumainākajām lietām un aplūkoju mazo Kjaru, kuras attēls tur ir, un pēkšņi jūs iedrāžaties iekšā, nevaldīdams pār sevi, un nonicināt manu maģiju tai brīdī, kad es skurbinos ar tās skaistāko brīnumdarbu, kas man piederēja manas dzīves ziedonī.

-   Nu stāstiet taču, lai varu tūliņ vaimanāt līdzi! - Kreislers iesaucās.

-  Tas nebūtu, - iesāka meistars Ābrahāms, - tas nu nebūtu nekas neparasts, ka es reiz, būdams jauns, spēcīgs vīrietis, diezgan glīta izskata, biju aiz pārspīlētas centības un lielas godkāres pārstrādājies pavisam beigts un slims, darinot lielās ērģeles Gcnicncsmīlas domam. Ārsts sacīja: "Dodieties, dārgo ērģeļu meistar, dodieties steigšus pār kalniem un lejām plašajā pasaulē," - un to es arī patiesi darīju, turklāt man sagādāja jautrību visur uzstāties par mehāniķi un rādīt ļaudīm visjaukākos trikus. Tas gāja visai labi un ienesa man daudz naudas, līdz uzdūros vīram, ko sauca par Sevcrīno, viņš rupji mani izsmēja par maniem trikiem un būtu gandrīz šā vai tā novedis tiktāl, lai es ticētu līdz ar ļaudīm, ka viņš sadarbojas vai nu ar velnu, vai, mazākais, ar citiem, godīgākiem gariem. Vislielāko ievērību sacēla viņa sieviete - orākuls, mākslas darbs, kas kļuvis vēlāk pazīstams ar nosaukumu "Neredzamā meitene". Istabas vidū no griestiem nokarājās kāda dzidrākā, smalkākā stikla bumba, un no šīs bumbas kā liega vēsma plūda atbildes uz neredzamai būtnei uzdotiem jautājumiem. Ne vien šī fenomena šķietamā ncizskaidrojamība, bet arī Neredzamās sirdi aizgrābjošā, iekšējo būtību aptverošā spokainā balss, viņas pareizās atbildes, jā, viņas patiesās pareģes spējas sagādāja Sevcrīno nebeidzamu piekrišanu. Apstāju viņu, sarunāju viņam daudz par maniem mehāniskajiem trikiem, bet viņš nonicināja, lai gan citādā ziņā, nekā jūs to darāt, Kreisler, visu manu prasmi un uzstāja, lai es viņam uzbūvējot ūdens ērģeles mājas lietošanai, lai gan pierādīju viņam, ka, kā to apgalvo arī nelaiķa galma padomnieka kungs, Getingenes meistars, savā traktātā "Dc vetcmm Hvdraulo", pie šāda Hvdraulo it nekā cita neesot un nekas cits netiekot ietaupīts kā dažas mārciņas gaisa, ko, paldies Dievam, visur vēl varot dabūt par velti. Beidzot Sevcrīno iegalvoja, ka viņam esot vajadzīgas šāda instrumenta maigākās skaņas, lai palīdzētu Neredzamajai, un viņš gribot man noslēpumu atklāt, ja es zvērēšot pie Bībeles nedz lietot to pats, nedz atklāt citiem, lai gan viņš domājot, ka viņa mākslas darbu nebūtu viegli iespējams atdarināt bez - te viņš sastomījās un savieba noslēpumaini saldu seju kā nelaiķa Kaliostro, kad tas stāstīja sievietēm par savu burvestību priekiem. Kārodams ieraudzīt Neredzamo, apsolīju darināt ūdens ērģeles, cik labi spēšu, un tad viņš man dāvināja uzticību - jā, pat mani iemīļoja, kad labprātīgi palīdzēju viņam darbos. Kādā dienā, kad pašlaik gribēju doties pie Sevcrīno, ļaudis bija saskrējuši uz ielas. Man stāstīja, kāds labi ģērbts v īrietis esot noģībis un nokritis zemē. Izspraucos cauri un pazinu Sevcrīno, ko pašlaik piecēla un ienesa tuvākajā mājā. Kāds ārsts, kas gadījās pa ceļam, ņēma viņu savā gādībā. Sevcrīno, pēc tam kad bija lietoti dažādi līdzekļi, dziļi nopūzdamies, atvēra acis. Skatiens, ar kādu viņš mani stīv i uzlūkoja zem krampjaini sarauktām uzacīm, bija briesmīgs, visas nāves cīņas šausmas gailēja tur baisīgā ugunī. Viņa lūpas drebēja, viņš mēģināja parunāt, bet nespēja. Beidzot viņš pāris reižu spēcīgi piesita pa vestes kabatu. Iebāzu roku un izvilku dažas atslēgas. "Šī ir jūsu dzīvokļa atslēga," es teicu, viņš pamāja ar galvu. "Šī ir," es turpināju, turot viņam vienu no atslēgām acu priekšā, "šī ir kabineta atslēga, tajā jūs mani nekad negribējāt laist iekšā." Viņš atkal pamāja. Bet, kad es gribēju vēl jautāt, viņš sāka it kā briesmīgās bailēs vaidēt un stenēt, aukstu sviedru lāses viņam rasoja uz pieres, viņš izstiepa rokas un sakļāva tās lokā, ir kā kaut ko apskaujot, un rādīja uz mani. "Viņš vēlas," ārsts teica, "lai jūs nogādājat drošībā viņa lietas un aparātus vai varbūt, ja viņš nomirst, lai jūs visu to paturat?" Sevcrīno pamāja ar galvu spēcīgāk, beidzot iekliedzās: "Corrc!"* - un atkal zaudēja samaņu. Ātri nu steidzos uz Sevcrīno dzīvokli, drebēdams ziņkārē un gaidās, atvēru kabinetu, kur vajadzēja būt ieslēgtai noslēpumainajai Neredzamajai meitenei, un ļoti izbrīnījos, kad ieraudzīju to pavisam tukšu. Vienīgais logs bija biezi aizsegts, tā ka gaisma iespīdēja tikai kā viegla krēsla, un liels spogulis karājās pie sienas pretim istabas durvīm. Kad nejauši nostājos šī spoguļa priekšā un blāvajā gaismā ieraudzīju savu attēlu, notrīsēju dīvainā izjūtā, it kā atrodoties kādas elektrības mašīnas izolācijas krēslā. Tai pašā mirklī neredzamas meitenes balss itāliski sacīja: "Saudzējiet mani tikai šodien, tēt! Nespīdziniet mani tik nežēlīgi, jūs taču jau esat miris!" Ātri atvēru kabineta durvis un atstāju vaļā, lai ieplūst pilnīga gaisma, bet nevarēju ieraudzīt nevienu dzīvu dvēseli. "Cik labi," balss runāja, "cik labi, tēt, ka jūs atsūtījāt Liskova kungu, bet viņš gan vairs nepieļaus, ka jūs mani spīdzināt, viņš salauzīs magnētu, un jūs vairs nevarēsiet izkļūt no kapa, kurā viņš liek jums gulēt, jūs tagad esat tikai mirušais un vairs nepiederat dzīvajiem." Jūs varat gan iedomāties, ka notrīcēju šausmās, jo neredzēju nevienu, tomēr balss skanēja tuvu man pie ausīm. "Velns parāvis!" skaļi teicu, lai sevi iedrošinātu. "Ja es kaut kur ieraudzītu kādu draņķa pudeli, es to sašķaidītu gabalos, un diablc boitcux [47] , atbrīvots no sava ieslodzījuma, stāvētu man acu priekšā, bet tā…" Nu man pēkšņi likās, it kā vieglās nopūtas, kas vēsmoja kabinetā, nāktu no kāda telpas nodalījuma kaktā, bet tas man šķita pārāk mazs, lai paslēptu kādu cilvēcīgu būtni. Tomēr es metos klāt, atbīdu aizšaujamo, un, čokurā saritinājusies, tur guļ kāda meitene, urbjas manī lielām, brīnumskaistām acīm un beidzot izstiepj man pretī roku, kad es iesaucos: "Nāc ārā, manu jēriņ, nāc ārā, mana mazā Neredzamā!" Satveru beidzot roku, ko viņa tur paceltu, un elektriskās strāvas sitiens izskrien man pa visiem locekļiem.

-   Paklau, - Kreislers teica, - paklau, meistar Ābraham, kas tas var būt, kad es pirmo reizi nejauši aizskāru princeses Hedvigas roku, man gāja tāpat, un es sajūtu to pašu joprojām, lai gan vājāk, kad viņa man ļoti žēlīgi pasniedz roku.

-   Hoho, - atbildēja meistars Ābrahāms, - hoho, galu galā mūsu princesīte tad ir sava veida Gvmnotus clectricus vai Rajn torpedo, vai Trichiitrus indietis[48], kāda zināmā mērā bija arī mana maigā Kjara, vai arī tikai mundra māju pele kā tā, kura kārtīgi iecirta sinjoram Kotunjo [49] , kad viņš saķēra to, lai uzšķērstu, ko jūs, protams, nebijāt nodomājis darīt ar princesi! Bet parunāsim kādu citu reizi par princesi un paliksim tagad pie manas Neredzamās! Kad es, satrūcies no šīs mazās rajas vai zobenzivs negaidītā sitiena, atsprāgu atpakaļ, meitene brīnum piemīlīgā balsī sacīja vāciski: "Ai, neņemiet ļaunā, Liskova kungs, bet es citādi nevaru, sāpes ir pārāk stipras." Pārvarējis izbrīnu, maigi satvēru meiteni pie pleciem, izvilku no drausmīgā cietuma, un man acu priekšā stāvēja miesīga būtne smalkiem locekļiem, divpadsmit gadu vecas meitenes augumā, bet, spriežot pēc ķermeņa attīstības, vismaz sešpadsmit gadu veca. Ieskatieties nu tur grāmatā, ģīmetne ir līdzīga, un jums jāatzīst, ka nevar būt mīlīgākas, izteiksmīgākas sejiņas, turklāt jums jāņem vērā, ka nevienā attēlā nevar redzēt brīnumskaisto, melno acu brīnišķīgo kvēlaino degsmi. Ikvienam, kas nav kā uzburts uz sniegādainām un linmatēm, vajadzētu atzīt šo sejiņu par skaistuma pilnību, lai gan manas Kjaras ada bija tumsnēja un mati lāsmoja melnā kvēlumā.

Kjara -.jūs jau nu zināt, ka mazo Neredzamo tā sauca, - Kjara noslīga man priekšā bēdu un sāpju pārņemta un sacīja neizteicamā balss noskaņā: "/f sitis saurec."[50] Jutu visdziļāko līdzjūtību, nojautu briesmu lietas! Atnesa Sevcrīno līķi, pēc tam kad biju aizgājis, otra triekas lēkme viņu nobeigusi. Tikko Kjara ieraudzīja mironi, viņas asaras apsīka, viņa nopietni uzlūkoja mirušo Sevcrīno un pagāja nostāk, kad ļaudis, kas bija atnākuši līdzi, ziņkārīgi viņu nopētīja un smejoties melsa, rā jau laikam būšot neredzamā meitene kabinetā. Man likās neiespējami pamest meiteni vienu pie līķa, labsirdīgie saimnieki paskaidroja, ka ir ar mieru uzņemt viņu pie sevis. Bet, kad es, pēc tam kad visi bija aizgājuši, iegāju kabinetā, es atradu Kjaru spoguļa priekšā visdīvainākajā stāvoklī. Acis cieši pievērsusi spogulim, viņa gluži kā mēnessērdzīga šķita nekā cita neredzam. Meitene murmināja nesaprotamus vārdus, kas kļuva arvien skaidrāki un skaidrāki, līdz viņa, jaucot vācu, franču, itāliešu un spāņu valodu, runāja par lietām, kas likās attiecamies uz cilvēkiem, kuri nebija klāt. Hs izbrīnījos, ievērojis, ka iestājusies tieši tā stunda, kad Severīno mēdza likt runāt sievietei orākulam. Beidzot Kjara aizvēra acis un šķita iekrītam dziļā miegā. Paņēmu nabaga meiteni rokās un nonesu lejā pie saimniekiem. Otrā rītā satiku viņu jautru un mierīgu, tikai tagad viņa likās īsteni aptveram savu brīvību un pastāstīja visu, ko kāroju zināt. Ceru, ka jūs ncsavil- ksiet degunu, kapclmcistar, lai gan citādi mēdzat cienīt labu izcelsmi, - ka mana mazā Kjara bija čigānu meitene, kas līdz ar veselu baru netīrās tautas kaut kādas lielpilsētas tirgū, sargu apsargāta, cepinājusics saulē, kad Severīno pašlaik gājis garām. "Balto brāli, vai lai pazīlēju?" astoņus gadus vecais skuķēns viņam uzsaucis. Severīno raudzījies mazajai ilgi acīs, licis tad patiešām zīlēt sev pēc plaukstas līnijām un izrādījis sevišķu izbrīnu. Šķitis, ka viņš atradis meitenē kaut ko pavisam ārkārtēju, jo tūdaļ piegājis pie policijas leitnanta, kas vedis apcietināto čigānu varzu, un sacījis, ka iedošot kaut ko sevišķu, ja viņam atļautu ņemt čigānmei- teni līdzi. Policijas leitnants skarbi paskaidrojis, te neesot nekāds vergu tirgus, bet piemetinājis - tā kā meiteni tiešām vēl nevarot pieskaitīt pie pieaugušajiem un pārmācības namu mazā vienīgi apgrūtināšot, tā esot viņa rīcībā, ja kungs iemaksāšot desmit dukātu par labu pilsētas nespējnieku patversmei. Severīno tūdaļ izvilcis maku un noskaitījis dukātus. Kjara un viņas vecā vecmāmiņa bija izdzirdušas darījumu, sākušas kliegt un vaimanāt un negribējušas šķirties. Pienākuši sargi, iesvieduši veceni redeļu ratos, policijas leitnants, kam laikam bijis savā makā jāuzglabā pilsētas nespējnieku patversmei domātā nauda, ielicis spožos dukātus, un Severīno aizvedis mazo Kjaru projām, mēģinājis kā spēdams nomierināt, nopērkot meitenei tajā pašā tirgū, kur viņu atradis, skaistus, jaunus bruncīšus un bez tam devis ēst saldumus. Ir skaidrs, ka Severīno jau toreiz bija padomā triks ar neredzamo meiteni un ka viņš mazajā čigānietē atrada visas dotības, lai viņa derētu Neredzamās lomai. Līdztekus rūpīgai audzināšanai viņš mēģināja iedarboties uz viņas organismu, kas likās īpaši piemērots sakāpinātam jūtīgumam. Šo saspīlēto stāvokli, kad meitenē uzdzirkstīja pravietisks gars, viņš radīja mākslīgiem līdzekļiem - atcerieties Mesmeru [51] un viņa briesmīgos eksperimentus - un ikreiz, kad viņai vajadzēja pareģot, noveda v iņu šajā stāvoklī. Nelaimīgas nejaušības dēļ viņš ievēroja, ka mazā ir sevišķi jūtīga pēc pārciestām sāpēm un ka tad viņas spēja redzēt cauri svešam Hs palielinās līdz ncticamībai, tā ka viņa šķiet pilnīgi apgarota. Un nu briesmīgais cilvēks nežēlīgi šaustīja meiteni ikreiz pirms eksperimenta, kas viņu noveda augstākās sapratnes stāvoklī. Šīm mokām vēl pievieno jās tas, ka Kjarai, nabadzītei, vajadzēja dienām ilgi, kad Severīno nebija mājās, čurnēt tai nodalījumā, lai, ja kāds ienāktu kabinetā, Kjaras klātbūtne nebūtu manāma. Kastē ietupināta, viņa ceļoja kopā ar Sevcrīno. Kjaras liktenis bija nelaimīgāks, šausmīgāks nekā tam pundurim, kuru pazīstamais Kcmpelens [52] vadāja līdzi un kuram, paslēptam turkā, vajadzēja spēlēt šahu. Atradu Severīno rakstāmgaldā ievērojamu summu zeltā un vērtspapīros, man izdevās nodrošināt ar šo mazajai Kjarai labus ienākumus; orākula aparātu, tas ir, istabas un kabineta akustiskās ierīces, es iznīcināju, tāpat dažus citus izgudrojumus, kas nebija pārvadājami; turpretim pēc Severīno skaidri izteiktā vēlējuma piesavinājos dažu labu noslēpumu no viņa pamestās mantības. Kad tas viss bija nodarīts, sacīju mazajai Kjarai, ko saimnieki gribēja turēt kā savu mīļu bērnu, skumīgas ardievas un pametu šo vietu. Bija pagājis gads, gribēju tikt atpakaļ Cicnicncsmīlā, kur augsti cildināmais maģistrāts pieprasīja man izlabot pilsētas ērģeles, bet debesīm bija sevišķa patikšana nostādīt mani ļaužu priekšā kā burvju mākslinieku, tas deva iespēju kādam nolādētam blēdim nozagt manu maku, kur atradās visa mana bagātība, un piespiest mani - vēl aizvien slavenu, daudziem atestātiem un koncesijām apgādātu mehāniķi - rādīt maizes dēļ trikus. Tas notika kādā vietā netālu no Zīghartsvcileras. Kādu vakaru es sēžu un apstrādāju ar veseri un vīli kādu burvju kastīti, te atveras durvis, ienāk iekšā kāda būtne, iesaucas: "Nē, es nevarēju vairs ilgāk izturēt, man vajadzēja doties jums pakaļ, Liskova kungs, es būtu nomirusi ilgās! Jūs esat mans kungs, pavēliet man!" - metas man klāt, grib krist man pie kājām, es satveru to rokās - tā ir Kjara! Tikko varu meiteni pazīt, viņa paaugusies krietnu pēdu garāka, kļuvusi apaļāka, taču tas nekaitē viņas auguma smalkumam. "Mīļā, maigā Kjara!" dziļi saviļņots iesaucos un piekjauju viņu pie krūtīm. "Jūs taču pacietīsict mani pie sevis, Liskova kungs, neatgrūdīsiet nabaga Kjaru, kurai jāpateicas jums par dzīvību un brīvību?" Kjara saka. U11 metas žigli pie kastes, ko pašlaik pasta kalpotājs iegrūž iekšā, iespiež puisim tik daudz naudas saujā, ka tas vienā lēcienā ir ārā pa durvīm un skaļi nosauc: "Va velns, mīļais morēns!" - viņa atver kasti, izņem šo grāmatu un sniedz man, sakot: "Lūk, Liskova kungs, paņemiet to labāko no Severīno mantojuma, ko jūs aizmirsāt," - sāk, kamēr es uzšķiru grāmatu, mierīgi izsaiņot drēbes un veļu - jūs varat iedomāties, Kreisler, ka mazā Kjara mani noveda pilnīgā apjukumā; bet - nu ir laiks, puis, lai tu mācies mani par kaut ko uzskatīt, jo tāpēc, ka es tev palīdzēju tēvocim nomakšķcrēt gatavos bumbierus no zara un piekarināt tur skaisti izkrāsotus no koka vai ieliet lejkannā netīru pomcrančūdcni, ar ko viņš aplaistīja savas balināšanai izklātās baltās kan- vas bikses uz mauriņa un bez pūlēm ieguva skaistu marmoru, - vārdu sakot, tāpēc, ka es tevi pavedināju uz trakiem stiķiem, tā kā tu, es saku, mani citādi ne par ko neturēji kā par īstu jokupēteri, kam nekad nav bijis sirds vai kas pārvilcis tai pāri tik biezu jokdara vamzi, ka nekad nav jutis to pukstam! Neplāties, puikiņ, ar savu jutīgumu, ar savām asarām, jo redzi, man jau atkal briesmīgi jāpinkšķ, kā tu to dari pārāk bieži, bet velns lai parauj visu to, ja vecumā jāatver jauniem ļaudīm sirds kā mēbelēta istaba.

Meistars Ābrahāms piegāja pie loga un raudzījās ārā naktī. Negaiss bija pāri, meža šalkoņā varēja sadzirdēt nopilam atsevišķas lietus lāses, kuras norasināja nakts vējš. Tālumā no pils atskanēja jautra deju mūzika. - Princis Hektors, - sacīja meistars Ābrahāms, - princis Hcktors, man šķiet, uzsāk vienu partic a In chassc* ar dažiem lēcieniem…

-   Bet Kjara? - jautāja Kreislers.

-   Cik labi, - meistars Ābrahāms turpināja, noguris atlaizdamies zvilni, - cik labi, mans dēls, ka tu man atgādini Kjaru, jo šai liktenīgajā naktī man jāizdzer rūgtāko atmiņu biķeris līdz pēdējam pilienam. Ak! Kad Kjara darbīgi tekāja šurp un turp, kad no viņas skatiena staroja prieks, es jutu, ka man būtu pilnīgi neiespējami kādreiz no viņas šķir ries, ka viņai jākļūst par manu sievu. Un tomēr es teicu: "Bet, Kjara, ko lai ar tevi iesāku, ja tu paliec šeit?" Kjara pienāca man klāt un sacīja ļoti nopietni: "Meistar, tai grāmatā, ko jums atnesu, jūs atradīsiet orākula sīku aprakstu. Bez tam jūs taču esat redzējis tā ietaisi. Hs gribu būt jūsu neredzamā meitene!" - "Kjara!" es iesaucos pavisam iztrūcies. "Kjara, ko tu runā? Vai tu vari mani noturēt par kaut kādu Severīno?" - "Klusējiet par Severīno," atbildēja Kjara. Nu, ko lai es jums visu sīki stāstu, Kreisler, jūs jau zināt, ka es izbrīnīju visu pasauli ar savu neredzamo meiteni, un jūs varat man ticēt, ka man bija pretīgi ar kaut kādu mākslīgu līdzekli kairināt savu mīļo Kjaru vai ierobežot kaut kādā citā veidā viņas brīvību. Viņa pati man noteica stundu un laiku, kad jutās vai, drīzāk, jutīsies spējīga tēlot Neredzamo meiteni, un rikai tad runāja mans orākuls. Bez tam Kjarai šī loma bija kļuvusi par nepieciešamību. Zināmi apstākļi, kurus jūs drīz uzzināsiet, noveda mani Zīg- hartsvcilcrā. Biju iecerējis uzstāties ļoti noslēpumaini. Apmctos kādā vientuļā mājoklī - pie firsta galvenā pavāra atraitnes, kura ļoti drīz izplatīja galmā baumas par maniem brīnumainajiem trikiem. Ko biju sagaidījis, tas notika, l irsts - es domāju firsta Ireneusa tēvu - uzmeklēja mani, un mana zīlniece Kjara bija tā burve, kura, it kā pārdabiska spēka apgarota, bieži atklāja viņam pašam viņa īsto būtību, tā ka šo to, kas viņam bija palicis aizplīvurots, viņš tagad skaidri pārredzēja. Kjara, kas bija kļuvusi mana sieva, dzīvoja pie kāda mana laba drauga Zīgliarts- hota un atnāca pie manis nakts tumsā, tā ka viņas klātbūtne palika noslēpums. Jo redzat, Kreisler, cilvēki ir tik traki uz brīnumiem, ka, ja arī triks ar neredzamo meiteni nav citādi iespējams kā tikai ar kādas cilvēcīgas būtnes līdzdalību, viņi tomēr noturētu visu šo lietu par muļķīgu māžošanos, tikko uzzinātu, ka neredzamā meiča ir ar miesu un kauliem, tāpat kā v isās pilsētās Severīno pēc viņa nāves lamāja par krāpnieku, jo bija nācis gaismā, ka toreiz kabinetā runājusi kāda maza čigāniete, nemaz neņemot vērā mākslīgo akustisko ierīci, kas lika skaņai plūst no stikla bumbas. Vecais firsts nomira, mani triki, noslēpumainā ņemšanās ar Kjaru bija man līdz kaklam, gribēju ar savu mīļo sievu doties uz Gcnicncsmīlu un atkal darināt ērģeles. Te kādā naktī Kjara, kurai vajadzēja pēdējo reizi tēlot neredzamo meiteni, neatnāca, man nācās ziņkārīgos neapmierinātus sūtīt projām. Sirds man sitās baismā nojautā. No rīta aizsteidzos uz Zīghartshofu, Kjara bija izgājusi parastā stundā. Nu, puis, ko tu mani tā uzlūko? Es ceru, ka tu man neko muļķīgu nejautāsi! Tu jau zini - Kjara bija pazudusi bez pēdām, nekad - nekad vairs neesmu viņu redzējis!

Meistars Ābrahāms ātri pietrūkās stāvus un metās pie loga. Dziļa nopūta pavēra ceļu asins pilieniem, kas ritēja no uzplēstās sirds brūces. Kreislers klusēdams godināja sirmgalvja dziļās sāpes.

- Jūs nu vairs netiekat atpakaļ pilsētā, kapclmcistar, - beidzot sacīja meistars Ābrahāms. - Pusnakts ir klāt, ārā, jūs jau zināt, mājo ļauni dubultnieki un mēs varam iekulties ķezā. Palieciet pie manis! Trakam, pavisam trakam vajadzētu -

(M. t.) - vajadzēja būt, ja tādas nelādzības notiktu svētajā vietā - es domāju, auditorijā. Man top tik baigi, tik savādi ap sirdi - cēlāko domu strāvojumā nespēju vairs rakstīt tālāk - man jāpārtrauc, jāiziet mazliet pastaigāties!

Atgriežos pie rakstāmgalda, man ir labāk - bet, ar ko sirds pilna, tas plūst pār lūpām un arī no dzejnieka spalvas! Reiz dzirdēju meistaru Ābrahāmu stāstām, kādā vecā grāmatā esot rakstīts par vienu dīvainu cilvēku, kam vēderā trokšņojusi īpaša mnteriet pcccaiis*, kas citādi neesot izkļuvuši ārā kā pa pirkstiem. Tas nolicis zem rokas smuku, baltu papīru un tā uztvēris visu, kas gribēja lauzties uz āru no ļaunās, trokšņainās vielas, un nosaucis šos nejaukos atkritumus par dzejām, kas radītas no dziļākās būtības. Hs uzskatu visu to par ļaunprātīgu satīru, bet taisnība gan, dažreiz man noskrien līdz pat ķepām tāda īpaša sajūta, es gandrīz gribētu to nosaukt par garīgu tirpoņu, ka vajag visu uzrakstīt, ko domāju. Taisni tagad man ir tā - tas var man nākt par sliktu, stulbi runči savā aklumā var kļūt ļauni, var pat likt man sajust viņu nagus, bet tam jānāk ārā!

Mans meistars šodien visu priekšpusdienu lasīja cūkādā iesietu cc- turtdaļloksnes formāta grāmatu; kad viņš beidzot parastā stundā izgāja, viņš atstāja grāmatu uzšķirtu uz galda. Mudīgi uzlēcu augšā, lai ziņkārīgi, ķerts uz zinībām, kāds nu reiz esmu, izšņukurētu, kas tā varētu būt par grāmatu, ko meistars ar tādu aizrautību lasa. Tas bija vecā Johana Kunispcrgera skaistais, lieliskais darbs par zvaigžņu, planētu un divpadsmit zodiaka zīmju dabisko ietekmi. Jā, varu šo darbu pamatoti nosaukt par skaistu un lielisku, to lasot, man atklājās visā skaidrībā manas esības, manas dzīves šeit, zemes virsū, brīnumi! Ha! Kamēr to rakstu, pār mani liesmo lieliskais zvaigznājs, tas uzticīgā radniecībā iespīd manā dvēselē un no tās izstaro - jā, jūtu sev uz pieres garastainās komētas kvēlo, svilinošo staru - jā, es pats esmu mirdzošā astes zvaigzne, debesu meteors, kas augstas slavas spožumā slīd pār pasauli, pravietīgi brīdinot. Kā komēta pārstaro visas zvaigznes, tā jūs pazūdat, ja vien es savas gara dāvanas neturu zem pūra, bet ļauju savai gaismai pienācīgi spīdēt, un tas ir pilnīgi atkarīgs no manis - jā, tad jūs visi pazūdat tumšā naktī, jūs - runči, pārējie dzīvnieki un cilvēki! Bet, lai gan no manis izstaro dievišķā daba, astainais gaismas gars, - vai man nav lemts visu mirstīgo liktenis? Mana sirds ir pārāk laba, esmu pārāk jūtelīgs runcis, man gribētos patīkami draudzēties ar vājākiem, bet nokļūstu tāpēc skumjās un sirdssāpēs. Vai man nav visur jāmana, ka stāvu viens kā visplašākajā tuksnesī, jo es nepiederu tagadējam laikam, bet nākamajam, augstākās izglītības laikmetam, jo nav nevienas dvēseles, kas prastu mani pienācīgi apbrīnot? Un tomēr mani tas tik ļoti iepriecē, ja tieku piedienīgi apbrīnots, pat jaunu, vienkāršu, neizglītotu runčeļu slavinājumi rada man ārkārtīgi patīkamu sajūtu. Es protu likt jums atplestu muti brīnīties, bet ko tas līdz, jūs tomēr ar vislielāko piespiešanos nevarat trāpīt īsto slavas bazūnes toni, kaut arī tik gauži brēktu ņau - ņau! Man jādomā par nākamajām paaudzēm, kas mani novērtēs. Ja rakstu tagad kādu filozofisku darbu, - kur ir tas, kas spēs izmērīt manus gara dziļumus? Ja nolaižos tik zemu, ka saceru kādu lugu, - kur ir aktieri, kas jēgtu to spēlēt? Ja pievēršos citiem literāriem darbiem, piemēram, rakstu kritikas, tas man jau tāpēc vien piestāv, ka es lidinos pār visu, kas skar dzejnieku, rakstnieku, mākslinieku, ja varu visur tūdaļ uzstāties kā, protams, neaizsniedzams paraugs, kā pilnības ideāls, - kurš ir tas, kas spēj pacelties līdz manam viedoklim, dalīties manos uzskatos? Vai ir kādas ķepas vai rokas, kas drīkstētu man uzmaukt galvā pelnīto lauru vainagu? Ber man ir labs padoms, to darīšu es pats un likšu sajust savus nagus tiem, kuri varbūt iedrošinātos vainagu paplucināt. Ir jau gan šādi skaudīgi nekauņas, es bieži pat sapņoju, ka tic man uzbrūk, iedomās, ka man jāaizstāvas, iegrābju pats sev ģīmī ar saviem asajiem ieročiem un sāpīgi ievainoju maigo vaigu - arī cēlā pašcieņā var kļūt drusku šaubīgs, bet tas citādi nevar būt. Vai es nupat neuzskatīju to par slepenu mana krietnuma un izcilības aizskaršanu, kad jaunais Ponto pārrunāja uz ielas ar vairākiem pūdeļu jaunekļiem jaunākos dienas notikumus, mani neievērojot, lai gan es sēdēju no viņa tikai sešus soļus attālu sava dzimtā nama pagraba lūkā? Visvairāk mani kaitināja tas, ka šis sprukstiņš, kad viņam to pārmetu, gribēja iegalvot - viņš patiesi neesot mani nemaz pamanījis.

Bet ir laiks, lai es jūs, man radniecīgās, kādas skaistākas nākamās pasaules dvēseles, - ak, es vēlētos, kaut šī nākamā pasaule atrastos jau tagadnībā un tai būtu saprātīgi uzskati par Mura lielumu, un tā izteiktu skaļi šīs domas gaišā balsī, lai aiz skaļajiem saucieniem neko citu vairs nevarētu sadzirdēt, - jā, lai jūs uzzinātu kaut ko tālāk, kas notika ar jūsu Muri viņa jaunības gados. Uzmaniet, labās dvēseles, klāt ir zīmīgs dzīves brīdis.

Bija iestājušās marta īdas, pavasara saules spožie, glāsmainie stari krita uz jumta, es gozēju siltajā saulē pavēderi. Jau kopš pāris dienām mani tirdīja neaprakstāms nemiers, nepazīstamas, brīnumainas ilgas - tagad esmu mierīgāks, bet tikai, lai nokļūtu stāvoklī, ko nekad nebiju nojautis!

No kādas jumta lūkas netālu no manis liegi un klusi izkāpa kāda kaķīte - kaut es spētu visudaiļo uzgleznot! Viņa bija tērpusies viscaur baltā, tikai melna samta aubīte apklāja piemīlīgo pieri, tāpat maigajās kājās bija melnas zeķītes. No vismīlīgākajām acīm zāles zaļumā zibsnīja apburoša kvēle, asi uzslieto ausu liegās kustības lika nojaust, ka viņā mīt tikums un saprāts, tāpat kā astes viļņveidīgā luncināšanās pauda cēlu pievilcību un sievišķīgu smalkjūtību!

Maigā kaķīte likās mani nepamanām, skatījās saulē, blisināja acis un šķaudīja. Šīs skaņas lika man notrīsēt saldās tirpās, mani pulsi sita - asinis mutuļoja dzīslās -, sirds taisījās plīst pušu, visa neizteicami sāpīgā sajūsma, kas lika man zaudēt sajēgu, izplūda uz āru gari vilktā "ņau!". Mazā ātri pagrieza galvu uz manu pusi un uzlūkoja mani baiļpilnām, bērnišķīgi kautrām acīm. Neredzamas ķepas rāva mani pie viņas ar neatturamu spēku ber, tikko taisīju lēcienu, lai daiļavu satvertu, viņa bija žigli ka doma pazudusi aiz dūmeņa! Neprātā un izmisumā joņoju apkārt pa jumtu un izgrūdu vaimanājošas skaņas, velti - viņa vairs neatgriezās! Kāds stāvoklis! Neviens kumoss man vairs negaršoja, zinības riebās, nevarēju nedz palasīt, nedz parakstīt. - Ak debess! - izsaucos otrā dienā, kad biju izmeklējies daiļavu visās malās - uz jumta, bēniņos, pagrabā, visos mājas gaiteņos - un nu bezcerībā atgriezos mājās, kad, pastāvīgi domājot par mazo kaķīti, pat ceptā zivs, ko meistars man bija nolicis uz šķīvja, uzlūkoja mani ar viņas acīm tā, ka skaļi iesaucos aizgrābtības neprātā: - Vai tu tā esi, karsti ilgotā? - un noriju to vienā paņēmienā; jā, tad saucu: - Ak debess, ak debess! Vai tā varētu būt mīlestība? - Kļuvu rāmāks, kā ļoti izglītots jauneklis nolēmu savu stāvokli noskaidrot un tūdaļ, lai gan ar piespiešanos, iesāku studēt Ovidija u dc nrtc amandi""[53], tāpat Manzosa "Mākslu mīlēt", bet neviena no mīlētāja pazīmēm, kādas minētas šajos darbos, īsti ar manu jutoņu nesaskanēja. Beidzot man pēkšņi iešāvās prātā, ka esmu kādā lugā [54] lasījis, ka vienaldzīgs prāts un pinkaina bārda esot īstenās mīlētāja pazīmes! Ieskatījos spogulī, ak debess, mana spalva ir sapinkājusies! Ak debess, mans prāts ir vienaldzīgs!

Tā kā es nu zināju, ka esmu patiesi iemīlējies, mana dvēsele nomierinājās. Nolēmu pienācīgi stiprināties ar ēdienu un dzērienu un tad uzmeklēt mazo, kurai biju dāvājis visu savu sirdi. Salda nojauta man sacīja, ka viņa sēž pie mājas durvīm, nokāpu pa kāpnēm un tiešām ieraudzīju viņu! Kāda atkalredzēšanās! Kā manas krūtis cilājās sajūsmā, neizteicamā mīlestības jūtu tīksmē! Mincītc, tā mazo sauca, kā vēlāk dabūju zināt, Mincītc tur sēdēja graciozā pozā uz pakaļkājām un uzposās, vairākkārt pārvelkot ar ķepiņu pār vaigiem un ausīm. Ar kādu neaprakstāmu piemīlību viņa manā acu priekšā parūpējās par spodrību un eleganci, viņai nevajadzēja nejēdzīgās skaistumkopšanas mākslas, lai izceltu dabas doto pievilcību! Tuvojos viņai pazcmīgāk nekā pirmo reizi, apsēdos pretī. Viņa nebēga, uzlūkoja mani vaicājošu skatienu un nolaida acis. - Daiļākā, - klusi iesākti, - esi mana!

-   Pārdrošais runci, - viņa samulsusi atbildēja, - pārdrošais runci, kas tu tāds esi? Vai tad tu mani pazīsti? Ja esi atklāts un patiess tāpat kā es, tad saki un zvēri man, ka tu tiešām mani mīli.

-   (), - es sajūsmināts iesaucos, - zvēru tev pie Orkusa šausmām, pie svētā mēness, pie visām citām zvaigznēm un planētām, kas spīdēs šonakt, ka tevi mīlu!

-   Hs tevi arī, - mazā čukstēja un nokaunējusies maigi pielieca man galvu. Gribēju viņu sirsnīgi apskaut, te pēkšņi, velnišķīgi ierūkdamies, divi milzīgi runči metās man virsū, sakoda, sāpīgi mani saskrāpēja un piedevām izvārtīja notekā, tā ka pār mani šļakstījās netīrais notekūdens. Tikko spēju izrauties no asinskāro plēsoņu nagiem, kas neņēma vērā manu cienījamo stāvokli, skaņā baiļu brēcienā drāzos pa kāpnēm augšā. Mani ieraudzījis, meistars, skaļi iesmiedamies, teica: - Muri. Muri, kāds tu izskaties? Ha, hā! Hs jau manu, kas noticis, tu esi gribējis meklēt piedzīvojumus kā "mīlas maldu dārzā klaiņojošs kavalieris", un tur tev izgājis slikti! - Turklāt meistars man par lielu nepatikšanu no jauna izplūda skaļos smieklos. Meistars ielēja kādā traukā remdenu ūdeni, tur viņš mani iemērca bez kādām ceremonijām pāris reižu iekšā, tā ka man šķaudot un sprauslājot pazuda redze un dzirde, tad cieši ietina mani flaneļa segā un ielika manā grozā. Aiz dusmām un sāpēm biju gandrīz bez samaņas, nevarēju pakustināt ne loccklīti. Beidzot siltums uz, mani labdarīgi iedarbojās, jutu savas domas kārtojamies. "Kāda jauna, rūgta vilšanās dzīvē!" es žēlojos. "Tad tāda ir mīla, ko esmu jau tik lieliski apdziedājis, tai vajadzēja būt tam visaugstākajam, piepildīt mani ar neizteicamu līksmi, kas paceļ mūs debesīs! Bet tā mani iegrūdusi notekā! Atsakos no jūtām, kas man sagādā vienīgi kodienus, riebīgu i/peldēšanos un pazemojošu icluntuļošanu nejaukā flanelī!"

Bet, tikko biju kļuvis vesels un brīvībā, tā Mincītc man atkal nepārtraukti rēgojās acu priekšā, un es, gan iedomādams viņreizējo izciesto apkaunojumu, ar šausmām atskārtu, ka vēl mīlu. Ar varu saņēmos un kā prātīgs, mācīts runcis pārlasīju Ovidiju, jo labi atcerējos, ka, lasot "Ars amnndi", uzdūros arī receptēm pret mīlestību.

Lasīju pantus:

Vctius ntia arnnt. Qttifincm qnacris amoris, Cedit amor irbus, irs aijc, tiltus cris![55]

Ar jaunu dedzību gribēju, sekojot šim priekšrakstam, nodziļināties zinībās, bet Mincītc lēkāja man pretī no katras lappuses, Mincītc - domāju - lasīju - rakstīju! Autors, nospriedu, būs domājis citu darbu, un, tā kā esmu dzirdējis no citiem runčiem, ka peļu medīšanai jābūt neparasti tīkamai, izklaidējošai izpriecai, ir jau iespējams, ka ar vārdu irbus būtu jāsaprot peļu ķeršana. Tāpēc, kad bija kļuvis tumšs, devos pagrabā un klaiņoju pa drūmajām ejām, dziedot: "Hs mežā līdu kluss un naigs ar gaili uzvilktu…"

Ha! Ieraudzīju nevis medījumu, ko gribēju trenkt, bet viņas mīlīgo tēlu, tas patiešām iznira no visiem dziļumu dziļumiem! Turklāt skaudra mīlas sāpe plosīja manu viegli ievainojamo sirdi! Un es sacīju: "Saldu skatu rītausmā jaunavīga pievērsies, un kā laimīgs pāris mājās Mincītc un Mūris ies." Tā es teicu, priecīgs runcis, cerēdams uz uzvaru. Nabadziņš! Nolaidusi acis, kautrā kaķe projām bēg!

Tā es, nožēlojamais, arvien vairāk un vairāk nonācu mīlas varā, ko naidīga zvaigzne bija iedegusi manās krūtīs man par postu. Dusmu trakumā, sacēlies pret savu likteni, atkal ķēros pie Ovidija un lasīju pantus:

Fxi[ji\ rjimd cautct, si qua cst sinc vocc ļmelln, Noh didiat cbordas tatujere, ļmscc IvraiH. * *

- Ha! - iesaucos. - Augšup pie viņas uz jumta! Ha, cs viņu atradīšu atkal, saldo grāciju, tur, kur ieraudzīju pašu pirmo reizi, bet viņai jādzied, jā, jādzied, bet, ja viņa izdabūs tikai vienu vienīgu nepareizu skaņu, tad ir cauri, tad esmu izdziedināts un glābts! - Debess bija skaidra, un mēness, pie kā zvērēju maigajai Mincītci mīlestību, patiesi spīdēja, kad uzkāpu uz jumta, lai viņu gaidītu. Ilgi nevarēju viņu ieraudzīt, un manas nopūtas tapa par skaļām mīlas vaimanām.

Beidzot uzsāku dziesmiņu visžēlīgākajā balsī, apmēram šādu:

Šalcošie meži, čalīgie strauti.

Nerātnie viļņi, nojautām ļauti,

Žēlabas maniet!

Skaniet, ai, skaniet!

Kur lai var atrast Mincīti naigo.

Jaunekli mīlētāj, kur gan bija šis to

Turējis apskautu, Mincīti maigo?

Mieriniet baigo.

Mieriniet runci, niknuma sisto!

Mēness, ai, mēnesstar.

Saki, kur atrast var

Rātno bērniņu, mīlīgo būti!

Nerimstas sāpju trakums, ko jūti!

Padoma devēj, pie mīlnieka steidzies.

Glāb to ar bažām

No mīlas važām.

Palīdzi runcim, kas mokās vai beidzies.

Redzat nu, mīļie lasītāji, ka īstam dzejniekam nav jāatrodas nedz šalcošā mežā, nedz jāsēž pie čalīga strauta, viņam tomēr plūst pretī nojautu rotaļīgie viļņi, un šais viļņos viņš tomēr ierauga visu, ko grib, un var par to dziedāt, kā grib. Ja kāds varbūt pārāk izbrīnītos par minēto pantu augsto meistarību, gribu to pazemīgi darīt uzmanīgu, ka atrados ekstāzē, mīlas iedvesmā, un katrs taču zina, ka ikvienam, ko sagrābis mīlas drudzis, kaut viņš arī ar pūlēm varētu atskaņot bauda - jauda un dziņa - ziņa, ja viņš nevarētu, es saku, lai arī piespiestos, nepavisam iedomāties šīs ne visai neparastās atskaņas, tam piepeši uzaust dzejas māksla un jāizšļācas vispriekšzīmīgākos pantos tāpat, kā kādam, kam uzkritušas iesnas, neatturami jāpasprūk briesmīgām šķavām. Šai prozaisko dabu ekstāzei mums jāpateicas par daudz ko meistarīgu, un ir skaisti, ka cilvēciskas Mincītes ar ne sevišķu beautč ieguvušas ar to uz kādu laiku lielu slavu. Ja tas notiek ar sausu koku, kas tad lai notiek ar zaļu? - Hs domāju - ja jau suniskus prozaiķus vienīgi mīla pārvērš par dzejniekiem, kam lati jānotiek ar īstiem dzejniekiem šai dzīves stadijā? Nesēdēju nedz. šalcošā mežā, nedz pie čalīga avota, sēdēju uz klaja, augsta jumta, lo stariņu mēnesnīcas jau nav ko ņemt vērā, tomēr es lūgtin lūdzos šais meistarīgos pantos mežu, strautus un viļņus, un visbeidzot savu draugu Ovidiju palīdzēt man, stāvēt man klāt mīlas bēdās. Mazliet pagrūti man bija atrast atskaņu savas sugas nosaukumam [56] , jo parastāko es savā sajūsmā nevarēju iedomāties. Bet tas, ka es patiesi atradu atskaņas, no jauna pierādīja man manas sugas pārākumu pārcilvēku dzimumu, jo vārdam "cilvēks", ka zināms, nav atskaņas, kā jau kāds jokupēteris lugu rakstnieks reiz piezīmējis, ka cilvēks esot neatskaņots zvērs. Hs turpretim esmu atskaņots. Ne jau velti biju aizskāris ilgu sāpīgo stīgu, ne jau velti piesaucis mežus, strautus un mēnesnīcu atvest man manas sirds dāmu, te jau aiz dūmeņa parādījās daiļava, pastaigājoties viegliem, tīkamiem soļiem.

-  Vai tu tas esi, mīļo Muri, kas tik skaisti dzied?

Kā, - atbildēju priecīgā izbrīnā, - kā, tu pazīsti mani, saldā

būtne?

Ak, - viņa runāja, - ak, jā gan, tu icpatikics man tūlīt no pirmā skatiena, un manai dvēselei bija ļoti sāpīgi, ka mani abi nerātnie brālēni tevi tik nežēlīgi tai notekā…

-   Klusēsim, - pārtraucu viņu, - klusēsim par noteku, mīļais bērns, - ak, teic jel, teic man - vai tu mīli mani?

-   Esmu, - Mincītc turpināja, - esmu apjautājusies par taviem dzīves apstākļiem un uzzinājusi, ka tevi sauc par Muri un ka tev pie kāda ļoti laba vīra ir ne tikai bagātīga iztikšana, ber tu baudi tur arī visas dzīves ērtības, jā, ka tu varētu tajās pat dalīties ar maigu dzīvesbiedrēm! Ai, es tevi ļoti mīlu, labo Muri!

-  Ak debess! - es iesaucos vislielākajā sajūsmā. - Ak debess, vai tas iespējams, vai tas sapnis, vai tā īstenība? (), valdies, valdies, prāts, nezaudē sevi! Ha! Vai vēl atrodos zemes virsū? Vai vēl sēžu uz jumta? Vai es nelidinos mākoņos? Vai es vēl esmu runcis Mūris? Vai neesmu mē- nessvīrs? Nāc pie manas krūts, mīļotā, - bet pasaki vispirms savu vārdu, daiļākā.

-   Mani sauc par Mincīti, - mazā atbildēja, saldi čukstot maigā kautrībā, un uzticīgi apsēdās man blakus. Cik viņa skaista! Viņas kažoks sudrabaini laistījās mēnessgaismā, zaļās actiņas staroja lēnā, tvīksmainā ugunī. - Tu -

(Mak. /.) - tev vajadzēja, mīļo lasītāj, to, protams, uzzināt mazliet agrāk, bet lai Dievs dod, ka man nebūtu vēl šķērseniskāk jālēkā nekā līdz šim. Tātad, kā jau teikts, prinča Hektora tēvam izgājis tāpat kā firstam Irencusam, viņš bija gluži neviļus pārgājis pār savas valstiņas robežu. Princis Hektors, kurš nekādi nebija noskaņots klusai, mierīgai dzīvei, tomēr, lai gan firsta sēdeklis viņam bija liegts, labprāt gribēja stāvēt kājās un valdīšanas vietā vismaz komandēt, iestājās franču dienestā, bija neparasti drošsirdīgs, bet kādā dienā, kad viens skuķis viņam uz cītaras it/trinkšķināja "Vai zini zemi, citroni kur zied", devās tūdaļ uz zemi, kur patiešām zied citronkoki, tas ir, uz Neapoli, un fianču uniformu pārmainīja pret neapoliešu. Viņš, proti, kļuva tik ātri par ģenerāli, kā var notikt vienīgi ar princi. Kad prinča Hektora tēvs bija nomiris, firsts Ireneuss uzšķīra lielo grāmatu, kurā viņš pats bija pierakstījis visas Eiropas firstu kroņus, un atzīmēja sava firstiskā drauga un nelaimju biedra nāvi. Pēc tam viņš ilgi skatījās uz vārdu "Hektors", tad ļoti skaļi iesaucās: "Princis Hektors!" - un aizsita foliantu tik spēcīgi ciet, ka galma maršals šausmās atsprāga trīs solus atpakaļ. Nu firsts piecēlās, staigāja lēnām pa istabu šurp un turp un iešņauca tik daudz šņaucamās tabakas, cik būtu vajadzīgs veselas domu pasaules sakārtošanai. Galma maršals runāja vienā runāšanā par nelaiķa kungu, kuram līti/, ar daudzām bagātībām piederējusi arī mīļa sirds, par jauno princi Hcktoru, ko Neapolē dievinot monarhs un tauta utt. Firsts Ireneuss nelikās visu to dzirdam, taču piepeši apstājās pavisam tuvu galma maršalam, nomērīja viņu ar visbriesmīgāko Fridriha skatienu, noteica ļoti uzsvērti: - Peut-čtrc [57] , - un pazuda blakusistabā.

- Ak Dievs, - galma maršals sacīja. - Žēlīgajam firstam noteikti ir lieli nodomi, varbūt pat plāni.

Tas tā bija. Firsts Ireneuss iedomāja prinča bagātību, viņa radniecību ar vareniem kroņiem, atcerējās pārliecību, ka princis Hektors vēl noteikti mainīs zobenu pret scepteri, un viņam ienāca prātā doma, ka prinča derībām ar princesi varētu būt ievērojamas sekas. Vislielākajā slepenībā kambarkungam, ko firsts tūdaļ aizsūtīja, lai apliecinātu no viņa puses princim sevišķu līdzjūtību tēva nāves gadījumā, vajadzēja paņemt līdzi princeses miniatūru, kas bija izdevusies līdz pat ādas krāsai. Te piezīmējams, ka princese patiesi būtu dēvējama par skaistuma pilnību, ja viņas ādai nebūtu dzeltenīgās nokrāsas. Tādēļ viņai bija labvēlīga sveču gaisma. Kambarkungs izpildīja firsta slepeno uzdevumu - nevienam, pat fustienei ne, firsts nebūtu nenieka uzticējis par saviem nodomiem - ļoti veikli. Ieraudzījis glezniņu, princis nonāca gandrīz tādā pašā ekstāzē kā viņa prinču kārtas kolēģis "Burvju flautā". Tāpat kā Tamīno, viņš gandrīz būtu, ja ne iedziedājies, tad iesaucies: "Šī glezna brīnumskaista šķiet," - un tad tālāk: "Vai tas, ko jūtu, mīla ir? [ā, jā, tā mīlestība vien!" Prinčiem gan tā nemēdz būt tikai mīlestība vien, kas liek tv īkt pēc skaistulēm, tomēr princis Hektors gan nedomāja par citu, kad apsēdās un rakstīja firstam Ireneitsam, lai viņam ļauj censties iekarot princeses Hedvigas sirdi un roku.

Firsts Ireneuss atbildēja - tā kā viņš piekrītot derībām, ko jau sava mirušā drauga dēļ vien vēloties no visas sirds, tad nekāda īpaša bildināšana neesot vajadzīga. Bet, tā kā jāievērojot pieklājības normas, tad princim jāatsūta uz Zīghartsvcilcru kāds attiecīgas kārtas godavīrs, kuram viņš varētu tūdaļ arī dot pilnvaru noslēgt laulības un, pēc vecas, skaistas paražas, picšotos zābakos taisit gultas lēcienu. Princis atrakstīja atbildi: "Hs nāku pats, mans first!"

Firstam tas nebija pa prātam, viņš uzskatīja, ka laulības, ko noslēdzis pilnvarotais, ir skaistākas, cildenākas, valdnicciskākas, bija no sirds priecājies par svētkiem un apmierinājās tikai tā, ka pirms kāzām jāsvin lieli ordeņsvētki. Proti, viņš gribēja vissvinīgākajā veidā piespraust princim kāda firstu nama ordeņa lielo krustu, kuru viņa tēvs bija nodibinājis, bet kuru vairs nenēsāja, nedrīkstēja nēsāt neviens bruņinieks.

Tātad princis Hektors ieradās Zīgliartsvcilcrā, lai vestu līdzi prin cesi Hedvigu un bez tam saņemtu kāda izputējuša nama ordeņa lielo krustu. Viņam šķita vēlami, ka firsts turējis viņa nolūkus slepenībā, un viņš lūdza par tiem Hedvigai neko neteikt, jo vispirms gribot būt drošs par Hedvigas pilnīgu mīlestību, pirms meiteni bildinot.

Firsts lāgā nesaprata, ko princis ar to gribējis teikt, un nosprieda - cik viņš zinot un atceroties, tad šī forma, proti, attiecībā uz precinieka pārliecību par mīlestību, neesot firstu namos nekad tikusi ievērota. Bet, ja princis ar to domājot vienīgi zināmu sirsnības izpausmi, tad tas, protams, nevarot notikt saderināšanās laikā, bet, tā kā vieglprātīgā jaunatne tiecas neņemt vērā to, ko pavēl etiķete, bildinājums varot tikt izteikts trīs minūtes pirms gredzenu maiņas. Protams, būtu lieliski un cildeni, ja firstu jaunais pāris šai acumirklī izrādītu mazu vairīšanos vienam no otra, ber diemžēl šie augstākās pieklājības likumi pēdējā laikā netiekot ievēroti.

Pirmo reizi ieraudzījis Hedvigu, princis iečukstēja savam adjutantam citiem nesaprotamajā ncapolicšu izloksnē: - Pie visiem svētajiem! Viņa ir daiļa, bet dzimusi netālu no Vezuva, un tā uguns gailē viņas acīs.

Princis Ignācs bija tūdaļ ļoti pieklājīgi apjautājies, vai Neapolē esot skaistas tases un cik princim Hektoram tādu piederot, tā ka princis, veicis visu sasveicināšanās ceremoniju, gribēja atkal pievērsties princesei Hedvigai, kad atvērās durvis un firsts aicināja princi uz krāšņo ainu.

ko tas bija sagatavojis svētku zālē, sasaucot kopā visas personas, kurām vismaz bija kāds sakars ar galmu. Šoreiz viņš izvēlē nebija bijis tik stingrs kā citkārt, jo Zīghartshofas sabiedrība patiesībā bija uzskatāma par lauciniecisku. Arī Bencona ar Jūliju bija klāt.

Princese Hedviga bija klusa, sevī noslēgusies; viņa šķita ievērojam skaisto svešinieku no dienvidiem ne vairāk, ne mazāk kā kuru katru jaunu viesi galmā un diezgan saīgusi jautāja savai galma dāmai - sārtvaidzei Nanetei, vai tā neesot prātu zaudējusi, jo nerimtīgi čukstot viņai ausī, ka svešais princis taču esot pārlieku skaists un skaistāku uniformu tā savā mūžā neesot redzējusi.

Princis Hektors izpleta princeses priekšā sava galantuma raibo, uzpūtīgo pāva asti, viņa, gandrīz aizvainota par prinča saldenās jūsmas brāzmainumu, jautāja par Itāliju, par Neapoli. Princis aprakstīja viņai paradīzi, kurā viņa staigāja kā karaliene. Viņš pierādīja, ka ir meistars mākslā runāt ar dāmu tā, ka viss, viss kļūst par himnu, kas slavina viņas skaistumu, viņas piemīlību. Šīs himnas vidū Hedviga pēkšņi aizmetās prom pie Jūlijas, ko pamanīja tuvumā. Viņa piekļāva Jūliju pie krūtīm, saukāja mīļvārdos, iesaucās: - Tā ir mana mīļā, mīļā māsa, mana brīnišķīgā, jaukā Jūlija! - kad princis, mazliet apmulsis par Hedvigas bēgšanu, pienāca klāt. Princis pievērsa Jūlijai ilgu, savādu skatienu tā, ka viņa nosarkusi nolaida acis un mulsi pagriezās pret māti, kas stāvēja aiz viņas. Taču princese atkal apskāva viņu, saukdama: - Mana mīļā, mīļā Jūlija! - turklāt princesei saskrēja asaras acīs. - Princese, - Bencona klusi teica, - princese, kādēļ šāda drudžaina izturēšanās? - Princese, neievērojot Bcnconu, pievērsās princim, kam patiesi tas viss bija pārrāvis vārdu straumi, un, ja viņa pirmāk bija bijusi klusa, nopietna, pat īgna, tad tagad gandrīz iztrakojās krampjainā jautrībā. Beidzot cieši savilktās stīgas atslāba, un melodijas, kas atskanēja no viņas būtības, bija maigākas, jaunavīgi liegākas. Viņa kļuva piemīlīgāka nekā jebkad, un princis likās galīgi aizrāvies. Beidzot sākās dejošana. Princis, pēc tam kad bija mainījušās vairākas dejas, piedāvājās sarīkot kādu ncapo- liešu tautas deju, un viņam drīz izdevās dejotājiem ierādīt tā, ka viss norisinājās gluži jauki un izcēlās pat dejas kaislīgi maigais raksturs.

Taču neviens nebija tieši tā izpratis šo raksturu kā Hedviga, kas dejoja ar princi. Viņa pieprasīja atkārtojumu, un, kad deja bija otrreiz beigusies, viņa pastāvēja, nevērojot Bcnconas brīdinājumu, kura pamanīja jau viņas vaigu nodevīgo bālumu, ka deja jādejo vēl trešo reizi, jo tikai tagad tā viņai īsti izdošoties. Princis bija sajūsmā. Viņš lidinājās ar Hedvigu, kuras kustības likās pati piemīlība. Vienā no daudzajiem dejas pagriezieniem princis strauji piekļāva daiļavu pie krūtīm, bet tai pašā acumirklī Hedviga pamirusi iekrita viņa skatījās.

Firsts domāja, ka nepieklājīgāks galma balles traucējums nemaz neesot iedomājams un tikai lauki daudz ko varot attaisnot.

Princis Hektors pats bija aiznesis paģībušo blakusistabā uz dīvāna, kur Bencona viņai rīvēja pieri ar kaut kādu stipru šķidrumu, kas galma ārstam bija gadījies pie rokas. Ārsts atzina, ka ģīboni izraisījusi nervu lēkme, ko radījusi dienas tveice un kas ļoti drīz pāriešot.

Ārstam bija taisnība, pēc dažām sekundēm princese, dziļi nopūtusies, atvēra acis. Uzzinājis, ka princese atspirgusi, princis tūlīt izspraucās cauri ciešajam galma dāmu lokam, kas bija princesi ieslēdzis, nometās ceļos pie dīvāna un rūgti sevi apsūdzēja, ka vienīgi viņš esot vainojams starpgadījumā, kas plēšot viņam sirdi pušu. Bet princese, tikko viņu ieraudzījusi, iesaucās, izrādot visas pretīguma zīmes: - Prom, prom! - un atkal zaudēja samaņu.

- Nāciet, - firsts sacīja, paņēmis princi aiz rokas, - nāciet, labo princi, jūs nezināt, ka princese bieži nomokās ar visdīvainākajiem sapņiem. Dievs vien zina, kādā savādā izskatā jūs viņai tai acumirklī parādījāties! Iedomājieties, labo princi, jau kā bērns - entre noits soit rlit[58] - jau kā bērns princese mani veselu dienu noturēja par liclmogulu un pieprasīja, lai es izjāju samta tupelēs, ko beidzot ari nolēmu darīt, lai gan tikai pa dārzu.

Princis Hektors bez ceremonijām pasmējās firstam sejā un sauca pēc karietes.

Benconai, tā fīrstiene, norūpējusies par Hedvigu, vēlējās, vajadzēja līdz ar Jūliju palikt pilī. Viņa zināja, kāda psihiska vara Benconai ir pār princesi un ka šī vara pieveic arī šāda veida sasirgšanas lēkmes. Patiesi, arī šoreiz tā notika - Hedviga drīz atspirga savā istabā, kad Bencona bija rāmi parunājusies ar viņu. Princese apgalvoja, ka dejas laikā princis esot pārvērties pūķim līdzīgā nezvērā un ar smailu, gailējošu mēli iedzēlis viņai sirdī.

Dievs pasarg', - Bencona iesaucās, - galu galā princis Hektors vēl būs mostro turehino [59] no Goci pasakas! Kādas iedomas, beigās būs tāpat kā ar Kreisiem, ko jūs noturējāt par bīstamu vājprātīgo!

-   Nekad vairs! - princese dedzīgi iesaucās un tad smiedamās piemetināja: - Patiesi, es gan nevēlētos, lai mans labais Kreislers tik piepeši pārvēršas par mostro turehino kā princis Hektors.

Kad agrā rīta stundā Bencona, kas bija palikusi nomodā pie princeses, ienāca Jūlijas istabā, meita bija bāla, negulējuši, galvu nokārusi kā slima dūja. - Kas tev noticis, Jūlij? - Bencona ļoti izbijusies iesaucās, jo nebija radusi redzēt meitu šādā stāvoklī.

-   Ai, māmiņ, - Jūlija sacīja pavisam bezcerīgi, - nekad vairs negribu būt šādā sabiedrībā, man sirds nodreb, kad iedomāju pagājušo nakti. Šai princī ir kaut kas baismīgs; kad viņš mani uzlūkoja, nevaru tev to aprakstīt, kas norisinājās manā dvēselē. Zibens spēriens nāca kā iznīcinātājs no šīm tumšajām, baisīgajām acīm, tas varēja mani, nabadzīti, nogalināt. Neizsmej mani, māmiņ, taču tāds skatiens ir slep- kavam, kas izraugās sev upuri, bet to nogalina nāves bailes, vēl pirms izvilkts duncis! Hs atkārtoju, pavisam svešāda, trīsulīga sajūta, neprotu to nosaukt, izskrēja man caur kauliem! Runā par baziliskiem, kuru viens skatiens - indīgs, ugunīgs stars - spēj nonāvēt vienā acumirklī, ja uzdrošinās tos uzlūkot. Princis laikam līdzinās šādam bīstamam briesmonim.

-   Nu man patiesi jātic, ka ar to mostro turehino ir sava taisnība, jo princis, lai gan vienlaikus ir skaistākais un tīkamākais vīrietis, parādījies divām meitenēm kā pūķis, kā bazilisks! - Bencona iesaucās, skaļi smiedamās. - Princesei ir v istrakākās iedomas, bet, ja mana mierīgā, rāmā Jūlija, mans jaukais bērns, nododas muļķīgiem sapņiem…

-   Un Hedviga, - Jūlija pārtrauca Benconu, - un Hedviga, nezinu, kāda ļauna, naidīga vara grib viņu izraut no manas sirds un iegrūst šausmīgas slimības cīņā, kura trako viņas dvēselē! )ā, es dēvēju princeses stāvokli par slimību, pret ko nabadzīte nekā neiespēj. Kad viņa vakar spēji novērsās no prinča, kad mani apmīļoja, apskāva, es jutu, ka viņa kvēlo drudža karstumā. Un tad deja, šī briesmīgā deja! Tu zini, māt, kā man nepatīk dejas, kur vīriešiem atļauts mūs apskaut. Man šķiet, ka mums tai acumirklī jāatsakās no visa, ko prasa tikums un pieklājība, un jāatzīst vīriešu pārspēks, kas pat smalkjūtīgākajiem no viņiem nav patīkams. Un nu Hedviga nevarēja rimties dejot šo dicnvidniccisko deju, kas, jo ilgāk vilkās, jo pretīgāka man likās. Tas bija īsts, velnišķīgs, ļauns prieks, kas zibsnīja no prinča acīm.

-   Muļķīte, - Bencona teica, - kas tev viss nenāk prātā! Tomēr! Nevaru nopelt tavus uzskatus par visu to, paliec pie tiem, bet neesi netaisna pret Hedvigu, vispār nedomā vairs, kas noticis ar viņu un princi, izmet to no galvas! Ja tu vēlies, es parūpēšos, lai tu kādu laiku neredzi nedz princi, nedz Hedvigu. Nē, tavu mieru nedrīkst traucēt, mans labais, mīļais bērns! Nāc pie manas sirds! - Bencona apkampa Jūliju visā mātes maigumā.

-   No briesmīgā satraukuma, ko pārdzīvoju, laikam arī rādījās savādie sapņi, kas mani galigi samulsināja, - Jūlija turpināja, piespiežot kvēlojošo vaigu pie mātes krūtīm.

-   Ko tad tu sapņoji? - vaicāja Bencona.

-   Man bija tā, - Jūlija stāstīja, - man bija tā, it kā es klejotu brīnišķā dārzā, kur zem bieziem, tumšiem krūmiem juku jukām zied rozes un naktsvijoles un izplata gaisos savu saldo smaržu. Kāds brīnu mains mirdzums kā mēnesnīca pacēlās skaņā un dziesmā, un, kad tas aizskāra savā zelta starā kokus un puķes, tie aizgrābtībā notrīsēja, un krūmi žvīgoja un strauti burbuļoja liegās, ilgpilnās nopūtās. Te es pamanīju, ka es pati esmu dziesma, kas slīd pār dārzu, bet, tāpat kā nobāl skaņu spožums, tā jāmirst arī man sāpīgās skumjās! Tad klusi ierunājās kāda balss: "Nē! Skaņa ir svčtlaimība un nepieder iznīcībai, es tevi turu cieši ar stiprām rokām, un tevī dus mana dziesma, kas ir mūžīga kā ilgas!" Tas bija Kreislers, kas stāvēja man pretī un sacīja šos vārdus. Pārdabiskas jūtas strāvoja manā dvēselē kā mierinājums un cerība, un es pati nesapratu - es stāstu tev visu, māmiņ! - jā, es pati nesapratu, kā tas notika, ka noslīgu Kreisleram pie krūtīm. Te pēkšņi sajutu, ka mani ieskauj dzelžainas rokas un drausmīga, ņirdzīga balss sauc: "Ko tu pretojies, nožēlojamā, tu jau esi pagalam un būsi mana." Tas bija princis, kas turēja mani ciet. Bailēs skaļi iekliedzos un pamodos, ātrumā uzrāvu naktstērpu un pieskrēji! pie loga, ko atvēru, jo istabā gaiss bija karsts un smacīgs. Tālumā ieraudzīju kādu vīrieti, kas ar tālskati skatījās uz pils logiem, bet tad devās pa gatvi lejā savādā, gribētos sacīt, ākstīgā gaitā, izdejojot uz abām pusēm cntrechats un citus dejas soļus, mētājot rokas un, kā man likās, skaļi dziedot. Pazinu Kreisiem, bet, lai gan es par viņa uzvešanos sāku sirsnīgi smieties, viņš man tomēr likās kā labais gars, kas mani pasargās no prinča. Jā, likās, ka tikai tagad man īsti atklājas Kreislera dziļākā daba un tikai tagad spēju atzīt, ka viņa šķietami izsmējīgais humors, no kura dažs labs bieži jūtas aizvainots, nāk no uzticīgākās, cēlākās dvēseles. F.s varētu noskriet lejā, parkā, un izsūdzēt Kreisleram visas briesmīgā sapņa bailes!

-  Tas ir, - Bencona nopietni sacīja, - tas ir muļķīgs sapnis un turpinājums vēl muļķīgāks! Tev vajag mieru, Jūtij, viegls rīta snaudiens darīs tev labu, arī es domāju pāris stundu nogulēties.

Tad Bencona atstāja istabu, un Jūlija darīja, kā teikts.

Kad viņa pamodās, logā spīdēja pusdienas saule un istabā dvesmoja stipra rožu un naktsvijoļu smarža. - Kas tas ir? - Jūlija izbrīnīta iesaucās. - Kas tas ir? Mans sapnis! - Bet, pav ērusies apkārt, ieraudzīja - pār sofas atzveltni slīgst skaists šo ziedu pušķis!

-   Kreisler, manu mīļo Kreisler, - Jūlija liegi runāja, paņēma pušķi un iegrima sapņainās pārdomās.

Princis Ignācs lika pajautāt, vai viņam neesot atļauts Jūliju vienu stundiņu redzēt. Jūlija žigli apģērbās un aizsteidzās uz istabu, kur Ignācs jau viņu gaidīja ar veselu grozu, pilnu porcelāna tasēm un ķīniešu lel lēni. Labsirdīgā Jūlija stundām ilgi rotaļājās ar princi, kas izraisīja viņā dziļu līdzjūtību. Viņai nepaspruka neviens ķircinošs vai nicināms vārds kā citiem, it sevišķi princesei Hedvigai, tāpēc princim Jūlijas sabiedrība bija vērtīgāka par visu un viņš pat dēvēja Jūliju par savu līgaviņu. Tases bija saliktas, lelles sakārtotas, Jūlija pašlaik turēja Japānas ķeizaram kāda maza Arlekīna vārdā uzrunu (abas lellītes stāvēja viena otrai pretī), kad ienāca Bencona.

Brītiņu noskatījusies rotaļā, viņa noskūpstīja Jūliju uz pieres un sacīja: - Tu tomēr esi mans mīļais, labais bērns!

Bija nolaidusies vakara krēsla. Jūlija, kā pati bija vēlējusies, nedrīkstēja parādīties pie pusdienu galda, sēdēja vientuļa savā istabā un gai dīja māti. Te slīdēja tuvāk viegli soļi, durvis atvērās un - nāves bālumā, stīvām acīm, baltā kleitā - spokaina ienāca princese.

-  Jūlij, - viņa klusi teica aizlauztā balsī. - Jūlij! Sauc mani par muļķīgu, izlaistu, neprātīgu, bet neatrauj man savu sirdi, man vajag tavu līdzjūtību, tavu mierinājumu! Tas nav nekas cits kā pārkairinātība, pretīgās dejas drausmīgais nogurums, kas padarījis mani slimu, bet tas ir pāri, man ir labāk! Princis ir projām Zīgbartsveilerā! Man vajag gaisa, noiesim paklejot parkā!

Kad abas, Jūlija un princese, atradās gatves galā, no dziļākā biezokņa viņām staroja pretī spoža gaisma un viņas izdzirda garīgas dziesmas. - Tā ir vakara litānija no Marijas kapelas, - teica Jūlija.

-  Jā, - sacīja princese, - dosimies turp, lūgsim Dievu! Lūdz arī tu par mani, Jūlij!

-   Lūgsim, - atbildēja Jūlija, dziļu sāpju pārņemta par draudzenes stāvokli, - lūgsim, lai nekad nevienam ļaunam garam nav pār mums varas, lai mūsu šķīstā, bijīgā dvēsele netiek mulsināta ar naidnieka vilinājumiem.

Kad meitenes bija pienākušas pie kapelas, kas atradās pašā parka viņā galā, patlaban gāja projām dievlūdzēji, kas bija dziedājuši litāniju puķēm greznotās, daudzām svecēm apgaismotās dievmātes Marijas svētbildes priekšā. Viņas nometās ceļos lūgšanu krēslā. Tad uz nelielās lufctas blakus altārim dziedātāji iesāka "Ave maris Stella", ko Kreislers bija īsi pirms tam komponējis.

Klusi iesācies, dziedājums uzšalca stiprāk un varenāk pie "dci mater alum līdz skaņas, izdziestot pie "fclix cocli porta"[60] , aizlidi- nājās uz vakarvēja spārniem.

Meitenes vēl arvien bija nometušās ceļos, dziļi nogrimušas sirsnīgā lūgšanā. Priesteris murmināja lūgšanas, un no liela tāluma kā eņģeļu koris no naksnīgi aizplīvurotās debess atbalsojās himna "O, sauctis- sitna!"***, ko bija uzsākuši mājupejošie dziedātāji.

Beidzot priesteris abas nosvētīja. Tad viņas piecēlās un iekrita viena otras skaujās. Neizteicamas skumjas, jūsmas un sāpju saaustas, šķita viņām ar varu izraujamas no krūtīm, un karstās asaras, kas lija no acīm, bija asins lāses, ritot no ievainotas sirds. - Tas bija viņš, - princese čukstēja. - Viņš bija tas, - atbildēja Jūlija. Viņas sapratās.

Mežs gaidīja jausmu pilnā klusumā, lai kāpj mēness sirpis un izbārsta pār to savu mirgojošo sudrabu. Dziedātāju korālis, vēl vienmēr sadzirdams nakts klusumā, likās ceļamies pretī mākoņiem, kas kvēli uzliesmoja un nogūla pār kalniem, iezīmējot ceļu spožajam spīdeklim, no kura nobālēja zvaigznes.

-  Ak, - Jūlija ierunājās, - kas tas ir, kas mūs tā saviļņo, kas plosa mūsu sirdi tūkstoš sāpēm? Ieklausies, kā tālā dziesma mierinādama skan mums pretī! Mēs lūdzām, un no zeltītiem mākoņiem uz mums runā svēti gari par debesu svētlaimību.

-  Jā, mīļā Jūlij, aiz mākoņiem ir pestīšana un svētlaime, un es vēlētos, lai kāds debesu eņģelis mani aiznes pie zvaigznēm, pirms mani sagrābj tumšā vara. Es gribētu mirt, bet zinu, ka tad mani ienestu firstu kapenēs, un senči, kas tur apglabāti, neticētu, ka esmu mirusi, tic atmostos no nāves stinguma baisīgai dzīvei un izdzītu mani ārā. Tad es nepiederētu nedz pie dzīvajiem, nedz mirušajiem un nekur neatrastu patvērumu.

-   Ko tu runā, Hedvig, pie visiem svētajiem, ko tu runā? - Jūlija izbijusies iesaucās.

-  Hs, - princese turpināja tai pašā dzedrajā, gandrīz vienaldzīgajā balsī, - es reiz kaut ko līdzīgu sapņoju. Bet var jau būt - kāds draudīgs sencis kapenē pārvērties par vampīru, kas nu izsūc man asinis. Tāpēc laikam es tik bieži paģībstu.

-  Tu esi slima, - Jūlija teica, - tu esi ļoti slima, Hcdvig, nakts gaiss nāk tev par ļaunu, steigsimies projām.

Viņa apskāva princesi, kas klusēdama ļāva sevi vest.

Mēness tagad bija augsti uzkāpis pār Gcicrštcinu, un krūmi un koki stāvēja maģiskā apgaismojumā un čukstēja, un šalca tūkstoš mīlīgās dziesmiņās, rotaļājoties ar nakts vēju.

-  Tomēr ir tik skaisti, - Jūlija ierunājās, - ai, tomēr ir skaisti zemes virsū! Vai daba mums neatklāj savus lieliskākos brīnumus kā laba māte saviem mīļajiem bērniem?

-  Tu tā domā? - princese atbildēja un pēc brītiņa turpināja: - Es negribētu, lai tu mani būtu pilnīgi sapratusi, un lūdzu tevi uzskatīt visu tikai par slikta garastāvokļa izpausmi. Tu vēl nepazīsti dzīves postīgās sāpes. Daba ir cietsirdīga, tā kopj un lolo rikai veselos bērnus, slimos tā pamet, jā, vērš pret viņu dzīvību bīstamus ieročus. Tu zini, ka daba man citkārt bija vienīgi gleznu galerija, kas radīta, lai vingrinātu gara un rokas spēju, bet tagad ir kļuvis citādi, jo es nejūtu, nejaušu neko citu kā dabas drausmas. Hs labāk vēlētos klejot apgaismotās zālēs raibā sabiedrībā nekā re vientulībā ar tevi šai mēnesnīcas naktī.

Jūlija izbijās, viņa manīja, ka Hedviga kļūst aizvien vārgāka, gurdāka, tā ka nabadzītei vajadzēja pielikt visus savus nelielos spēkus, lai noturētu draudzeni stāvus.

Beidzot viņas sasniedza pili. Netālu no pils uz akmens sola zem plūškoka sēdēja kāds tumšs stāvs. To ieraudzījusi, Hedviga priecīgi iesaucās: - Paldies Dievmātei un visiem svētajiem, tur viņa ir! - un, pēkšņi spēcīgāka kļuvusi, atraisījās no Jūlijas un gāja klāt šim stāvam, kurš piecēlās un sacīja dobjā balsī: - Hedviga, mans nabaga bērns!

Jūlija samanīja no galvas līdz kājām brūnās drānās ietinušos sievieti, dziļā tumsa neļāva saskatīt viņas sejas pantus. Jūlija palika stāvam, viņu purināja vieglas tirpas.

Abas, sieviete un princese, apsēdās uz sola. Sieviete maigi atglauda Hedvigai matu sprogas no pieres, uzlika tad tur delnas un lēni un klusi runāja kādā svešā valodā. Jūlija nevarēja atcerēties, ka būtu kādreiz to dzirdējusi. Pēc brītiņa sieviete uzsauca Jūlijai: - Meitiņ, steidzies uz pili, pasauc kambarjumpravas, parūpējies, lai princesi nogādā iekšā! Viņa iegrimusi saldā miegā, no kā pamodīsies sveika un vesela.

Jūlija, lai arī izbrīnījusies, ne mirkli nevilcinājās un ātri izdarīja, kas vēlēts.

Kad viņa ieradās ar kambarjumpravām, princese, rūpīgi ietīstīta savā šallē, patiesi dusēja saldā miegā, svešā sieviete bija pazudusi.

-  Pasaki, - Jūlija teica otrā rītā, kad princese pamodās pilnīgi viena un neizrādīja nekādas iekšēja satricinājuma pazīmes, no kā Jūlija bija baidījusies, - pasaki man, Dieva dēļ, - kas bija šī brīnumainā sieviete?

-  Hs nezinu, - atbildēja princese, - vienu vienīgu reizi mūžā esmu viņu redzējusi. Tu atceries, ka es bērnībā sasirgu ar kādu bīstamu slimību, tā ka ārsti vairs nedeva cerības. Te viņa reiz naktī piepeši sēdēja pie manas gultas un ieaijāja mani tāpat kā šodien saldā snaudā, no kā es pamodos pavisam atspirgusi. Vakarnakt šīs sievietes tēls pirmo reizi parādījās man acu priekšā, es jutu, it kā viņai atkal vajadzētu ierasties un mani glābt, tin tā tas arī tiešām notika. Dari man to patikšanu un pilnīgi klusē par šo parādību, neliec arī manīt ar kādu vārdu vai norādi, ka mums atgadījies kaut kas brīnišķīgs. Iedomājies par Hamletu un esi mans mīļais Horācijs! Skaidrs, ka ar šo sievieti saistīts kāds noslēpums, bet lai tas paliek man un tev neatrisināts, tālākā taujāšana man liekas bīstama. Vai nepietiek, ka esmu sveika un vesela, atpestīta no mošķiem, kas mani vajāja?

Visi brīnījās, ka princese tik pēkšņi atguvusi veselību. Galma ārsts apgalvoja, naksnīgā pastaiga uz Marijas kapelu esor satricinājusi visus nervus un tik spēji iedarbojusies, bet viņš tikai aizmirsis to skaidri norādīt. Taču Bencona klusībā noteica: "Hm! Pie viņas bijusi vecā - lai tas nu šoreiz paliek!"

Pienācis laiks, kad šis biogrāfu kļūmīgais jautājums: "Tu -

(M. t.) - mani patiešām mīli, daiļā Mincīt? Ai, atkārto man to.

atkārto tūkstošiem reižu, lai mani pārņem vēl lielāka sajūsma un es sarunāju tik daudz blēņu, kā tas piederas vienam labākā romānu rakstnieka radītam mīlošam varonim! Bet, mīļā, tu jau esi manījusi manu ap brīnojamo tieksmi uz dziedāšanu, tāpat manu māksliniecisko gatavību dziedāt - vai tev nelabpatiktu, dārgā, uzdziedāt man kādu dziesmiņu?

- Ak, - atbildēja Mincītc, - es, protams, neesmu nepiedzīvojusi dziedāšanas mākslā, bet tu zini, kā iet jaunām dziedātājām, kad tām jādzied pirmo reizi priekšā meistariem un mākslas pazinējiem! Bailes, samulsums aizžņaudz viņām rīkli, un skaistākās skaņas, trilleri un mor denti paliek liktenīgā kārtā aizķcramics rīklē kā zivs asakas. Āriju dziedāt tad ir pilnīgi neiespējami, kāpēc pēc parastās kārtības jāiesāk ar duetu. Pamēģināsim mazu duetiņu, dārgais, ja tev ir patikšana!

Tas bija man pa prātam. Mēs tūdaļ uzsākām maigo duetu - "No pirmā skata lido man pretī tava sirds" utt. Mincītc iesāka bailīgi, bet drīz viņu iedrošināja mans spēcīgais lalscts. Viņas balss bija brīnum piemīlīga, priekšnesums - noapaļots, maigs, vārdu sakot, viņa parādīja sevi par krietnu dziedātāju. Biju sajūsmināts, lai gan atskārtu, ka draugs Ovidijs mani atkal atstājis likteņa varā. l.ai gan Mincītc tik lieliski tika galā ar eantare [61] , tad ar cordns tntijjcre[62] * nekas neiznāca, un es pat neuzdrīkstējos izteikt vēlēšanos spēlēt ģitāru.

Mincītc nu dziedāja ar reti sastopamu veiklību, ar neparastu izteiksmīgumu, augstāko eleganci pazīstamo Di trtnti palpiti[63] utt. No varēti skaļā rcčitatīva viņa lieliski pārsviedās uz patiesi kaķīgo andantes saldcnumu. Ārija likās taisni kā viņai rakstīta, tā ka mana sirds svētlaimē pārplūda un es izgrūdu skaņu prieka ņaudienu. Ha! Ar šo āriju Min eītei vajadzēja sajūsmināt simtiem jutīgu runču dvēseļu! Tagad uzsākām vēl vienu duetu no pavisam jaunas operas, kurš izdevās tikpat lieliski, jo likās pilnīgi kā mums rakstīts. Debešķīgās rulādcs spīdoši izrirēja no mūsu krūtīm, jo lielāko tiesu sastāvēja no hromatiskām skaņkārtām. Vispār man šai sakarā jāpiezīmē, ka mūsu dzimums ir hromatisks un ka tāpēc katrs komponists, kas grib komponēt mums, darītu ļoti labi, ja melodijas un visu pārējo iekārtotu hromatiski. Diemžēl esmu aizmirsis tā krietnā meistara vārdu, kurš šo duetu komponējis, tas ir kārtīgs, jauks cilvēks, komponists pēc mana prāta.

Šīs dziedāšanas laikā uz. jumta bija uzkāpis melns runcis un zibsnīja uz mums gailējušām acīm. - Ksiet tik laipns un palieciet turpat, mīļais draugs! - saucu viņam pretī. - Citādi izskrāpēšu jums acis un nometīšu no jumta, bet, ja jūs vēlaties dziedāt ar mums kopā, tad pievienojieties! - Pazinu jauno, melnā tērpušos runci kā spēcīgu ba- sistu un tāpēc ieteicu dziedāt kādu kompozīciju, kas man ne visai patīk, bet kas ļoti piederējās, ņemot vērā drīzo šķiršanos no Mincītcs. Mēs dziedājām tcrcctu no "Burvju flautas" otrā cēliena: "Vai tevi, dārgais, man vairs neredzēt!" Tikko apliecināju līdz ar melno, ka dievi mūs pasargās, kad mums starpā ielidoja ķieģeļa lauska un briesmīga balss sauca: - Vai tie nolādētie kaķi nevaldīs rīkles! - Nāves baiļu trenkti, steigšus izklīdām pa bēniņiem. O, bezsirdīgic barbari bez mākslas izpratnes, kas paliek nejūtīgi, pat dzirdot neizteicamu mīlas sāpju aizkustinošākās vaimanas, un perina rikai domas par atriebību, nāvi un iznīcību!

Kā jau sacīts, tas, kam mani vajadzēja atbrīvot no mīlestības posta, iegrūda mani tur vēl dziļāk. Mincītc bija tik muzikāla, ka mēs abi vistīkamākajā kārtā varējām viens ar otru improvizēt. Pēdīgi viņa lieliski nodziedāja manas paša meldijas, es tad vai galīgi sajuku un šausmīgi nomocījos mīlas mokās tā, ka kļuvu bāls, nokāmējis un nožēlojams. Beidzot, beidzot, kad biju pietiekami ilgi nosērojies, man iekrita prātā pēdējais, lai gan izmisīgais līdzeklis, kā no mīlas dziedināties. Nolēmu piedāvāt savai Mincītci sirdi un ķepu. Viņa bija ar mieru, un, tikko bijām kļuvuši pāris, es tūdaļ manīju, ka manas mīlas sāpes pilnīgi un galīgi pazūd. Man lieliski garšoja piena zupa un cepetis, atguvu atkal savu labo garastāvokli, maitas ūsas bija kārtībā, mans kažoks atdabūja veco, skaisto spīdumu, jo rūpējos par tualeti vairāk nekā agrāk, turpretim mana Mincītc vairs nemaz negribēja uzposties. Hs tomēr sadzejoju.

tāpat kā agrāk, dažus pantus par savu Mincīti, kas bija jo jaukāki, jo patiesīgāk tika izjusti, līdz sakāpināja arvien vairāk un vairāk tvīksmainā maiguma izteiksmi, līdz tā man likās sasniegusi augstāko virsotni. Veltīju beidzot labiņajai kādu biezu grāmatu un tā arī literāri estētiskā ziņā biju darījis visu, ko vien var prasīt no godīga, mīlestībā uzticīga runča. Starp citu, vadījām, es un mana Mincītc, uz salmu pīteņa mana meistara durvju priekšā mierīgi mājīgu, laimīgu dzīvi. Bet kura laime te, zemes virsū, pastāv kaut cik ilgi! Pamanīju, ka Mincītc bieži manā klātbūtnē kļūst izklaidīga, ka viņa, runājot ar mani, atbild juceklīgus niekus, ka viņai izsprūk dziļas nopūtas, ka viņa grib dziedāt tikai kvēlas mīlestības dziesmas, jā, līdz kļuva pavisam gurda un slima. Ja es tad vaicāju, kā viņai trūkst, tad viņa gan man paglaudīja vaigus un atbildēja: - Nekas, ir nekas, manu mīļo, labo papucīt, - bet kaut kas tomēr nebija kārtībā. Bieži viņu velti gaidīju uz salmu pīteņa, velti meklēju pagrabā, bēniņos, un, ja tad beidzot viņu atradu un maigi viņai pārmetu, viņa aizbildinājās, ka veselības dēļ viņai vajagot daudz pastaigāties un kāds runču ārsts ieteicis pat ceļojumu uz kādu peldvietu. Tas man atkal nebija pa prātam. Viņai, protams, vajadzēja pamanīt manu slēpto īgnumu, un viņa šķita rūpējamies, lai apveltītu mani ar mīlas glāstiem, bet arī šais glāstos bija kaut kas savāds, neprotu to nosaukt, kas mani saldēja, nevis iesildīja, un arī tas man nepatika. Nemaz nenojaušot, ka šādam Mincītes izturēšanās veidam vajadzēja būt savam īpašam pamatam, sapratu, ka man beidzot izdzisusi ari pēdējā mīlestības dzirkstelīte uz skaistuli un ka viņas klātienē mani pārņem neizturama garlaicība. Tāpēc es gāju savu ceļu, viņa - savu; bet, ja kādreiz nejauši satikāmies uz salmu pīteņa, izsacījām viens otram vismīļākos pārmetumus, bijām vismaigākie laulātie draugi un apdziedājām mierīgo mājīgumu, kādā dzīvojām.

Reiz mani apciemoja melnais basists mana meistara istabā. Viņš runāja aprautos, noslēpumainos vārdos, uzstājīgi prasīja, kā es ar savu Mincīti dzīvojot, - īsāk, jutu, ka melnajam ir kaut kas uz sirds, ko viņš grib man atklāt. Beidzot tas nāca gaismā. Kāds runču jauneklis, kas kalpojis karadienestā, bija atgriezies un dzīvoja kaimiņos no mazas pensijas, ko viņam kāds ēdnīcas saimnieks izmeta kā zivju asakas un ēdiena atkritumus. Skaista auguma, atlētisku ķermeņa būvi, turklāt piedevām viņš nēsāja krāšņu, svešādu mundieri - melns, pelēks, dzeltens - un par drošsirdību, ko parādījis, tikai ar dažiem palīgiem gribēdams iztīrīt veselu noliktavu no pelēm, nesa uz krūtīm grauzdētā speķa godazīmi; viņu ievēroja visas apkārtnes kaķes - gan jaunas, gan vecas. Visas sirdis pukstēja viņam pretī, kad viņš parādījās - drošs un izaicinošs, galvu augsti pacēlis, metot visapkārt zibenīgus skatienus. Tas esot, kā melnais man apgalvoja, iemīlējies manā Mincītē, viņa esot tam mīlestībā atbildējusi, un bija pārāk skaidrs, ka abiem ir slepenas mīlētāju satikšanās ik naktis aiz dūmeņa vai pagrabā.

-   Man brīnums, - melnais runāja, - man brīnums, mīļais draugs, ka jūsu citkārt asais prāts to nav pamanījis jau sen, bet mīloši vīri ir bieži akli, un man žēl, ka drauga pienākums spieda mani atvērt jums acis, jo es zinu, ka jūs savā pievilcīgajā laulātajā draudzenē esat ieķēries kā nerrs.

-  Ak, Mucius, - (tā melnais saucās), - ak, Mucius, - iesaucos, - vai esmu nerrs, vai mīlu šo jauko nodevēju! Hs viņu pielūdzu, visa mana būtne pieder viņai! Nē, viņa nevar man to nodarīt, uzticīgā dvēsele! Mucius, melnais meli, saņem sava kauna darba algu! - Pacēlu ķepu ar izlaistiem nagiem, Muciuss mani draudzīgi uzlūkoja un ļoti mierīgi teica: - Neuzbudinieties, mans labais, jums ir daudzu krietnu ļaužu liktenis, it visur piemājo neģēlīga nepastāvība un diemžēl it sevišķi pie mūsu dzimuma. - Ļāvu paceltajai ķepai atkal noslīdēt, palēcos kā galīgā izmisumā pāris reižu gaisā un tad dusmu trakumā kliedzu: - Vai tas iespējams, vai tas iespējams! Ak debess - zeme! Ko gan vēl? Te jāpiesauc ir elle! Kas darījis man to, vai pelēkraibais runcis? Un viņa, saldā sieviņa, kas citkārt uzticīgi maiga, vai viņa velnišķīgā viltū to ap nicināt spēja, kas, ieaijāts pie viņas krūtīm, bija reibinājics svētlaimīgos mīlas sapņos? Ak, plūstiet, asaras, ak, plūstiet nepateicīgajai! Ak debess, tas nav pieļaujams, to raibo nelieti pie dūmeņa, lai parauj velns!

-  Nomierinieties, - Muciuss sacīja, - tikai nomierinieties, jūs pārāk ļaujaties pēkšņo sāpju niknumam. Kā jūsu patiesam draugam man vairs

neklājas jūs traucēt jūsu piedienīgajā izmisumā. Ja jūs savā bezcerībā gribat nonāvēties, es varētu jums izlīdzēt ar stiprām žurku zālēm, bet negribu to darīt, jo citādi jūs esat mīļš, burvīgs runcis un būtu gaužām žēl jūsu jauno dzīvību. Nomierinieties, ļaujiet Mincītci skriet, piemī līgu kaķeņu taču ir pilna pasaule. Ardievu, mīļais! - To pateicis, Muciuss izlēca pa vaļējām durvīm.

Kad es klusībā, zem krāsns gulēdams, pārdomāju Muciusa atklājumus, jutu sevī mostamies tādu kā slepenu prieku. Nu es zināju, kā ir ar Mincīti, un nomocīšanās ar neziņu ir galā. Ja arī pieklājības pēc biju sākumā izrādījis pienācīgu izmisumu, tad nospriedu, ka šī pati pieklājība prasa melni-pelēki-dzeltenraibo nostrostēt.

Izspiegoju naktī mīlas pāri aiz dūmeņa un ar vārdiem: - Velnišķīgais, zvēriskais nodevēji - nikni likos savam sāncensim virsū. Bet viņš, kā to diemžēl pamanīju par vēlu, būdams spēcīgāks, sagrāba mani, šausmīgi sapliķēja, tā ka es zaudēju vairākās vietās kažoka spalvu, un tad aizšāvās projām. Mincīte gulēja ģībonī, bet, kad es viņai tuvojos, viņa tikpat mudīgi kā mīļākais pielēca augšā un metās viņam pakaļ bēniņos.

Stīviem krustiem, asiņainām ausīm nolīdu lejā pie sava meistara un atsacījos no domas glābt savu laulību, neturēju arī ne par kādu kaunu atstāt pavisam Mincīti melni-pclēki-dzcltenraibajam.

"Kāds nelaimīgs liktenis," nodomāju, "debešķīgi romantiskās mīlestības dēļ riku iemests notekā, un mājas laime man neko citu nesagādā kā šausmīgu kāvienu."

Otrā rītā ne mazums izbrīnījos, kad, iznācis no meistara istabas, atradu Mincīti uz salmu pīteņa.

-  Labo Mūri, - viņa liegi un mierīgi teica, - šķietu jūtam, ka es tevi vairs tā nemīlu kā citkārt, kas man gauži sāp.

-  Dārgo Mincīt, - mīlīgi atbildēju, - man tas plēš sirdi pušu, bet man tev jāatzīstas, ka kopš tā laika, kad notikušas zināmās lietas, arī tu man esi kļuvusi vienaldzīga.

- Neņem ļaunā, - Mincīte turpināja, - neņem ļaunā, saldais draugs, bet man ir tā, it kā tu man jau sen būtu kļuvis pavisam nepanesams.

-  Varenā debess! - sajūsmināts iesaucos. - Kāda dvēseļu radniecība, es jūtos tāpat kā tu!

Kad bijām šādi vienojušies, ka esam kļuvuši viens otram pavisam nepanesami .un mums nepieciešami šķirties uz visiem laikiem, ļoti maigi apķepojāmics un raudājām karstas prieka un aizgrābtības asaras!

Pēc tam izšķīrāmies, turpmāk katrs bija pārliecināts par otra krietnumu un dvēseles cēlumu un lielīja to ikvienam, kas vēlējās par to dzirdēt.

-  Arī es biju Arkādijā! - izsaucos un pievērsos mākslām un zinībām vēl dedzīgāk nekā jebkad.

(Mak. /.) - Jums, - sacīja Kreislers, - jā, es saku jums no visas sirds, šis miers man šķiet bīstamāks nekā vētras trakošana. Tā ir smacīgā, nomācošā tveice pirms iznīcinātāja negaisa, kurā tagad dzīvo visi galmā, firstam Ircncusam izceļot to dienas gaismā duodecimas formātā, zelta griezumā kā tādu almanahu. Veltīgi cienītais kungs nepārtraukti sarīko spožus svētkus par zibeņnovcdējiem kā otrs Franklins, zibens tomēr iespers un varbūt apsvilinās viņa paša svētku mundieri. Tas ir tiesa, ka princese Hedviga tagad līdzinās gaiši un dzidri plūstošai melodijai, kad citkārt no viņas ievainotās sirds lauzās cits caur citu satraukti, nesakarīgi akordi, bet Hedviga tagad soļo laipnā, apskaidrotā lepnumā zem rokas brašajam neapolictim, un Jūlija viņam dāvā savu cņģelisko smaidu un pieņem viņa galantās laipnības, ko princis, nenovēršot acis no izvēlētās līgavas, prot viņai tik veikli raidīt, ka tās trāpa viņas jauno, nepiedzīvojušo dvēseli tāpat kā rikošets, daudz stiprāk, nekā bīstamais ierocis būtu pievērsts tieši! Un tomēr domāju, kā man atstāstīja bencona, ka mostro turehino vispirms pievcicis Hedvigu, bet maigajai, mierīgajai Jūlijai, debesu bērnam, iznesīgais ģenerālis cn cbcf [64] licies negants bazilisks! Ai, nojautējas dvēseles, jums bija taisnība! Velns, vai tad neesmu lasījis Baumgartena "Pasaules vēsturē", ka čūska, kas izvīlusi mūs no paradīzes, lepojusies zeltaini lāsainu zvīņu bruņās? Tas man ienāk prātā, kad ieraugu Hektoru ar zeltītajām uzšuvēm.

Starp citu, par Hektoru reiz saucās kāds ļoti cienījams buldogs, kas juta pret mani neaprakstāmu mīlestību un uzticību. Gribētos, kaut tas būtu pie manis, es to uzrīdītu, lai ieķer savam kundziskajam vārdabrālim svārku stērbelē, kad viņš plātās abu daiļo māsu klātienē! Bet pasakiet man, meistar, jūs taču protat tik daudzus trikus, kā lai es panāku, lai izdevīgā brīdi pārvērstos lapsenē un tā satracinātu firstisko suni, ka tam pārietu nolādētā ideja!

-   Ļāvu jums izrunāties, Kreisler, - meistars Ābrahāms teica, - un tagad prasu, vai gribat mani mierīgi uzklausīt, ja atklāju jums zināmas lietas, kas apstiprina jūsu nojautas?

-  Vai tad, - atbildēja Kreislcrs, - vai tad es neesmu viens prātīgs kapelmeistars - es nedomāju to filozofiskā nozīmē, ka esmu savu Ks iecēlis par kapelmeistaru, bet attiecinu to vienīgi uz gara spēju palikt mierīgam pieklājīgā sabiedrībā, kad man iekož blusa.

-   Tātad nu, - meistars Ābrahāms turpināja, - zināt, Kreisler, ka savāds atgadījums ļāvis man dziļi ieskatīties prinča dzīvē. Jums taisnība, kad jūs viņu salīdzinājāt ar čūsku paradīzē. Zem skaistā pārvalka - to jūs viņam nenoliegsiet - ir paslēpusies indīga samaitātība, gribētu teikt, neģēlība. Viņam ir ļauni nodomi - no daudz kā, kas noticis, es zinu, viņam ir kaut kas padomā ar daiļo Jūliju.

-   Holio! - Kreislers iekliedzās, skraidelējot pa istabu. - Hoho, spožo putniņ, vai tās ir tavas saldās dziesmiņas? Sasodīts, princis ir dūšīgs puisis, tas grābj ar abām ķetnām uzreiz gan piedāvātus, gan aizliegtus augļus! Hollā, saldais neapoliet, tu nezini, ka Jūlijai stāv klāt kāds brašs kapelmeistars ar pietiekami daudz mūzikas, tas tevi noturēs, tikko tu viņai tuvosies par kādu nolādētu kvartas-kvintas akordu, kas jāatrisina. Un kapelmeistars dara to, kas ir viņa amats, tas ir, viņš tevi atrisina, ietriecot tev lodi pierē vai iegrūžot šo zobenu vēderā! - Kreislers izvilka savu zobenu, nostājās paukotāja pozā un jautāja meistaram, vai viņš izskatoties pietiekami cienīgs nodurt vienu firstisku suni.

-  Nomierinieties, - atbildēja meistars Ābrahāms, - nomierinieties, Kreisler, nemaz nav vajadzīgi šādi varoņdarbi, lai izjauktu prinča nolūku. Lai viņu pieveiktu, vajadzīgi citi ieroči, un tos es jums dodu rokā.

Vakar biju zvejnieka mājiņā, princis ar adjutantu nāca garām. Viņi mani nepamanīja. "Princese ir skaista," princis sacīja, "bet mazā Bencona ir dievišķīga! Man uzmutuļoja asinis, kad viņu ieraudzīju, - ha, viņai jākļūst manai,.iekams sniedzu princesei savu roku. Vai tu domā, ka viņa būs nepielūdzama?" - "Kura sieviete gan ir jums pretojusies, žēlīgais kungs," atbildēja adjutants. "Bet, pie velna," princis turpināja, "viņa liekas nevainīgs bērns…" - "…un vientiesīgs," adjutants smiedamies viņu pārtrauca, "un tie nevainīgie, vientiesīgie bērniņi jau taisni ir rie, kuri, uzvarētāja vīrieša uzbrukuma pārsteigti, bez ierunām padodas un tad notur visu par Dieva lēmumu un veltī uzvarētājam pat kvēlu mīlestību! Tā arī jums var klāties, cienīgais kungs." - "Tas būtu par traku!" princis iesaucās. "Kaut cs viņu tikai varētu vienu pašu satikt - kā to panākt?" - "Nekas," atbildēja adjutants, "nekas nav vieglāk par to. Ksmu manījis, ka mazā bieži klejo šai parkā. Ja nu…" Balsis pagaisa tālumā, nevarēju vairs neko sadzirdēt. Droši vien jau šodien tiks īstenots kāds velnišķīgs plāns, bet tas ir jāizjauc. F.s varētu to darīt pats, taču zināmu iemeslu dēļ negribētu princim rādīties, tāpēc jums, Kreisler, tūdaļ jādodas uz Zīghartshofu un jāuzmana, kad Jūlija varbūt krēslā, kā viņa mēdz darīt, aizklejo līdz ezeram, lai barotu pieradināto gulbi. Šo gājienu droši vien itāliešu nelietis ir izspiegojis. Tātad - saņemiet ieroci, Kreisler, un nepieciešamo norādījumu, lai jūs cīņā ar bīstamo princi varat sevi parādīt kā labu karavadoni!

Biogrāfs atkal nobīstas, ka no tik nepilnīgām ziņām jāsavārsta šis stāsts. Vai tagad nebūtu pienācies iestarpināt, kādu īsti norādījumu meistars Ābrahāms deva kapelmeistaram? Jo, kaut arī vēlāk parādās pats ierocis, tomēr tev, mīļo lasītāj, nebūs iespējams izdibināt, kas tur ir par lietu. Taču vienu vārdiņu nelaimīgais biogrāfs pašlaik zina no šīs norādes, ar kuras palīdzību (tik daudz liekas skaidrs) drosmīgajam Kreisleram tika uzticēts šis īpašais noslēpums. Bet pacieties, labvēlīgo lasītāj, vēl mazdrusciņ, minētais biogrāfs liek ķīlā savu rakstāmo īkšķi, ka vēl pirms šīs grāmatas beigām ari šis noslēpums nāks gaismā. Tagad jāpastāsta, ka, tikko saule laidās rietā. Jūlija ar baltmaizes groziņu uz rokas dziedādama aizklejoja pa parku līdz ezeram un apstājās tilta vidū netālu no zvejnieka mājiņas. Taču Kreislers bija paslēpies aiz krūmāja un turēja pie acīm spēcīgu tālskati, ar ko vērīgi lūkojās caur krūmiem, kas viņu aizklāja. Gulbis atpeldēja šurp, un Jūlija tam meta maizes druskas, ko tas kāri satvēra. Jūlija turpināja skaļi dziedāt, tāpēc nemanīja, ka ātri steidzas šurp princis Hektors. Kad viņš piepeši nostājās viņai blakus, viņa sarāvās kā spējās bailēs. Princis satvēra viņas roku, piespieda pie krūtīm, pie lūpām un Jūlijai cieši blakus pārliecās pār tilta margām. Kamēr princis dedzīgi runāja. Jūlija baroja gulbi, skatīdamās lejup ezerā.

-  Nesavclc tik nešķīsti saldenu viepli, valdniek! Vai tad tu nemani, ka es sēžu tuvu tev pretī uz margām un varu tevi pamatīgi sapliķēt? Ak Dievs, kāpēc tavi vaigi notvīkst arvien sārtāki, tu daiļais debesu bērns? Kāpēc tu tagad tik savādi uzlūko ļaunprāti? Tu smaidi? Jā, tā ir svelmainā indes elpa, kurai pretī tagad jāatveras tavām krūtīm, tāpat kā pumpurs atver pretī svilinošam saulstaram skaistākās ziedlapas, lai jo drīzāk nomirtu!

Tā Kreislers runāja, novērodams pāri, ko spēcīgais tālskatis bija pievedis tuvu klāt. Arī princis tagad nometa druskas, bet gulbis tās neķēra un izgrūda spalgu, nejauku brēcienu. Nu princis aplika roku Jūlijai un svieda druskas lejā tā, lai gulbim liktos, ka to baro Jūlija. Pie tam viņa vaigs gandrīz skāra Jūlijas vaigu.

-   Pareizi, - Kreislers runāja, - pareizi, cienīgais neģēli, sagrāb, godātais maitasputns, savu laupījumu labi cieši, bet te viens guļ krūmos, jau tēmē uz tevi un tūdaļ sašaus tavu spožo spārnu slābanu, un tad tev un tavām medībām klāsies slikti!

Tagad princis satvēra Jūlijas roku, un abi devās uz zvejnieka mājiņas pusi. Bet tieši tās priekšā Kreislers iznāca no krūmāja, gāja pārim klāt un sacīja, princim dziļi palocījies: - Lielisks vakars, neparasti jauks gaiss, spirdzinošas smaržas, jūs te, cienītais kungs, droši vien jūtaties ka skaistajā Neapolē.

-   Kas jūs tāds esat, mans kungs? - princis viņu skarbi uzrunāja. Bet tai pašā acumirklī ari Jūlija atraisījās no prinča rokas, piegāja Kreisleram klāt, sniedza viņam roku un sacīja: - Ai, cik brīnišķīgi, mīļo

Kreisler, ka jūs arkai esat šeit! Vai jūs zināt, ka esmu ļoti pēc jums noilgojusies? Patiesi, māte bārās, ka es izturoties kā raudulīgs, neaudzināts bērns, ja jūs neesat te tikai vienu vienīgu dienu. Es sasirgtu aiz bēdām, ja iedomājos, ka jūs mani un manu dziedāšanu varētu aizmirst.

-   Ha, - princis iesaucās, šaudot dzēlīgus skatienus uz Jūliju un Kreisiem, - ha, jūs esat monsieur dc Krosel! Firsts par jums izteicās ļoti atzinīgi!

-   Svētīts, - teica Kreislers, sejai savādi raustoties tūkstoš grumbās un rieviņās, - svētīts lai par to vecais kungs, jo varbūt man tad izdosies iegūt to, ko es jums, ļoti cienīts princi, gribēju lūgt, proti, jūsu patīkamo atbalstu. Man ir pārdrošā nojauta, ka jūs man jau no pirmā skatiena pievērsāt savu labvēlību, jo, garām ejot, aiz augstākā mērā īpašas aizgrābtības jums labpatika mani iecelt zaķapastalas kārtā, un, tā kā zaķapastalas ir noderīgi visam, ko vien var iedomāties, tad…

-  Jūs esat, - princis viņu pārtrauca, - jūs gan esat jocīgs vīrs.

-   Nebūt neesmu, - Kreislers turpināja, - man gan patīk joki, bet tikai slikti, taču tas nu atkal vairs nav jocīgi. Pašlaik es labprāt gribētu doties uz Neapoli un tur pie mola uzrakstīt dažas labas zvejnieku un bandītu dziesmas ad nsum delpbini[65]. Jūs, mīļo princi, esat labs mākslas cienītājs, varbūt jūs varētu man ar dažiem ieteikumiem…

-   Jūs esat, - princis viņu atkal pārtrauca, - jūs esat ļoti jocīgs cilvēks, monsieur dc Krosel, man tas patīk, man tas patiesi patīk, bet tagad es jūs jūsu pastaigā vairs neaizkavēšu. Adicu!

-   Nē, cienīts kungs! - Kreislers iesaucās. - Negribu palaist garām izdevību parādīties jums visā savā spožumā! Jūs grasījāties ieiet zvejnieka mājiņā, tur ir mazs piantns, Jūlijas jaunkundze, protams, būs tik laipna un nodziedās ar mani vienu duetu!

Ļoti labprāt! - izsaucās Jūlija un ieķērās Kreisleram elkonī. Princis sakoda zobus un lepni gāja pa priekšu. Ejot Jūlija iečukstēja Kreisleram ausī: - Kreisler! Kāds savāds noskaņojums!

-  Ak Dievs, - Kreislers atbildēja tikpat klusi, - un tu dusi ieaijāta mulsinošos sapņos, kad tuvojas čūska, lai tevi nobeigtu indīgā kodienā?

Jūlija viņu uzlūkoja ļoti izbrīnījusies. Tikai vienu vienīgu reizi visaugstākajā mūzikas apgarotībā Kreislers bija uzrunājis viņu ar "tu".

Kad duets bija beidzies, princis, jau pa dziedāšanas laiku bieži saucis brava, brnvisstma, sāka skaļi plaukšķināt. Viņš apklāja Jūlijas rokas dedzīgiem skūpstiem, zvērēja, ka nekad neviens dziedājums tā neesot aizgrābis visu viņa būtni, un lūdza Jūlijai, lai viņa atļauj noskūpstīt debešķīgās lūpas, pār kurām plūdusi paradīzisko skaņu nektāra straume.

Jūlija samulsusi atkāpās. Kreislers pienāca princim klāt un sacīja: - Tā kā jūs man, cienītais, negribat veltīt ne vārdiņa uzslavas, ko es kā komponists un krietns dziedonis esmu pelnījis tikpat labi kā Jūlijas jaunkundze, tad es manu, ka ar savu vājo muzicēšanu neesmu atstājis pietiekamu iespaidu. Taču man ir pieredze arī glezniecībā un būs tas gods parādīt jums mazu glezniņu, tajā attēlota persona, kuras īpatnējā dzīve un savādais gals man ir tik pazīstami, ka es to varu pastāstīt katram, kas grib uzklausīt.

-  Neciešams radījums! - princis nomurmināja. Kreislers izvilka no kabatas kastīti, izņēma no tās mazu bildīti un turēja princim pretī. Viņš uzmeta tai mirkli, nobāla nāves bālumā, viņa acis sastinga, lūpas sāka raustīties, noburkšķējis: - Mnlcdctto! - viņš aizmetās projām.

-  Kas tas ir? - Jūlija iesaucās, galīgi pārbijusies. - Pie visiem svētajiem, kas tas ir, Kreisler, izstāstiet man visu!

-  Trakas lietas, - Kreislers atbildēja, - jautri joki, velna dzīšana! Redzat nu, dārgā jaunkundz, kā laipnais princis jož pa tiltu visgarākajiem soļiem, kā vien iespēj viņa cienīgās kājas. Viņš galīgi noliedz savu saldeno, idillisko dabu, viņš pat nepaskatās uz ezeru, pat negrib vairs barot gulbi, mīļais, labais - velns!

-   Kreisler, - Jūlija sacīja, - jūsu balss uzdzen man ledainas tirpas, es nojaušu nelaimi, - kas jums ir ar princi?

Kapelmeistars atgāja no loga, dziļi saviļņots uzlūkoja Jūliju, kas stāvēja viņam pretī, salikusi rokas, it kā gribēdama pielūgt labo garu, lai tas aizgaina bailes, kas sariesa viņai asaras acīs.

-  Nē, - Kreislers sacīja, - nekāda naidīga nesaskaņa lai nemaitā debess labskaņu, kas mājo tavā dvēselē, tu, nevainīgais bērns! Liekulīgās maskās elles izdzimumi staigā zemes virsū, bet viņiem nav pār tevi nekādas varas, un tu nedrīksti viņus iepazīt viņu neģēlīgajās izdarībās! Ksiet mierīga, Jūlij! Ļaujiet man klusēt, viss ir pāri!

Tai mirklī ienāca Bencona. - Kas noticis? - viņa ļoti uztraukusies iesaucās. - Kas noticis? Princis padrāžas man garām kā traks, mani neredzēdams. Tieši pie pils viņam nāk pretī adjutants, abi steigšus pārmij dažus vārdus, tad princis dod adjutantam, tā es šķitu manām, kādu svarīgu rīkojumu, jo, kamēr princis dodas uz pili, adjutants lielā steigā metas uz paviljonu, kur viņš dzīvo. Dārznieks man stāstīja, tu esot stāvējusi ar princi uz tilta, te mani pārņēma, es pati nezinu, kādēļ, briesmīga nojauta par kaut ko baisīgu, kas noticis, steidzos šurp, — sakiet, kas noticis?

Jūlija visu izstāstīja. - Noslēpumi? - Bencona skarbi noprasīja, uzmetot Kreisleram urbīgu skatu.

-  Mīļā padomniec, - Kreislers atbildēja, - ir mirkļi - stāvokļi - situācijas, es domāju, kad cilvēkam katrā ziņā vajag turēt muti, jo, tikko tas to atver, ārā nāk vienīgi juceklīgas blēņas, kas sakaitina prātīgus ļaudis!

Tā arī palika, lai gan Bencona likās apvainojusies par Kreislera klusēšanu.

Kreislers pavadīja padomnieci ar Jūliju līdz pilij, tad devās atceļā uz Zīghartsvcileru. Tikko viņš bija pazudis parkā zem lapotnēm, prinča adjutants iznāca no paviljona un aizgāja to pašu ceļu. Drīz pēc tam mežā atskanēja šāviens!

l ai pašā naktī princis atstāja Zīghartsvcileru, viņš bija no firsta rak stiski atvadījies un apsolījis drīz atgriezties. Otrā rītā dārznieks ar saviem ļaudīm pārmeklēja parku un atrada Kreislera cepuri, uz kuras bija asiņu traipi. Kreislers pats bija un palika pazudis.

O T R Ā DALA

1

Trešā nodaļa MĀCĪBU MĒNEŠI. NEJAUŠĪBAS UNTUMAINĀ ROTAĻA

(M. t.) Ilgas, kvēlas alkas pilda sirdi, bet, ja nu beidzot ar lielām pūlēm un grūtībām esi ieguvis to, pēc kā tiecies, tad šīs alkas drīz pārtop saltā vienaldzībā un izcīnītais tiek aizmests prom kā nolietota rotaļlieta. Bet, tikko tas noticis, seko rūgtas nožēlas par pārsteidzīgo rīcību, viss sākas no jauna, un dzīve paiet alkās un riebumā. Tāds nu reiz ir kaķis. Šis teiciens pareizi apzīmē manu dzimumu, pie kā pieskaitāms arī augstprātīgais lauva, ko tāpēc arī slavenais Hornvilla Tika "Okta- viānā" [66] dēvē par kaķi. Jā, es atkārtoju, tāds, nevis citāds nu reiz ir kaķis, un kaķa sirds ir gaužām nepastāvīga.

Godīga biogrāfa pirmais pienākums ir būt patiesam un nekādā ziņā sevi nesaudzēt. Pavisam vaļsirdīgi, ķepu uz sirds, tāpēc atzīšos, ka, par spīti ārkārtīgai centībai, ar kādu nodevos mākslām un zinībām, tomēr piepeši manī modās doma par daiļo Mincīti, un manas studijas galīgi pārtrūka.

Man likās, it kā man nebūtu vajadzējis viņu pamest, it kā es būtu atraidījis uzticīgu, mīļu sirdi, ko rikai acumirkli bija apžilbinājis viltus malds. Ak! Jo bieži, kad gribēju spirdzināties pie lielā Pitagora (tai laikā daudz studēju matemātiku), pēkšņi maiga kājiņa melnā zeķītē aizbīdīja visas katetes un hipotenūzas, un viņa pati, daiļā Mincīte, stāvēja man pretī mazu, jauku samta aubīti galvā, un no piemīlīgā skaistāko acu zaļuma mani ķēra vismaigākā pārmetuma starojošais skatiens. Kādi jauki palēcieni, eik burvīga astes vīšanās un luneināšanās! Gribēju to apkampt ķepām atkal uzliesmojušas mīlas jūsmā, bet kairais māņu tēls bija pazudis.-

Šādi sapņojumi noveda mani no mīlas Arkādijas dziļā grūtsirdībā, kas varēja kaitēt izvēlētajai dzejnieka un zinātnieka karjerai, ir sevišķi tāpēc, ka tas bieži izvērtās laiskumā, kam nespēju pretoties. Gribēju no šī nepatīkamā stāvokļa izrauties ar varu un ātri izlēmu atkal uzmeklēt Mincīti. Bet, tikko biju jau uzlicis ķepu uz pirmā trepju kāpiena, lai uzkāptu augstumos, kur cerēju daiļavu atrast, tā mani pārņēma kauns un kautrība, es atvilku ķepu atpakaļ un bēdīgs devos zem krāsns.

Neņemot vērā šos psihiskas dabas traucējumus, varēju tomēr priecāties par ārkārtīgi labu miesas veselību; manāmi pieņēmos, ja arī ne zinībās, tad svarā, un ar patikšanu manīju, aplūkojot sevi spogulī, ka mans apaļais vaigs līdz ar jaunības spirgtumu sāk iegūt kaut ko tādu, kas izraisa godbijību.

Pat meistars pamanīja manu pārmainījušos jutoņu. Tiesa gan, citreiz ņurrāju un līksmi lēkāju, kad viņš man pasniedza gardu maltīti, citreiz vārtījos pie viņa kājām, kūleņoju un ielēcu viņam pat klēpī, kad viņš, piecēlies no rīta, man uzsauca: "Labrīt, Muri!" Nu visu to atmetu un apmierinājos ar laipnu "ņau!" un ar to piemīlīgi cēlo muguras izcēlumu, kas laipnīgajam lasītājam būs pazīstams ar vārdiem "kaķa kūkums". Jā, tagad noniecināju pat citkārt man tik mīļo putnu rotaļu. Manas sugas jaunajiem ģimnāzistiem vai vingrotājiem varētu būt pamācīgi pastāstīt, kāda šī rotaļa ir. Proti, mans meistars piesēja vienai vai divām rakstāmspalvām garu pavedienu un plivināja tās ātri gaisā augšup, lejup, taisni kā lidinoties. Glūnēdams kaktā un uzmanīdams īsto brīdi, lēkāju pēc spalvām tik ilgi, līdz tās satvēru un pavisam saplūkāju. Bieži rotaļa mani pilnīgi aizrāva, noturēju spalvas tiešām par putnu, aizgūtnēm lēkāju, tā ka reizē nodarbinātais gars un miesa vingrinājās un stiprinājās. Jā, pat šo rotaļu es tagad noniecināju un paliku mierīgi guļam uz sava spilvena, meistars varēja lidināt savas spalvas, cik vien gribēja. - Runci, - kādā dienā meistars mani uzrunāja, kad es, spalvām aizskarot manu degunu, jā, pat uzlidinoties uz mana spilvena, tik tikko aci pamirkšķinājis, izstiepu pēc tām ķepu. - Runci, tu nemaz vairs neesi tāds kā agrāk, kļūsti ar katru dienu laiskāks un slinkāks. Man liekas, tu ēd un guli par daudz.

Pēc šiem meistara vārdiem manā dvēselē iekrita gaismas stars! Biju piedēvējis savu slinko skumigumu vienīgi Mincītes piemiņai, zaudētai mīlas paradīzei, nu tikai pamanīju, kā laicīgā dzīvo mani savedusi naidā ar manām censoņa studijām un izvirzījusi savas prasības. Dabā ir lietas, kas ļauj skaidri saprast, kā aizrautīgai dvēselei jāupurē sava brīvība tirānam, ko sauc par miesu. Pie šīm lietām galvenokārt pieskaitu garšīgo virumu no miltiem, salda piena un sviesta, tāpat platu, ar zirga astriem krietni piebāztu spilvenu. Minēto gardo virumu meistara saimniece prata pagatavot tik labi, ka es ik rītu notiesāju ar lielāko ēstgribu divus pilnus šķīvjus. Bet, kad nu tādā mērā biju pabrokastojis, tad zinātnes man vairs it nepavisam negaršoja, tās man likās kā sausa ēsma un nelīdzēja arī, ja es žigli metos uz dzeju. Jaunāko autoru viscildinātākie darbi, izslavētu dzejnieku ievērojamākās bēdu lugas nevarēja vairs saistīt manu garu, un es noklīdu izlaidīgās domās; gluži nemanot meistara saimnieces māksla nonāca sadursmē ar autoru, un man likās, ir kā viņa daudz vairāk sajēgtu par taukuma, salduma un stipruma mēru un sajaukumu nekā šis. Nelaimīgā garīgās un miesīgās baudas samainīšana sapņos! Jā, varu gan sacīt, ka šī maiņa notika sapņos, jo sapņi mani pārņēma un lika man uzmeklēt to otru bīstamo lietu - plato, zirga astriem piebāzto spilvenu, lai uz tā saldi aizsnaustos. Tad man parādījās daiļās Mincītes maigais tēls! Ak debess! Tātad visam ir kāds sakars: miltu virai, zinātnes noniecināšanai, melanholijai, spilvenam, nedzejiskai dabai, mīlas piemiņai! Meistaram taisnība, es ēdu, es guļu par daudz! Ar stoisku nopietnību noņēmos ievērot sātību, bet vāja ir runča daba, labākā, lieliskākā apņemšanās atkāpās gardās miltu viras smaržas un aicinoši mīkstā spilvena priekšā. Kādā dienā, kad meistars bija izgājis no istabas, dzirdēju viņu priekšnamā kādam sakām: "Lai notiek, manis dēļ, varbūt sabiedrība viņu uzjautrinās. Bet, ja jūs man taisīsiet muļķības, lēksiet uz galda, apgāzīsiet tintnīcu vai ko citu, izsviedīšu jūs abus pa durvīm."

To sacīdams, meistars mazliet pavēra durvis un ielaida kādu iekšā. Šis kāds bija mans draugs Muciuss. Gandrīz viņu vairs nepazinu. Viņa spalva, citkārt gluda un spoža, bija savēlusies un neglīta, acis dziļi iegrimušas, un viņa citādi parupjā, tomēr gluži ciešamā būtība ieguvusi kaut ko bezkaunīgu, brutālu. - Na! - viņš man uzšķaudīja. — Tā, beidzot nu jūs atrodaties! Vai man būs jūs jāuzmeklē tai nolādētajā aizkrāsnē? Taču atļauts! - Viņš piegāja pie šķīvja un notiesāja ceptās zivis, kuras biju pataupījis vakariņām. - Sakiet, - viņš pa starpām runāja, - sakiet, pie velna, - kur jūs esat nolīdis, kāpēc vairs nenākat ne uz viena jumta un nerādāties nekur, kur iet zaļi?

Paskaidroju, ka pēc tam, kad biju atsacījies no daiļās Mincītes mīlas, pilnīgi nodevos zinībām, tāpēc pastaigas man nenāca ne prātā. Ne mazākajā mērā neilgojos pēc sabiedrības, jo man pie meistara ir viss, ko vien sirds var vēlēties, miltu vira, gaļa, zivis, mīkstas cisas utt. Mierīga, bezrūpīga dzīve runcim ar manām tieksmēm un iedabu ir vispiemērotākā, un man būtu jo vairāk jābīstas par to - ja es izeju, tā varētu izjukt, jo, kā diemžēl esmu manījis, mana tieksme uz mazo Mincīti nav vēl gluži izdzisusi, un satikšanās ar viņu mani viegli ievilinātu pārsteidzībās, kas man varbūt būtu ļoti rūgti jānožēlo.

-   Jūs varētu man pēc tam celt priekšā vēl vienu ceptu zivi! - Muciuss sacīja, notīrīja sev pavirši ar savilktu ķepu purnu, ūsas un ausis un ieņēma vietu cieši man blakus uz spilvena.

-  Uzskatiet, - Muciuss iesāka, pēc tam kad par apmierinātības zīmi bija klusi dažus mirkļus malis. - Uzskatiet, manu labo brāli Muri, to par savu laimi, ka man iekrita prātā jūs apmeklēt jūsu cellē un ka meistars mani pie jums ielaida bez ierunām. Jūs atrodaties vislielākajās briesmās, kādās vien var atrasties kārtīgs jauns runcis, kam laba galva un spēks kaulos. Tas nozīmē, jums draud - kļūt par nejauku, riebīgu filistru. Jūs sakāt, ka pārāk cītīgi nododaties zinībām, lai atliktu laika uzturēties runču sabiedrībā. Piedodiet, brāli, tas nav tiesa, apaļš, uzba- rojies, spoguļa gludumā, kādu es jūs redzu, jūs nebūt neizskatāties pēc grāmatu tārpa, kas mācās caurām naktīm. Ticiet man, nolādētā, omulīgā dzīve ir tā, kas dara jūs slinku un laisku. Jums būtu pavisam citādi .ī(-) dūšu, ja būtu tā jānokaujas kā mums, kamēr nomangotu pāris zivju asaku vai noķertu kādu putneli.

-   Es domāju, - pārtraucu draugu, - ka tavu stāvokli varēja saukt par labu un laimīgu, tu taču kādreiz…

-   Par to, - Muciuss dusmīgi mani pārtrauca, - par to citreiz, bet turpmāk uzrunājiet mani vienmēr ar "jūs", to es izlūgtos, kamēr neesam sadzēruši tubrālības. Jūs taču esat filistrs, un jums jāievēro smalkais tonis.

Pēc tam kad biju mēģinājis atvainoties savam sadusmotajam draugam, viņš turpināja maigāk: - Tātad, kā jau teicu, jūsu dzīvesveids nekam neder, brāli Muri. Jums jātiek ārā, jums jātiek ārā pasaulē.

-   Debess! - izbailēs iesaucos. - Ko jūs runājat, brāli Mucius, man jātiek pasaulē? Vai esat aizmirsis, ko pirms dažiem mēnešiem jums pagrabā stāstīju, kā es reiz no angļu puskarietes izlēcu pasaulē? Kādas briesmas man draudēja no visām pusēm? Kā mani beidzot izglāba jaunais Ponto un atveda atpakaļ pie mana meistara?

Muciuss dzēlīgi smīkņāja. - Jā, - tad viņš ierunājās, - jā, tur jau ir tas āķis, labais Ponto! Svaukstīgais, pārgudrais, ģeķīgais, uzpūtīgais liekulis, kurš par jums rūpējās tāpēc, ka viņam tobrīd nekā cita - labāka nebija, ko darīt, jo tas viņu taisni uzjautrināja, bet kurš nebūtu jūs vairs pazinis, ja jūs viņu uzmeklētu suņu sanāksmēs un izpriecās, jā, būtu jūs pat sakodis, jo jūs neesat viņiem līdzīgs! Labais Ponto, kurš jūs nevis ieveda īstajā pasaules dzīvē, ber izklaidēja ar muļķīgām cilvēku pasakām! Nē, labo Muri, šis piedzīvojums jums parādīja pavisam citu pasauli, nevis to, kurā jūs iederaties! Ticiet pilnīgi man, visas šīs jūsu vientuļās studijas jums itin neko nepalīdz, tās drīzāk jums kaitē. Jo jūs tomēr paliekat filistrs, un visā plašajā pasaulē nav nekā garlaicīgāka un bezgaumīgāka par cienījamu filistru!

Vaļsirdīgi atzinos draugam Muciusam, ka īsti neaptveru vārda "filistrs" jēgu un to, ko viņš īsti ar to domājis.

-   Ak, mans brāli, - Muciuss atbildēja, tīkami pasmaidīdams, tā ka viņš tai brīdī izskatījās ļoti jauks un atkal likās vecais, spodrais Muciuss, - ak, mans brāli Muri, gluži veltīgs būtu mēģinājums izskaidrot visu to, jo jūs nekad nesapratīsiet, kas ir filistrs, kamēr jūs pats tāds esat. Ja ii li jūs tomēr būtu mierā ar dažiem kaķu filistrības principiem, tad var -

(Mnk. I.) - pavisam savāds skats. Istabas vidū stāvēja princese Hedviga; viņas vaigs bija līķa bālumā, skatiens stings. Princis Ignācijs rotaļājās ar viņu kā ar lelli, kam kustīgi locekļi. Pacēla viņas roku gaisā, rā palika stāvam un noslīga, kad viņš to nolaida. Viņš pastūma viņu viegli uz priekšu, viņa gāja, viņš atstāja viņu stāvam, viņa stāvēja, viņš nosēdināja viņu krēslā, viņa sēdēja. Princis bija tā nogrimis rotaļā, ka nemaz nemanīja ienācējus.

-   Ko jūs tur darāt, princi! - tirstienc iesaucās, un viņš, ķiķinādams un priecīgi rokas berzēdams, apliecināja, ka māsa Hedviga tagad esot kļuvusi laba un rātna un darot visu, ko viņš vēloties, arī vairs nerunājot viņam pretī un nerājot viņu kā agrāk. To pateicis, viņš atsāka rotaļu, militāri komandējot, lai princese ieņem dažādus stāvokļus, un ikreiz, kad viņa palika tai stāvoklī kā apburta, viņš skaļi smējās un no prieka palēcās gaisā.

-  Tas nav izturams, - firstiene klusi sacīja drebošā balsī, asarām mirdzot acīs, bet galma ārsts piegāja princim klāt un skaļi, pavēloši uzkliedza: - Mitējieties, ciēnītais kungs! - Tad viņš saņēma princesi rokās, vārīgi nolika viņu uz turku dīvāna, kas atradās istabā, un nolaida aizkarus. - Pašlaik, - viņš tad pievērsās firstienei, - pašlaik princesei vajadzīgs vienīgi pilnīgs miers, es lūdzu, lai princis atstāj istabu.

Princis Ignācijs uzvedās ļoti stūrgalvīgi un šņukstēdams žēlojās, ka tagad visādi ļautiņi, kas neesot nekādi prinči un par dižciltīgie ne, sākuši viņam runāt pretī. Viņš gribot palikt pie māsas princeses, kas viņam esot kļuvusi mīļāka par viņa skaistajām tasēm, un galma ārsta kungs nemaz nevarot viņam neko pavēlēt.

-   Hjict, mīļo princi, - firstiene maigi teica, - ejiet uz savu istabu, princesei tagad jāguļ, un pēc maltītes ienāks Jūlijas jaunkundze.

-   Jūlijas jaunkundze! - princis iesaucās, bērnišķīgi smejoties un lēkājot. - Jūlijas jaunkundze! Ha, tas ir jauki, es parādīšu viņai jaunās vara gravīras un kā esmu notēlots stāstā par ūdens ķēniņu kā lašu princis ar lielo ordeni!

To pateicis, viņš ceremoniāli noskūpstīja firstienci roku un ar augstprātīgu skatienu galma ārstam pasniedza skūpstam savējo. Taču galma ārsts paņēma prinča roku, aizveda viņu pie durvīm un tās atvēra, cienīgi palocīdamies. Princis atļāva sevi tādā kārtā izraidīt no istabas.

Firstienc, gurduma un sāpju pārņemta, ieslīga zvilni, atbalstīja galvu rokās un ar visdziļāko ciešanu izteiksmi klusi ierunājās: - Kāds nāves grēks gulstas pār mani, ka Dievs mani tik bargi soda? Šis dēls notiesāts mūžīgai nepilngadībai, bet tagad - Hedviga, mana Hedviga! - Firstienc iegrima drūmās, skumjās pārdomās.

Galma ārsts bija licis princesei ieņemt dažus pilienus dziedinošu zāļu un atsaucis kambarjumpravas, kas princesi, kuras bezapziņas stāvoklis nemaz nebija mainījies, ienesa viņas istabā, pēc tam kad bija saņēmušas ārsta rīkojumu - mazākās lēkmes gadījumā, kāda princesei uznāktu, nekavējoties jāsauc viņš.

-   Cienītā kundze, - galma ārsts griezās pie firstienes, - lai cik savāds ir princeses stāvoklis, lai cik lielas bažas arī tas modinātu, es tomēr domāju, ka varu noteikti apgalvot, tas drīz beigsies, neatstājis ne mazākās bīstamās sekas. Princese cieš no tā sevišķi neparastā stinguma krampju paveida, kas ārstu praksē atgadās tik reti, ka dažam labam slavenam ārstam nav savā mūžā radusies izdevība to novērot. Tāpēc varu sevi patiesi saukt par laimīgu, - galma ārsts aprāvās.

-   Ha, - firstienc skarbi teica, - šādi var pazīt praktisko ārstu, kam nav no svara lielas ciešanas, ja tikai viņš pavairo savas zināšanas.

-   Pirms neilga laika atradu vienā zinātniskā grāmatā kādas kaites aprakstu, kas līdzīga tai, ar ko saslimusi princese, - galma ārsts turpināja. - Kāda dāma (tā mans autors stāsta) dodas no Vezulas uz Bezan sonu, lai ierosinātu kādu tieslietu. Lietas svarīgums, doma, ka prāvas zaudējums būs visu pārciesto nelaimju vislielākais kāpinājuma brīdis un iegrūdis viņu nabadzībā un postā, radīja viņā satrauktu nemieru, kas noveda viņu līdz eksaltācijai. Naktis viņa pavadīja bezmiegā, ēda maz, baznīcā bieži neparastā kārtā nokrita ceļos un skaitīja lūgšanas, vārdu sakot, nenormālais stāvoklis izpaudās dažādos veidos. Beidzot, tai pašā dienā, kad vajadzēja izšķirties prāvai, viņai uznāca lēkme, ko klātesošie noturēja par trieku. Atsauktie ārsti atrada dāmu atzveltnes krēslā - nekustīgu, augšup pavērstām spīdošām acīm, atvērtiem un nekustīgiem plakstiņiem, paceltām rokām un saliktām plaukstām. Viņas citkārt skumjā, bālā seja bija ziedošāka, priecīgāka, tīkamāka nekā parasti, elpa vienmērīga, bez traucējumiem, pulss lēns, ritmisks, gandrīz kā mierīgai gulētājai. Locekļi bija ļāvīgi, viegli, bez mazākās pretestības tos varēja novietot visādos stāvokļos. Bet tieši tas nemaldīgi liecināja par slimību - locekļi paši ncizkļuva no stāvokļa, kādā tos nostatīja. Ja atspieda viņai zodu atpakaļ, mute pavērās un palika vaļā. Pacēla vienu roku, pēc tam otru, tās neatkrira atpakaļ; aizlika rokas aiz muguras, izslēja viņu stāvus, tā ka nevienam nebūtu iespējams uzturēties ilgi šādā stāvoklī, tomēr tas notika. Lai cik zemu nolieca ķermeni, tas vienmēr palika līdzsvarā. Viņa likās pilnīgi bezjūtīga, viņu purināja, knaibīja, mocīja, uzlika viņai kājas uz karstas ogļu pannas, kliedza ausīs, ka viņa laimēs prāvu, viss v eltīgi, viņa nedeva nekādu dzīvības zīmi. Šad un tad viņa atguva samaņu, bet šļupstēja nesakarīgus vārdus. Beidzot…

-  Turpiniet, - firstiene teica, kad galma ārsts apklusa, - turpiniet, nenoklusējiet man neko, kaut arī tas būtu visšausmīgākais! Vai ne? Dāma kļuva ārprātīga!

-  Atliek vien piemetināt, - galma ārsts turpināja, - ka dāmas smagais stāvoklis ilga tikai četras dienas, ka Vezulā, kur viņa atgriezās, viņa pilnīgi izveseļojās un nejuta no savas neparastās slimības nekādas sekas.

Firstiene atkal nogrima drūmās domās, bet ārsts gari un plaši klāstīja par zālēm, kādas viņš domājot lietot, lai palīdzētu princesei, un beidzot aizrāvās tādos zinātniskos prātojumos, it kā runātu kādā ārstu sanāksmē augsti mācītiem doktoriem.

Beidzot firstiene pārtrauca runīgo galma ārstu: - Ko gan līdz visas zāles, ko sniedz, zinātnes gudrības, ja gara veselība ir iedragāta?

Dažus mirkļus klusējis, galma ārsts turpināja: - Cienītā kundze, piemērs par tās Bczansonas dāmas neparasto stingumu rāda, ka viņas slimības cēlonis ir psihiskas dabas. Kad viņa bija mazliet atguvusi sa jēgu, dziedināšanu sāka ar to, ka iedvesa viņai drosmi un iztēloja bīstamo prāvu jau par v innētu. Arī pieredzējuši ārsti ir vienisprātis, ka vispirms šo stāvokli rada kāds piepešs, stiprs dvēseles saviļņojums. Princese Hedviga ir vārīga visaugstākajā un neparastākajā mērā, jā, es gribētu viņas nervu sistēmas stāvokli jau dažkārt pašu par sevi saukt par anormālu. Šķiet esam droši, ka arī viņas slimīgo stāvokli radījis kāds spēcīgs dvēseles satricinājums. Cēloni jāmēģina izpētīt, lai varētu ar panākumiem uz to psihiski iedarboties. Prinča Hcktora pēkšņā aizceļošana - nu, cienītā kundze, mātei varbūt vajadzētu skatīties dziļāk nekā ārstam un ieteikt viņam labākos līdzekļus dziedināšanai.

Firstienc piecēlās un lepni un salti teica: - Pat pilsoņa sieva glabā sievietes sirds noslēpumus, firstu nams atslēdz savu iekšieni tikai baznīcai un tās kalpiem, pie kuriem ārsts nepieder!

-   Kā! - ārsts dedzīgi iesaucās. - Kurš gan var tik krasi šķirt miesas veselību no gara veselības? Ārsts ir otrs biktstēvs, viņam jāļauj ieskatīties dvēseles dziļumos, lai nebūtu jābaidās katru brīdi izdarīt kļūdu. Padomājiet par slimā prinča gadījumu, cienītā kundze.

-  Pietiek! - firstienc gandrīz ar nepatiku pārtrauca ārstu. - Pietiek! Nekad neļaušu sevi pavedināt uz to, kas neklājas, tāpat es neticu, ka jebkāds nepiedienīgs apstāklis varējis ietekmēt princeses slimību kaut tikai domās vai jūtās.

To pasacījusi, firstienc aizgāja un pameta galma ārstu stāvam.

-   Dīvaina sieviete šī firstienc! - viņš sev teica. - Viņa gribētu labprāt iestāstīt citiem, jā, pat pati sev, ka tā tepe, ar ko daba sasaista miesu un dvēseli tajos gadījumos, kad tai jāiztaisa kaut kas no firstu kārtas, ir pavisam īpaša veida un nekādā ziņā nav pielīdzināma tai, ko lieto pie mums, nabaga zemes bērniem no pilsoņu kārtas. Par to nemaz nedrīkst domāt, ka princesei varētu būt sirds, tāpat kā tas galma spānietis, kas atraidīja labo I lolandes pilsoņu dāvinātās zīda zeķes viņa valdniecei tāpēc, ka esot nepieklājīgi atgādināt, ka Spānijas karalienei tāpat esot kājas kā pārējiem godīgiem cilvēkiem! U11 tomēr - var derēt, ka iemesls visbriesmīgākajām nervu kaitēm, kas apstājušas princesi, meklējams sirdī - šai visu sievišķīgo nelaimju laboratorijā.

Galma ārsts domāja par prinča pēkšņo aizceļošanu, par princeses pārmērīgo, slimīgo kairinātību, par kaislīgumu (tā viņš bija dzirdējis), ar kādu viņa izturējusies pret princi, un viņam šķita drošs - kāda mīlētāju ķilda aizvainojusi princesi tik ļoti, ka viņa pēkšņi saslimusi. Tālāk atklāsim, vai ārsta aizdomām bijis kāds pamats vai ne. Ari firstiene varēja nojaust kaut ko līdzīgu, tāpēc uzskatīja visu ārsta taujāšanu, visu pētīšanu par nepienācīgu, jo galms vispār atstumj katras dziļākas jūtas kā nepieklājīgas un rupjas. Citādi fīrstienei bija gan sirds, gan dvēsele, bet pa pusei smieklīgais, pa pusei riebīgais briesmonis, ko dēvē par etiķeti, bija uzgūlis viņas krūtīm kā bīstams lietuvēns, un sirds nedrīkstēja vairs izdvest nedz nopūtas, nedz arī izrādīt kādu iekšējās dzīves zīmi. Tāpēc viņai vajadzēja izlikties neievērojam pat tādas ainas, kādas tikko bija norisinājušās ar princi un princesi, un lepni atraidīt to, kas gribēja vienīgi palīdzēt.

Kamēr tas norisinājās pilī, arī parkā kaut kas notika, un tas te jāpastāsta. Pie dzīvžoga, pa kreisi no ieejas, stāvēja resnais galma maršals, izvilka no kabatas mazu zelta dozīri, ieņēma krietnu šņaucienu tabakas un, ar svārka piedurkni to nobraucījis, pasniedza firsta galma kambarkungam, sacīdams: - Dārgais draugs, es zinu, ka jums patīk šādas jaukas dārglietiņas, pieņemiet šo dozīti par mazu manas žēlīgās labvēlības zīmi, ar ko jūs allaž varat rēķināties. Bet pastāstiet, mīļais, - kā tur bija ar to savādo, neparasto pastaigu?

-   Pazemīgi pateicos, - atbildēja galma kambarsulainis, ielikdams zelta dozi kabatā. Tad nokrekšķinājās un turpināja: - Varu apgalvot, augsti godājamā ekselence, ka mūsu cienīgais kungs ir ļoti uztraucies kopš tā acumirkļa, kad princesei Hedvigai, nevar zināt, kā, pazuduši visi pieci prāti. Šodien viņš stāvēja kādu pusstundu pie loga un briesmīgi bungoja ar labās rokas pirkstiem pa spoguļstiklu, tā ka stinkšēja un grabēja. Bet nu riktīgus, smukus maršus ar jauku meldiņu un un111 dru garu, kā mēdza sacīt mans nelaiķa svainis - galma trompetnieks. Ekselence zinās, mans nelaiķa svainis, galma trompetnieks, bija veikls vīrs, viņš izspēlēja trilleri, ka nemetas, rupjie, slāpētie toņi skanēja kā lakstīgalas pogošana, bet kas attiecas uz…

-   Zinu, - galma maršals pārtrauca pļāpu, - es zinu visu, mans mīļais! Ifisu nelaiķa svaiņa kungs bija teicams galma trompetnieks, bet tagad - ko darīja, ko teica viņa augstība, kad bija rimusies bungot maršus?

-   Darīja, teica! - galma kambarsulainis turpināja. - Neko daudz. Augstība apgriezās, uzlūkoja mani ar nikni zvērojošām acīm, raustīja briesmīgā modē zvanu un skaļi sauca: "Hransuā-Fransuā!" - "Augstība, esmu jau šeit," es atsaucos, bet tad žēlīgais kungs pavisam dusmīgi sacīja: "Ēzeli, kāpēc tu tūlīt man to neteici!" Un tad: "Manus pastaigas svārkus!" Darīju, kā likts. Augstībai labpatika uzvilkt zaļos zīda virs- svārkus bez zvaigznes un doties uz parku. Viņš man aizliedza viņam sekot, bet, augsti godājamā ekselence, jāzina taču, kur žēlīgais kungs atrodas, ja nu kāda nelaime… Tā notālēm sekoju un pamanīju, ka žēlīgais kungs ieiet zvejnieka mājiņā.

-    Pie meistara Ābrahāma! - galma maršals izsaucās pagalam izbrīnījies.

-  Tā tas ir, - galma kambarsulainis sacīja un savilka svarīgu, noslēpumainu seju.

-  Zvejnieka mājiņā, - galma maršals atkārtoja, - zvejnieka mājiņā pie meistara Ābrahāma! Augstība nav nekad apmeklējis meistaru zvejnieka mājiņā!

Sekoja nojautu pilns klusums, tad galma maršals turpināja: - Vai neko citu augstība neteica?

-   Itin neko, - galma kambarsulainis zīmīgi atbildēja. - Bet, - viņš turpināja, viltīgi smīkņādams, - viens zvejnieka mājiņas logs ir pretī krūmu biezoknim, tur ir kāda ieplaka, var saprast katru vārdu, kas tiek mājiņā runāts, varētu…

-   Mīļais, ja jūs to gribētu darīt! - galma maršals sajūsmināts iesaucās.

-   Es darīšu to, - kambarsulainis sacīja un klusi aizlavījās. Bet, tikko viņš izlīda no krūmāja, firsts, kas pašlaik atgriezās pili, stāvēja tieši viņam pretī, gandrīz vai viņu aizskardams. Bijīgā goddevībā viņš atsprāga atpakaļ: - Vons etes u>i c\ranA[67] mūlāps! - firsts viņam nodārdināja, uzsauca galma maršalam saltu "dormcz bieti!"[68] un iegāja līdz ar galma kambarsulaini pilī.

Pavisam apstulbis, galma maršals palika stāvam, nomurmināja: - Zvejnieka mājiņa, meistars Ābrahāms, dormcz bieti, - un nolēma tūdaļ braukt pie valsts kanclera, lai apspriestos par ārkārtīgo notikumu un izdibinātu stāvokli, kāds varētu rasties galmā sakarā ar šo notikumu.

Meistars Ābrahāms bija pavadījis firstu līdz pat dzīvžogam, kur stāvēja galma maršals ar kambarsulaini; te meistars pēc firsta pavēles bija griezies atpakaļ, jo firsts negribēja, ka viņu no pils logiem pamana meistara sabiedrībā. Laipnais lasītājs zina, cik labi firstam izdevies noslēpt savu vientuļo, slepeno apciemojumu pie meistara Ābrahāma zvejnieka mājiņā. Taču vēl kāds bez kambarsulaiņa bija noklausījies sarunā, firstam pašam to nenojaušot.

Meistars Ābrahāms bija gandrīz sasniedzis savu mitekli, kad gluži negaidot pa taku, kas sāka jau krēslotics, viņam pretī nāca padomniece Bencona.

-  Ha! - Bencona iesaucās un pasmīkņāja. - Firsts dabūjis no jums daudz padomu, meistar Ābraham! Patiesi, jūs esat īsts atbalsts firsta namam, jūs apveltījat ar savu gudrību gan tēvu, gan dēlu, un, ja arī labs padoms iegūstams dārgi vai nemaz…

-  Tā, - meistars Ābrahāms pārtrauca Benconu, - tāpat arī te ir padomniece, viņa īstenībā ir tas spožais spīdeklis, kurš te visu apgaismo un kura ietekmē var pastāvēt arī nabaga vecs ērģeļu meistars un netraucēti vilkt savu vienkāršo dzīvīti.

-   Nejokojiet, - Bencona sacīja, - nejokojiet tik ironiski, meistar Abrahām, spīdeklis, kas spoži mirdzējis, var, attālinoties no mūsu apvāršņa, ātri nobālēt un beidzot pavisam norietēt. Liekas, visdīvainākie notikumi krustojas šai vientuļajā ģimenes pulciņā, ko mazpilsēta un vel pārdesmit cilvēki pieraduši dēvēt par jjalmu. Ilgotā līgavaiņa ātrā aizceļošana - Hedvigas bīstamais stāvoklis! Patiesi, tam vajadzētu dziļi satriekt firstu, ja viņš nebūtu bezjūtīgs cilvēks.

-   Nē, - meistars Ābrahāms piebilda, - ne jau vienmēr jūs bijāt tādās domās, padomnieces kundze.

-   Hs jūs nesaprotu, - Bencona nicīgi noteica, uzmeta meistaram dzēlīgu skatienu un aši aizgrieza galvu.

Firsts Ireneuss bija uzticībā, kādu dāvāja meistaram Ābrahāmam, jā, garīgā pārākuma dēļ, ko viņam vajadzēja atzīt, atmetis visu firstisko apdomību un izkratījis sirdi zvejnieka mājiņā, bet noklusējis visu, ko Bencona stāstīja par mulsinošajiem dienas notikumiem. Meistars to zināja, tāpēc viņam jo mazāk varēja durties acīs padomnieces jūtelī- gums, lai gan viņš nobrīnījās, ka, būdama vēsa un sevī noslēgusies, viņa nespēj šo jūtelību labāk apslēpt.

Tomēr padomniecei vajadzēja būt ļoti sāpīgi, redzot tik kritiskā, kļūmīgā brīdī atkal apdraudētas savas īpašās tiesības uz aizbildniecību, ko bija ieguvusi pār firstu.

Aiz iemesliem, kas varbūt vēlāk kļūs skaidri, princeses Hedvigas laulības ar princi Hektoru bija padomnieces dedzīgākais vēlējums. Šī saistība viņai likās apdraudēta, un katra trešās personas iejaukšanās šai lietā šķita bīstama. Bez tam viņa pirmo reizi nojauta neizskaidrojamus noslēpumus, taču pirmo reizi firsts klusēja; vai viņu, kas pieradusi vadīt visu māņu galma izrādi, varēja vēl dziļāk apvainot?

Meistars Ābrahāms zināja, ka uztrauktu sievieti var nolēnot vienīgi nesatricināms miers, tāpēc viņš nerunāja ne vārdiņa, bet klusēdams soļoja blakus Benconai, kas, dziļās domās iegrimusi, nogriezās uz tā tilta pusi, kuru laipnais lasītājs jau pazīst. Atspiedusies pret margām, padomniece lūkojās uz tālīno birzi, kam rietošā saule vēl kā atvadīdamās uzmeta zeltā mirdzošus skatienus.

-  Skaists vakars, - padomniece neapgriezdamās sacīja.

-  Protams, - meistars Ābrahāms atbildēja, - protams, kluss, mierīgs, skaidrs kā atklāta, nesamulsināta dvēsele.

-   Jūs nevarat, - padomniece turpināja, - jūs nevarat, manu mīļo meistar, uz mani ļaunoties, ka esmu sāpīgi aizvainota, tāpēc ka firsts pēkšņi padara tikai jūs par savu uzticības personu, prasa padomu vienīgi jums tādā lietā, kurā dzīvē daudz pieredzējusi sieviete var labāk dor padomu un to izšķirt. Bet jau galīgi pārgājusi ir maziskā jūtelība, ko es nepratu apslēpt. Esmu pilnīgi apmierinājusies, jo aizskarta ir vienīgi forma. Firstam pašam man vajadzēja visu to pateikt, ko tagad esmu uzzinājusi citādā ceļā, un īstenībā varu pilnīgi piekrist visam, ko jūs, mīļais meistar, viņam atbildējāt. Es par atzīšos, ka darīju kaut ko, kas nemaz nav slavējami. Es neaizbildinos ar sievišķīgo ziņkārību, bet ar vistiešāko līdzdalību visā, kas notiek šai firstu ģimenē. Tad nu uzziniet, meistar, esmu jūs noklausījusies, dzirdēju visu jūsu sarunu ar firstu, sapratu katru vārdu.

Pēc Benconas sacītā meistaru Ābrahāmu pārņēma dīvainas jūtas, kur nicīga ironija jaucās ar dziļu sarūgtinājumu. Meistars Ābrahāms bija ievērojis, tāpat kā firsta galma kambarsulainis, ka, paslēpjoties krūmainajā ieplakā tieši pretī zvejnieka mājiņai, var saprast katru vārdu, kas iekšā tiek runāts. Taču ar veiklu akustisku ierīci viņam tomēr bija izdevies panākt, ka ārā stāvētājam saruna mājiņā izklausās tikai kā juceklīgs, nesaprotams troksnis un nekādā ziņā nav iespējams izšķirt kaut zilbi. Tāpēc meistaram likās nožēlojami, ka Bencona izmanto melus, lai kļūtu uz pēdām noslēpumiem, kurus gan nojauta viņa, bet ne firsts un kurus viņš tāpēc arī nevarēja uzticēt meistaram Ābrahāmam. Kļūs zināms, ko firsts runājis zvejnieka mājiņā ar meistaru.

- (), mana cienītā, - meistars iesaucās, - pats uzņēmīgas, dzīves gudras sievietes dzīvais gars jūs atveda pie zvejnieka mājiņas! Kā gan es, nabaga vecs, bet nepiedzīvojis vīrs, lai spēju visas šīs lietas apjēgt bez jūsu palīdzības? Nupat gribēju gari un plaši izstāstīt visu, ko firsts man uzticēja, ber tur jau nav vajadzīgi nekādi tālāki paskaidrojumi, jo jums jau viss zināms. Varbūt cienītā atzītu mani par cienīgu izrunāties ar mani par visu, kas varbūt šķiet ļaunāk, nekā patiesībā ir, tā īsti - no visas sirds.

Meistars Ābrahāms tik labi atveidoja pilnīgas uzticības toni, ka Bencona nevarēja tūdaļ izšķirt, lai arī viņai bija asa uztvere, vai tā nav zobošanās, un apjukumā viņai pārtrūka ik pavediens, ko viņa gribēja satvert, lai sasietu meistaram bīstamā cilpā. Tāpēc viņa, velti meklējot vārdus, palika stāvam uz tilta kā noburta un lūkojās lejā, ezerā.

Meistars dažus mirkļus tīksminājās ap viņas mokām, bet tad viņa domas pievērsās dienas notikumiem. Viņš labi zināja, ka Kreislers bijis šo notikumu viduspunktā, viņu sagrāba dziļas sāpes par zaudēto draugu, un viņam neviļus paspruka vārdi: - Nabaga Jolians!

Te Bencona žigli pagriezās pret meistaru un sacīja pēkšņā dedzībā: - Kā, meistar Ābrahām, jūs taču neesat tāds muļķis, lai ticētu, ka Kreislers gājis bojā? Ko var pierādīt asiņaina cepure? Lai kas viņu novedis pie briesmīgā lēmuma nonāvēties - viņš jau būtu atrasts.

Meistars visai izbrīnījās, dzirdot Benconu runājam par pašnāvību, kaut gan šeit modās pavisam citādas aizdomas; bet, pirms viņš paspēja atbildēt, padomniece turpināja: - Labi mums, labi, ka viņš ir prom, šis nelaimīgais, kas visur, kur vien parādās, izraisa tikai juceklīgas nelaimes. Viņa ātrā daba, dzēlīgais izsmiekls, citādi nevaru apzīmēt viņa augsti cildināto humoru, ietekmē katru jūtīgu dvēseli, ar ko viņš tad spēlē savu cietsirdīgo spēli. Lai arī viņš nicīgi izsmej visas pieņemtās normas, jā, aiz spītības neievēro noteiktās kārtības ārējās formas, mums visiem vajadzētu locīt ceļus šī kapelmeistara priekšā, bet lai viņš liek mūs mierā un nesaceļas pret visu, ko nosaka reālās dzīves pareizie uzskati, kas, kā zināms, ir mūsu labklājības pamatā. Tāpēc lai paldies debesīm, ka viņš ir prom, es ceru vairs viņu nekad neredzēt!

- Un tomēr, - meistars laipni teica, - un tomēr jūs kādreiz bijāt mana Johana draudzene, padomnieces kundze, tomēr jūs par viņu rūpējāties ļaunā, kritiskā laikā un pati uzvedāt viņu uz ceļa, no kura viņu bija aizvilinājuši prom taisni tie iesīkstējušie uzskati, kurus jūs tik dedzīgi aizstāvat? Kāds pārmetums tagad tik piepeši skar manu labo Kreisiem? Ko ļaunu viņš nodarījis? Vai viņš tādēļ nīstams, ja pirmajos acumirkļos, kad nejaušības dēļ nokļuva citos apstākļos, dzīve viņu naidīgi sagrāba, jo viņu apdraudēja noziegums, jo - viņam sekoja itāliešu bandīts?

Padomniece manāmi satrūkās. - Kādu velnišķu domu jūs perināt, meistar Ābrahām? - viņa runāja drebošā balsī. - Bet, ja tas tā būtu noti cis, ja Kreislers patiesi būtu nošauts, tad tai acumirklī būtu atriebta līgava, ko viņš pazudinājis. Iekšējā balss man saka, vienīgi Kreislers vainīgs pie princeses briesmīgā stāvokļa. Viņš nesaudzīgi sasprindzināja viņas dvēseles maigās stīgas, līdz tās pārtrūka.

-  Tad jau, - meistars Ābrahāms dzēlīgi atbildēja, - tad tas itāliešu kungs gan ātri rīkojies, ka atriebies jau pirms ļaunā darba. Jūs taču, cienītā, esat visu dzirdējusi, ko runāju ar firstu zvejnieka mājiņā, tātad jūs arī zināt, ka princesi Hedvigu pārņēma stingums tai pašā mirklī, kad mežā atskanēja šāviens.

-  Nu tiešām, - Bencona sacīja, - vajadzētu ticēt visām tām murgainajām blēņām, kas mums tagad tiek klāstītas, par dvēseļu radniecību un tamlīdzīgi! Tomēr! Vēlreiz - laime mums, ka viņš ir prom, princeses stāvoklis var mainīties un mainīsies. Liktenis ir aizdzinis mūsu miera traucētāju - un sakiet pats, meistar Ābrahām, - vai mūsu draugs jau nav tā iekšķīgi saplosīts, ka dzīve vairs tam nevar dot mieru? Pieņemot tātad patiesībā, ka…

Padomniece nepabeidza, bet meistars Ābrahāms juta spēji uzliesmojam dusmas, ko ar pūlēm bija apslāpējis.

-   Kas jums visiem ir pret Johanu, ko ļaunu viņš jums nodarījis, ka viņam šeit, zemes virsū, netiek novēlēts neviens patvērums, neviens stūrītis? - viņš paceltā balsī kliedza. - Vai jūs to nezināt? Nu, tad es jums to pastāstīšu. Redzat, Kreislers nav tāds kā jūs, viņš nesaprot jūsu runas veidu, krēsls, ko jūs viņam pasniedzat, lai viņš apsēžas jūsu vidū, ir par mazu, par šauru; viņš nelīdzinās jums, un tas jūs kaitina. Viņš negrib atzīt to līgumu mūžīgumu, kurus jūs esat noslēguši dzīves veidošanai, jā, viņš domā, ka ļauns malds, kas jūs apmājis, nemaz neļauj jums saskatīt īsto dzīvi un ka svinīgums, ar kādu jūs iedomājaties valdām pār valstību, kura jums paliek neizdibināma, izskatās pagalam jocīgs, un tas viss grauž jūsu sirdis. Vairāk par visu viņam tīk šis zobgalīgums, kas rodas no cilvēku būtības dziļākā vērojuma un ko var dēvēt par skaistāko dabas balvu, kuru tā rada no sava skaidrākā avota. Bet jūs taču esat cienīgi, nopietni ļaudis un negribat jokoties. Viņā mājo īsts mīlestības gars, bet vai tas spēj iesildīt sirdi, kura galīgi sastingusi, jā, kurā nekad nav sprēgājusi dzirkstele, ko šis gars uzpūstu liesmā? Jūs Kreisiem neciešat, jo viņa pārākums, ko esat spiesti atzīt, jums ir nepatīkams, tāpēc ka bīstatics no viņa, jo viņam ir saskarsme ar augstākām lietām nekā tās, kuras iederas jūsu šaurajā lokā!

- Meistar Ābrahām, - Bencona sacīja dobjā balsī, - dedzība, ar kādu tu runā par savu draugu, noved tevi galējībā. Tu gribēji mani aizvainot? Nu labi, tas tev ir izdevies, jo tu esi uzjundījis manī domas, kas ilgi, ilgi snaudušas! Tu nosauc manu sirdi par sastingušu? Vai tu maz zini, vai mīlestības gars viņu jebkad ir laipni uzrunājis, vai zini, ka tikai dzīves ierastajos apstākļos, kas pārkairinātajam Kreisleram var likties nicināmi, es radu mierinājumu un mieru? Vai tad tu vispār, vecais kungs, nedomā, būdams piedzīvojis visādas nelaimes, ka ir bīstami pacelties pāri šiem apstākļiem, lai tuvotos pasaules garam, mistificējot savu paša esību? Es zinu, Kreislers mani ir nosaucis par pašu saltāko, iesīkstējušāko dzīves icrastību, un tas ir viņa uzskats, ko tu tagad paud, mani dēvēdams par sastingušu, - bet vai jūs kādreiz esat mēģinājuši skatīties cauri šim ledum, kas jau sen bija manām krūtīm aizsargājošas bruņas? Ja vīriešiem mīlestība neveido dzīvi, bet uzved to vienīgi tīksmes virsotnē, no kurienes iet lejā vēl droši ceļi, tad mūsu augstākā zvaigzne, kas rada un veido visu mūsu dzīvi, ir pirmās mīlestības brīdis. Ja nu naidīgais liktenis lēmis, ka šis mirklis tiek samaitāts, tad vājajai sievietei ir samaitāta visa dzīve, kas iet bojā bezcerīgā ncnozīmīgitmā, turpretī ar stiprāku gara spēku apveltītais ar visu spēku raujas augšup un izveido tieši parastās dzīves apstākļus tā, ka tie nes tam mieru un svētību. Ļauj man tev to sacīt, vecais kungs, - te, nakts tumsā, kas aizplīvuro uzticēšanos, ļauj tev to sacīt! Kad šis brīdis iestājās manā dzīvē, kad es ieraudzīju to, kurš manī iededzināja visdziļākās mīlestības kvēli, kāda vien iespējama sievietes sirdi, - es stāvēju pie laulību altāra ar Benconu, kas bija tik labs laulāts draugs kā neviens cits. Viņa pilnīgais nenozīmīgums atļāva man visu, ko vien es vēlējos, lai dzīvotu mierīgu dzīvi, un pār manām lūpām nav nekad nākusi neviena nožēla, neviens pārmetums. Darbojos tikai ikdienības lokā, bet, ja pat šai lokā notika šis tas, kas mani neviļus noveda neceļos, ja ari es daudz ko, kas varētu likties nosodāmi, varu aizbildināt tikai ar toreizējo apstākļu sakritību, tad lai mani soda vispirms tn sieviete, kura, tāpat kā es, izcīnījusi smago cīņu, kas prasa galīgu atsacīšanos no katras augstākas laimes, kaut arī tā būtu vienīgi salds maldu sapnis. Ar mani iepazinās firsts Ireneuss. Bet es klusēšu par to, kas sen pagājis, runa būs tikai par tagadni. Esmu tev ļāvusi ieskatīties savas sirds dziļumos, meistar Ābraham, lai tu saprastu, kāpēc man, redzot, kā te tagad viss izvēršas, jātur par bīstamu katra svešu, dīvainu uzskatu ietekme. Mans pašas liktenis tai kļūmīgajā stundā ņirdz man pretī kā briesmīgs brīdinātājs spoks. Man jāglābj tie, kuri man dārgi, esmu izgudrojusi plānus. Meistar Ābraham, nerīkojieties man pretī, bet, ja jūs gribat uzsākt cīņu ar mani, piesargieties, ka es neizjaucu jūsu labākos burvju mākslinieka trikus!

-  Nelaimīgā sieva! - iesaucās meistars Ābrahāms.

-  Tu sauc mani par nelaimīgu, - atbildēja Bencona, - mani, kas pratu cīnīties ar naidīgu likteni un tad, kad viss šķita zudis, ieguvu mieru un apmierinājumu?

-  Nelaimīgā sieva, - meistars vēlreiz iesaucās balsī, kas liecināja par viņa dziļo satraukumu, - nabaga nelaimīgā sieva! Mieru un apmierinājumu tu domājies guvusi, bet nenojauti, ka tas bija izmisums, kas kā vulkāns lika plūst no tavas dvēseles visai liesmu kvēlei, un nedzīvos pelnus, no kuriem vairs neizdīgs nedz zieds, nedz puķe, tu noturi stūrgalvīgā apmātībā par krāšņo dzīves lauku, kam tev vēl jānes augļi. Tu gribi celt ēku uz pamatiem, kurus saspēris zibens, un nemaz nebīsties, ka tā sabruks tai acumirklī, kad jautri plīvos raibas lentes no ziedu vainaga, kam jāpasludina celtnieka uzvara? Jūlija - Hedviga - es zinu, viņām tiek gudri vērpti šie plāni! Nelaimīgā sieva, piesargies, lai šīs nelaimes nesējas jūtas, tas īstais rūgtums, ko tu tik netaisni pārmet manam Johanam, ncuzmutuļo no tavas pašas dvēseles dziļumiem, tā ka tavi gudrie plāni nav nekas cits kā naidīga sacelšanās pret laimi, kādu tu nekad neesi baudījusi un ko tagad nenovēli pat saviem mīļajiem. Es zinu vairāk par taviem plāniem, nekā tu vari iedomāties, vairāk arī par tiem tevis slavinātajiem dzīves apstākļiem, kuriem tev vajadzēja nest mieru, bet kuri tevi - pavedināja uz nosodāmu kauna darbu!

Aizsmacis, neskaidrs kliedziens, ko Bencona izgrūda pēc šiem meistara vārdiem, nodeva viņas dziļo saviļņojumu. Meistars apklusa, bet, kad ari Bencona klusēja, viņš, nekustēdamies ne no vietas, mierīgi turpināja: - Man nav ne mazākās vēlēšanās ar jums cīnīties, cienītā! Bet, kas attiecas uz manām tā sauktajām burvju mākslām, tad jūs taču ļoti labi zināt, padomnieces kundze, ka kopš tā laika, kad Neredzamā meitene mani atstājusi… - Tai acumirklī doma par zaudēto Kjaru sagrāba meistaru ar vēl nepieredzētu spēku, viņš iedomājās redzam tumšajā tālē viņas tēlu, sadzirdam viņas balsi. -Ai, Kjara! Mana Kjara! - viņš sauca sāpīgās ilgās.

-   Kas jums noticis? - Bencona jautāja, ātri pagriežoties pret viņu. - Kas jums noticis, meistar Ābrahām? Kād u vārdu jūs nosaucāt? Bet vēlreiz piekodinu, atstājiet mierā visu pagājušo, nespriediet par mani pēc tiem savādajiem dzīves uzskatiem, kuros jūs dalāties ar Kreisiem, apsoliet neizlietot nelietīgi uzticību, ko jums dāvājis firsts Ircncuss, apsoliet nespuroties pretī maniem darbiem un rīcībai.

Meistars Ābrahāms bija tik ļoti nogrimis savas Kjaras sāpīgā atcerē, ka tikko sadzirdēja padomnieces teikto un spēja atbildēt vienīgi nesaprotamus vārdus.

-  Neatraidiet, - padomniece turpināja, - neatraidiet mani, meistar Ābrahām, jūs, kā šķiet, zināt daudz ko vairāk, nekā es nojautu, bet iespējams, ka arī es glabāju noslēpumus, kuru atklāšana jums būtu ļoti svarīga, jā, ka es jums varētu izdarīt laipnu pakalpojumu, kādu jūs nemaz nevarat iedomāties. Pārvaldīsim abi kopā šo mazo galmu, kam patiesi vajag grožu. "Kjara" - jūs saucāt ar sāpju izteiksmi… - Skaļš troksnis no pils puses Benconu pārtrauca. Meistars Ābrahāms pamodās no sapņojuma, troksnis -

(M. t.) - vēl minēt sekojošo. Kaķu filistrs, kaut ari ir izslāpis, iesāk lakt piena bļodiņai apkārt no malas, lai nesamērcētu pienā purnu un ūsas un izskatītos kārtīgs, jo kārtība viņam nozīmē vairāk nekā slāpes. Ja tu apmeklē kādu kaķu filistru, viņš tev piesolīs visu iespējamo, bet, kad iesi prom, apliecinās tev vienīgi savu draudzību un pēc tam viens pats slepeni notiesās gardos kumosus, ko tev piesolīja. Kaķu filistrs ar savu drošo, nemaldīgo taktiku prot atrast visur - bēniņos, pagrabā utt. labāko vietu, kur izstiepjas tik ērti un omulīgi, cik vien iespējams. Viņš daudz stāsta par savām labajām īpašībām, viņš, paldies Dievam, nevarot sūdzēties, ka liktenis šīs labās īpašības nebūtu pamanījis. Ļoti daudz vārdīgi viņš izklāsta, kā ticis pie labās vietas, ko ieņem, un ko viņš vēl visu darīs, lai uzlabotu savu stāvokli, bet, ja nu tu beidzot gribi kaut ko pateikt arī par sevi un par savu mazāk labvēlīgo likteni, tad kaķu filistrs tūdaļ piemiedz acis un pieglauž ausis un izliekas, it kā viņš gulētu vai murrātu. Kaķu filistrs cītīgi nolaiza kažoku spodru un spīdošu un pat peļu medībās nepāriet pāri nevienai slapjai vietiņai, nenoputinājis pie katra soļa ķepas, lai, kaut arī medījums ietu zudumā, viņš visos dzīves gadījumos tomēr paliktu smalks, kārtīgs, labi ģērbies kungs. Kaķu filistrs baidās un izvairās no mazākajām briesmām, un, ja tu tādās atrodies un lūdz viņa palīdzību, nožēlo ar svētākajiem viņa draudzīgās līdzjūtības apliecinājumiem, ka taisni šai acumirklī viņa stāvoklis un dažādi apstākļi neļauj tev palīdzēt. Vispār visa kaķu filistra rīcība un izturēšanās ir katrā gadījumā atkarīga no daudziem jo daudziem apstākļiem. Pat, piemēram, pret mazo mopsi, kas viņam sāpīgi iekoda astē, viņš paliek rāms un pieklājīgs, lai nesamaitātu attiecības ar sētas suni, kura aizstāvību viņš pratis iegūt, un viņš izmanto tikai nakts paslēptuvi, lai ieskrāpētu šim mopsim acī. Nākamajā dienā viņš no sirds nožēlo draugu mopsi un pukojas par viltīgo naidnieku ļaunprātību. Starp citu, šie apstākļi līdzinās labi izraktai lapsas alai, kas kaķu filistram sagādā izdevību vienmēr aizmukt tai mirklī, kad tu domā to saķert. Kaķu filistrs vismīļāk paliek zem savas mājas krāsns, kur jūras drošībā, klajais jumts rada viņam reiboņus. Redzat 11u, draugs Muri, tā ir ar jums. Ja nu es jums saku - kaķu buršs ir atklāts, godīgs, nesavtīgs, sirsnīgs, allaž gatavs draugam palīdzēt, paļaujas vienīgi uz godu un godaprātu, vārdu sakot - kaķu buršs ir pilnīgs kaķu filistra pretstats, tad jūs nevilcinoties pacelsic- ties pāri filistribai, lai kļūtu par kārtīgu, krietnu kaķu buršu.

Skaidri izjutu Muciusa vārdu patiesību. Atzīstu, ka neesmu zinājis tikai vārdu "filistrs", bet pazinis filistru raksturu, jo man iznācis sastapties ar filistriem, t. i., sliktiem kaķu zeļļiem, kurus ļoti nonicināju. Tādēļ jo sāpīgāk izjutu maldus, kuru apmātībā būru nonācis šo nicināmo kategorijā, un nolēmu visur sekot Muciusa padomam, lai varbūt vēl kļūtu par krietnu kaķu buršu. Viens jauns cilvēks reiz stāstīja manam meistaram par kādu neuzticīgu draugu un apzīmēja to ar svešu, man nesaprotamu vārdu, viņš nosauca to par slīpētu puisi. Man nu likās, it kā apzīmētājs "slīpēts" būru ļoti piemērots, lai to pievienotu nosaukumam "filistrs", un es apjautājos draugam Muciusam. Bet vēl nepaspēju lāgā izrunāt vārdu "slīpēts", kad Muciuss, skaļi iegav ilējies, pielēca kājās un, cieši mani apkampdams, sauca: - Sirdsmīļais, nu es jūtu, ka tu esi mani pilnīgi sapratis, - jā, slīpētais filistrs! Tas ir tas nicināmais radījums, kurš saceļas pret cēlo buršu iestādījumu, tos mums vajadzētu visur, kur vien sastopam, notrcnkāt līdz pēdējam. Jā, draugs Muri, tu jau tagad esi pierādījis savas patiesās jūtas visam cēlam un labam, ļauj tevi vēlreiz spiest pie šīs krūts, kur pukst uzticīga vācu sirds. - To pateicis, draugs Muciuss mani atkal apkampa un paskaidroja, kā viņš mani nākamnakt ievedīšot buršu sadzīvē, man tikai pusnaktī jāierodas uz jumta, no kurienes viņš mani paņemšot līdzi uz kādiem svētkiem, kurus rīkojot viens kaķu seniors, proti, runcis Pufs.

Istabā ienāca meistars. Kā parasts, nolēcu viņam pretī, pieglaudos, vāļājos pa grīdu, lai apliecinātu savu prieku. Arī Muciuss blenza viņā ar vēlīgu aci. Meistars man mazliet pakasīja galvu un kaklu un tad apvē- roja istabu; redzot visu pienācīgā kārtībā, viņš teica: - Nu, tas ir labi! Jūsu saruna ir bijusi klusa un miermīlīga, kā piederas kārtīgiem, labi audzinātiem ļaudīm. Tas pelnī atalgojumu.

Meistars izgāja pa durvīm, kas veda virtuvē, un mēs, Muciuss un es, nojaušot viņa labos nodomus, gājām viņam nopakaļ, priecīgi ņau dēdami. Patiesi, meistars ari atvēra virtuves skapi un izņēma divu jaunu vistiņu kaulus un skrimslīšus, kuru gaļu vakar bija apēdis. Ir zināms, ka mana suga pieskaita vistu kauliņus pie visizsmalcinātākajiem gardu miem, kādi vien var būt, tāpēc Muciusa acis spoži gailēja, viņš sagrieza asti vispiemīlīgākajos gredzenos, skaļi murrāja, kad meistars nolika trauku mums priekšā uz grīdas. Iedomādams slīpēto filistru, piestūmu draugam Muciusam labākos kumosus - kakliņus, šķilvjus, tūpļus, bet pats apmierinājos ar cietākajiem gurna un spārnu kauliem. Kad visu to bijām notiesājuši, gribēju jautāt draugam Muciusam, vai viņam nevarētu piedāvāt tasi salda piena. Taču, paturot prātā glumo filistru, to nepajautāju, bet piebīdīju viņam tasi, kas, kā es zināju, atradās zem skapja, un laipni lūdzu Mueiusu palakties. Muciuss iztempa tasi tukšu, paspieda man ķepu un sacīja, spožām asarām sakāpjot acīs: - Draugs Muri, jūs dzīvojat lepni, bet jūs esat man parādījis savu uzticīgo, krietno un cēlo sirdi, tāpēc arī pasaules uzpūtīgās kārības nevarēs jūs aizvilināt nicināmā filistrībā! Paldies jums, sirsnīgs paldies!

Ar pamatīgu, vācisku ķepas spiedienu pēc sentēvu tikumiem šķīrāmies. Muciuss, protams, lai apslēptu dziļo aizkustinājumu, kas viņam izspieda asaras, pa kaklu pa galvu vienā lēcienā devās žigli laukā pa vaļējo logu uz tuvāko jumtu. Pat mani, ko daba apveltījusi ar teicamu lunkanumu, šis pārdrošais lēciens izbrīnīja, un man atkal radās izdevība cildināt savu dzimumu, jo mēs esam dzimuši vingrotāji, kam nav vajadzīga nedz lecamā kārts, nedz vingrošanas stienis.

Starp citu, draugs Muciuss man arī pierādīja, cik bieži zem rupjas, atbaidīgas ārienes slēpjas maiga, dziļjūtīga dvēsele.

Atgriezos istabā pie sava meistara un nolikos zem krāsns. Pārdomājot vientulībā visu savas līdzšinējās dzīves veidošanos, pārbaudot savu pēdējo jutoņu, visu savu dzīvesveidu, sabijos no domām, cik tuvu esmu bijis bezdibenim, un draugs Muciuss man rādījās, lai arī izspūrušu, pluskatainu spalvu, kā skaists glābējs eņģelis. Man jāieiet jaunā pasaulē, jāpiepilda iekšējais tukšums, jākļūst par citu runci, sirds man sita līksmās, baiļpilnās gaidās.

Vēl labu laiku pirms pusnakts lūdzu meistaru ar parasto saucienu "ņa-au" izlaist mani ārā.

- Ļoti labprāt, Muri. No mūžīgās zvilnēšanas un gulēšanas zem krāsns nekas labs neiznāk. Kj, ej, lai tu tiec atkal pasaulē, starp runčiem. Varbūt tu atradīsi tev dvēselē radniecīgus runču jaunekļus, kas ar tevi izpriecāsies pa jokam un pa nopietnam.

Ak! Meistars nojauta gan, ka mani gaida jauna dzīve! Beidzot, kad biju gaidījis līdz pusnaktij, parādījās draugs Muciuss un veda mani pār vairākiem jumtiem, līdz uz kāda gandrīz pavisam plakana itāliska jumta mūs ar skaļiem gaviļu saucieniem saņēma desmit braši, bet tikpat nolaidīgi un dīvaini tērpušies jaunekļi kā Muciuss. Muciuss stādīja mani draugiem priekšā, slavēja manas īpašības, manu uzticīgo, krietno dabu, sevišķi izceļot, kā biju viņu cienājis ar ceptām zivīm, vistu kauliņiem un saldu pienu, un nobeidza ar to, ka es vēloties, lai mani uzņemot par kārtīgu kaķu buršu. Visi tam piekrita.

Sekoja zināmas svinīgas ceremonijas, par kurām es tādēļ klusēju, lai manas sugas laipnie lasītāji neturētu mani aizdomās, ka es varbūt esmu iestājies kādā aizliegtā ordenī, un neprasītu no manis tagad paskaidrojumus. Bet ar skaidru sirdsapziņu apgalvoju, ka nemaz nebija runa par ordeni un tā noteikumiem, tādiem kā statūti, slepenas zīmes utt., bet ka biedrība dibinājās vienīgi uz uzskatu vienādību. Jo drīz atklājās, ka ikkatrs no mums labāk mielojas ar pienu nekā ar ūdeni, labāk ar cepeti nekā ar maizi.

Kad svinības bija beigušās, saņēmu no visiem brālīgo skūpstu un ķepas spiedienu, un viņi mani sauca par "tu". Tad apsēdāmies pie vienkārša, bet jautra mielasta, kam sekoja dūšīga iedzeršana. Muciuss bija sagatavojis lielisku kaķu punšu. Ja nu kādam kāram runču jaunkungam būtu vēlēšanās pēc šī jaukā dzēriena receptes, diemžēl nevaru sniegt par to nekādas pietiekamas ziņas. Tik daudz ir skaidrs, ka izcilā garša, tāpat varenais stiprums tiek panākti ar krietnu siļķu sālījuma piedevu.

Balsī, kas aizskanēja tālu pāri daudziem jumtiem, seniors Pufs uzsāka skaisto dziesmu - "Gaudcamus icļitur!"[69]. Jutos ar baudu iekšķīgi un ārīgi īsts, krietns "jnvcuis"** un nemaz negribēju domāt par "tutnuliis"[70], ko bargais liktenis mūsu dzimumam reti novēl klusā, mierīgā smiltainē. Tika dziedātas vēl daudzas citas skaistas dziesmas, piemēram, "Lai politiķi runā" utt., līdz seniors Pufs ar svarīgu ķepu uzsita uz galda un pavēstīja, ka un tikšot dziedāta īstā, patiesā iesvētījamā dziesma, proti, "Eccc qucim bonttm"[71], un visi korī tūdaļ uzsāka: Eccc etc. etc.

Vēl nekad nebiju dzirdējis šo dziesmu, kuras kompozīciju var saukt par tikpat harmoniski un melodiski pareizu, cik brīnišķīgu un noslēpumainu. Komponists, cik man zināms, nav pazīstams, bet daudzi piedēvē šo dziesmu lielajam Hendelim, daži turpretim apgalvo, ka tā jau esot zināma sen, sen pirms Hcndeļa, jo, kā vēsti Vitenbergas hronika, tā esot dziedāta, kad princis Hamlets vēl bijis fuksis [72] . bet vienalga, kas to sacerējis, darbs ir liels un nemirstīgs, un it sevišķi apbrīnojami, ka dziesmā iestarpinātie solo ļauj dziedātājiem brīvību izdarīt visjaukākos, daudzveidīgākos grozījumus. Dažas no šīm variācijām, ko es šonakt dzirdēju, esmu pareizi paturējis atmiņā.

Kad koris bija beidzis, kāds balti un melni raibs jauneklis iesāka: Pārāk sīki špicis vauk.šķ. Pārāk rupji pūdels. Vienam dibens sēžot baukšķ, Citam purns kā budēls.

Koris: F.ccc ijiinm etc. ete.

Tad kāds pelēcis:

Cepuri dažs nocēlis Filistram par prieku. Allaž priecīgs pintiķis. Nebaidās nenieku.

Koris: F.ccc qnam etc. ete.

Tad rudais:

Mundra zivs grib papeldēt. Putniņš gaisā turas. Ak, tiem jaunas neaudzēt Spalviņas, ne spuras.

Koris: Eccc tpiani etc. etc.

Tad baltais:

Murrājiet un ņaudiet ar'. Skrāpēt nedrīkst slēpu; Pieklājīgam ricēt var. Salīdziet savu ķepu.

Koris: Eccc quaiu etc. etc.

Tad draugs Muciuss:

Domā gan kungs mērkaķis. Tas mūs mēdīt mēdīs! Kj vien, purini izcēlis, Šis mūs neapēdīs.

Koris: Eccc quam etc. etc.

Sēdēju blakus Muciusam, tāpēc nu bija mana kārta iestarpināt solo. Visi solo, ko līdz šim dziedāja, tik ļoti atšķīrās no tiem pantiem, kādus biju dzejojis, ka mani pārņēma nemiers un bailes samaitāt visam noskaņu un raksturu. Tāpēc, kad koris bija beidzis, es vēl klusēju. Daži jau pacēla glāzes un sauca "per poena"[73], kad saņēmos ar visu vari un tūdaļ uzdziedāju:

Ķepu ķepā iesim tā, Prieka pavadīti, Kaķu buršu līksmībā. Filistriem par spīti!

Koris: Eccc qunm etc. etc.

Manai variācijai bija skaļa, nepieredzēta piekrišana. Cēlsirdīgie jaunieši gavilēdami brāzās man virsū, apķepoja mani, spieda pie strauji pukstošās sirds. Tātad arī šeit atzina manī augsto ģēniju. Tas bija viens no manas dzīves skaistākajiem mirkļiem. Tagad dažiem ievērojamiem, slaveniem runčiem, it sevišķi tādiem, kuri, lai arī ievērojami un slaveni, bija turējušies tālu no visas un ikkatras lilistrības un to pierādījuši vārdos un darbos, tika uzsaukts dedzīgs "Lai dzīvo!". Un tad visi šķīrāmies.

Punšs man tomēr bija drusku iekāpis galvā, jumti likās griežamies, tikko spēju ar astes palīdzību - aste man noderēja par līdzsvara stieni - noturēties taisni. Uzticīgais Muciuss, pamanījis manu grīļīgo gaitu, ņēma mani sava gādībā un laimīgi nogādāja pa jumta lūku mājās.

Ar tādu durnumu galvā, kādu nebiju vēl nekad jutis, nevarēju ilgi -

(Mak. I.) - zināju tikpat labi kā Benconas kundze ar savu aso prātu, bet, ka taisni šodien, tieši tagad saņemšu no tevis ziņu, tu, uzticīgā dvēsele, to mana sirds nenojauta. - Tā meistars Ābrahāms runāja, ieslēdza šodien saņemto vēstuli, uz kuras aploksnes tik priecīgi pārsteigts bija pazinis Kreislera rokrakstu, neatvērtu rakstāmgalda atvilktnē un izgāja ārā, parkā. Meistaram Ābrahāmam jau kopš gadiem bija paradums saņemtās vēstules atstāt neatplēstas stundām, jā, bieži pat dienām ilgi . "Ja saturs vienaldzīgs," viņš sacīja, "tad nokavēšanās neko nekait; ja vēstulē slikta ziņa, tad es laimēju dažas priecīgas vai vismaz mierīgas stundas; ja tur kāda prieka vēsts, tad prātīgs vīrs taču var pagaidīt, līdz prieks to pārsteigs." Šī meistara paraža atmetama, jo, ja tāds cilvēks, kurš ļauj mētāties vēstulēm, nepavisam neder par tirgotāju vai politisku un literāru avīžnieku, top skaidrs arī, cik daudz likstu no tā var celties ļaudīm, kas nav nedz tirgotāji, nedz avīžnieki. Pašreiz biogrāfs gan nepavisam netic Ābrahāma stoiskajai vienaldzībai, bet pieraksta šo paradumu zināmām biklām bailēm atklāt kādas neatlocītas vēstules noslēpumu. Ir savs īpašs prieks saņemt vēstules, tāpēc mums ir sevišķi tīkami tie cilvēki, kuri to vispirms sagādā, proti, pastnieki, kā piezīmējis kāds asprātīgs rakstnieks. To varētu dēvēt par tīkamu sevis apzinātu maldināšanu. Biogrāfs atceras, ka reiz, kad universitātē ar sāpīgām ilgām bija veltīgi izgaidījies vēstuli no kāda mīļa cilvēka, viņš asarām acīs lūdzies pastnieku, lai tas viņam labi drīz atnes vēstuli no dzimtās pilsētas, saņemšot krietnu dzeramnaudu. Puisis, savilcis viltīgu seju, to apsolīja, uzvaroši atnesa vēstuli, kas patiesi pienāca pēc dažām dienām, un, it kā būtu turējis vārdu, iekasēja apsolīto dzeramnaudu. Taču biogrāfs nezina, varbūt veltījot par daudz ievērības apzinātai sevis maldināšanai, viņš nezina, vai tu, mīļo lasītāj, esi ar viņu vienisprātis, vai arī tu reizē ar prieku izjūti dīvainas bailes, kad gribi atplēst saņemto vēstuli, kas liek sisties sirdij, pat ja gandrīz nav iespējams, ka vēstulē varētu būt kaut kas tev svarīgs. Var būt, ka te mostas tās pašas jūtas, kādas mums sažņaudz sirdi, kad mēs naktī veramies nākotnē, un tieši tāpēc, ka niecīga pirksta spiediena pietiek, lai atklātu apslēpto, mirklis tā tiek sakāpināts, ka mūs pārņem uztraukums. Cik daudz skaistu cerību jau sadrūp līdz ar liktenīgo zīmogu un jaukās sapņu ainas, ko neviļus bijām iztēlojušies un kas likās mūsu kvēlo ilgu īstenojums, izgaist, un mazā lapiņa ir tas burvja lāsts, no kā nokalst puķu dārzs, kurā cerējām klaiņot, un dzīve plešas mūsu acu priekšā kā neauglīgs, bezcerīgs tuksnesis! Ja nāktu par labu sasparoties, pirms vieglais pirksta spiediens atver noslēpto, varbūt tas tad var attaisnot citādi nosodāmo meistara Ābrahāma paradumu, kas piemīt arī pašreizējam biogrāfam no zināma kļūmīga laika, kad gandrīz katra saņemtā vēstule viņam līdzinājās Pandoras kastei, no kuras, tikko tā atvērta, izsprūk ārā visas cilvēka nelaimes. Kaut arī meistars Ābrahāms kapelmeistara vēstuli ieslēdzis rakstāmpultī vai rakstāmgalda atvilktnē un ir izgājis pastaigāties parkā, laipnais lasītājs tomēr tūdaļ dabūs zināt saturu vārdu pa vārdam, ļohans Kreislers bija rakstījis sekojošo:

"Manu sirdsmīļo meistar!

"La Jin couromic Ies oeuvres!** - man vajadzēja izsaukties kā lordam Klifordam Šekspīra "Indriķī Sestajā", kad cēlais Jorkas hercogs bija viņu nāvīgi ievainojis. Jo, Dieva vārds, mana cepure, smagi ievainota, ievēlās krūmos, un es tai atmuguriski pakaļ kā tāds, par kuru kaujā mēdz teikt: "Viņš krīt vai ir jau kritis." Bet tādi vīri reti atkal pieceļas kājās, turpretim Jūsu Johans, mans mīļais meistar, to darīja un tūdaļ. Par smagi ievainoto biedru, kas bija nokritis ne vien man blakus, bet arī pārvēlies pāri manai galvai, neiespēju nemaz parūpēties, jo man bija diezgan, ko darīt, lai ar pamatīgu sānlēcienu (šo vārdu lietoju vienīgi ģimnastikas nozīme) izvairītos no pistoles stobra, ko kāds turēja apmēram trīs soļu tālumā. Ber es darīju vēl vairāk, pēkšņi pārgāju no aizstāvēšanās uzbrukumā, metos šāvējam virsū un atvēzējies cirtu viņam ar zobenu. Jūs man vienmēr esat pārmetis, meistar, ka nevaru un nespēju kaut ko pastāstīt vēsturiskā stilā bez liekām frāzēm un novirzēm. Ko Jūs sakāt par manu īso itāliskā piedzīvojuma tēlojumu Zīghartshofas parkā, ko kāds augstsirdīgs firsts pārvalda tik mīksti, ka tas kā patīkamu pārmaiņu cieš pat bandītus?

Uztveriet, mīļo meistar, līdz šīm sacīto tikai par iepriekšēju, saīsinātu satura rādītāju vēsturiskai nodaļai, ko, ja mana pacietība un priora [74] kungs to atļaus, gribu Jums uzrakstīt parastas vēstules vietā. Nav vairs daudz stāstāms par pašu piedzīvojumu mežā. Protams, tikko šāviens atskanēja, jutos tā, it kā no tā gūšu kādu labumu, jo, krītot zemē, sajutu svelošas sāpes kreisajā pusē galvai, ko Genienesmīlas konrektors ar pilnu tiesību sauca par stūrgalvīgu. Jo, proti, stiprais kauls bija parādījis stūrgalvīgu pretošanos neģēlīgajam svinam, tā ka ieskram- bājumu nemaz nav vērts pieminēt. Bet pasakiet man, mīļo meistar, pasakiet tūdaļ, šovakar vai vismaz rīt agri no rīta - kuram mans zobena cirtiens trāpījis? Man būtu ļoti patīkami uzzināt, ka neesmu izlējis nekādas vienkāršas cilvēku asinis, bet tikai kādu prinča iboru [75] ; un man šķiet, ka tas tā ir. Meistar! Vai tiešām nejaušība būtu mani novedusi pie šī darba, ko tumšais gars jau man pareģoja pie jums zvejnieka mājiņā! Vai varbūt mazā zobena asmens tai mirklī, kad aizsargādamies vērsu to pret slepkavu, bija Nemesīdas [76] briesmīgais zobens, kas atriebj asinsdarbu? Atrakstiet man visu, meistar, un, galvenais, kāds sakars ierocim, ko Jūs man iedevāt, ar mazo bildīti. Bet nē, nē, nesakiet man neko. Ļaujiet, lai medūzas [77] attēls, ko uzlūkojot bīstamais ļaundaris sastingst, paliek man pašam neizskaidrojams noslēpums. Man šķiet, ka šis talismans zaudēs savu spēku, tikko es zināšu, kādi apstākļi to padara par brīnumieroci! Vai Jūs man ticētu, meistar, ka es vēl līdz šim neesmu Jūsu mazo bildīti nemaz lāgā apskatījis? Kad būs laiks, tad Jūs man pateiksiet visu, kas man jāzina, un tad es nodošu talismanu atpakaļ Jūsu rokās. Tātad pagaidām ne vārda vairs par to! Bet es gribu turpināt savu vēsturisko nodaļu.

Kad es minētajam kaut kam, minētajam pistoles šāvējam biju iecirtis ar zobenu, tā ka viņš bez skaņas nogāzās zemē, tūdaļ ar Ajaksa [78] žiglumu metos prom, jo dzirdēju parkā atskanam balsis un nospriedu, ka vēl atrodos briesmās. Domāju skriet uz Zīghartsveileru, bet nakts tumsā apmaldījos. Skrēju ātrāk un ātrāk, vēl arvien cerēdams izkļūt uz ceļa. Bridu pāri lauku grāvjiem, rāpos kādā stāvā nogāzē un pārguris beidzot noslīgu kādā krūmājā zemē. Man likās, it kā acu priekšā zibeņotu, sajutu smeldzīgas sāpes galvā un pamodos no dziļa nāves miega. Brūce bija stipri asiņojusi; salocīju mutautiņu kā pārsēju, kas būtu darījis godu veiklākajam kara ķirurgam kaujas laukā, un nu pavisam līksms un priecīgs skatījos apkārt. Netālu pacēlās kādas pils varenās drupas. Jūs jau manāt, meistar, sev par lielu izbrīnu, biju nokļuvis Gcierštcina virsotnē.

Ievainojums vairs nesāpēja, jutos spirgts un vesels; iznācu no krūmāja, kas man bija noderējis par guļamistabu, saule cēlās augšup un svieda mirdzošas staru strēles pāri mežiem un ārēm kā līksmus rīta sveicienus. Birztalās pamodās putni, čivinādami mazgājās vēsajā rīta rasā un lidinājās gaisos. Tālu zem manis, vēl ietinusies nakts miglājā, dusēja Zīghartshofa, bet drīz palsie plīvuri nokrita un koki un krūmi stāvēja liesmojošā zeltā. Parka ezers līdzinājās žilbinoši spožam spogulim; izšķīru zvejnieka mājiņu kā mazu, baltu punktu, man likās, ka saskatīju pat tiltu. Vakardiena šķita sena pagājība, no kā palikušas tikai skumjas atmiņas par mūžam zaudēto, kas vienā un tai pašā mirklī plēš sirdi pušu un pilda to ar saldu baudu. "Zaķapastala, ko tu īsti gribi ar to teikt, ko tad tu šai sen pagājušajā vakardienā esi zaudējis uz mūžīgiem laikiem?" Tā Jūs man uzsaucat, meistar, es Jūs dzirdu. Ak, meistar, vēlreiz es nostājos šai augstajā Gcierštcina virsotnē - vēlreiz izplešu rokas kā ērgļa spārnus, lai aizlidotu turp, kur valdīja salda burvība, kur mīlestība, kas nav atkarīga no laika un telpas, kas it mūžīga kā pasaules gars, atklājās man jausmu pilnās debesu skaņās, kuras ir kā pašas alkas un ilgu slāpes! Es zinu, man tepat deguna galā apsēžas kāds velna zellis, izsalcis strīdnieks, kas runā pretī tikai dienišķās miežu maizes labad un nicīgi jautā, vai tas iespējams, ka skaņai esot tumšzilas acis. Minēju vispārliecinošāko pierādījumu, ka skaņa īstenībā ir skatiens, kas caur mākoņiem spīd lejup no gaismas pasaules; bet strīdnieks nerimstas un jautā par pieri, par matiem, par muti un lūpām, par rokām, kājām un smīkņādams apšauba, vai vienīgi tīra skaņa varētu būt ar visu to apbalvota. Ak Dievs, es zinu gan, ko blēdnieks domā, - tikmēr, kamēr es būšu (ļlclmc adscriptus[79], tāpat kā viņš un citi, kamēr mēs visi neēdīsim rikai saules starus un mums vajadzēs apsēsties arī kādā citā krēslā, nevis tikai katedrā, - ar šīm mūžīgajām ilgām, kuras ir sav tīgas un par kurām katrs muļķis prot pļāpāt. Meistar, es nevēlos, ka Jūs nostātos izsalkušā strīdnieka pusē, - tas man nebūtu patīkami. Un sakiet pats - vai uz to Jūs varētu pavedināt kaut mazākais prātīgais iemesls? Vai esmu kādreiz aizrāvies ar nožēlojamām skolnieku blēņām? Vai neesmu nonācis vīra gados, allaž prazdams paturēt skaidru galvu, vai esmu jebkad vēlējies būt par cimdu, lai tikai varētu noskūpstīt Jūlijas vaigu kā brālēns Romeo? Ticiet man, meistar, ļaudis var runāt, ko grib, bet galvā man ir tikai notis un sirdī un dvēselē - skaņas, jo - pie visiem velniem! - kā gan lai es tad spētu sacerēt tik smalkus, pamatīgus garīgus gabalus kā šo vakara lūgšanu, kas pabeigta patlaban ir uz pults. Bet - nu jau atkal bija runa par vēsturi - es stāstu tālāk.

Tālumā izdzirdu dziedam skaļu vīrieša balsi, kas arvien tuvojās. Drīz arī ieraudzīju kādu benediktiešu mūku, kas, nākdams lejup pa taku, latīniski dziedāja kādu himnu. Netālu no manis viņš apstājās, mirējās dziedāt, palūkojās apkārt, noņēma plato ceļojuma cepuri, mutautā noslaucīja sviedrus no pieres un tad nozuda krūmājā. Man radās patikšana viņam piebiedroties, vīrs izskatījās vairāk nekā veselīgi tukls, saule svelmē ja arvien negantāk, tāpēc iedomājos, ka viņš būs ēnā atradis kādu mierīgu vietiņu atpūtai. Nebiju maldījies, jo, iegājis krūmājā, ieraudzīju cienījamo kungu sēžam uz biezi apsūnojuša akmens. Augstāks klintsgabals turpat noderēja par galdu; viņš bija tam pārklājis baltu autu un pašlaik izņēma no ceļasomas maizi un ceptus putnus, ko sāka tiesāt ar lielu ēstgribu. "Scd praeter omnin bibcnditm qttid!n[80] viņš uzsauca un ielēja no pītas pudeles vīnu nelielā sudraba kausā, ko izvilka no kabatas. Pielicis kausu pie lūpām, viņš pašlaik gribēja iemalkot, kad es ar sveicienu "Slavēts lai Jēzus Kristus!" piegāju viņam klāt. Viņš pacēla skatienu, un es uzreiz, pazinu savu veco, omulīgo draugu no Kanchcimas abatijas - cienījamo pāteru un kora diriģentu Hilariusu. "Mūžīgi mūžam!" nostostījās pāters Hilariuss, cieši blenžot manī plati ieplestām acīm. Iedomāju tūdaļ par savu galvas rotu, kas droši vien piešķīra man svešādu izskatu, un teicu: "Ak, mans dārgais, cienījamais draugs Hilarius, nenoturiet mani nedz par noklīdušu, klaiņojošu indieti, nedz arī par kādu uz galvas nokritušu iedzimto, jo neesmu un negribu būt nekas cits kā jūsu tuvs draugs - kapelmeistars Johans Kreislers!"

"Pie svētā Benedikta!" pāters Hilariuss priecīgi izsaucās. "Biju jau tūlīt jūs pazinis, lieliskais komponist un patīkamais draugs, bet - augstā debess! - sakiet man - no kurienes jūs nākat, kas jums noticis, jums, ko iedomājos in florilms[81] lielhcrcoga galmā?"

Nemaz nevilcinājos pāteram īsumā visu izstāstīt, kas ar mani noticis, ka biju spiests tam, kuram labpaticis ar pistoli šaut manī kā mērķī, cirst ar zobenu un ka minētais mērķī šāvējs laikam bijis itāliešu princis, kas saucies Hektors tāpat kā dažs labs cienījams medību suns. "Ko tagad iesākt, vai atgriezties Zīghartsveilerā vai… Dodiet man padomu, pāter Hilarius!"

Tā beidzu savu stāstu. Pāters Hilariuss, kas pa vidu bija iemetis šad tad pa "Hm - tā! - ei! - svētais Benedikt", skatījās tagad zemē, nomurmināja: a Bibamus/" [82] - un iztukšoja sudraba kausu vienā vilcienā.

Tad viņš smiedamies teica: "Īstenībā, kapelmcistar, labākais padoms, kādu es jums vispirms varu dot, ir, lai jūs smuki apsēžaties man blakus un ieturat ar mani brokastis. Varu jums ieteikt šīs irbes, tikai vakar tās nomedīja mūsu godājamais brālis Makariuss, kas, kā jūs atceraties, trāpa visam, ne likai notīm liturģiskajos dziedājumos, un, ja jūs sagaršojaf augu etiķi, ar ko tās apslacītas, jums par to jāpateicas brāļa Eizebija rūpībai, kas pats tās man par patikšanu cepis. Bet šis vīns ir cienīgs apslapināt bēguļojoša kapelmeistara mēli. Labi nostāvējies, carissimc Jolian, labi nostāvējies, no Sv. Jāņa hospitāļa Vircburgā, ko mēs, necienīgi Dieva kalpi, dabūjam augstākā labuma. Ergo bibamus!"

Tad viņš pielēja pilnu kausu un pasniedza man. Nelikos skubināties, ēdu un dzeru - kā jau tāds, kam vajag stiprināties.

Pāters Hilariuss bija izvēlējies vistīkamāko vietiņu, lai pabrokastotu. Bieza bērzu birzīte apēnoja puķaino mauru, un kristāldzidrais mežavots, kas šalca pār klintsradzi, vēl pavairoja spirdzinošo vēsumu. Vietas vientulīgais klusums viesa manī labsajūtu un mieru, un, kamēr pāters Hilariuss stāstīja man par visu, kas kopš tā laika norisinājies abatijā, neaizmirstot iespraust pa parastam jokam un sakropļotam latīņu vārdam, klausījos meža un ūdeņu balsīs, kas runāja ar mani mierinošās melodijās.

Pāters Hilariuss droši vien pierakstīja manu klusēšanu rūgtajām raizēm, kādas man sagādājis notikušais.

"Nebēdājiet," viņš iesāka, sniegdams man no jauna piepildītu kausu, "nebēdājiet, kapelmeistari Jūs esat izlējis asinis, tas ir tiesa, un asinis izliet ir grēks, bet dīstincļitendum cst inter et inter[83] - katram sava dzīvība mīļa, tā vienreiz tik dota. Jūs savējo esat aizstāvējis, un 10 baznīca nebūt neaizliedz, kā var pilnā mērā pierādīt, un nedz mūsu augsti cienījamais abata kungs, nedz arī kāds cits Tā Kunga kalps neliegs jums grēku piedošanu, kaut arī jūs nejauši būtu trāpījis firstu iekšās. Ergo bibamus'. Vir sa piens non te abhorrebit, Dominē'.[84] Bet, dārgo Kreisler, ja jūs atgriezīsieties Zīghartsveilerā, jūs nejēdzīgi izprašņās - cur, quomodi>, quando, tibi[85], un, kaut arī jūs pārmetīsiet princim viņa slepkavīgo uzbrukumu, - vai jums ticēs? Jbi jacct lepns in pipere![86] Bet redzat, kapclmcistar, kā - bet taču bibcndnm tļiiid." Viņš iztukšoja pilno kausu un tad turpināja: "Jā, redzat, kapclmcistar, labs padoms nāk ar pudeli. Tad nu ziniet, ka es pašlaik gribēju doties uz Visu svēto klosteri, lai no turienes kora diriģenta dabūtu notis tuvējiem svētkiem. Esmu jau div- un trīsreiz izvandījis lādes, viss ir vecs un izmantots, un, kas attiecas uz. mūziku, ko jūs mums komponējāt pa jūsu uzturēšanās laiku abatijā, tā jau ir gluži skaista un jauna, bet, neņemiet man ļaunā, kapclmcistar, sarakstīta tik dīvaini, ka nedrīkst pat aci nolaist no partitūras. Ja rikai mazliet gribi pašķielēt caur treliņiem uz vienu vai otru smuku skuķi lejā baznīcā, tūdaļ esi nokavējis kādu pauzi vai citu ko un piesit nepareizu rakti, un viss pagalam - stop, te nu ir, un di-di-dīdel dīdel brālis Jēkabs sāk spēlēt ērģeles! - art patibulutn cum illis[87] - tātad es iedrošinājos - bet, bibnmus'."

Pēc tam kad abi bijām sadzēruši, vārdu straume plūda tā tālāk. "Desmit[88], un tos, kuri nav tur, nevar iztaujāt, tāpēc es domāju, jūs tūdaļ nāksiet man līdzi uz abatiju, kas, ja iet taisni, atrodas no šejienes tikko divu stundu attālumā. Abatijā jūs esat nodrošināts pret visām vajāšanām, contra bostium insidias[89], es jūs tur nogādāšu kā dzīvu mūziku, un jūs paliksiet tur, cik ilgi jums patiks vai cik ilgi jūs to turēsiet par vajadzīgu. Augsti godājamais abata kungs apgādās jūs ar visu nepieciešamo. Jūs ietērpsieties vissmalkākajā veļā un pārvilksiet tai pāri benediktiešu tērpu, kas jums ļoti labi piestāvēs. Bet, lai jūs pa ceļam neizskatītos kā ievainotais gleznā par žēlsirdīgo samarieti, tad uzlieciet manu ceļojuma cepuri, es pārvilkšu plikajam paurim pāri kapuci. Bibcndnm tjuid, dārgais!"

Tad viņš vēlreiz iztukšoja kausu, izskaloja to tuvējā mežavotā, iesaiņoja visu mudīgi ceļasomā, uzspieda man savu platmali galvā un gluži priecīgs izsaucās: "Kapclmcistar, mēs varam soļot pavisam lēni un omulīgi un tad nonāksim taisni tad, kad viņi iezvanīs nd eonventum, convcntualcs[90], tas nozīmē, kad augsti cienījamais abats sēdīsies pie galda."

Jūs gan Varat iedomāties, mīļo meistar, ka man pret jautrā pātera l Iilaiiusa priekšlikumu nebija nekā, ko iebilst; tas drīzāk man būtu ļoti vēlami - doties uz kādu vietu, kas dažā ziņā varēja man kļūt par derīgu patvērumu.

Omulīgi soļojām tālāk, sarunādamies par visu ko, un, kā pāters Hilariuss bija vēlējies, nonācām abatijā taisni tad, kad atskanēja pusdienu zvans.

I.ai pagaidām izvairītos no visiem jautājumiem, pāters Hilariuss abatam sacīja - viņš nejauši uzzinājis, ka es uzturoties Zīghartsveilerā, tāpēc Visu svēto klostera mūzikas vietā izvēlējies labāk atvest komponistu, kas sevī glabājot veselu neizsmeļamu mūzikas noliktavu.

Abats Hrizostoms (man šķiet, ka es būru jau par viņu Jums daudz stāstījis) saņēma mani ar to tīkamo prieku, kāds piemīt tikai patiesi labiem raksturiem, un cildināja pātera Hilariusa lēmumu.

Tad nu skatieties, meistar Abrahām, kā es, pārtaisīts par puslīdz labu benediktiešu mūku, sēžu lielā, ērtā abatijas galvenās ēkas istabā un čakli taisu vakarlūgšanas un himnas, jā, kā es jau šad tad atzīmēju pa iecerei svinīgajai lielajai misei, kā salasās dziedātāji un spēlētāji brāļi, kora zēni, cik cītīgi es noturu mēģinājumus, kā es diriģēju aiz kora treliņiem! Patiesi, es jūtos tik apracies šai vientulībā, ka gribētu sevi salīdzināt ar Tartīni*, kas, bīdamies no kardināla Kornaro atriebības, aizbēga minorītu klosterī uz Asīzi, kur beidzot pēc gadiem viņu atrada kāds padujietis, kas baznīcā ieraudzīja pazudušo draugu korī, kad vēja brāzma pacēla uz dažiem mirkļiem aizkaru, kurš aizsedza orķestri. Arī Jums, meistar, tā būtu varējis klāties ar mani kā tam padujietim, bet man taču vajadzēja Jums pateikt, kur esmu palicis, citādi Jūs varētu iedomāties diezin ko, kas ar mani noticis. Vai varbūt atrada manu cepuri un brīnījās, kā galva izsprukusi ārā? Meistar, manī ir nolaidies tik labdarīgs miers; vai es būtu nonācis te vietā, kur jāizmet enkurs? Kad es nesen klaiņoju gar mazo ezeriņu, kas atrodas plašā abatijas dārza vidū, un ieraudzīju savu attēlu ejam blakus ezerā, tad es teicu: "Cilvēks, kas tur staigā man līdzās, ir mierīgs un nosvērts, tas vairs bezjēdzīgi nešaudās visādās nenoteiktās vietās, bet iet atrasto ceļu, un tā ir mana laime, ka šis cilvēks esmu es pats. No kāda cita ezera man reiz lūkojās pretī kāds liktenīgs līdzinieks - bet jāklusē, jāklusē par visu to. Meistar, ncnosauciet man nevienu vārdu, nestāstiet neko, pat ne to, kam esmu trāpījis. Bet par sevi rakstiet man daudz. Brāļi nāk uz mēģinājumu, noslēdzu savu vēsturisko nodaļu un reizē arī vēstuli. Dzīvojiet laimīgs, manu labo meistar, un pieminiet mani! utt., utt."

Parka tālajās, biezi aizaugušajās alejās vientuļi klejojot, meistars Ābrahāms pārdomāja mīļotā drauga likteni un to, kā viņu, tikko atguvis, bija atkal zaudējis. Viņš redzēja zēnu Johanu, sevi pašu Geniencs- mīlā pie vecā tēvoča flīģeļa; puisēns lepni dauzīja Sebastjana Baha grūtākās sonātes gandrīz vai ar vīra spēku, viņš par to slepeni iebāza tam kabatā tūtu ar saldumiem. Viņam likās, it kā tas viss noticis tikai pirms dažām dienām, un viņš nobrīnījās, ka toreizējais puisēns ir Kreislers, kas likās sapinies noslēpumainu apstākļu neizprotamā, untumainā rotaļā. Bet līdz ar domām par pagātni, par kļūmīgo tagadni viņa acu priekšā pavērās paša dzīves aina.

Viņa tēvs, stingrs, ietiepīgs vīrs, bija viņu gandrīz vai ar varu pievērsis ērģeļu būvēšanas mākai, ko uzskatīja par savu amatu. Viņš necieta, ja cits pieliek roku pie šī darba, nevis tikai pats ērģeļu meistars, un viņa mācekļiem vajadzēja kļūt par prasmīgiem galdniekiem, metāllējējiem utt., pirms tie ķērās pie ērģeļu mehānisma. Pilnīga pareizība, stiprums, instrumenta viegla spēlēšana vecajam bija svarīgāka par visu; par dvēseli, par toni viņam nebija nekādas sajēgas, un tas diezgan raksturīgi izpaudās viņa būvētajās ērģelēs, kurām ar tiesību pārmeta cietu, asu skaņu. Bez tam vecais bija galīgi nodevies visādām senlaicīgām, bērnišķīgām mākslotībām. Tā viņš pie kādām ērģelēm bija pierī- kojis ķēniņu Dāvidu un Salamanu, kas pa spēles laiku it kā apbrīnodami grozīja galvu;.nevienām viņa ērģelēm netrūka nedz bungu sitēju, nedz bazūnes pūtēju un diriģētāju eņģeļu, gaiļu, kas dziedot vēcina spārnus utt. Ābrahāms nevarēja citādi izvairīties no pelnītām vai nepelnītām sukām un izvilināt vecajam kādu tēvišķīga prieka izpausmi kā vienīgi tad, kad, pateicoties savai apķērībai, bija izgudrojis kādu jaunu triku, piemēram, skaļāku "kikerikī" nākamajam ērģeļu gailim. Ar baiļpilnām ilgām Ābrahams gaidīja to laiku, kad viņam, pēc amatnieku paražas, sāksies klejojumu gadi. Beidzot šis laiks pienāca, un Ābrahāms atstāja tēva māju, lai tur nekad vairs neatgrieztos.

Šais klejojumos, ko viņš uzsāka kopā ar citiem zeļļiem, lielāko tiesu palaidnīgiem, rupjiem puišiem, viņš reiz tika Sv. Blazija abatijā, kas atradās Švarcvaldē, un noklausījās, kā skan slavenās vecā Johana Andreas Zilbermana būvētās ērģeles. Šo ērģeļu lieliskajās skaņās viņam pirmo reizi atklājās labskaņas burvība, viņš jutās pārcelts citā pasaulē un no tā acumirkļa iemīlēja mākslu, ar ko līdz šim nodarbojās ar pretīgumu. Taču tagad arī dzīve tajos apstākļos, kādos bija dzīvojis, likās tik mazvērtīga, ka viņš saņēma visus spēkus, lai izrautos no dumbrāja, kur šķita iesti dzis. Iedzimtais saprāts, izpratne ļāva viņam zinātniskā izglītībā spert milzu soļus uz priekšu, tomēr viņš bieži sajuta svina smagumu, ko atstājusi agrākā audzināšana un turpmākā rupjā dzīve. Kjara, saistīšanās ar šo savādo, noslēpumaino būtni bija otrs gaismas stars viņa mūžā, un tā abi - labskaņas jausma un Kjaras mīlestība - izveidoja viņa dzejiskās būtības divdabību, kas labdarīgi ietekmēja viņa nātraino, bet stipro raksturu. Viņš bija tikko izrāvies no krogiem, kur biezos tabakas dūmos tika blaurotas neķītras dziesmas, kad nejaušība vai, drīzāk, izveicība mehāniskās mākslās, kam viņš prata piešķirt noslēpumainības nokrāsu (kā laipnajam lasītājam jau zināms), noveda jauno Ābrahāmu vidē, kurai vajadzēja viņam atklāt jaunu pasauli un kurā viņš, paliekot mūžīgs svešinieks, tikai tā noturējās, ka saglabāja stingro mālu, ko daba bija viņam piešķīrusi. Šis stingrais māls ar laiku kļuva arvien cietāks, un, tā kā tas nebūt nebija tāds kā vienkāršam balamutem, bet pamatojās uz skaidru saprātu un veselīgiem uzskatiem, un trāpīgu, no visa tā izrietošu zobgalību, tad bija likumsakarīgi, ka tur, kur jauneklis tikai noturējies un ticis ciests, vīrs iedvesa bijību kā cilvēks, no kura jābīstas. Nav nekas vieglāks kā iedvest bijību zināmiem cienījamiem ļaudīm, kas allaž stāv tālu zem tā, par ko tos varbūt varētu uzskatīt. Par to meistars Ābrahāms iedomājās taisni tai acumirklī, kad no savas pastaigas atkal bija atgriezies zvejnieka mājiņā un palaida skaļus smieklus, kas atviegloja viņa nospiesto sirdi.

Dziļās skumjas, kas citādi viņam nebija raksturīgas, meistaram uznāca, atceroties brīdi Sv. Blazija abatijas baznīcā un zaudēto Kjaru. - Kādēļ, - viņš pats sev teica, - kādēļ tieši tagad tik bieži asiņo brūce, ko es jau sen domāju aizdzijušu, kāpēc tieši tagad es nododos tukšiem sapņiem, jo man liekas, it kā man būtu jāiejaucas mehānisma darbībā, ko kāds ļauns gars šķiet vadām nepareizi! - Meistaru māca bailes no iedomas, ka viņš, pats nezinādams, kādā veidā, redz sevi apdraudētu savā īpatnējā rīcībā, līdz, kā jau sacīts, viņš domās nonāca pie cienījamiem ļaudīm, par ko tas nodārdināja smieklus un tūdaļ sajuta manāmu atvieglinājumu.

Viņš iegāja zvejnieka mājiņā, lai tagad izlasītu Kreislera vēstuli.

Firstu pilī bija noticis kaut kas sevišķs. Galma ārsts sacīja: "Apbrīnojami! Tas pārspēj katru praksi, visu līdzšinējo pieredzi!" Firstienc: "Tā tam vajadzēja notikt, un princese nav zaudējusi labo slavu!" Firsts: "Vai es nebiju to stingri aizliedzis, bet tiem kalpotāju ēzeļu crapnlc[91] nav nemaz ausu, nu galma virsmeistaram jārūpējas, lai princis vairs nedabū pulveri rokās!" Padomniece Bencona: "Paldies Dievam, viņa ir glābta!" Pa to laiku princese Hedviga lūkojās ārā pa guļamistabas logu, šad un tad uztrinkšķinot pa aprautam akordam uz tās pašas ģitāras, kuru Kreislers īgni bija aizsviedis prom un saņēmis, kā pats domāja, Jūlijas svētītu, atpakaļ. Uz dīvāna sēdēja princis Ignācijs, raudāja un žēlojās: "Ai, kā sāp, ai, kā sāp!" - bet viņam pretī notupusies Jūlija čakli mizoja mazā sudraba bļodiņā zaļus kartupeļus.

Tas viss attiecās uz notikumu, ko galma ārsts ar pilnu tiesību nosauca par apbrīnojamu, kas pārspēj katru praksi. Princim Ignācijam, kā laipnais lasītājs jau vairākas reizes to uzzinājis, vēl piemita sešus gadus veca zēna nevainīgā blēņošanās, laimīgā savvaļība, tāpēc viņš labprāt rotaļājās. Starp citām rotaļlietām viņam bija arī mazs metāla lielgabals - viņa mīļākā spēļlieriņa, ar ko viņš gan varēja papriecāties tikai ļoti reti, jo tur vajadzēja dažu lietu, kas ne vienmēr bija tūdaļ pie rokas, proti, šķipsnu pulvera, skrotis un mazu putniņu. Kad viņam tas viss bija, viņš lika maršēt savam karaspēkam, noturēja kara tiesu putniņam. kas bija rīkojis sazvērestību papiņa firsta valstiņā, pielādēja lielgabalu un nošāva putniņu, kas ar melnu sirdi pie krūtīm bija piesiets pie svečtura, bet dažreiz to nenobeidza, tā ka vajadzēja palīdzēt ar spalvu nazīti, lai izpildītu taisnīgo sodu valsts nodevējam.

Fricis, dārznieka desmit gadu vecais dēlēns, bija pagādājis princim skaistu, raibu kaņepju putniņu un par to, kā parasti, saņēmis vienu kronu. Bet tūdaļ arī princis bija ielavījies mednieku istabā tieši tad, kad sulaiņu nebija klāt, atradis skrošu kulīti un pulvera ragu un apgādājies ar vajadzīgo munīciju. Viņš jau gribēja sākt soda izpildīšanu, jo vajadzēja pasteigties, tāpēc ka raibais čivinošais dumpinieks izmēģināja visus iespējamos līdzekļus, lai aizbēgtu, kad viņam iekrita prātā, ka viņš varētu ļaut princesei Hedvigai, kas tagad kļuvusi tik rātna, būt klāt mazā valsts nodevēja sodīšanā. Viņš iespieda lādi, kur atradās viņa karaspēks, vienā un lielgabalu otrā azotē, bet putnu iemiedza saujā un, tā kā firsts viņam bija aizliedzis ar Hedvigu tikties, klusi aizslapstījās uz viņas guļamistabu, kur atrada viņu apģērbušos guļam uz kušetes ilgstošā katalepsijas stāvoklī. Slikti un, kā tūdaļ redzēsim, reizē arī labi, ka kambarjumprava princesi tikko atstājusi vienu.

Princis tūlīt piesēja putniņu pie kāda svečtura, nostādīja armiju ierindā un pielādēja lielgabalu; tad viņš piecēla princesi no kušetes, lika viņai pienākt pie galda un paskaidroja, lai viņa tēlo komandējošo ģenerāli, viņš paliekot par valdnieku firstu un bez tam došot artilērijas triecienu, kas nogalināšot dumpinieku. Munīcijas pārpilnība bija princi apskurbinājusi, viņš ne tikai ieroci bija pārlādējis, bet arī pulveri izkaisījis pa galdu. Kad viņš ar lielgabalu izšāva, norībēja ne vien blīkšķis, bet izbārstītais pulveris uzlidoja gaisā un viņam krietni apsvilināja roku, tā ka viņš skaļi iekliedzās un nemaz nepamanīja, ka princese sprādziena brīdī bija smagi nokritusi uz grīdas. Šāviens atbalsojās gaiteņos, visi, jauzdami nelaimi, metās šurp, un pat firsts ar firstiem, pēkšņajās bailēs aizmirsuši visu etiķeti, spiedās reizē ar kalpotājiem iekšā pa durvīm.

Kambarjumpravas piecēla princesi un noguldīja uz kušetes, kamēr tika saukts pēc galma ārsta un ķirurga. Firsts no ierīcēm uz galda tūdaļ saprata, kas noticis, un dusmās zvērojošām acīm teica princim, kas briesmīgi kliedza un vaimanāja: - Redzat, Ignāc, kādas sekas ir jūsu muļķīgajiem, bērnišķīgajiem jokiem! Liec uzzicst apdeguma ziedi un negaudo kā ielas puika! Ar bērza rīksti vajadzētu no… - Trīcošās lūpas neļāva skaidri izrunāt, sakāmo nevarēja saprast, un firsts sv inīgi atstāja istabu. Kalpotājus bija pārņēmušas šausmas, jo tā bija tikai trešā reize, kad firsts uzrunāja princi ar "jūs" un "Ignāc'", un ikreiz liecināja par spivām, grūti apvaldāmām dusmām.

Kad galma ārsts paskaidroja, ka iestājusies krīze, bet viņš cerot, ka princeses bīstamais stāvoklis drīz būšot pāri un viņa kļūšot pilnīgi vesela, firstienc ar mazāku prieku, nekā varēja iedomāties, noteica: - Dicu soit loue[92], sniedziet man turpmākās ziņas. - Bet raudošo princi viņā maigi apskāva, mierināja to mīlīgiem vārdiem un tad sekoja firstam.

Tai laikā pili ieradās Bencona kopā ar Jūliju, abas bija nodomājušas apmeklēt nelaimīgo Hedvigu. Izdzirdusi, kas noticis, Bencona steidzās augšā uz princeses istabu, pieskrēja pie kušetes, nometās ceļos, satvēra Hedvigas roku un cieši vērās viņai acīs, kamēr Jūlija lēja karstas asaras, domādama, ka sirdsdraudzene iegrimusi nāves miegā. Te Hedviga dziļi ievilka elpu un aizlauztā, tikko dzirdamā balsi jautāja: - Vai viņš miris? - Tūdaļ princis Ignācijs, par spīti sāpēm, aprimās raudāt un, priecīgs par izdevušos soda izpildīšanu, atbildēja smejoties un spiedzot: - Jā, jā, māsa princese, beigts un pagalam, ķerts taisni sirdī!

- Jā, - princese turpināja, atkal aizverot nupat atvērtās acis, - jā, es to zinu. Hs rcdzcju asins lāsi, kas izritēja viņam no sirds, taču tā iekrita manās krūtis, un es sastingu par kristālu, bet no viņa palicis pāri vienīgi līķis!

Hcdvig, - padomniece klusi un maigi sacīja, - Hcdvig, atmostie- ties no ļaunajiem sapņiem. Hcdvig, vai jūs mani pazīstat? - Princese viegli pamāja ar roku, it kā vēlētos, lai viņu atstāj. - Hcdvig, - Bcncona turpināja, - Jūlija ir šeit. - Smaids apvi/.moja Hedvigas seju. Jūlija noliecās par viņu, uzspieda draudzenes nobālušajām lūpām vieglu skūpstu. Tad Hedviga tikko dzirdami čukstēja: - Nu viss ir garām, pēc dažiem brīžiem es būšu pav isam atspirgusi, es to jūtu.

Neviens līdz šim nebija parūpējies par mazo valsts nodevēju, kas saplosītām krūtīm gulēja uz galda. Tagad Jūlija to pamanīja un tikai tai acumirklī saprata, ka princis Ignācijs atkal spēlējis riebīgo, viņas ienīsto rotaļu. - Princi, - viņa sacīja, un viņai koši piesārta vaigi, - princi, ko jums nodarījis nabaga putniņš, ka jūs to bez žēlastības nogalinājāt? Tā ir neģēlīga, cietsirdīga rotaļa - jūs jau man sen apsolījāt to atmest, tomēr neturējāt vārdu. Ja jūs vēlreiz to darīsiet, es nekad vairs nemācīšu jūsu lellītēm runāt, nedz arī kārtošu jūsu tases vai stāstīšu pasaku par ūdens ķēniņu!

- Nedusmojieties, - princis pinkšķēja, - nedusmojieties, Jūlijas jaunkundzi Bet tas bija rūdīts blēdis. Viņš visiem kareivju svārkiem slepeni nogriezis šēzes, bez tam kūdījis uz dumpi. Man sāp - sāp!

Bcncona, dīvaini smaidot, uzlūkoja princi, tad Jūliju un iesaucās: - Kas tā par vaimanāšanu pāris apdedzinātu pirkstu dēļ! Taisnība, ķirurgs veselu mūžību gatavos savu apdeguma ziedi. Bet vienkāršs mājas līdzeklis palīdz arī smalkiem ļaudīm. Atnesiet zaļus kartupeļus! - Viņa devās uz durvju pusi, bet tad, it kā kādas domas pārņemta, palika stāvam, apgriezās, apskāva Jūliju, noskūpstīja uz pieres un sacīja: - Tu esi mans labais, mīļais bērns un vienmēr paliksi tāda, kādai tev jābūt! Piesargies tikai no pārsmalcinātiem, neprātīgiem trakuļiem un noslēdz savu dvēseli viņu glaimīgo vārdu ļaunajam valdzinājumam. - Pēc tam viņa vēl uzmeta pētīgu skatienu princesei, kas likās liegi un saldi snaužam, un atstāja istabu.

Ienāca ķirurgs, nesdams kompresi, daudziem zvērestiem apliecinot, ka jau krietnu laiciņu gaidījis žēlīgā prinča istabā, jo nevarējis iedomāties, ka princis ir cienītās princeses guļamistabā. Viņš gribēja tūlīt ar kompresi steigties pie prinča, bet kambarjumprava, kas sudraba bļodā bija atnesusi pāris lielu kartupeļu, aizsprostoja viņam ceļu un apgalvoja, ka apdegumiem nomizoti kartupeļi esot vislabākais līdzeklis. - Un es, - Jūlija iekrita kambarjumpravai valodā, atņemot tai sudraba bļodu, - un es pati labi sagatavošu jums, manu princīt, kompresi.

- Žēlīgais Kungs! ķirurgs izbijies iesaucās. - Apdomājiet! Mājas līdzekli augsta firstu kunga apdegušiem pirkstiem! Māksla - tikai māksla - var - drīkst te palīdzēt! - Viņš gribēja no jauna steigties princim klāt, bet princis atsprāga atpakaļ un iesaucās: - Prom, prom! Jūlijas jaunkundze sagatavos man kompresi, "māksla" lai izvācas no istabas!

"Māksla" līdz ar savu prasmīgi sagatavoto kompresi aizgāja, uzmetis dzēlīgu skatienu kambarjumpravai.

Jūlija izdzirda princesi elpojam arvien ritmiskāk, bet kā viņa izbrīnījās, kad -

(M. t.) - iemigt. Vārtījos uz vienu un otru pusi pa savām cisām; izmēģināju visus iespējamos stāvokļus. Drīz izstiepos visā garumā, drīz savilkos kamolā, liku galvai atdusēties uz mīkstajām ķepām un graciozi apviju asti sev apkārt tā, ka aizsedza acis, te atkal nolikos uz sāniem, ļāvu kājām atšautics no vēdera un astei nedzīvā vienaldzībā nokarāties pār cisām. Viss - viss velti! Priekšstati un domas kļuva arvien neskaidrāki, līdz nonācu tai delīrijā, kas nav miegs, bet cīņa starp nomodu un miegu, kā to ar pilnu tiesību apgalvo Morics, Davidsons, Nudovs, Tīdcmanis, Vīnholts, Rcils, Sūberts, Kluge un citi rakstnicki-fiziologi, kuri rakstījuši par miegu un sapņiem, bet kurus es neesmu lasījis.

Spoža saule iespīdēja meistara istabā, kad pamodos no ši delīrija, no šīs cīņas starp miegu un nomodu, nākdams pie skaidras apziņas. Ber kāda apziņa, kāda pamošanās! Runču jaunekli, kad tu lasi šo, saslej ausis un lasi uzmanīgi, lai pamācība tev nepaiet garām! Iegaumē labi, ko es saku par stāvokli, kura neizteicamo nožēlojamību varu tev tēlot tikai vājās krāsās. Iegaumē labi, atkārtoju, šo stāvokli un uzmani sevi, kad tu pirmo reizi kādā kaķu buršu sabiedrībā iebaudi punšu. Loc mēreni, bet, ja to nepieļauj, atsaucies uz mani un maniem pieredzējumiem; runcis Mūris ir autoritāte, viņa domas katrs atzīs un ievēros.

Kas vispirmām kārtām attiecas uz manu fizisko sajūtu, tad es jutos ne tikai gurdens un nožēlojams, bet man sagādāja sevišķas mokas zināma anomāla kuņģa prasība, kas šīs anomālijas dēļ nebija izpildāma un radīja iekšās tikai nevajadzīgu burkšķi, kur piedalījās pat turienes nervu mezgli, kas pastāvīgā fiziskā gribēšanā un nespējā trīcēja un raustījās. Nejēdzīgs stāvoklis!

Taču gandrīz vēl jūtamāka bija dvēseles nospiestība. Ar rūgtām nozēlām un gremšanos par vakardienu, ko es taču īstenībā nevarēju nemaz uzskatīt par peļamu, manu dvēseli pārņēma bezcerīga vienaldzība pret visiem šīszemes labumiem! Nicināju visus šīszemes labumus, visas dabas balvas, gudrību, saprātu, asprātību utt. Vislielākie filozofi, diženākie dzejnieki manās acīs nebija nekas vairāk kā lupatu lelles, tā sauktie ampelmaņi, un, pats ļaunākais, šī nicināšana skāra pat mani, un es domāju atskārstam, ka esmu rikai pavisam parasts, nožēlojams peļu junkurs! Nekā nospiedošāka vairs nevar būt! Doma, ka man uzkritušas vislielākās bēdas, ka visa laicīgā pasaule vispār ir bēdu ieleja, plosīja mani neizsakāmās sāpēs. Aizmiedzu acis un gauži raudāju!

- Tu biji pablandīties, Muri, un tagad tev slikti ap dūšu? Jā, jā, tā iet! Nu, izgulics vien, veco zēn, tad jau kļūs labāk! - Tā meistars man uzsauca, kad neēdu brokastis un sāpēs iekunkstējos. Meistars! Ak Dievs, viņš neizprata, nepazina manas ciešanas! Viņš nenojauta, kā buršu dzīve un kaķu punšs iedarbojas uz manu vārīgo dvēseli!

Varēja būt pusdienas laiks, vēl nebiju piecēlies no cisām, kad pēkšņi, Dievs vien zina, kā viņš pratis ielavīties, manā acu priekšā stāvēja brālis Muciuss. Sūdzējos viņam par savu nelāgo jušanos, ber veltīgi biju cerējis, ka viņš mani pažēlos, mierinās, jo viņš sāka aizrautīgi smieties un sauca: - Holio, brāli Muri, tā ir tikai krīze, pāreja no necienīgas filistra zēnības uz burša kārtu, kas liek tev domāt, ka tu esi slims un nožēlojams! Svinīgajos komeršos [93] tu vēl nemaz neesi piedalījies! Bet dari man to patikšanu un turi purnu, nesūdzies meistaram par savām ciešanām. Mūsu dzimums jau tā ir kritis neslavā šīs šķietamās slimības dēļ, un cilvēks ar savu ļauno mēli tai jau devis vārdu, kas attiecas uz mums un ko es nevaru atkārtot. Rausies augšā, saņemies, nāc man līdzi, svaigs gaiss tev darīs labu, bet vispirms tev jālāpa paģiras. Nāc vien, tu jau praksē uzzināsi, ko tas nozīmē.

Kopš tā laika, kad brālis Muciuss bija izrāvis mani no filistrības, viņš neaprobežoti valdīja pār mani; man vajadzēja darīt, ko viņš gribēja. Tāpēc ar pūlēm piecēlos no cisām, izstaipījos, cik nu labi varēju ar saviem slābajiem locekļiem, un sekoju uzticīgajam brālim uz jumta. Mēs dažas reizes pastaigājāmies augšup un lejup, un patiesi, man kļuva labāk, spirgtāk ap dūšu. Tad brālis Muciuss aizveda mani aiz dūmeņa, un te man vajadzēja, kaut arī gribēju iebilst, iemest divus trīs mēriņus tīra siļķu sālījuma. Tā bija paģiru lāpīšana, ko man, pēc Muciusa izteiciena, vajadzēja darīt. (), brīnišķīgāka par brīnišķu bija šī līdzekļa spējā iedarbība! Ko lai es saku? Kuņģa anomālā prasība rimusies, burkšķis apklusināts, nervu mezgli nomierināti, dzīve atkal skaista, es cienīju laicīgos labumus, zinātni, gudrību, saprātu, asprātību utt., biju atdots atpakaļ pats sev, biju atkal lieliskais, augstākā mērā izcilais runcis Mūris! Ai, daba, daba! Vai tas iespējams, ka daži malciņi, ko vieglprātīgais runcis iebauda nesavaldīgā patvaļā, var pret tevi sadumpoties, sacelties pret to labdarīgo principu, kuru tu ar mātes mīlestību esi dēstījusi viņa krūtis un pēc kura viņam jābūt pārliecinātam, ka pasaule ar saviem priekiem, ja tur atrodas ceptas zivis, vistu skrimslīši, miltu vira utt., ir labākā un viņš vislabākais šai pasaulē, jo tās prieki radīti tikai viņam un viņa dēļ? Bet, filozofisks runcis to atskārst, tur ir dziļa patiesība, šis bezcerīgais, milzīgais posts ir tikai atsvars, kas iespaido esības nosacījumu turpināšanai nepieciešamo reakciju, un tāpēc tas (proti, posts) ir pamatots mūžīgā Visuma domā! Runču jaunekļi, lāpiet paģiras un mierinieties tad ar šo jūsu mācītā, ar asu prātu apveltītā kārtas biedra filozofiskās pieredzes formulējumu!

Pietiks, ja teikšu, ka dzīvoju 11u kādu laiku žirgtu, jautru buršu dzīvi uz apkārtējiem jumtiem sava Muciusa un citu gaužām krietnu, lādzīgu un uzticīgu baltu, rudu un raibu jaunekļu sabiedrībā. Nonāku pie kāda savas dzīves sv arīga notikuma, kas nepalika bez sekām.

Proti, kad es reiz, naktij iestājoties, spožā mēnesnīcā gribēju doties ar brāli Muciusu uz kādu dzertuvi, ko ierīkojuši bursi, satiku to melni- pelēki dzeltenraibo nodevēju, kas man bija nolaupījis Mincīti. Varēja būt, ka es, ieraugot ienīsto sāncensi, kas mani pie tam bija tik apkaunojoši uzvarējis, mazliet satrūkos. Turpretī viņš pagāja man cieši garām, nepasveicinājis mani, un man likās, it kā viņš nicīgi pasmīnētu uzvaras izjūtā, ko pār mani guvis. Iedomāju zaudēto Mincīti, saņemtos belzienus, asinis man vārījās dzīslās! Muciuss manīja manu satraukumu, un, kad es viņam pateicu, ko esmu šķitis pamanām, viņš sacīja: - Tev taisnība, brāli Muri. Šis tēviņš savieba tik greizu ģīmi un izturējās tik bezkaunīgi; beigās viņš tevi patiesi gribēja aizskart. Nu, to mēs drīz redzēsim. Ja nemaldos, tad raibais filistrs uzsācis tepat tuvumā jaunu lakstošanos, katru vakaru viņš slaistās te pa šo jumtu. Pagaidīsim drusku, varbūt monsicur drīz atgriezīsies, un tad jau redzēsim.

Patiesi, pēc laiciņa Raibais iecirties nāca atpakaļ un jau no tālienes mani nomērīja nicīgiem skatieniem. Devos viņam izaicinoši un droš- prātīgi pretī, pagājām viens otram tik cieši garām, ka mūsu astes nemīlīgi saskārās. Tūdaļ apstājos, apgriezos un stingrā balsī sacīju: - Ņau! - Viņš tāpat palika stāvam, apgriezās un spītīgi atbildēja: - Ņau! - Tad katrs aizgājām savu ceļu.

- Tas bija aizskārums! - Muciuss dusmīgi iesaucās. - Rīt es raibo, spītīgo zelli saukšu pie atbildības.

Muciuss otrā dienā devās pie viņa un jautāja viņam manā vārdā, vai viņš esot aizskāris manu asti. Viņš lika atbildēt man, ka esot manu asti aizskāris. Hs atbildēju, ja viņš aizskāris manu asti, tad man tas jāuzskata par aizskārumu. Viņš atbildēja, es varot to uztvert, kā es gribot. Hs atbildēju, ka pieņemu to par aizskārumu. Viņš atbildēja, es nemaz neesot spējīgs spriest, kas ir aizskārums. Hs atbildēju, ka zinu to ļoti labi un labāk par viņu. Viņš atbildēja, es neesot tas, kuru viņam nāktos aizskart. Hs vēlreiz atbildēju, ka uzskatu to par aizskārumu. Uz to viņš atbildēja, es esot muļķa puika. Uz to es, lai būtu pārāks, atbildēju - ja esmu muļķa puika, šis ir nelietīgs blēdis. Tad sekoja izaicinājums.

(Izdevēja piezīme malā. Ak, Muri, mans runci! Vai nu goda jautājumi kopš Šekspīra laikiem nav mainījušies, vai arī es tevi pieķeru pie rakstnieka meliem. Tas nozīmē, pie meliem, kam jāpiešķir notikumam, ko tu atstāsti, vairāk spožuma un kvēles! Vai veids, kā tu nonāci līdz duelim ar raibo filistru, nav Probšteina melu parodija lugā "Kā jums tīk"? Vai šajā divkaujā es neatrodu tās pašas pakāpes, sākot ar pieklājīgu atbildi, smalku dzēlienu līdz spītīgai atciršanai, un vai tas tevi var zināmā mērā glābt, ja tu doto skaidro melu vietā beidz ar pāris lamuvārdiem? Muri! Mans runci! Recenzenti klups tev virsū, bet vismaz tu esi pierādījis, ka esi lasījis savu Šekspīru ar prātu un lietderību, un tas attaisno daudz ko.)

Vaļsirdīgi atzīstoties, man tomēr drebuļi pārskrēja pār kauliem, kad saņēmu izaicinājumu uz skrāpēšanos. Domāju, cik pamatīgi raibais nodevējs bija man sadevis, kad, greizsirdības un atriebības dzīts, uzbruku viņam un vēlējos, kaut vismaz nebūtu notikusi tā dižošanās, kur draugs Muciuss man bija palīdzējis. Muciuss laikam manīja, ka es, lasot zīmīti, kas prasīja pēc asinīm, nobālēju, un vispār ievēroja manu dvēseles noskaņojumu. - Brāli Muri, - viņš sacīja, - man šķiet, ka pirmā divkauja, kas tev jāizcīna, tevi drusku biedē? - Nevilcinājies izkratīju draugam sirdi un pateicu, kas mazina manu drosmi.

- Ak, mans brāli, - Muciuss teica, - ak, mans mīļais brāli Muri! Tu aizmirsti, ka toreiz, kad pārgalvīgais ļaundaris tevi neģēlīgā veidā piekāva, tu biji vēl zaļknābis, bet nevis drošsirdīgs, krietns buršs kā tagad. Ari tava ciņa ar Raibo nebija nekāda kārtīga divkauja pēc likumiem un tiesībām, jā, to pat nevarēja saukt par kautiņu, tā bija tikai tāda lilistrīga plūkšanās, kas neklājas nevienam kaķu buršam. Ievēro, brāli Muri, ka cilvēks, kas apskauž mūsu sevišķās dotības, bezgodīgā, apvainojošā kārtā pārmet mums tieksmi kauties, bet, ja viņa sugā kādam tādas piemīt, apzīmē tās ar lamu un nicināmo vārdu "plēsties". Jau tādēļ vien kārtīgam runcim, kam ir goda sajūta un kas cieni labus tikumus, jāizvairās no katras tāda veida sadursmes; tā apkauno tādu, kurš zināmos apstākļos ļoti noskaņots kauties un tikt piekauts. Tātad, mīļo brāli, pārvari bailes un kautrību, saglabā vīra dūšu un esi pārliecināts, ka īstā divkaujā tu vari pamatīgi atriebties par visām nodarītajām pārestībām un saskrāpēt raibo ākstu tā, ka tas uz kādu laiku atmetīs savu muļķīgo mīlināšanos un ģeķīgo gorīšanos. Bet paga! Hs nupat iedomājos, ka pēc ta, kas jūsu starpā noticis, divkauja uz skrāpēšanos nedos nekādu apmierinošu iznākumu, jums jākaujas daudz izšķirīgākā veidā, proti, uz košanos. Noklausīsimies buršu domas!

Labi sacerētā runā Muciuss buršu sapulcei izklāstīja, kas atgadījies ar mani un Raibo. Visi piekrita runātājam, tāpēc es liku Raibajam ar Muciusa starpniecību pateikt, ka pieņemu gan izaicinājumu, bet, ievērojot apvainojumu smagumu, nevaru citādi kauties un nekaušos kā tikai uz košanos. Raibais gribēja iebilst, izmeloties, ka viņam esot strupi zobi utt.; taču Muciuss savā nopietnajā un stingrajā veidā paskaidroja, ka runa varot būt vienīgi par izšķirīgāko divkaujas veidu - uz košanos, bet, ja viņš nepiekritīšot, tas nozīmēšot, ka viņš atstāj bez ievērības apvainojumu "nelietīgais blēdis", un tikai tad viņš izšķīrās par divkauju uz košanos.

Pienāca nakts, kad vajadzēja notikt divkaujai. Nostājos noteiktajā stundā kopā ar Muciusu uz tās mājas jumta, kas atradās iecirkņa robežās. Drīz ieradās arī mans pretinieks ar staltu runci, kurš bija gandrīz vēl raibāks un kura vaigā bija vēl spītīgāki, bezkaunīgāki vaibsti nekā viņam pašam. Tas bija, kā to varējām nojaust, viņa sekundants; abi bija kā biedri kopīgi piedalījušies vairākos karagājienos un bijuši kopā arī spīķera iekarošanā, kur Raibais izpelnījās grauzdētā speķa ordeni. Bez tam, kā es vēlāk dabūju zināt, pēc piesardzīgā Muciusa ierosinājuma bija ieradies mazs, gaišpelēks kaķis, kas esot lietpratējs ķirurģijā tin mākot attiecīgi apstrādāt visļaunākās, bīstamākās brūces un īsā laikā izdziedināt. Tika vēl norunāts, ka divkauja norisināsies trīs lēcienos un, ja pie trešā lēciena vēl nekas izšķirīgs nenotiktu, tiktu tālāk nolemts, vai divkauju turpināt jaunos lēcienos vai lietu uzskatīt par nokārtotu. Sekundanti nomērīja soļus, un notupāmies viens otram pretī pozīcijā. Saskaņā ar noteikumiem sekundanti neganti iebrēcās, un metāmies viens otram virsū.

Acumirklī mans pretinieks, kamēr taisījos ro sagrābt, bija saķēris manu labo ausi un ro tik stipri sakoda, ka es neviļus mežonīgi iebļāvos.

-   Izšķirties! - Muciuss iesaucās. Raibais atlaidās, atkal nostājāmies pozīcijā.

Jauns sekundantu kliedziens, otrs lēciens. Nu domāju savu pretinieku satvert labāk, bet nodevējs picplaka un iekoda man kreisajā kājā, tā ka asinis lāsoja lieliem pilieniem. - Izšķirties! - sauca Muciuss otrreiz.

-   Īstenībā, - mana pretinieka sekundants sacīja, pievēršoties man,

-   īstenībā lieta ir nokārtota, jo jūs, mans mīļais, ar ievērojamo brūci ķepā esat bors dc combat[94]. - Taču, dusmās un dziļā niknumā aizdedzies, nejutu sāpes un atbildēju, ka pie trešā lēciena es parādīšu, kādā mērā mans spēks ir izlietots un lietu var uzskatīt par nokārtotu. Nu, - sekundants teica ar nicīgu smīnu, - ja nu jūs patiešām gribat krist no jūsu pārākā pretinieka ķepas, tad lai notiek jūsu prāts! - Bet Muciuss uzsita man uz pleca un sauca: - Dūšu, dūšu, mans brāli Muri, īsts buršs tādus ieskrambā jumus neievēro! Turies braši!

Trešoreiz sekundantu bļāviens, trešais lēciens! Lai arī dusmās iesvilics, es tomēr ievēroju pretinieka viltību, viņš vienmēr palēca mazliet sāņus, tāpēc es viņu nesatvēru, bet mani viņš noteikti sagrāba. Šoreiz es uzmanījos, arī palēcu sāņus un, kad viņš gribēja mani grābt ciet, biju jau viņu tā sakodis kaklā, ka viņš vairs nevarēja pakliegt, bet tikai pastellēt. - Izšķirties! - tagad sauca mana pretinieka sekundants. Atlēcu tūdaļ atpakaļ, bet Raibais nesamaņā noslīga zemē, kamēr asins straumēm tecēja no dziļās brūces. Gaišpelēkais kaķis tūliņ piesteidzās ievainotajam klāt un, lai pirms pārsiešanas mazliet apturētu asinis, lietoja kādu mājas līdzekli, kas, kā Muciuss apgalvoja, viņam vienmēr esot pie rokas, jo viņš to pastāvīgi nēsājot līdzi. Viņš tūdaļ ielēja kādu šķidrumu pušumā, vispirms apslacinājis ar to paģībušo; asās, kodīgās smakas dēļ turēju to par stipri un spēcīgi iedarbīgu. Brūču ūdens tas nebija, ari odekolons ne. Muciuss dedzīgi spieda mani pie krūts un sacīja: - Brāli Muri, tu esi aizsargājis savu godu kā īsts vīrišķīgs runcis. Muri, tu vainagosi buršus, tu necietīsi nevienu kauna traipu un vienmēr būsi gatavs aizstāvēt mūsu godu. - Mana pretinieka sekundants, kas tikmēr bija palīdzējis gaišpelēkajam ķirurgam, tagad dižīgi panācās uz priekšu un apgalvoja, ka trešajā gājienā es neesot ievērojis divkaujas noteikumus. Bet tad brālis Muciuss nostājās pozīcijā tin zvērojošām acīm un izlaistiem nagiem paskaidroja, ka tam, kurš to apgalvojot, būšot darīšana ar viņu pašu un ka šo lietu varot tūdaļ uz vietas nokārtot. Sekundants turēja par prātīgāku neko vairs neatbildēt, bet klusēdams paņēma ievainoto draugu, kas bija mazliet atguvies, uz muguras un aizsoļoja ar to līdz jumta lūkai. Pelnu pelēkais ķirurgs jautāja, vai viņš manām brūcēm arī varot lietot savu mājas līdzekli. Lai cik man sāpēja auss un ķepa, es to tomēr noraidīju, bet iegūtās uzvaras un remdētās atriebības dē| par pavesto Mincīti un dabūto kāviņu pacilātu garu devos mājup.

Tev, kaķu jaunekli, esmu labi pārdomājis un tik pamatīgi aprakstījis šo manu pirmo divkauju. Ne tikai tāpēc, ka šis raksturīgais apraksts sniedz pilnīgu izpratni goda jautājumos, bet tu vari no tā gūt ari dzīvei vajadzīgu un noderīgu pamācību. Piemēram, drosme un vīrišķība neko neiespēj pret fmtām [95] , un tāpēc nepieciešamas pamatīgas studijas par tin tām, lai netiktu notriekts zemē, bet turētos taisni. "Chi noti se ajuta, se nejļa,"[96] saka Brigella Goci savā pasaku lugā "Laimīgais ubags", un viņam ir taisnība, pilnīga taisnība. Ievēro to, runču jaunekli, un nebūt nenicini fintas, jo tur kā bagātā šahtā paslēpta īstā dzīves gudrība.

Nonācis lejā, atradu meistara durvis aizslēgtas, un man vajadzēja naktsguļai apmierināties ar salmu pīteni, kas gulēja durvju priekšā. Ievainojumi bija radījuši man stipru asins zaudējumu, un man patiesi sāka griezties galva. Sajutu, ka mani maigi nes projām. Tas bija mans labais meistars, kas (droši vien neviļus biju ieraudājies), dzirdēdams, ka esmu pie durvīm, bija tās atvēris un pamanījis manus ievainojumus.

- Nabaga Mūri! - viņš iesaucās. - Ko viņi ar tevi izdarījuši? Tic tak ir vareni kodieni! Nu, es ceru, tu savus pretiniekus ar' nežēloji!

"Meistar, kaut tu zinātu!" nodomāju un atkal jutos, atcerējies izcīnīto uzvaru, sagādāto godu, vareni pacilāts. Labais meistars nolika mani cisās, izņēma no skapja mazu dozīti ar kādu ziedi, sagatavoja divas kompreses un aplika man ausij un ķepai. Mierīgi un pacietīgi |āvu visam notikt, tikai klusi ieņaudējos, kad pirmais pārsējums man drusku iesāpējās. - Tu esi viens gudrs runcis, Muri! - meistars sacīja. - Tu nepārproti kā citi tavas sugas ņurdošie palaidņi tava meistara labo nodomu. Paliec vien mierā, kad pienāks laiks un tu ķepas brūci varēsi laizīdams izdziedināt, tu jau pats pārsienamo atraisīsi. Bet attiecībā uz ausi, tad tur tu, nabaga puika, nevari nekā darīt, un tev jāpacieš komprese.

Apsolīju to meistaram un kā apmierinātības un pateicības zīmi par viņa palīdzību sniedzu viņam veselo ķepu, ko viņš, kā parasti, paņēma un viegli pakratīja, nemaz nesaspiežot. Meistars prata apieties ar izglītotiem runčiem.

Drīz manīju kompreses labdarīgo iespaidu un nopriecājos, ka nebiju pieņēmis mazā, pelnu pelēkā ķirurga nejauko mājas līdzekli. Muciuss, kas mani apmeklēja, atrada mani jautru un spēcīgu. Drīz biju spējīgs sekot viņam uz buršu iedzeršanām. Var iedomāties, ar kādām bezmērīgām gavilēm tiku saņemts. Visiem biju k|uvis divtik mīļš.

No tā laika dzīvoju jauku burša dzīvi un labprāt piecietu, ka tāpēc pazaudēju sava kažoka labākās spalvas. Bet vai te, zemes virsū, ir iespējama kāda pastāvīga laime? Viii pie katra prieka, ko baudi, jau neglūn -

(Mak. /.) - atradās augstā un stāvā pakalnā, ko līdzenumā uzskatītu par kalnu. Augšup veda plata, ērta, smaržojošiem krūmiem aplocīta taka, kuras abās malās bieži saliktie akmens soli un lapenes pierādīja viesmīlīgās rūpes par svētceļniekiem. Tikai nonākot augšā, varēja nojaust ēkas lielumu un krāšņumu, no tālienes ēka likās vientuļi stāvoša baznīca. Ģerbonis, bīskapa galvassega, zizlis un krusts, izkalti akmenī virs vārtiem, rādīja, ka šeit kādreiz bijusi bīskapa rezidence, un uzraksts "Bcncdictus, qui 1 >enit in nomine domini"[97] lūdza dievbijīgus viesus ienākt. Taču katram, kas iegāja pagalmā, bija gribot negribot jāapstājas, to pārsteidza un aizgrāba baznīca, kas ar krāšņo, itāliešu arhitekta Pal- ladio stilā celto fasādi, ar diviem augstiem, slaidiem torņiem vidū pacēlās kā galvenā celtne, kam abās pusēs piekļāvās blakusspārni. Galvenajā ēkā bija abata istabas, bet blakus spārnos - mūku telpas, ēdamzāle, citas sanāksmju telpas, kā arī istaba viesu uzņemšanai. Netālu no klostera bija saimniecības ēkas, pienotava, pārvaldnieka māja; bet dziļāk ielejā - skaistais Kancheimas ciems ieskāva pakalnu līdz ar abatiju kā raibā, krāšņā vainagā.

Šī ieleja stiepās līdz pat tālo kalnu pakājei. Neskaitāmi ganāmpulki ganījās kristāldzidriem avotiem bagātinātajās pļavās, zemnieki priecīgi devās darbos no ciemiem, kas bija šur tur izkaisīti kuplu druvu vidū, no jaukajām birztalām atskanēja putnu dziesmotās gaviles, ilgu pilns taures pūtiens atbalsojās no tālā, tumšā meža; pa plato upi, kas tecēja caur ieleju, ar baltu buru spārniem aši garām slīdēja smagi piekrautas laivas, un varēja sadzirdēt laivinieku līksmos sveicienus. Visur krāšņa pilnestība, dabas bagātīgi šķiestā svētība, visur žirgta, nemitīgi kūsājoša dzīve. Skats uz skaisto ainavu no pakalna pacilāja dvēseli un reizē pildīja to ar dziļu labsajūtu.

Ja arī baznīcas iekšējai izdaiļošanai, kam, neraugoties uz cildeno, grandiozo ieceri, ar tās daudzajiem apzeltītajiem griezumiem un nevērtīgajām gleznām varēja ar pilnu tiesību pārmest pārblīvējumu, mūku bezgaumību, tad turpretī jo vairāk krita acīs atturīgais stils, kādā iekārtota un izgreznota abata istaba. No baznīcas luktas varēja tieši ieiet plašā zālē, kas reizē noderēja par mūku sanāksmju vietu un instrumentu un muzikāliju glabātavu. No šīs zāles garš gaitenis ar joniešu kolonnām veda uz abata dzīvokli. Zīda tapetes, izmeklētas gleznas no dažādu skolu labākajiem meistariem, ievērojamu garīdznieku krūšutēli un statujas, grīdsegas, raksta veidā ieliktas grīdas, dārgi priekšmeti - viss norādīja uz labi apgādātā klostera bagātību. Taču šī bagātība, kas kopumā valdīja, nebija tas spožais košums, kurš apžilbina aci, nedarot tai labu, un rada izbrīnu, nevīs baudu. Viss bija nolikts savā īstajā vietā, nekas netiecās lielīgi saistīt uzmanību tikai sev un apēnot cita iespaidu, tāpēc nebija jādomā par šīs vai tās greznumlietas dārgumu, bet viss kopā izraisīja patīkamu pacilātību. Iekārtas sevišķā picskaņotība radīja šo tīkamo iespaidu, un taisni pareizā izšķīrēja sajūta par to, kas piederas, laikam ir tas, ko mēdz saukt par labu gaumi. Šo abata telpu omulība, mājīgums robežoja ar greznību, īstenībā tomēr nekļūstot par greznību, un tāpēc nevarēja būt nekas nepienācīgs apstāklī, ka visu to ierīkojis un sagādājis pats garīdznieks. Abats Hrizostoms, kad pirms dažiem gadiem pārnāca uz Kancheimu, licis ierīkot šo dzīvokli tādu, kāds tas ir tagad, un, vēl viņu pašu neredzot, iekārta liecina par viņa raksturu, visu viņa būtību, un drīz varēja manīt viņa gara izglītības augsto līmeni. Vēl četrdesmitos, stalts, spēcīga auguma, ar apgarotu izteiksmi vīrišķīgi skaistajā sejā, ar smalkumu un cieņu uzvedībā - abats katram, kas viņam tuvojās, iedvesa godbijību, kādu prasīja viņa stāvoklis. Būdams dedzīgs baznīcas aizstāvis, nemitīgs karotājs par sava ordeņa tiesībām, viņš tomēr likās piekāpīgs un pacietīgs. Taču taisni šis šķietamais piekāpīgums bija ierocis, ko viņš prata labi vadīt un ar to uzveikt katru, pat augstākas varas pretestību. Ja arī varēja nojaust, ka aiz vienkāršiem, svinīgiem vārdiem, kas likās nākam no visuzticīgākās sirds, slēpjas mūka viltība, tad tā bija tikai izcila gara veiklība, kurš iedziļinājies baznīcas sīkākajos apstākļos. Abats bija Romas katoļu baznīcas audzēknis. Nebūdams noskaņots atteikties no dzīves prasībām, ciktāl tās saskaņojamas ar garīdznieka tikumiem un kārtību, viņš atstāja saviem neskaitāmajiem padotajiem pilnīgu brīvību, kādu vien tie varēja prasīt pēc sava stāvokļa. Tāpēc tikmēr, kamēr daži, nodevušies zinātnēm, cītīgi studēja vientuļā cellē, citi klaiņoja abatijas parkā un līksmojās jautrās sarunās; kamēr daži, kas tiecās uz dedzīgu pielūgsmi, gavēja un pavadīja laiku pastāvīgās lūgšanās, tikmēr citi mielojās pie bagātīgi klāta galda, un viņu ticības vingrinājumi aprobežojās ar ordeņa likumu ievērošanu; kamēr daži nespēja abatiju atstāt, tikmēr citi devās tālākos ceļos un, ja pienāca laiks, apmainīja pat garo priestera tērpu pret īso mednieka svārku un klīda apkārt kā braši mednieki. Ia arī brāļu tieksmes bija dažādas un katrs varēja sekot savām, kā gribēja, tomēr visi viņi apvienojās jūsmīgā mūzikas mīlestībā. Gandrīz ikviens bija izglītots mūziķis, un viņu vidū bija virtuozi, kas darītu godu labākajai firstu kapelai. Bagātīgs muzikāliju krājums, lieliskāko instrumentu izvēle |āva katram nodoties muzicēšanai, un izmeklētu darbu bieži atskaņojumi lika katram praktiski vingrināties.

Taisni šai mūzikas dzīvei Kreislera ierašanās abatijā deva jaunu sparu. Gudrie aizvēra grāmatas, lūdzēji aprāva lūgšanas, visi sapulcējās ap Kreislcru, kuru viņi mīlēja un kura darbus vērtēja tik augsti kā nevienam citam. Pats abats bija viņam pieķēries sirsnīgā draudzībā, un kā viņš, tā visi pārējie sacentās parādīt Kreisie ram savu cieņu un mīlestību kā vien mācēdami. Ja apkārtni, kurā abatija atradās, varēja dēvēt par paradīzi, tad dzīve klosterī sagādāja visomulīgāko mājīgumu, pie kā bija pieskaitāms arī gards ēdiens un smalks vīns, par ko rūpējās pāters Hilariuss; tā kā brāļu starpā valdīja tā tīkamā jautrība, kas strāvoja no paša abata, bez tam Kreislers, ko nemitīgi nodarbināja māksla, bija īsti savā elementā, tad viņa trauksmainā dvēsele kļuva tik mierīga, kā tas nebija bijis kopš ilgiem laikiem. Pat viņa humora dzēllgums atslāba, viņš kļuva lēns un maigs kā bērns. Bet galvenais - viņš ticēja sev; tas spokainais līdzinieks, kurš izniris no saplosītās sirds asins lāses, bija pazudis.

Kādā grāmatā [98] par kapelmeistaru johanu kreisiem rakstīts, ka viņa draugi neesot viņu varējuši piedabūt, lai viņš sacer kādu kompozīciju, un, ja tas arī patiesi kādreiz noticis, tad, lai cik priecīgs bija par izdošanos, viņš tūdaļ to iemetis ugunī. Tā tas būs bijis kādā gaužām kļūmīgā laikā, kad nabaga Johanam draudēja sabrukums, bet par kuru pašreizējais biogrāfs vēl neko daudz nezina. Vismaz šeit, Kancheimas abatijā, Kreislers ļoti sargājās iznīcināt kompozīcijas, kas radās no viņa dziļākās būtības, un viņa jutoņa izpaudās saldu, labdarīgu skumju noskaņā, kāda tagad piemita viņa darbiem, jo viņš vairs pārāk bieži ar burvības spēku neizsauca no harmonizācijas dziļumiem varenos garus, kas cilvēka krūtīs modina bailes, šausmas un visas bezcerīgu ilgu mokas.

Kādu vakaru baznīcas luktā noturēja pēdējo mēģinājumu vienai lielajai misei, ko Kreislers bijā' pabeidzis un ko nākamajā rītā vajadzēja izpildīt. Brāļi bija atgriezušies savās cellēs, vienīgi Kreislers kavējās kolonnu ailē un lūkojās ainavā, kas pletās viņa acu priekšā rietošās saules pēdējo staru mirdzumā. Te viņam likās, it kā viņš no lielas tālienes vēlreiz dzirdētu savu skaņdarbu, ko brāļi tikko bija izpildījuši. Taču, kad nonāca pie Agnus dci, viņu no jauna un vēl spēcīgāk pārņēma to mirkļu bauda, kad viņš šo Agnus bija sacerējis. - Nē! - viņš iesaucās, karstām asarām pieplūstot acīs. - Nē! Es tas neesmu, vienīgi tu! Tu, mana vienīgā doma, tu, manas vienīgās ilgas!

Patiešām bija brīnumaini, kā Kreislers radījis šo posmu, kurā abats un brāļi saskatīja viskvēlākās lūgšanas, dievišķīgas mīlestības izpausmi. Pilnīgi lielās mises pārņemts, kuru tikko bija iesācis komponēt, viņš kādu nakti sapņoja: Visu svēto diena, kurai kompozīcija paredzēta, esot pienākusi, lielā mise iezvanīta, viņš stāvot pie pults ar pabeigto partitūru priekšā, abats, pats lasīdams misi, sākot dziedāt un iesākoties viņa Kyrie.

Posmu pa posmam nu seko uzvedums, skaidri un spēcīgi, pārsteidzot viņu, aizraujot līdz Agnus dci. Te viņš izbijies pamanot partitūrā baltas lapas, nav uzrakstīta neviena nots, brāļi gaidās uzlūkojot viņu, bet viņš pēkšņi ļaujot taktszizlim noslīgt, brāļi mudinot, lai taču viņš beidzot iesāk, lai pauze beidzot var beigties. Taču svina smagumā viņu nospiežot apjukums un bailes, un, lai gan viss Agnus jau pabeigts esot viņa krūtīs, viņš nespējot to dabūt partitūrā. Pēkšņi daiļš eņģelis pieejot pie pults, ar debesu skaņām sākot dziedāt Agnus, un šis eņģelis esot Jūlija! Lielas apgarotības sajūsmā Kreislers atmodās un uzrakstīja Agnus, kas viņam atklājies svētlaimīgā sapnī. Un šo sapni nu Kreislers izsapņoja vēlreiz, viņš dzirdēja Jūlijas balsi, dziedājuma viļņi sitās arvien augstāk un augstāk, un, kad iekrita koris: "Dona nobispaccm"[99], - viņš gribēja nogrimt tūkstoš svētlaimīgu izjūtu jūrā, kas plūsmoja viņam pāri.

Viegls sitiens uz pleca pamodināja Kreisleru no ekstāzes, kādā viņš bija nonācis. Abats stāvēja viņam pretī un ar labpatiku viņu uzlūkoja.

-  Vai ne, - sacīja abats, - vai ne, mans dēls Johan, tas, ko tev lieliski un spēcīgi izdevās radīt, tagad ielīksmo visu tavu dvēseli? Man liekas, tu domāji par savu augsto misi, ko es pieskaitu labākajiem darbiem, kādus tu jebkad esi radījis.

Kreislers klusēdams cieši uzlūkoja abatu, vēl nespējot izrunāt ne vārda.

-  Nu, nu, - abats smaidot turpināja, - nokāp no augstumiem, kur biji uzlidojis! Man liekas, tu pat domās komponē un neatlaidies no darba, kas tev, protams, sagādā prieku, lai gan bīstamu, jo tas pēdīgi paņem tavus spēkus. Atbrīvojies nu no visām radošām domām, pastaigāsimies šurp un turp vēsajā ailē un brīvi patērzēsim.

Abats nu stāstīja par klostera iekārtu, par mūku dzīvesveidu, slavēja patiesi līksmo, dievbijīgo garu, kas visos mājoja, un beidzot jautāja, vai viņš nemaldoties, ja viņam liktos, ka Kreislers pa tiem mēnešiem, kopš atrodoties abatijā, esot kļuvis mierīgāks, dabiskāks, vairāk nodevies augstās mākslas nodarbībām, kas cildina kalpošanu baznīcai.

Kreisleram vajadzēja tam piekrist, turklāt apliecināt, ka abatija viņam atvērusies kā patvērums, kur viņš iebēdzis, un ka viņš te jūtoties tik mājīgi, it kā īstenībā būtu ordeņa brālis un nekad vairs klosteri neatstātu.

-  Atstājiet man, - pabeidza Kreislers, - atstājiet man, godājamais kungs, maldus, uz kādiem pavedina šis tērps. Ļaujiet man ticēt, ka, draudīgas vētras satriektam, likteņa labvēlība likusi man piestāt salā, kur esmu patvēries un kur nekad vairs nevar tikt izārdīts skaistais sapnis, kas ir pati mākslas apgarotība.

-  Īstenībā, - abats atbildēja, un viņa seju apstaroja īpašs draudzī- gums, - īstenībā, mans dēls Johan, tērps, ko tu esi apvilcis, lai izskatītos kā mūsu brālis, piestāv tev labi, un es vēlētos, lai tu to vairs nekad nenovilktu. Tu esi cienījamākais benediktietis, kāds jebkad redzēts.

Bet, - abats pēc īsa klusuma brīža turpināja, satverot Kreislcra roku, - bet es nejokoju. Jūs zināt, mans Johan, cik jūs man esat kļuvis mīļš kopš tā acumirkļa, kad es jūs iepazinu; kā mana sirsnīgā draudzība reizē ar augstu cienību jūsu izcilajam talantam ir arvien pieaugusi. Par to, ko mīl, mēdz uzņemties rūpes, un tieši tāpēc es kopš jūsu uzturēšanās klosterī jūs novēroju un sāku jūsu dēļ bažīties. Šie novērojumi noveda mani pie stingras pārliecības! Jau sen gribēju jums šai nolūkā atklāt visu savu sirdi, gaidīju izdevīgu acumirkli, tagad tas ir pienācis! Kreisler! Atsakieties no pasaules, iestājieties mūsu ordenī!

Lai cik ļoti arī Kreisleram patika abatijā, lai cik tīkami viņam būtu bijis pagarināt uzturēšanos vietā, kas sniedza viņam mieru un svētību, turklāt veicināja viņa rosīgo māksliniecisko darbību, tomēr abata priekšlikums viņu gandrīz nepatīkami pārsteidza, jo viņš nemaz nebija nopietni domājis atsacīties no savas brīvības, visu mūžu palikt mūku vidū, lai gan reiz viņam tāda dīvaina iedoma bija ienākusi prātā, un to abats laikam bija pamanījis. Gluži izbrīnījies viņš uzlūkoja abatu, kas neļāva viņam tikt pie vārda, bet turpināja: - Vispirms, Kreisler, uzklausiet mani mierīgi, pirms jūs man atbildat. Lai gan man būtu izdevīgi iegūt krietnu baznīcas kalpu, tomēr baznīca neatzīst nekādu pierunāšanu un pieļauj tikai to, ka tiek uzkurināta iekšējā, patiesas atziņas dzirksts, lai tā iedegtos gaiši degošā ticības liesmā un iznīcinātu katru apmātību. Un tā es gribu atklāt, nodot jūsu skaidrai atziņai tikai to, kas varbūt tumšs un neskaidrs ir jūsu paša sirdī. Varbūt parunāsim, mans Johan, par bezjēdzīgajiem aizspriedumiem, kādi pasaulē ir pret klostera dzīvi? Vienmēr kādam briesmīgam liktenim mūks jāiedzen cellē, kur tad tas, atsacījies no visiem šīszemes priekiem, pastāvīgās ciešanās apraud savu bezcerīgo dzīvi. Tad jau klosteris būtu tumšs cietums, kur ieslēdzas bezcerīgās bēdās par kādu uz visiem laikiem zaudētu pasaules mantu, izmisums, atjautīgs pašmocību veids, kur izkāmējuši, bāli ģindeņi vilktu savu nožēlojamo esamību un izdvestu savas sirdi plosošās bailes klusi murminātās lūgšanās!

Kreislers nespēja apspiest smaidu, kad abats runāja par izkāmējušajiem, bālajiem ģindeņiem, atceroties dažu labu krietni tuklu benedik- tieti, it sevišķi brašo sārtvaidzi Hilariusu, kam nebija lielāku moku kā dzert slikti izgatavotu vīnu un lika trūkties tikai jauna partitūra, kuru viņš nevarēja uzreiz izprast.

- Jūs smaidāt, - abats turpināja, - jūs smaidāt, jo tā aina, ko es attēloju, ir spilgtā kontrastā tai klostera dzīvei, ko jūs iepazināt šeit, un jums, protams, ir iemesls smaidīt. Ja arī viens otrs, laicīgu sāpju plosīts, atsacīdamies uz mūžu no visas pasaules laimes un labumiem, dodas klosterī, laime viņam, ja baznīca viņu pieņem un viņš tās klēpī atrod mieru, kas vienīgais var viņu remdināt visās likstās un spēj pacelt pāri postu nesošajai pasaulīgajai dzīvei. Bet cik daudz nav tādu, kurus klosterī noved patiesa tieksme pēc bijīgas, apcerīgas dzīves, kuri pasaulē neiederas, kuriem katru mirkli sagandē sīkumainu apstākļu uzmācība, kā tas dzīvē mēdz notikt, un kuri jūtas labi tikai pašu izvēlētā vientulībā. Bet ir arī citi, kuriem nepiemīt neapšaubāma tieksme pēc klostera dzīves, tomēr tic nekur citur neiederas kā tikai klosterī. Es domāju tos, kuri ir un paliek pasaulē svešinieki, jo tie pieder kādai augstākai esībai un šīs augstākās esības prasības uzskata par dzīves nosacījumu, tādējādi nemitīgi dzīdamies pakaļ tam, kas šeit, zemes virsū, nav atrodams, kuri, allaž slāpstot nekad neapmierināmās ilgās, mētājas šurp un turp un veltīgi meklē mieru un atelpu, kuru krūtis ķer katra izšautā bulta, kuru brūcēm nelīdz neviens cits balzams kā tikai atkal no jauna apbruņotā ienaidnieka rūgta nicināšana. Tikai vientulība, vienmērīgs dzīvesveids bez naidīgiem pārtraukumiem un vispirms pastāvīgā godbijīgā lūkošanās augšup uz gaismas pasauli, kam tie pieder, var atkal atjaunot līdzsvaru un likt tiem izjust pārlaicīgu apmierinājumu, kāds nav iegūstams pasaules juceklīgajā ritumā. Bet jūs - jūs, mans Johan, piederat pie tiem cilvēkiem, kurus mūžīgā vara paceļ debesu augstumā. Augstākās esības skaidrā izjūta, kas jūs mūžīgi savedīs, kam jūs jāsaved strīdā ar tukšo šīszemes dzīvi, izstaro vareni mākslā, kas pieder citai pasaulei un kas kā svēts dievišķīgas mīlestības noslēpums līdz ar ilgām ieslēgts jūsu krūtīs. Šī māksla ir pati kvēlā pielūgsme, un jums, kas esat tai pilnīgi nodevies, vairs nav nekā kopīga ar pasaules raibajām blēņām, ko jūs aizsviežat ar nicināšanu projām kā par jaunekli izaudzis zēns nodeldētu rotaļlietu. Aizbēdziet uz visiem laikiem no nicīgi smīnošu muļķu nejēdzīgās zobošanās, kuri jūs, mans nabaga Johan, bieži mocījuši līdz beidzamajam! Lūk, draugs izstiepj rokas, lai jūs satvertu, lai jūs ievestu drošā ostā, ko neapdraud nekādi negaisi!

-   Dziļi, - Johans sadrūmis nopietni sacīja, - dziļi es izjūtu jūsu vārdu patiesīgumu, mans godājamais draugs! Dziļi, jo es patiesi nederu pasaulei, kas allaž mani uzskata par mūžīgu mīklainu pārpratumu. Un tomēr - vaļsirdīgi atzīstos, dažu pārliecību dēļ, ko esmu iezīdis līdz ar mātes pienu, šī doma saceļ manī šausmas - valkāt šo tērpu nozīmē, ka esmu cietumā, no kā es vairs nespēju izkļūt. Man liekas, it kā šī pasaule, kurā kapelmeistars Johans tomēr atrada vienu otru jauku dārziņu ar smaržīgām puķēm, mūkam Johanam pēkšņi kļūtu par tukšu, neauglīgu tuksnesi, it kā, reiz iesaistītam rosīgā dzīvē, atsacīšanās…

-   Atsacīšanās? - abats paceltā balsī pārtrauca kapelmeistaru. - Atsacīšanās? Vai tad tev, Johan, vispār no kaut kā ir jāatsakās, ja mākslas gars tevī top arvien varenāks, ja tu ar spēcīgiem spārniem pacelies mirdzošos mākoņos? Kāds pasaulīgs prieks vēl varētu tevi valdzināt? Tomēr, - abats turpināja maigākā balsī, - tomēr mūžīgā vara ir ielikusi mūsu krūtīs jūtas, kas ar pārvarīgu spēku satricina visu mūsu būtni; tā ir noslēpumainā saite, kura savieno garu un miesu, un katrs domā, ka tiecas pēc kādas nepiepildāmas svētlaimības augstākā ideāla, tomēr grib tikai to, kas tiek prasīts kā nepieciešams nosacījums, un tā rodas mijiedarbība, kas vajadzīga cilvēku dzimuma turpināšanai. Lieki paskaidrot, ka es runāju par dzimuma mīlestību un ka nebūt neuzskatu par kaut ko nesvarīgu pilnīgi no tās atteikties. Bet, Johan, ja tu atteiksies, tu izglābsies no bojāejas; nekad, nekad tu nebaudīsi laicīgās mīlestības iedomāto laimi.

Abats izrunāja pēdējos vārdus tik svinīgi, tik patētiski, it kā likteņa grāmata stāvētu atvērta viņa priekšā un viņš no tās pasludinātu nabaga Krcislcram visas draudošās ciešanas, no kurām var izglābties, tikai iestājoties klosteri.

Taču Kreislera sejā parādījās tā dīvainā vaibstu spēle, kas vēstīja par ironiskā gara pamošanos viņā. - Hoho! - viņš sacīja. - Hoho! Jūsu augstcienībai nav taisnība, nepavisam nav taisnība. Jūsu augstcicnība maldās attiecībā uz mani, jūs maldina maska, ko esmu uzlicis, lai en masquc kādu laiku paāzētu ļaudis un lai, pats palikdams nepazīstams, parādītu tiem, kādi tie ir īstenībā! Vai tad es neesmu diezgan ciešams cilvēks, vēl labākajos gados, gluži patīkama izskata, pietiekami izglītots un pieklājīgs? Vai nevaru izbirstēt visskaistāko melno fraku, uzvilkt to mugurā virs zīda apakšveļas un cēli doties pie ikvienas sārtvaidzes profesora meitas vai katras zilaces vai brūnaces galma padomnieka meitas, un ar vismaigākā amoroso saldumu uzvedībā, sejā un balsī tūdaļ jautāt: "Daiļākā, vai jūs gribat man sniegt savu roku un jūsu vērtīgo personu piedevām?" Un profesora meita nolaistu acis un pavisam klusi nočukstētu: "Runājiet ar papiņu!" - vai arī galma padomnieka meita uzmestu man jūsmīgu skatienu un apgalvotu, ka viņa jau sen klusībā esot pamanījusi manu mīlestību, ko es tikai tagad esmu izteicis vārdos, lai pie viena pārrunātu arī par līgavas tērpa rotājumu. Un, ak Dievs, cienījamie tēvu kungi, cik labprāt viņi iztirgotu savas meitas pēc tik godājamas personas kā lieihcrcoga ekskapelmeistars vēlēšanās! Bet es varētu būt arī romantiskāk noskaņots, pievērsties idilliskai dzīvei un piedāvāt sirdi un roku glītajai rentnieka meitai, kad viņa patlaban sien kazu sieru, vai arī kā otrs notārs Pistofols [100] ieskriet dzirnavās un meklēt savu dievieti miltu putekļu mākoņos! Kur gan neprastu cienīt uzticīgu, godīgu sirdi, kas vēlas vienīgi kāzas - kāzas - kāzas! Nekādu mīlestības laimi? Jūsu augstcienība nemaz neapdomā, ka esmu īstais vīrs, lai kļūtu pārmērīgi laimīgs mīlestībā, kuras vienkāršā tēma ir vienīgi: "Gribi mani, ņemšu tevi!" - un šīs tēmas tālākās variācijas pēc kāzu Allejjro brillantc tiek atskaņotas laulībā. Jūsu augstcienība bez tam nezina, ka jau pirms ilgāka laika esmu ļoti nopietni domājis par precēšanos. Toreiz es, protams, biju vēl jauns cilvēks, maz piedzīvojis un ne visai izglītots, proti, tikai septiņus gadus vecs, bet trīsdesmit trīs gadus vecā jaunkundze, ko biju izraudzījis par savu līgavu, tomēr svēti apsolīja man neņemt citu vīru kā mani, un es pats nezinu, kāpēc šī lieta vēlāk izputēja. Tad nu lieciet vērā, jūsu augstcienība, ka mīlestības laime smaidījusi man jau no bērna kājas, un nu - šurp zīda zeķes - šurp zīda zeķes - šurp kurpes, lai precinieks steigtos pie tās, kura jau izstiepusi vismīlīgāko rādāmo pirkstiņu, lai to ar joni varētu apstīpot. Ja vienam cienījamam bencdiktietim nebūtu nepieklājīgi uzjautrināties, lēkājot kā zaķim, es tūdaļ te nodancotu jūsu augstcienības acu priekšā vienu matrožu deju vai gavoti, vai polku aiz tīrās līksmības, kas mani pārņem, ja iedomājos par līgavu un kāzām. Hoho! Attiecībā uz mīlestības laimi un precībām es neesmu mācāms! Es vēlētos, kaut jūsu augstcienība varētu tam piekrist.

-   Nepārtraucu, - atbildēja abats, kad Kreislers beidzot aprima, - nepārtraucu jūsu savādās zobgalības, kapelmeistar, jo rās pierāda tieši to, ko es apgalvoju. Es ļoti labi sajūtu ari dzeloni, kam vajadzēja mani ievainot, bet kas mani neievainoja! Par laimi, nekad neesmu ticējis tai mānīgajai mīlestībai, kas bezmiesīga lidinās gaisos un kam nevajadzētu būt nekā kopīga ar cilvēka savdabības nosacījumiem! Kā gan tas iespējams, ka jūs tik slimīgā gara saspringumā… Bet diezgan! Ir laiks pieiet tuvāk draudīgajam ienaidniekam, kas jūs vajā, - vai neesat savā uzturēšanās laikā Zīghartshofa dzirdējis par nelaimīgā gleznotāja - Leon- harda Etlingera likteni?

Kreisleram aiz šausmām pārskrēja salti drebuļi, kad abats minēja šo vārdu. No sejas bija nozudušas visas pirmītējās rūgtās ironijas pēdas, un viņš dobjā balsī vaicāja: - Etlingers? Etlingers? Kas viņš tāds? Kas man par daļu gar viņu? Neesmu nekad viņu pazinis, tā bija tikai pārkairinātas fantāzijas iedoma, kad man reiz likās, viņš runā ar mani no ezera.

-  Nomierinieties, - abats rāmi un maigi sacīja, saņemot Kreislera roku, - nomierinieties, mans dēls Johan! Tev nav nekā kopēja ar šo nelaimīgo, ko pārāk spēcīgas kaislības malds bija iegrūdis visdziļākajā postā. Bet lai viņa briesmīgais liktenis tev ir par brīdinājumi! Tu atradies uz vēl slidenāka ceļa nekā viņš, tāpēc bēdz - bēdz! Hedviga! Johan, princesi cieši tur kāds ļauns sapnis, un šīs saites liekas neatraisāmas, ja tās nepārgriež brīvs gars! Un tu?

Simtiem ņudzeklīgu domu joņoja Kreislera galvā pēc šiem abata vārdiem. Viņš saprata, ka abatam zināmi ne tikai visi notikumi firstu namā Zīghartshofa, bet arī tas, kas tur norisinājies viņa uzturēšanās laikā. Viņam kļuva skaidrs, ka princeses slimīgās pārkairinātības dēļ viņa klātiene likās bīstama, par ko viņš nemaz nebija iedomājies, un šādas bailes varēja just un tāpēc vēlēties, lai viņš pavisam pazūd, vienīgi Ben- cona. Bencona droši vien sazinājusies ar abatu, jo uzzinājusi par viņa (Kreislera) uzturēšanos abatijā, tātad viņa uzmudinājusi cienījamo kungu uz runāšanu. Viņš skaidri atminējās brīžus, kad princese tiešām likās it kā liesmainas kaisles apmāta, bet diezin kādēļ, iedomājoties, ka viņš varētu būt šīs kaisles iemesls, viņu sagrāba ērmotas bailes. Šķita, it kā sveša, garīga vara gribētu varmācīgi iespiesties viņa dvēselē un laupīt viņam domu brīvību. Princese Hedviga pēkšņi stāvēja viņa acu priekšā, cieši uzlūkoja viņu ar to dīvaino skatienu, kāds viņai raksturīgs, bet tai pašā mirklī visus viņa nervus satricināja pulsa sitiens kā tobrīd, kad viņš pirmo reizi aizskāra princeses roku. Bet tagad viņš bija atbrīvots ari no šīm briesmīgajām bailēm, viņš juta sevī strāvojam labdarīgu siltumu un runāja klusi kā sapnī: "Mazā, šķelmīgā Raja torpedo, vai tu atkal ķircini mani, tomēr tu zini, ka nevari nesodīta ievainot, jo es aiz tīras mīlestības pret tevi esmu palicis par benediktiešu mūku?"

Abats uzlūkoja Kreisiem ar urbīgu skatienu, it kā gribēdams redzēt visu viņa Es, un tad nopietni un svinīgi jautāja: - Ar ko tu runāji, mans dēls Johan?

Taču Kreislers pamodās no sapņojuma; viņam iekrita prātā - ja abats dabūjis zināt visu, kas Zīghartshofa noticis, viņam visvairāk gribējās uzzināt tālāko atgadījuma norisi, kura dēļ bijis spiests bēgt prom, un bija ļoti no svara uzzināt kaut ko par to vairāk.

- Es runāju, - viņš atbildēja, abatam dīvaini smīnot, - augsti godājamais kungs, kā jūs jau dzirdējāt, ar kādu šķelmīgu Raja torpedo, kas gluži neaicināta gribēja iejaukties mūsu prātīgajā sarunā un mani vēl vairāk apmulsināt. Bet no visa tā man, par lielu nožēlu, ir jāsecina, ka vairāki cilvēki tur mani par tikpat traku kā nelaiķis galma portretists Leonhards Etlingcrs, kas gribēja ne vien gleznot kādu cēlu personu, kura gluži dabiski nedrīkstēja par viņu likties zinis, bet arī mīlēt, un proti, tikpat parasti kā Ansis savu Grietu. Ak Dievs! Vai es kaut reizi esmu piesitis visskaistākos akordus nejēdzīgai dziedāšanai un pļāpāšanai? Vai jebkad esmu sācis runāt par nepieklājīgām un dīvainām lietām, par sajūsmu un sāpēm, par mīlu un naidu, kad mazā firstiskā stūrgalve sava prieka pēc gribēja āzēt godīgus cilvēkus ar magnētiskām vīzijām? Sakiet…

-   Bet, - abats viņu pārtrauca, - bet kādreiz tu, mans Johan, runāji par mākslinieka mīlestību…

Kreislers cieši uzlūkoja abatu, sasita rokas un, pacēlis skatienu augšup, iesaucās: - Ak debess! Tātad tasi Dārgie ļaudis, - viņš turpināja, pie kam viņa sejā atkal parādījās dīvainais smīns un gandrīz apslāpēja skumīgo pieskaņu balsī, - jūs, dārgie ļaudis, vai jūs kaut kur, lai tas arī būtu uz parastiem dēļiem, neesat dzirdējuši princi Hamletu sakām vienam godavīram, sauktam par Gildensternu: "Jūs varat man gan samaitāt skaņu, bet ne uz mani spēlēt"? Nolādēts! Tas taču ir taisni kā man! Kāpēc jūs klausāties nevainīgo Kreisiem, ja mīlestības labskaņa, kas ieslēgta viņa krūtīs, skan jums tikai nepareizi? Ak, Jūlija!…

Abats, pēkšņi kaut kā negaidīta pārsteigts, likās velti meklējam vārdus, kamēr Kreislers stāvēja viņam līdzās un aizgrābts raudzījās uguns jūrā, ko vakars bija sabangojis.

Te abatijas torņos sāka dimdēt zvani un skaņas kā brīnišķīgas debesu balsis aizlidoja zeltainos vakara mākoņos.

-  Ar jums, - Kreislers izsaucās, plaši izplezdams rokas, - ar jums es gribu aiziet, akordi! Jūsu nestām, visām izmisīgajām sāpēm jāieplūst manī un jāmirst manās krūtīs, un jūsu balsīm kā debesu miera vēstnesēm jāpasludina, ka sāpes ir nogrimušas mūžīgās mīlestības cerībā un ilgās.

-  Iezvana vakarlūgšanu, - abats sacīja, - es dzirdu nākam brāļus. Rīt, mans mīļais draugs, varbūt turpināsim sarunu par dažiem notikumiem Zīghartshofa.

-   Ei! - iesaucās Kreislers, kam atkal iekrita prātā, ko gribējis no abata dabūt zināt. - Ei, augsti cienījamais kungs, es gribu uzzināt par kāzām un visu pārējo! Princis Hektors tagad nevilcināsies satvert roku, pēc kuras jau iztālēm tīkojis? Lieliskajam līgavainim taču nebūs noticis nekas ļauns?

Te viss svinīgums no abata sejas nozuda, un ar to pašu omulīgo humoru, kas viņam piemita citkārt, viņš sacīja: - Lieliskajam līgavainim, manu krietno Johan, nav nekas noticis, bet viņa adjutantam esot mežā iedzēlusi lapsene.

- Hoho! - Kreislers atbildēja. - Hoho! Lapsene, ko tas gribēja aizdzīt ar uguni un dūmiem!

Gaitenī ienāca brāļi un -

(M. t.) - ļauns naidnieks un nemeklē nocelt no degungala vienam godīgam, nevainīgam runcim gardu kumosu? Jo, proti, nevilkās ilgi, kad mūsu omulīgā jumta biedrība dabūja triecienu, kas to satricināja līdz galīgam sabrukumam. Tas ļaunais kaķiskās labsajūtas traucētājs ienaidnieks parādījās mums kāda varena, nikna filistra, vārdā Ahillejs, veidā. Ar savu homērisko vārdabrāli viņam bija maz līdzības, jo tad vajadzētu pieņemt, ka Ahifleja varonība pastāvējusi arī it sevišķi bezpalīdzīgā tūļībā un rupjās, tukšās runās. Ahillejs bija vienkāršs miesnieka suns, bet kalpoja par sētas suni, un kungs, pie kā viņš bija iestājies dienestā, lai nostiprinātu viņa saites ar māju, bija licis to pieķēdēt, tā ka viņš varēja skraidīt apkārt tikai pa naktīm. Dažs no mums viņu gauži nožēloja, par spīti viņa neciešamajai dabai, bet viņš likās savas brīvības zaudējumu nemaz neņemam pie sirds, jo bija pietiekami liels muļķis, lai iedomātos, ka smagā ķēde esot viņam par godu un greznību. Ahil- lcjam, kaut gan viņam naktī vajadzēja skraidīt apkārt un sargāt māju no visādiem mošķiem, mūsu dzīres traucēja miegu, un viņš draudēja mums ar nāvi un pazudināšanu. Bet, tā kā viņš savas nevarības dēļ nevarēja uzkāpt bēniņos, kur 11u vēl uz jumta, mēs par viņa draudiem nelikāmies ne zinis, bet turpinājām darboties kā pirms tam. Ahillejs rīkojās citādi; viņš iesāka uzbrukumu mums kā dažs ģenerālis kauju - ar nomaskētiem uzbrukumiem un tad ar atklātu cīņu.

Dažiem špiciem, kuriem Ahillejs dažreiz parādīja godu, ar tiem rotaļājoties, pie kam viņš tos apstrādāja ar savām neveiklajām ķetnām, vajadzēja pēc viņa pavēles, tikko mēs iesākām dziedāšanu, tik zvēriski riet, ka mēs nevarējām vairs sadzirdēt nevienu prātīgu noti! Vēl vairāk! Daži no šiem filistra kalpiem uzdzinās pat līdz bēniņiem un, nevēlēdamies ar mums, kad mēs tiem rādījām nagus, ielaisties nekādā godīgā, atklātā cīņā, sacēla ar vaukšķēšanu un riešanu tādu ellišķīgu troksni, ka.

ja sākumā tikai sētas sunim bija traucēts miegs, tagad arī mājas saimnieks nevarēja aizvērt ne aci, un, tā kā ska|ā jezga nemaz nerimās, viņš paķēra medību pātagu, lai aiztriektu trokšņotājus no bēniņiem.

Ai, runci, kas tu šo lasi, ja tev ir, ja tev mājo krūtīs īsts vīra gars, galvā gaišs prāts, ja tev nav aizkritušas ausis, vai tev ir, es saku, gadījies kaut kas drausmīgāks, pretīgāks, ienīstāks, pie tam nožēlojamāks nekā šī spalgā, kaucošā, visās toņkārtās nesaskanīgā satracinātu špicu riešana? Šie mazie astes luncinātāji, pieglaudīgie, mīlīgie radījumi, piesargies no viņiem, runci! Neuzticies tiem. Tici man, Špica draudzība ir bīstamāka par tīģera izstieptajiem nagiem! Klusēsim par nelāgiem piedzīvojumiem, kas mums šai ziņā diemžēl gadījušies pārāk bieži, un atgriezīsimies pie mūsu stāsta tālākās norises;

Tātad, kā sacīts, mājas saimnieks paķēra pātagu, lai aizdzītu trokšņotājus no bēniņiem. Bet kas notika? Špici vēdināja sadusmotajam saimniekam pretī asti, laizīja viņam kājas un izrādīja, it kā viss šausmīgais troksnis sacelts tikai viņa miera labad, lai gan viņa tīkamais miers taisni ar to tika traucēts. Viņi rējuši tikai tādēļ, lai padzītu mūs, jo mēs sacēluši neciešamu traci uz jumta, dziedot dziesmas pārāk skaļās toņkārtās utt. Saimnieks diemžēl špicu pļāpīgās apvārdošanas dēļ visam noticēja, vēl jo vairāk tāpēc, ka sētas suns, ko viņš tūlīt iztaujāja, visu apstiprināja. Nu mums tik sākās vajāšana! Mājas kalpotāji mūs visur dzina prom ar slotas kātiem, ķieģeļu sviedieniem! Visur bija izlikti slazdi un lamatas, kur mums vajadzēja iekrist un kur diemžēl arī patiesi iekritām. Pat mans mīļais draugs Muciuss iekrita nelaimē, tas ir, kādās dzelžu lamatās, kas viņam briesmīgi saspieda labo pakaļkāju.

Tā nu izjuka mūsu priecīgā kopdzīve, un es atgriezos atkal zem meistara krāsns, dziļā vientulībā apraudādams savu nelaimīgo draugu likteni.

Kādu dienu mana meistara istabā ienāca Lotario kungs - estētikas profesors un viņam līdzi ielēkšoja Ponto.

Nemaz nevaru izsacīt, cik nepatīkama, pretīga sajūta mani pārņēma, ieraugot Ponto. Lai gan viņš nebija nedz sētas suns, nedz špics, tomēr piederēja tai sugai, kuras naidīgums bija izpostījis manu dzīvi jautrajā kaķu buršu sabiedrībā, tāpēc viņš, kaut ari izrādīja draudzību, man likās divkosīgs. Turklāt man šķita, ka Ponto skatienā, visā viņa būtnē ir kaut kas lielīgs, izsmejošs, tāpēc es nolēmu ar viņu labāk nemaz nerunāt. Klusītiņām aizlavījos prom no sava spilvena, vienā lēcienā biju krāsnī - krāsns durtiņas bija vaļā - un aiztaisīju durtiņas pēc tam ciet.

Lotario kungs runāja ar manu meistaru par šo un to, kas nerosināja manu ziņkārību, jo biju pievērsis visu uzmanību jaunajam Ponto, kurš kā īsts švauksts, dziesmiņu trallinādams, bija palēkājis pa istabu, tagad uzlēca uz palodzes un, kā jau liclībnicki mēdz darīt, ik mirkli māja garām ejošajiem paziņām, pat mazliet ierējās, protams, lai sev pievērstu savas sugas garāmgājēju daiļavu skatienus. Šķita, ka vieglprātis par mani nemaz neiedomā, un, lai gan, kā jau teicu, nemaz nevēlējos ar viņu runāt, tomēr man nepatika, ka viņš pēc manis netaujā un neliekas par mani ne zinis.

Pavisam citāds un, kā man šķita, daudz pieklājīgāks un saprātīgāks bija estētikas profesors Lotario kungs, kurš, palaidis apkārt skatienu, jautāja meistaram: - Bet kur tad ir jūsu lieliskais monsieur Mūris?

Godīgam kaķu buršam nav nievājošākas uzrunas kā nepatīkamais vārds - monsieur, bet no estētiem pasaulei daudz kas jāpacieš, un tā es profesoram pārestību piedevu.

Meistars Ābrahāms apgalvoja, ka man kopš kāda laika esot bijušas pašam savas gaitas un ka it sevišķi naktīs es reti esot uzturējies mājās, tāpēc izskatoties noguris un novārdzis. Nupat es vēl esot gulējis uz spilvena, un viņš patiesi nezinot, kur es tik ātri esot pazudis.

-   Man liekas, - profesors turpināja, - man gandrīz liekas, meistar Ābraham, ka jūsu Mūris…

-   Bet vai viņš nav te kaut kur paslēpies un neklausās? Pārbaudīsim.

Klusi ievilkos dziļāk krāsnī, bet var iedomāties, kā es saslēju ausis,

jo runa bija par mani. Profesors veltīgi pārmeklēja visas vietas, par ko meistars, gaužām izbrīnījies, smiedamies iesaucās: - Patiesi, profesor, jūs parādāt manam Mūrim neticamu godu!

-   Hoho! - profesors atbildēja. - Aizdomas, kādas man ir par jums.

meistar, pedagoģiskā eksperimenta dēļ, ar ko jūs panākat, ka runcis kļūst par dzejnieku un rakstnieku, neiziet man no prāta. Vai jūs vairs neatceraties sonetu un glosu, ko mans Ponto bija izrāvis jūsu Mūrim no nagiem? Bet, lai būtu kā būdams, izmantoju Mura prombūtni, lai jums atklātu kādas sliktas aizdomas un lai jums ļoti silti ieteiktu uzmanīt Mura uzvedību. Lai cik maz es nodarbojos ar kaķiem, tomēr man nav palicis nepamanīts, ka daži runči, kas citādi bija pavisam rātni un pieklājīgi, tagad piepeši tā pārvērtušies, ka rupji aizskar visus tikumus un kārtību.

Viņi vairs pazemīgi neiuncinās un neglaužas kā agrāk, bet tagad staigā dižodamies un nemaz nekautrējas izrādit savu īsto, mežonīgo dabu ar zvērojošiem skatieniem, dusmīgu ņurdēšanu, pat izlaižot nagus. Viņi nerūpējas ari par savu ārieni, kā pienāktos labi audzinātiem pilsoņiem. Nav vairs ko domāt par ūsu sukāšanu, par spalvas laizīšanu, garo nagu apkošļāšanu; savēlušies un pluskataini, izspūrušu asti, viņi skraida apkārt visiem izglītotiem kaķiem par šausmām un riebumu, bet it sevišķi nosodāmas un neciešamas ir slepenās sanāksmes, kādas viņi pa nakti notur, pie tam taisa lielu traci, ko paši dēvē par dziedāšanu, lai gan dzirdama tikai bezjēdzīga aurēšana, kam pavisam trūkst pienācīgas takts, kārtīgas melodijas un harmonijas. Es baidos, es baidos, meistar Ābraham, ka jūsu Mūris būs noklīdis neceļos un piedalās šais piedauzīgajās izpriecās, par ko pelnījis tikai kārtīgu pērienu. Man būtu žēl, ja visas pūles, kādas jūs esat veltījis šim pelēcim, būtu veltīgas un viņš, par spīti visām zinībām, nolaistos līdz vienkāršu, nevīžīgu runču trakulībām.

Kad es izdzirdēju tik nicīgi un aplami spriežam par savu labo Mu- ciusu, par maniem augstsirdīgajiem draugiem, man neviļus izspruka sāpju brēciens.

-  Kas tas bija? - profesors izsaucās. - Man šķiet, Mūris tomēr ir paslēpies istabā! Ponto! Alfons! Meklē, meklē!

Ponto uzreiz nolēca no palodzes un sāka ošņāt pa istabu. Pie krāsns durvīm tas apstājās, ņurdēja, rēja, lēkāja.

-  Viņš ir krāsnī, tur nav nekādu šaubu! - meistars sacīja un atvēra durtiņas. Paliku mierīgi tupam un uzlūkoju meistaru skaidrām, spožām acīm. - Patiesi, - meistars izsaucās, - patiesi, tur viņš tup pašā krāsns dibenā! Nu? Vai jums labpatiks iznākt? Vai jūs nāksiet ārā?!

Lai gan man nemaz nepatika atstāt paslēptuvi, tomēr vajadzēja klausīt meistara pavēlei, ja es negribēju, lai pret mani lieto varu, jo tad es būšu zaudētājs. Tāpēc lēni rausos laukā. Bet, tikko biju izkļuvis dienas gaismā, tā abi, gan profesors, gan meistars, iesaucās: - Mitri! Muri! Kāds tu izskaties! Kas tie par kumēdiņiem!

Protams, biju viscaur novārtījies ar pelniem, turklāt mana āriene patiesi bija kopš kāda laika manāmi noplukuši, tā ka es atbildu profesora paklīdušo runču tēlojumam, tāpēc varēju iedomāties, cik nožēlojamā izskatā parādījos. Ja nu es šo savu nožēlojamo izskatu salīdzināju ar Ponto, ko bija patīkami uzlūkot krāšņajā, spožajā, skaisti cirtotajā kažokā, tad nokaunējos un kluss un apbēdināts ielīdu kaktā.

- Vai tas, - profesors izsaucās, - vai tas ir veiklais, uzvedīgais runcis Mūris? Elegantais rakstnieks, asprātīgais dzejnieks, kas raksta glosas un sonetus? Nē, tas ir pavisam parasts kaķis, kas vazājas virtuvēs pa pavardiem un nekā cita nejēdz kā tikai ķert peles pagrabā un bēniņos! Hoho! Pasaki taču, manu rātno kustonīt, - vai tu drīz nepieprasīsi doktora grādu vai varbūt kāpsi uz katedras kā estētikas profesors? Patiesi, šis ir īsts doktora tērps, kādā tu esi ieģērbies!

Mani apveltīja nicīgiem izteicieniem; man atlika vienīgi kā līdzīgos gadījumos, proti, kad tiku izrāts, pēc sava paraduma cieši pieglaust ausis.

Abi, profesors un meistars, beidzot sāka dārdināt smieklus, kas caururba man sirdi. Taču vēl vairāk mani aizskāra Ponto izturēšanās. Viņš ne tikvien ar vaibstiem un kustībām atbalstīja sava kunga ņirgāšanos, bet ar visādiem sāņlēcieniem parādīja arī bailes man tuvoties, droši vien baidījās notraipīt savu skaisto, tīro kažoku. Tā nav nieka lieta, ja runcim, kas tik skaisti apzinās savu izcilību kā es, jāpacieš tāda nicināšana, kādu izrāda švaukstīgs pūdelis.

Profesors nu iesaistījās ar meistaru garā un plašā sarunā, kura, likās, neattiecās uz mani un manu dzimumu un no kuras es īstenībā maz ko sapratu. Taču tik daudz es izpratu, ka runa ir par to, vai labāk stāties pārjūsmīgo jauniešu bieži neskaidrajām, nesavaldīgajām dziņām atklāti pretī ar varu vai tās tikai ierobežot veiklā, nemanāmā veidā, līdz pašiem ataust atskārta, kas šo nemieru drīz remdē. Profesors bija par atklātu varu, ko lietu stāvoklis vispārības labā prasot, proti, lai ikvienam cilvēkam, neņemot vērā nekādu pretestību, cik ātri vien iespējams, tiek pielāgota tāda mēraukla, kādu prasa visa atsevišķo daļu attiecība pret veselo, jo citādi rastos postīga izlaidība, kas varētu sagādāt visādas nelaimes. Profesors turklāt runāja kaut ko par dumpošanos un logu dauzīšanu, ko es galīgi nesapratu.

Taču meistars domāja, ka ar jauniem, pārjūsmīgiem cilvēkiem esot tāpat kā ar pusārprātīgajiem, kurus atklātā pretestība vienmēr padarot vēl trakākus, turpretim paša maldu atzīšana pilnīgi izdziedinot un nekad neliekot bīties par atkārtošanos.

-  Nu, - profesors beidzot sacīja, piecēlās un paņēma cepuri un spieķi, - nu, meistar, kas attiecas uz atklāto varu pret neapvaldītām dziņām, tad jums gan vismaz tiktāl būs man jāpiekrīt, ka nesaudzīgi jāiejaucas, ja šīs dziņas traucē dzīvot, un tāpēc, atgriežoties pie jūsu runča Mura, ir tomēr ļoti labi, ja, kā es dzirdu, krietni spici iztramdījuši sasodītos runčus, kas tik neciešami gaudojuši, pie tam iedomājušies sevi par lieliem māksliniekiem.

-  Kā nu to ņem, - meistars atbildēja. - Būtu ļāvuši viņiem dziedāt, varbūt viņi būtu par tādiem kļuvuši, par kādiem maldīgi sevi jau turēja, proti, par patiesi labiem māksliniekiem, turpretī tagad viņi varbūt ir galīgā neziņā par patieso virtuozitāti.

Profesors atvadījās, Ponto aizripināja viņam nopakaļ, nepagodinājis mani ar atsveicināšanos, kā citkārt darīja ar tādu draudzīgumu.

Tad meistars pagriezās pret mani. - Es pats esmu līdz šim bijis neapmierināts ar tavu uzvedību, Muri, un ir laiks, lai tu atkal kļūsti kārtīgs un prātīgs, lai atgūsti savu labo slavu, ko, kā šķiet, esi zaudējis. Ja būtu iespējams, ka tu mani pilnīgi saprastu, es tev ieteiktu būt vienmēr klusam, laipnam un visu, ko tu iesāc, padarīt bez mazākā troksnīša, jo tā vislabāk iemanto labo slavu. Jā, es tev gribētu par piemēru attēlot divus cilvēkus - viens augu dienu klusi nosēž savā kaktā un tikmēr tukšo vīna pudeles citu pēc citas, kamēr galīgi piedzeras, bet dzērumu savas ilgās prakses dēļ prot tik labi noslēpt, ka neviens to nenojauš. Otrs turpretim šad un tad iedzer jautru, omulīgu draugu pulkā pa glāzei vīna; dzēriens viņam atraisa sirdi un mēli, iekaisis viņš runā dedzīgi un daudz, taču neaizskarot tikumus un pieklājību, bet tieši viņu ļaudis dēvē par nesātīgu vīna dzērāju, turpretim otrs slepenais žūpa tiek uzskatīts par klusu atturībnieku. Ak, mans labais runci Muri! Ja tu zinātu, kā pasaulē mēdz notikt, tu atzītu, ka filistram, kas allaž prot izlikties, iet vislabāk. Bet kā lai tu zini, kas ir filistrs, lai gan ari tavā sugā tādu droši vien netrūkst.

Pēc šiem meistara vārdiem es savā teicamajā runču pazīšanas mākā, ko biju ieguvis gan no krietnā Muciusa pamācībām, gan no savas pieredzes, nevarēju noturēties skaļi un priecīgi neiesprauslojies un neie- ņurdējies.

- Ei! - meistars iesaucās, skaļi iesmiedamies. - Ei, Muri, mans runci! Man pat šķiet, ka tu mani saproti! Vai profesoram nav taisnība, viņš tevī esot atklājis sevišķu saprātu un baidās no tevis kā no sava sāncenša estētikā?

Par apliecinājumu, ka tiešām tā ir, izlaidu ļoti dzidru, labskanīgu "ņau!" un tūdaļ ielēcu meistaram klēpī. Taču nebiju apdomājis, ka meistars uzvilcis savus goda rītasvārkus no dzeltena, lielpuķaina zīda, un es tos notraipīju. Ar dusmīgu uzbļāvienu: "Vācies!" - meistars mani tik sparīgi aizsvieda projām, ka es apmetu kūleni un, galīgi pārbijies, pieglaudis ausis, samiedzis acis, pieplaku pie grīdas. Bet lai slavēta mana meistara labsirdība! - Nu, - viņš laipni sacīja, - nu, nu, Murīt, mans runcīt! Tik ļauni jau tas nebija domāts! Es jau zinu, tev bija labi nolūki, tu gribēji man parādīt savu mīlestību, bet izdarīji to neveikli, un, ja tas noticis, vai kāds vairs domā par nolūku! Nāc nu šurp, mazais pelnrušķīt, man tevi jānotīra, lai tu atkal izskatītos kā pieklājīgs runcis!

To pateicis, meistars novilka rītasvārkus, paņēma mani rokās, ar mīkstu suku man izsukāja tīru kažoku un tad ar mazu ķemmīti spalvu noķemmēja spožu.

Kad tualetes pošana bija beigusies un es gāju garām spogulim, pats nobrīnījos, cik pēkšņi esmu kļuvis pavisam cits runcis. Nevarēju noturēties, sev omulīgi neuzmurrājis, tik skaists es sev likos, un nevaru noliegt, ka tai acumirklī manī modās lielas šaubas par buršu kluba pieklājīgumu un lietderīgumu. Tas, ka biju ielīdis krāsnī, likās man īsts barbarisms, ko varēju pierakstīt tikai zināmai mežonībai, un tāpēc vairs nebija vajadzīgs brīdinājums, ko meistars man uzsauca: - Nelien tik nu atkal krāsnī!

Nākamajā naktī man likās, it kā es izdzirdētu vieglu skrāpēšanos pie durvīm un bailīgu "ņau!", kas man likās ļoti pazīstams. Pielīdu klāt un vaicāju, kas tur ir. Atbildēja (tūdaļ pazinu viņu pēc balss) brašais seniors Pufs: - Es tas esmu, uzticīgais brāli Muri, man tev jāpavēstī gaužām bēdīga ziņa!

-  Ak debess, kas

(Mak. /.) - nodarījusi lielu netaisnību, mana mīļā, maigā draudzene. Nē, tu esi man vairāk neka draudzene - esi mana dārgā māsa! Neesmu tevi pietiekami mīlējusi, tev diezgan uzticējusies. Tikai tagad tev atveras visa mana sirds, tikai tagad, kad es zinu…

Princese aprāvās, asaras straumēm pludoja viņai pār vaigiem, viņa atkal piekļāva Jūliju maigi pie krūtīm.

-   Hedvig, vai tad tu mani agrāk neesi mīlējusi no visas sirds, vai tad tev jebkad ir bijuši noslēpumi, kurus tu neesi gribējusi man uzticēt? Ko tu zini, ko tikai tagad esi uzzinājusi? Bet nē, nē! Ne vārda vairs, līdz pulss atkal nesitīs mierīgi, līdz šīs acis vairs tik drūmi nemirdzēs.

-   Es nezinu, - princese atbildēja, pēkšņi sapīkusi, - es nezinu, ko jūs visi gribat. Man jābūt slimai, bet nekad es neesmu jutusies spēcīgāka, veselāka. Savādā lēkme, kas man uznāca, jūs nobaidījusi, tomēr šķiet, ka šādas spēcīgas lēkmes, kas rada īslaicīgu bezsamaņas stāvokli, man taisni vajadzīgas un ir noderīgākas par Visām zālēm, kas maldīgu, nepietiekamu zināšanu dēļ jālieto. Man ir tik nepatīkams šis galma ārsts, kurš rīkojas ar cilvēku kā ar pulksteni, kas jāiztīra no putekļiem un jāuzvelk! Viņš mani šausmina ar saviem pilieniem un izvilkumiem. No tā lai būtu atkarīga mana veselība? Tad jau dzīve te, zemes virsū, būtu pasaules gara apsmiekls.

-  Bet, - Jūlija pārtrauca princesi, - taisni šis pārmērīgais sasprindzinājums liecina, ka tu vēl esi nevesela, mana Hedviga, ka tev vajadzētu vairāk sevi saudzēt.

-  Arī tu gribi mani sāpināt! - princese iesaucās, žigli pielēca kājās, pieskrēja pie loga, to atvēra un lūkojās ārā, parkā. Jūlija viņai sekoja, apskāva viņu ar vienu roku un ar maigāko sirsnību lūdza, lai viņa vismaz vairās no skarbā rudens vēja un ievēro mieru, ko galma ārsts bija ieteicis par tik dziedinošu. Princese turpretī apgalvoja, ka no aukstās gaisa strāvas, kas ieplūda pa logu, viņa jūtoties spirdzināta un stiprināta.

Jūlija aizrautīgi sāka stāstīt par pagājušo laiku, kad valdījis tumšs, draudīgs gars un viņai vajadzējis saņemt visus spēkus, lai netiktu dažu tādu parādību apmulsināta, kuras modinājušas viņā jūtas, kas pielīdzināmas vienīgi īstām nāves bailēm. Pie tām viņa it sevišķi pieskaitīja noslēpumaino nesaskaņu starp princi Hektoru un Kreisiem, kas ļāvusi nojaust visbriesmīgāko, jo esot pārāk skaidrs, ka nabaga Johanam būtu bijis jākrīt no atriebīgā itālieša rokas, un tikai brīnums, kā apgalvojot meistars Ābrahāms, viņu esot izglābis.

-  Un, - Jūlija sacīja, - un šis briesmīgais cilvēks lai būtu kļuvis tavs laulātais draugs? Nē, nekad! Paldies mūžīgai varai! Tu esi glābta! Viņš nekad vairs neatgriezīsies. Vai ne, Hedvig? Nekad!

-   Nekad! - princese piekrita dobjā, tikko sadzirdamā balsī. Tad viņa dziļi izelpoja un turpināja klusi, kā sapnī: - Jā, šai tīrajai debesu ugunij nu jāspīd un jāsilda, neiznīcinot ar postīgām liesmām, un no mākslinieka dvēseles atmirdz piepildījusies nojauta - viņa mīlestība! Tā tu sacīji šeit, šajā vietā.

-  Kurš, - Jūlija iesaucās pavisam iztrūkusies, - kurš tā sacīja? Par ko tu domāji, Hedvig?

Princese pārvilka ar roku pār pieri, it kā viņai būtu jāatgūstas tagadnē, no kuras attālinājusies. Tad, Jūlijas atbalstīta, viņa aizgrīļojās līdz dīvānam, kur atlaidās pavisam pagurusi. Jūlija rūpēs par princesi gribēja pasaukt kambarjumpravas, bet Hedviga viņu viegli novilka uz dīvāna, klusi čukstot: - Nē! Tu, vienīgi tu paliksi pie manis, nedomā, ka mani pārvar slimība. Nē, tā bija doma par augstāko svētlaimi, kura kļuva pārāk spēcīga, kura gribēja pārplēst šo sirdi pušu un kuras debesu jūsma izvērtās par nāvējošām sāpēm. Paliec pie manis, Jūlij, tu pati nezini, kāda brīnišķa burvju vara tev ir pār mani! Ļauj man raudzīties tavā dvēselē kā tīrā, dzidrā spogulī, lai es pazīstu atkal pati sevi! Jūlij! Man bieži šķiet, ka pār tevi nāk debesu iedvesma, un vārdi, kas kā mīlestības dvesma plūst pār tavām maigajām lūpām, ir mierinošs pravietojums. Mīļā Jūlij, paliec pie manis, neatstāj mani nekad - nekad!

Pēc šiem vārdiem princese, satvērusi Jūlijas rokas, noslīga aizvērtām acīm dīvānā.

Lai gan Jūlija bija pieradusi pie mirkļiem, kad Hedvigu pārņem slimīgs saspringums, tomēr pavisam svešāda un mīklaina viņai likās pašreizējā lēkme. Citkārt tas bija milzīgs sarūgtinājums, kas, radies no jūtu un dzīves sadursmes, sakāpjot gandrīz līdz naidīgumam, ievainoja Jūlijas bērnišķīgo dvēseli. Tagad Hedviga šķita sāpju un neizsakāmu skumju pilnīgi pārvarēta, un šis bezcerīgums Jūliju aizkustināja, taču vienlaikus arī vairoja bailes par mīļoto draudzeni.

-  Hedviga, - viņa iesaucās, - mana Hedviga, es jau tevi neatstāju, nav nevienas uzticīgākas sirds, kas tā pieķērusies tev kā manējā, bet runā, ak, runā jel, uzticies taču man - kādas mokas tevi plosa? Ar tevi kopā gribu skumt, ar tevi kopā raudāt!

Te Hedvigas sejā atplaiksnījās dīvains smaids, vaigi piesārta, un, neatvērusi acis, viņa čukstēja: - Jūlij, vai tu neesi iemīlējusies?

Jūliju šis princeses jautājums savādi aizskāra, un viņu pārņēma pēkšņas bailes.

Kuras meitenes krūtīs gan nav modusies nojauta par kādu kaislību, kas šķiet viņu dzīves galvenais nosacījums, jo tikai mīloša sieviete izjūt patiesu kaisli. Taču skaidra, bērnišķīga, bijīga daba ļauj šīm nojautām dusēt, netaujājot tālāk, nevēloties alkatīgā ziņkārē atklāt noslēpumu, kas atklājas tikai tai bridi, par ko vēstījušas neskaidras ilgas. Tā tas bija ar Jūliju, kas pēkšņi dzirdēja izteiktu to, par ko neuzdrošinājās domāt, un baiļojoties, it kā pieķerta grēkā, ko viņa pati nebija skaidri apzinājusies, viņa pūlējās dziļi ielūkoties savā dvēseles dzīvē.

-  Jūlij, - princese atkārtoja, - vai tu neesi iemīlējusies? Pasaki to man! Esi vaļsirdīga!

-  Cik savādi, - Jūlija atbildēja, - cik savādi tu man jautā. Ko lai es tev atbildu?

-   Runā, jel runā, - princese lūdzās. Te Jūlijas dvēselē uzausa apskaidrības gaisma, un viņa atrada vārdus, lai izteiktu to, ko skaidri ieraudzīja pati sevī.

-   Kas, - Jūlija iesāka ļoti nopietni un nosvērti, - kas notiek tavā dvēselē, Hedvig, ja tu man to jautā? Kā tu izproti mīlestību? Vai tu jūti, ka mīļotais pievelk tevi ar tādu pārvarīgu spēku, ka tu pastāvi, tu dzīvo tikai domās par viņu, ka viņam tiek ziedota visa tava būtība, ka viņš vienīgais šķiet visas ilgas, visas cerības, visas alkas, visa pasaule? Un šī kaislība lai sniegtos līdz visaugstākajai svētlaimei? Man reibst galva no šiem augstumiem, jo, skatoties lejup, atvāž platu rīkli bezdibenis, draudot ar neizbēgamas bojāejas briesmām. Nē, Hedvig, šī mīlestība, kas ir tikpat šausmīga, cik grēcīga, nav pārņēmusi šo dvēseli, un es gribu nešaubīgi ticēt, ka tā paliks mūžam šķīsta, mūžam brīva. Taču var gadīties - kāds vīrietis pārējo vidū modina ar sava gara vīrišķīgi izcilo spēku patiesu apbrīnu. Bet vēl vairāk - viņa tuvumā mēs jūtamies kādas neizprotamas labsajūtas caurstrāvotas, paceltas pāri sev, šķiet, ka mūsu gars tikai tad īsti pamostos, it kā dzīve tikai tad mums īsti iesta- rotos, un mēs esam līksmas, kad viņš atnāk, un skumjas, kad viņš aiziet. Vai to tu sauc par mīlestību? Nu, kādēļ lai es neatzītos, ka mūsu pazudušais Kreislers modinājis manī šīs jūtas un ka es sāpīgi izjūtu viņa prombūtni?

-   Jūlij! - princese iesaucās, pēkšņi pietrūkusies kājās, un urbās Jūlijā gailējošu skatienu. - Jūlij, vai tu vari viņu iedomāties kādas citas apkampienos, neizjūtot skaudras sirdssāpes?

Jūlija tumši nosarka, un balss tonis lika manīt, cik ļoti viņa jūtas aizvainota: - Nekad neesmu viņu iedomājusies savos apkampienos!

-   Ha! Tu viņu nemīli! Tu nemīli viņu! - princese spalgi iekliedzās un atkal atslīga dīvānā.

-  Ai, - Jūlija sacīja, - ai, kaut viņš atgrieztos! Šķīstas un bezvainī- gas ir jūtas, kādas mīt manās krūtīs pret šo dārgo vīrieti, bet, ja es viņu nekad vairs neredzēšu, tad domas par viņu, neaizmirstamo, apspīdēs manu dzīvi kā daiļa, spoža zvaigzne. Taču, protams, viņš atgriezīsies! Jo kā var…

-   Nekad! - princese pārtrauca Jūliju skarbā, griezīgā balsī. - Viņš nevar, nedrīkst nekad atgriezties, jo, kā dzirdams, viņš atrodas Kanchci- mas abatijā un, atrāvies no pasaules, iestāsies Svētā Benedikta ordenī.

Jūlijai saskrēja acīs spožas asaras, viņa klusēdama piecēlās un devās pie loga.

-  Tavai mātei, - princese turpināja, - tavai mātei ir taisnība, pilnīgi taisnība. Mums par laimi, viņš ir prom, tas vājprātīgais, kas kā ļauns gars iespiedās mūsu sirds domās, kas prata mūs plosīt mūsu pašu dvēselēs. Un mūzika bija burvju līdzeklis, ar ko viņš mūs savaldzināja. Es negribu viņu nekad vairs redzēt.

Jūlijai princeses vārdi bija kā dunča dūrieni, viņa paņēma cepuri un šalli.

-   Tu gribi, - princese iesaucās, - tu gribi mani atstāt, mana mīļā draudzene? Paliec - paliec - mierini mani, ja vari! Baismīgas šausmas klīst pa šim zālēm, pa parku! Jo zini… - Hedviga pieveda Jūliju pie loga, rādīja uz paviljonu, kur bija dzīvojis prinča adjutants, un iesāka zemā balsī: - Paskaties turp, Jūlij, šī ēka glabā draudīgu noslēpumu; uzraugs, dārznieki apgalvo, ka kopš prinča aizceļošanas tur neviens nedzīvojot, ka durvis esot cieši aizslēgtas, tomēr… Paskaties turp - paskaties tik! Vai tu neredzi kaiit ko pie loga?

Patiesi, pie loga, kas atradās paviljona jumtgalē, Jūlija pamanīja tumšu stāvu, kas tai pašā acumirkli atkal žigli pazuda.

Te, Jūlija domāja, jūtot, ka Hedvigas roka viņējā krampjaini dreb, nepavisam nevarētu būt runa par kādu bīstamu noslēpumu vai kādiem spokiem, jo pārāk viegli iespējams - kāds no kalpotājiem tukšo paviljonu neatļauti izmanto. Paviljonu jau varēja acumirklī pārmeklēt un tūdaļ noskaidrot, kas tur rēgojas pie loga; bet princese turpretī apgalvoja, ka uzticamais uzraugs to jau pēc viņas vēlēšanās esot darījis un apliecinājis, ka visā paviljonā neesot atrodama neviena dzīva dvēsele.

-   Pastāstīšu, - princese teica, - pastāstīšu tev, kas notika pirms trim naktīm! Tu zini, ka man bieži nenāk miegs un ka tad es mēdzu piecelties un tik ilgi staigāt pa istabu, līdz man uznāk nogurums, kam es ļaujos un patiesi spēju iemigt. Pirms trim naktīm bezmiegs mani iedzina šai istabā. Pēkšņi uz sienas ietrīsējās gaismas atspīdums, es paskatījos pa logu un ieraudzīju četrus vīriešus, no kuriem viens nesa vējlukturi un kuri pazuda paviljona tuvumā, taču es nevarēju samanīt, vai viņi patiesi ieiet paviljonā. Bet pēc laiciņa kāds logs kļuva gaišs un iekšpusē šurp un turp šaudījās ēnas. Tad gaišums atkal nodzisa, bet drīz caur krūmiem atspīdēja žilbinoša gaisma, kas droši vien krita no atvērtām paviljona durvīm. Gaisma arvien tuvojās, līdz no krūmiem iznāca kāds benediktiešu mūks, kreisajā rokā turēdams lāpu, bet labajā - krucifiksu. Viņam sekoja četri vīrieši, nesot uz pleciem melnām segām pārklātas nestuves. Viņi bija pagājuši tikai dažus soļus, kad viņiem nāca pretī platā mētelī satinies stāvs. Viņi apstājās, nolika nestuves zemē, stāvs pavilka nost segu, un kļuva redzams līķis. Domāju, ka zaudēšu samaņu; tikko vēl pamanīju, ka vīri nestuves paceļ un žigli aizsteidzas pakaļ mūkam pa plato sānu aleju, kas no parka drīz uzved uz ceļa, kurš iet uz Kancheimas abatiju. Kopš tā laika pie loga rādās šis stāvs, varbūt tas ir kāda noslepkavotā rēgs, kas mani biedē.

Jūlija bija gatava visu notikumu, kā Hedviga to atstāstīja, noturēt par sapni vai, ja arī viņa nomodā stāvēja pie loga, par pārkairinātu jutekļu radītu māņu tēlu. Kas bija, kas varēja būt mirušais, ko tik slepenos apstākļos aiznesa no pav iljona, jo neviena netrūka, un kas vēl varētu ticēt, ka šis nepazīstamais mirušais spokojas mājā, no kuras to aiznesuši? Jūlija visu to pateica princesei un piebilda, ka tā parādība pie loga droši vien dibinoties uz redzes maldiem un tā varot būt kāds meistara Ābrahāma - vecā burvja - triks, viņš bieži nododoties tādiem trikiem un varbūt gribējis piešķirt tukšajam paviljonam kādu spokainu iemītnieku.

-   Kā, - princese atguvusies sacīja, liegi smaidot, - kā gan tūdaļ ir gatavs izskaidrojums, ja notiek kaut kas brīnumains, pārdabisks! Kas attiecas uz mirušo, tad tu aizmirsti, kas notika parkā, pirms Kreislers mūs atstāja.

-   Dieva dēļ! - Jūlija iesaucās. - Vai tad patiesi pastrādāts kāds briesmu darbs? Kurš? No kā?

-  Tu zini, - Hedviga turpināja, - tu taču zini, ka Kreislers ir dzīvs. Bet arī tas ir dzīvs, kurš tevi mīl. Neuzlūko mani tik izbijusies! Vai tad tu sen jau nenojauti, kas man tev jāsaka, lai top skaidrs, kas, ilgāk noslēpts, varēja tevi pazudināt? Princis Hcktors mīl tevi - tevi, Jūlij, ar visu to mežonīgo kaisli, kāda piemīt viiļa nācijai. Es biju, es esmu viņa līgava, bet tu, Jūlij, esi viņa mīļotā. - Pēdējos vārdus princese asi uzsvēra, bet, starp citu, bez tās īpašās pieskaņas, kāda raksturīga aizvainojumam.

-   Ai, varenā debess! - Jūlija dedzīgi iesaucās, asarām līstot no acīm. - Hedvig, vai tu gribi saplosīt manu sirdi? Kāds tumšs gars liek tev šādi runāt? Nē, nē, es labprāt paciestu, ka tu visu ļauno sapņu dēļ, kas tevi mulsināja, atriebtos man, nabadzītei, bet nekad es neticēšu šo bīstamo spoku esamībai! Hedvig! Apdomājies taču, tu vairs neesi tā briesmīgā vīrieša līgava, kurš, kā šķita mums, grasījās mūs pazudināt! Viņš nekad vairs neatgriezīsies, tu nekad viņam nepiederēsi!

-   Tomēr, - princese atbildēja, - tomēr! Saņemies, Jūlij! Tikai tad, kad baznīca būs mani ar princi savienojusi, varbūt noskaidrosies lielais dzīves pārpratums, kas dara mani nestipru! Tevi glābj likteņa lēmums. Mēs izšķirsimies, es sekošu savam vīram, tu paliksi! - Princese saviļņota apklusa, arī Jūlija nespēja izrunāt ne vārda, abas klusēdamas, asarām plūstot, noslīga viena otrai pie krūtīm.

Paziņoja, ka tējas galds klāts. Jūlija bija ļoti satraukta pretēji savai nosvērtajai, mierīgajai dabai. Viņai likās neiespējami uzturēties sabiedrībā, un māte viņai labprāt atļāva iet mājās, jo arī princese tāpat ilgojās pēc miera.

Uz firstienes jautājumu Nanetes jaunkundze apgalvoja, ka princese pēcpusdienā un vakarā jutusies ļoti labi, bet vēlējusies palikt ar Jūliju divatā. Cik viņa blakusistabā varējusi sadzirdēt, abas, princese un Jūlija, stāstījušas viena otrai par visādiem atgadījumiem un arī jokojušās, drīz smējušās, drīz raudājušas.

-  Mīļās meitenes, - galma maršals klusi noteica.

-  Mīlīgā princese, mīļā meitene! - firsts pārlaboja, pablenžot galma maršalā platām acīm. Galma maršals, apmulsis par šausmīgo kļūdu, uzreiz norija prāvu gabalu sausiņa, ko bija pamērcējis tējā. Taču tas iespriedās viņam rīklē, un viņš sāka briesmīgi klepot, tā ka mudīgi vajadzēja atstāt zāli, un viņš izglābās no necilās nāves aizrijoties tikai tā, ka galma viesu saņēmējs priekštelpā viņam ar ievingrinātu dūri uzdār- dināja krietnu bungu solo pa muguru.

Pēc divām neveiklībām, kādas bija pieļāvis, galma maršals baidījās pieļaut vēl trešo, tāpēc neuzdrošinājās atgriezties zālē, bet lika sevi aizbildināt pie firsta pēkšņi uznākuša vājuma dēļ.

Taču ar galma maršala prombūtni tika izjaukta vista partija, ko firsts parasti mēdza spēlēt.

Kad kāršu galdi bija sakārtoti, visi saspīlēti gaidīja, ko firsts tik kritiskā brīdī darīs. Bet viņš, kad pārējie pēc viņa mājiena bija sasēdušies, lai sāktu spēli, saņēma padomnieces Benconas roku, pieveda viņu pie kanapeja, lūdza ieņemt vietu un pats apsēdās viņai blakus.

-  Hs justos nepatīkami, - viņš tad maigi un klusi, kā vienmēr, sacīja Benconai, - es tomēr justos nepatīkami, ja galma maršals būtu aizrijies ar sausiņu. Bet likās, ka viņš garā aizmaldījies kaut kur, kā jau es to bieži esmu novērojis, jo nosauca princesi Hedvigu par meiteni, tāpēc vista partijā no viņa nekāda labuma nebūtu. Vispār, mīļā Bcncona, šodien man ir ļoti vēlami un tīkami nevis spēlēt kārtis, bet te, vientulībā, ar jums pārmīt dažus sirsnīgus vārdus kā citkārt. Ak - kā citkārt! Nu, jūs jau zināt, ka esmu jums pieķēries, mīļotā! Sī pieķeršanās nekad nebeigsies, firstu sirds ir uzticīga vienmēr, ja vien nenovēršami apstākļi neprasa citādi.

Pēc šiem vārdiem firsts noskūpstīja Benconai roku daudz maigāk, nekā to šķita pieļaujam kārta, vecums un apkārtne. Bcncona priekā mirdzošām acīm apliecināja, ka viņa jau sen vēlējusies ar firstu klusībā patērzēt, jo viņai šis tas pastāstāms, kas viņam nebūtu nepatīkams.

-  Ziniet, - Bcncona sacīja, - ziniet, augsti godājamais kungs, sūtniecības slepcnpadomnieks atkal atrakstījis, ka mūsu lieta pēkšņi ņēmusi labvēlīgāku virzienu, ka…

-   Klusējiet! - firsts viņu pārtrauca. - Klusējiet, mīļā kundze, ne vārda par valdīšanas lietām! Arī firsts uzvelk naktssvārkus un uzmauc galvā naktsmici, kad, pārguris no valdīšanas nastas, dodas pie miera. Protams, Prūsijas karalis Fridrihs Lielais, kā jums, daudz lasījušai sievietei, būs zināms, ari gultā uzlicis tīlca platmali. Nu, manuprāt, ari firsts vienmēr ir pārāk noslogots vai nevaļīgs, kā ļaudis teic, ar tā saukto pilsonisko attiecību kārtošanu - laulību atļaujām, jaundzimušo pierakstīšanu utt., un tas viss nomāc viņa jūtas; tāpēc ir piedodams, ja viņš tām ļaujas mirkļos, kad gādība par valsti, rūpes par pienācīgo cieņu galmā un valstī pilnīgi nepārņem viņu. Mīļā Bencona! Šie acumirkļi ir tādi kā pašlaik; manā kabinetā ir septiņi parakstīti dokumenti, un tagad ļaujiet man galīgi aizmirst firstu, ļaujiet man te, pie tējas, būt pilnīgi namatēvam, brīvkunga fon Gemingena [101] "vācu namatēvam". Parunāsim par maniem - jā, par maniem bērniem, kas man sagādā tādus sirdēstus, ka mani bieži pārņem pavisam nepiedienīgs dvēseles nemiers.

-  Vai par jūsu, - Bencona sacīja dzēlīgā tonī, - par jūsu bērniem būtu jārunā, godājamais kungs? Tātad - par princi Ignācu un princesi Hedvigu! Runājiet, godājamais kungs, runājiet, varbūt arī es varu dot padomu un mierinājumu tāpat kā meistars Ābrahāms.

-   Jā, - firsts turpināja, - jā, padoms un mierinājums man dažkārt būtu vajadzīgs. Redzat, mīļā Bencona, tas vispirms attiecas uz princi, tad viņam, protams, nebūtu nepieciešamas tās gara dāvanas, ko daba mēdz piešķirt tiem, kuri citādi savas kārtas dēļ paliktu tumsonīgi un bezjūtīgi, bet drusku vairāk ciprit [102] * viņam tomēr būtu vēlams, viņš ir un paliek viens - simplc! Redzat, tur viņš sēž, šūpo kājas un izspēlē vienu nepareizu kārti pēc otras, spiedz un smejas kā septiņus gadus vecs puika! Bencona! Entrc notissoit dit[103], viņam nevar iemācīt pat rakstīt, cik tas viņam nepieciešami; viņa firstiskais vārds izskatās kā ar vistas kāju uzkricelēts. Ak, žēlīgais Dievs, kas no tā lai iznāk! Nesen mani darbā iztraucēja briesmīga riešana pie mana loga, es paskatījos ārā, lai aiztriektu neganto špicu, un ko es ieraudzīju! Vai jūs tam varētu ticēt, mīļā! Princis kā traks, skaļi riedams, lec pakaļ dārznieka puikam! Viņi spēlē suni un zaķi! Vai tur ir kaut drusciņa prāta, vai tā ir firstiska aizraušanās? Vai princis jebkad varēs kļūt patstāvīgs?

-   Tāpēc, - Bcncona atbildēja, - tāpēc ir nepieciešami, lai princis drīz tiek apprecināts un dabū sievu, kuras piemīlība, pievilcība un skaidrais saprāts pamodina viņa snaudošos prātus un kura ir tik labsirdīga, ka pilnīgi nolaistos līdz viņa līmenim, lai tad pamazām vilktu viņu augšup. Šīs īpašības tai sievišķīgajai būtnei, kura piederēs princim, ir pilnīgi nepieciešamas, lai glābtu viņu no dvēseles stāvokļa, kas, es to saku ar sāpēm, godājamais kungs, var beigu beigās izvērsties ārprātā, taisni tāpēc izšķirošām jābūt tikai šīm retajām īpašībām, bet kārtu nevajadzētu ievērot pārāk stingri.

-   Nekad, - firsts sacīja, raukdams pieri, - nekad mūsu namā nav bijušas jauktu kārtu laulības, atmetiet domu, kas man nav pieņemama. Citādi biju un esmu gatavs izpildīt jūsu vēlēšanās!

-   It kā, - Bcncona asā tonī atbildēja, - it kā es nezinātu, godājamais kungs! Cik bieži taisnīgām vēlmēm nav jāklusē mānīgu apstākļu dēļ. Bet ir vajadzības, kas spītē visiem apstākļiem.

-    Laissons ceļa[104], - firsts pārtrauca Bcnconu, nokraukājās un iešņauca tabaku. Dažus mirkļus klusējis, viņš turpināja: - Vēl lielākas bažas man rada princese. Pasakiet, Bencona, - kā tas iespējams, ka mums varēja piedzimt meita ar tik dīvainu dabu, ar tik dīvainu slimīgumu, kas apmulsina pat galma ārstu? Vai firstienei vienmēr nav bijusi

ziedoša veselība, vai viņai bijusi nosliece uz mistiskām nervu lēkmēm?

\

Vai es pats, attiecībā uz miesu un dvēseli, neesmu bijis spēkonīgs firsts? Kā mēs varējām tikt pie bērna, kas man, tas sev par sāpēm jāatzīst, bieži - liekas pilnīgi jucis, galīgi bez firstiskas stājas?

-  Ari man, - Bcncona atbildēja, - arī man princeses daba ir neizprotama. Māte ir bijusi vienmēr gaiša, saprātīga, brīva no katras spēcīgas, postošas kaislības. - Pēdējos vārdus Bencona izrunāja pavisam neskaidri un klusi, nolaižot skatienu.

-   Jūs domājat firstieni? - firsts jautāja tādā tonī, kas liecināja - viņam nav licies pieklājīgi, ka vārdam "māte" nav ticis pievienots izteicējs "firstiene".

-  Ko gan citu, - Bencona vīzīgi atteica, - ko citu es varēju domāt?

-   Vai, - firsts turpināja, - vai princeses pēdējā briesmīgā lēkme neizjauca manu pūliņu sekmes un prieku par viņas drīzu apprecēšanos pēc manas vēlēšanās? Jo, mīļā Bencona, entre nous soit dit, princeses pēkšņā katalepsija, ko, manuprāt, izraisījusi tikai stipra saaukstēšanās, bija vainīga pie prinča Hektora pēkšņās aizceļošanas. Viņš grib pārtraukt sakarus, un - juste ciel[105]! Man jāatzīst, es nemaz nevaru viņam to gluži ņemt ļaunā, tā ka, ja cieņa neaizliegtu katru tālāku tuvošanos, jau tam vien vajadzētu atturēt mani - firstu izpildīt vēlēšanos, no kā es, protams, atsakos ļoti nelabprāt un tikai vajadzības spiests. Jūs man, mīļotā, protams, piekritīsiet, ka ar šādu laulāto draudzeni, kas pakļauta tādām dīvainām lēkmēm, vienmēr ir bailīgi. Vai šāda firstu kārtas kataleptiska laulātā draudzene nevar pēkšņi spožākā galma vidū neviļus apstāties un piespiest visus cienījamos klātesošos darīt viņai pakaļ un sastingt? Protams, var jau vispārējas katalepsijas pārņemtu galmu iedomāties kā vissvinīgāko un cildenāko, kāds vien pasaulē sastopams, jo tad pat visvieglprātīgākajam ir neiespējami kaut drusciņ noziegties pret vajadzīgo cieņu. Bet kāda sajūta, kas mani pārņem tādos namatēva brīžos kā pašlaik, liek man piebilst, ka šāds līgavas stāvoklis var firstu kārtas līgavainim radīt šausmu trīsas, un tāpēc… Bencona! Jūs esat laipna, saprātīga sieviete, varbūt jūs atrastu kādu iespēju labvēlīgi nokārtot šo lietu sakarā ar princi, kādu līdzekli…

-  Tas, - Bencona spēji pārtrauca firstu, - tas nemaz nav vajadzīgs, godājamais kungs! Ne jau princeses slimības dēļ princis tik ātri aizbrauca, te vainīgs kāds cits noslēpums, kurā iepīts kapelmeistars Kreislers.

-   Kā? - firsts izbrīnījies iesaucās. - Kā, ko jūs sakāt, Bencona? Kapelmeistars Kreislers? Vai tad būtu taisnība, ka viņš…

- Jā, - padomniece turpināja, - jā, godājamais kungs, princis Hektors devās prom nesaskaņas dēļ starp viņu un Kreislcru, lai gan šo nesaskaņu varbūt vajadzēja izlīdzināt ne tik varonīgā veidā…

-  Nesaskaņa, - firsts pārtrauca Benconu, - nesaskaņa - izlīdzināt - varonīgā veidā! Šāviens parkā - asiņaina platmale! Bencona! Tas taču nav iespējams - princis - kapelmeistars! Divkauja - sadursme - tās abas taču ir neiedomājamas!

-  Tik daudz, - Bencona turpināja, - tik daudz, godājamais kungs, ir pārāk skaidrs, ka Kreisleram bija pārāk spēcīgs iespaids uz princeses jūtām, ka šīs savādās bailes, jā, šīs šausmas, ko viņa vispirms izjuta Kreislera klātbūtnē, tiecās izvērsties postošā kaislībā. Iespējams, ka princim bija pietiekami ass skatiens, lai to pamanītu, un ka viņš Kreisiem, kas jau sākumā izturējās pret viņu ar naidīgu, nicīgu ironiju, uzskatīja par pretinieku, no kā gribēja atkratīties, un tas noveda pie nodarījuma, ko, protams, var piedot tikai aizskartu goda jūtu asinskārīgajam naidam, greizsirdībai, un kas, paldies mūžīgajai varai, neizdevās. Es atzīstu, ka tas viss izskaidro prinča ātro aizceļošanu un ka, kā jau sacīju, ir vēl viens tumšs noslēpums. Princis aizbēdzis, kā Jūlija to man pastāstīja, kāda attēla šausmināts, ko Kreislers nēsājis pie sevis un viņam parādījis. Nu, lai būtu kā būdams, Kreislers ir prom, un princesei krīze pāri! Ticiet man, godājamais kungs, ja Kreislers būtu palicis, princeses krūtīs uzliesmotu kvēlākā kaislība pret viņu un viņa labāk nomirtu nekā sniegtu princim savu roku. Tas viss tagad izvērties citādi, drīz princis Hektors atgriezīsies, un laulības ar princesi darīs galu visām bažām.

-  Tas tikai, - firsts dusmīgi iesaucās, - tas tikai, Bencona, pierāda neģēlīgā muzikanta bezkaunību! Viņā lai princese iemīlētos, lai viņa dēļ atraidītu vistīkamākā prinča roku! Ah Ic coquinl[106] Nu es jūs tikai tagad pilnīgi saprotu, meistar Abrahām! Jums šis nepatīkamais cilvēks jādabū prom, lai tas nekad vairs neatgriežas!

-  Katrs, - padomniece sacīja, - katrs padoms, ko gudrais meistars tālabad varētu dot, būtu lieks, jo vajadzīgais jau ir noticis. Kreislers atrodas Kancheimas abatijā, un, kā abats Hrizostoms man raksta, viņš patiesi izšķirsies atteikties no pasaules un iestāties ordenī. Princese jau to no manis izdevīgā brīdī dabūja zināt, un, tā kā viņa neizrādīja nekādu sevišķu dvēseles saviļņojumu, tad tā ir liecība, ka bīstamā krīze, kā jau teikts, ir pāri.

-   Brīnišķīgā, - firsts teica, - mīļā, brīnišķīgā sieviete! Cik ļoti jūs esat pieķērusies man un maniem bērniem! Kā jūs rūpējaties par mana nama labumu un labklājību!

-   Vai patiesi? - Bencona rūgti sacīja. - Vai es to daru? Vai es varēju, drīkstēju vienmēr rūpēties par jūsu bērnu labklājību? - Bencona īpaši uzsvēra pēdējos vārdus; firsts klusēdams lūkojās zemē un virpināja salikto roku īkšķus. Beidzot viņš klusu nočukstēja: - Angela - vēl vienmēr nekādu pēdu? Pavisam pazudusi?

-  Tā ir, - Bencona atbildēja, - un es baidos, vai nelaimīgais bērns nav kļuvis par kāda kauna darba upuri. Viņa it kā esot redzēta Venēcijā, bet, protams, tā bija maldīšanās. Atzīstiet to, godājamais kungs, tas bija cietsirdīgi - briesmīgi, ka jūs likāt atraut bērnu no mātes krūts un izraidījāt to bezcerīgi trimdā! Šī brūce, ko jūsu stingrība man cirta, nekad nesadzīs!

-   Bencona, - firsts sacīja, - vai neesmu jums un bērnam nosacījis ievērojamus gada ienākumus? Vai es varēju darīt vairāk? Vai, ja Angela būtu palikusi pie mums, man nevajadzētu katru mirkli baidīties, ka mūsu faiblcssc[107] tiktu atklāta un varētu nepatīkamā veidā traucēt mūsu nama cienījamo mieru? Jūs pazīstat firstieni, mīļā Bencona! Jūs zināt, ka viņai dažreiz ir dīvainas iedomas…

-  Tātad, - Bencona sacīja, - tātad nauda, gada ienākumi lai atsver mātei visas sāpes, visas bēdas, visas rūgtās žēlabas par zaudēto bērnu? Patiesībā, godājamais kungs, ir kāds cits vfcids, kā rūpēties par savu bērnu, un tas māti apmierina labāk nekā viss zelts!

Bencona izrunāja šos vārdus ar tādu skatienu un tādā balsī, kas firstu mazliet apmulsināja.

-   Mīļā, labā, - viņš apjucis iesāka, - kas tā par savādu runāšanu! Vai tad jūs nedomājat, ka man tāpat mūsu mīļās Angelas pazušana bez pēdām ir ļoti nepatīkama, ļoti apbēdinoša? Viņai vajadzētu kļūt par rātnu, skaistu meitenīti, jo viņas vecāki ir glīti, jauki cilvēki. - Firsts atkal maigi noskūpstīja Bcnconas roku, ko viņa tomēr ātri atrāva un, acīm zvērojot, čukstēja firstam ausī: - Atzīstieties, godājamais kungs, jūs bijāt netaisns, cietsirdīgs, kad man uzstājāt, lai bērnu ved projām. Vai jūsu pienākums nav neatraidīt vēlēšanos, kuras piepildījumu es pietiekami labsirdīgi gribu uzskatīt par visu savu ciešanu niecīgu atalgojumu?

-   Bencona, - firsts atbildēja, vēl vairāk satrūcies, - mīļā, brīnišķīgā Bencona, vai tad mūsu Angelu vairs nevar atrast? Es gribu darīt varoņdarbu jūsu vēlmju labā, dārgā! Gribu uzticēties meistaram Ābrahāmam, apspriesties ar viņu. Viņš ir prātīgs, piedzīvojis vīrs, varbūt viņš var palīdzēt…

-  Ak, - Bencona pārtrauca firstu, - ak, gudrais meistars Ābrahāms! Vai tad jūs tiešām ticat, godājamais kungs, ka meistaram Ābrahāmam patiesi ir interese kaut ko darīt jūsu labā, ka viņš ir uzticīgi pieķēries jums un jūsu namam? Bet kā lai viņš spētu kaut ko uzzināt par Angelas likteni, pēc tam kad visa taujāšana Venēcijā, Florencē izrādījusies veltīga un, pats ļaunākais, viņam nolaupīts tas noslēpumainais līdzeklis, ar ko viņš citkārt rīkojās, lai izdibinātu nezināmo?

-   Jūs domājat viņa sievu - ļauno burvi Kjaru?

-   Ļoti, - Bencona atbildēja, - ļoti apšaubāmi, vai šī varbūt tikai iedvesmotā, ar augstākiem, brīnumainiem spēkiem apveltītā sieviete pelnī šo vārdu. Katrā gadījumā bija ļoti netaisni, necilvēcīgi nolaupīt meistaram mīļoto, kurai viņš bija pieķēries ar visu sirdi un dvēseli, jā, kas bija vesela viņa Es daļa.

-   Bencona, - firsts gandrīz izbijies iesaucās, - Bencona, es jūs vairs šodien nesaprotu! Man galva iet riņķī! Vai tad jūs pati nepiekritāt, ka jādabū prom bīstamā sieviete, ar kuras palīdzību meistars varētu drīz uzzināt par mūsu sakariem? Vai tad jūs pati neatzināt par labu, ka es rakstīju lielhercogam, paskaidrojot - tā kā valstī sen aizliegtas visas burvestības, tad nedrīkstētu vairs ciest, ka personas, kurām piemīt tādas īpašības, turpinātu darboties un ka tās drošības labad jāiesloga? Vai tas nenotika aiz tīras saudzības pret meistaru Ābrahāmu, ka noslēpumainajai Kjarai nebija jāatbild atklātā tiesā, bet ka viņa slepus tika saķerta un aizvesta projām, kurp, to es pat nezinu, jo vēlāk vairs par to nelikos zinis? Ko gan man var pārmest?

-  Piedošanu, - Bencona atbildēja, - piedošanu, godājamais kungs, tomēr īstenībā tas ir vismaz pelnīts pārmetums par pārsteidzīgo rīcību. Bet uzziniet to, godājamais kungs! Meistaram Ābrahāmam tas ir darīts zināms, ka viņa Kjara aizdabūta projām pēc jūsu ierosinājuma. Viņš ir kluss, viņš ir laipns, - bet vai jūs nedomājat, ka viņa sirdī perinās naids un atriebība pret to, kas nolaupījis viņam visdārgāko zemes virsū? Un šim cilvēkam jūs gribat uzticēties, gribat atvērt savu sirdi!

-   Bencona, - firsts teica, noslaukot no pieres sviedru lāses. - Bencona! Jūs mani ļoti uztraucat - es gribētu teikt, ārkārtīgi uztraucat! Dievs žēlīgais! Vai vienu firstu tā var izsist no sliedēm? Vai, pie velna. Dievs, man liekas, es te, pie tējas, lādos kā dragūns! Bencona! Kādēļ jūs neko nesacījāt agrāk! Viņš jau zina visu! Zvejnieka mājiņā, taisni tad, kad es vairs nevaldīju pār sevi princeses stāvokļa dēļ, mēle man atraisījās, un es izkratīju sirdi. Es izstāstīju par Angclu, atklāju viņam… Bencona, tas ir briesmīgi! J'etais un [108] - ēzelis! Voila tout![109]

-   Un ko viņš atbildēja? - Bencona saspringti noprasīja.

-   Man, - firsts sacīja, - man gandrīz liekas - meistars Ābrahāms pirmais būtu sācis runāt par mūsu agrāko attacbcment[110] un to, ka es būtu varējis kļūt laimīgs tēvs, nevis tagad būtu nelaimīgs. Bet tik daudz ir skaidrs - kad biju beidzis savu grēksūdzi, viņš smaidot paskaidroja, ka jau sen visu zinot un cerot, ka varbūt ļoti drīz noskaidrošoties, kur Angela palikusi. Tad būšot atklāta daža krāpšana un celta gaismā daža viltība.

-  Vai tā, - Bcncona sacīja drebošām lūpām, - vai tā meistars teica?

-  Sur mon honneur [111] , - atbildēja firsts, - tā viņš teica. Sasodīts! Piedodiet, Bcncona, bet cs esmu sadusmots - ja nu vecais man atriebjas? Bcncona, quc fairc [112] *?

Abi, firsts un Bcncona, klusēdami viens otru cieši uzlūkoja.

-  Augsti godājamais kungs, - kāds kambarsulainis klusi čukstēja, piedāvājot firstam tēju.

-   Bete[113]! - iekliedzās firsts, spēji pielēkdams kājās, izsitot sulainim no rokām paplāti līdz ar tasi; visi šausmās pietrūkās no spēļu galdiem, spēle bija beigusies, firsts, ar mokām savaldīdamies, uzsmaidīja laipnu "Adicu" izbaiļu pārņemtajiem un kopā ar firstieni devās uz iekštelpām. Bet visu sejās skaidri bija lasāms: "Augstais Dievs, kas tas ir, ko tas nozīmē? Firsts nespēlēja, sarunājās tik ilgi, tik lietišķi ar padomnieci un tad iesvēlās tik briesmīgās dusmās!"

Benconai nebija ne mazākās nojausmas, kas viņu sagaidīs dzīvoklī, kas atradās piebūvē - tieši blakus pilij. Tikko viņa bija iegājusi iekšā, viņai vētraini metās pretī Jūlija un… Pašreizējais biogrāfs ir ļoti apmierināts, ka šoreiz viņš to, kas notika ar Jūliju pa firstu tējas laiku, var atstāstīt daudz labāk un skaidrāk nekā dažu citu faktu šai vismaz tiktāl mazliet juceklīgajā stāstā! Tātad! Mēs zinām, ka Jūlijai bija atļauts atgriezties ātrāk mājās. Kāds mednieks ar lāpu apgaismoja viņai ceļu. Bet, tikko viņi bija dažus soļus pagājuši no pils, tā mednieks pēkšņi apstājās un augsti pacēla lāpu. - Kas ir? - Jūlija vaicāja. - Ei, - mednieks atbildēja, - ei, Jūlijas jaunkundz, vai jūs pamanījāt stāvu, kas tik žigli pazibēja mums priekšā? P^s nemaz nezinu, ko lai par to domāju, jau vairākus vakarus te slepus lodā apkārt kāds cilvēks, kam droši vien ir kādi ļauni nolūki. Mēs viņam esam sekojuši visos iespējamos veidos, bet viņš mums allaž izsprūk, jā, viņš top mūsu acu priekšā neredzams kā spoks vai kā pats nelabais.

Jūlija atcerējās parādību paviljona jumtgala logā un juta, ka auksti drebuļi noskrien pār kauliem. - Prom, tikai ātri prom! - viņa uzsauca medniekam, bet viņš smaidot sacīja - mīļajai jaunkundzei nevajagot baidīties, jo, pirms kaut kas notiekot, spokam jāapgriežot viņam sprands, turklāt nepazīstamajam, kurš rādoties pils tuvumā, esot tāpat miesa un kauli kā citiem godīgiem cilvēkiem un tas esot bailīgs kā zaķis.

Jūlija aizsūtīja istabeni, kas sūdzējās par galvassāpēm un drudzi, gulēt un bez palīdzes apvilka naktstērpu.

Palikusi istabā viena. Jūlija atminējās, ko Hedviga stāstījusi, būdama garastāvoklī, ko viņa piedēvēja slimīgai pārkairinātībai. Meitenes ar tik šķīstu, skaidru dvēseli kā Jūlija šādos sarežģītos gadījumos reti uzmin īsto iemeslu. Tā arī Jūlija nosprieda, atsaucot visu to vēlreiz atmiņā, ka Hedvigu sagrābusi tā briesmīgā kaislība, kuru Hedviga pati iztēlojusies tik šausmīgu, klausot savas dvēseles nojautai, un ka princis Hektors ir tas vīrietis, kuram viņa upurējusies. Nu, Jūlija domāja, Hedviga nezin kāpēc maldīgi iedomājusies, ka princis iemīlējies citā, un tas viņu mocījis kā briesmīgs, nemitīgi vajājošs spoks un sabeidzis viņas veselību. - Ak, - Jūlija sacīja, - ak, tu labā, mīļā Hedviga, ja princis Hektors atgrieztos, tad drīz tu pārliecinātos, ka tev no draudzenes nav ko bīties! - Taču tai acumirklī, kad Jūlija izrunāja šos vārdus, doma, ka princis mīl viņu, uzvirmoja no viņas dvēseles dzīlēm ar tādu spēku, ka viņa nobijās no tās',varas un ietekmes, viņu sagrāba briesmīgas bailes, ka princesei var būt taisnība un viņas bojāeja ir droša. Savādais, neparastais iespaids, kādu uz viņu bija atstājis gan prinča skatiens, gan visa būtība, ienāca viņai prātā, un viņa atkal šausmās nodrebēja. Viņa atminējās brīdi uz tilta, kad princis, viņu apskāvis, baroja gulbi, visus glaimīgos vārdus, ko viņš tad teica un kas toreiz viņai likās nevainīgi, bet tagad šķita ar dziļāku nozīmi. Viņa atcerējās ari nejauko sapni, kad jutusies dzelžainu roku apskauta un princis viņu turējis ciet, bet pamodusies viņa ieraudzījusi dārzā kapelmeistaru, un visa Kreislera būtība viņai kļuvusi skaidra un viņa ticējusi, ka viņš pasargās viņu no prinča.

- Nē! - Jūlija skaļi iesaucās. - Nē, tā nevar būt, tas nav iespējams!

Pats elles ļaunais gars mani, nabadzītē, uzjunda šīs grēcīgās domas! Nē, viņam nedrīkst bīit vara pār mani!

Domājot par princi, par šiem briesmu pilnajiem mirkļiem, Jūlijas krūtīs pamodās jūtas, par kuru bīstamību liecināja tikai tas, ka viņai aiz kauna sārtums iesitās vaigos un karstas asaras sanesās acīs. Par laimi, maigajai, dievbijīgajai Jūlijai bija diezgan spēka aizdzīt ļauno garu, neļaut tam nostiprināties. Te vēl atkārtoti jāpiebilst, ka princis Hektors bija visskaistākais, tīkamākais vīrietis, kāds vien redzēts, ka viņa māksla patikt dibinājās uz sieviešu dziļu pazīšanu, kas viņam bija sagādājusi laimīgām dēkām bagātu dzīvi, un ka taisni jaunai, nevainīgai meitenei vajadzēja izbīties no viņa būtības, no viņa skatiena uzvarošā spēka.

-  Ak, Johan, - viņa klusi sacīja, - tu labais, lieliskais cilvēk, ļauj man pie tevis meklēt glābiņu, ko tu man apsolīji! Vai tu nevari runāt ar mani debesu skaņās, kas tik dziļi atbalsojas manās krūtīs?

Pēc šiem vārdiem Jūlija atvēra klavieres un sāka spēlēt un dziedāt Kreislera kompozīcijas, kas viņai bija vismīļākās. Patiesi, viņa drīz jutās mierīgāka, mundrāka, dziedājums viņu aiznesa citā pasaulē, nebija vairs nedz prinča, nedz Hedvigas, kuri viņu mulsināja!

-   Nu vēl manu mīļāko kaneonetu! - Jūlija sacīja un iesāka daudzu komponistu sacerēto "Mi laņnero taccndo etc.Patiesi, šī dziesma bija Kreisleram izdevusies labāk par citām. Kvēlāko mīlestības ilgu saldās sāpes tur bija izteiktas vienkāršā melodijā ar tādu spēku, tādu patiesīgumu, ka neatturami aizgrāba katru jūtīgu dvēseli. Jūlija bija beigusi; domās par Kreisleru pilnīgi nogrimusi, viņa vēl piesita dažus akordus, kas viņai likās it kā pašas jūtu atbalss. Te atvērās durvis, viņa palūkojās turp un nepaspēja piecelties, kad princis Hektors jau bija nokritis viņai pie kājām un turēja viņu ciet, satvēris viņas abas rokas. Viņa spējās bailēs skaļi iekliedzās, bet princis zvērēja pie dievmātes un visiem svētajiem izturēties mierīgi, lai viņa atvēlot tikai dažus mirkļus debesu laimes viņu redzēt un dzirdēt. Ar izteiksmi, kādu var iedvest tikai viskvēlākās kaislības neprāts, princis teica, ka pielūdzot vienīgi viņu, tikai viņu, ka doma par laulībām ar Hedvigu esot viņam briesmīga, nāvējoša. Viņš tāpēc gribējis bēgt, bet drīz, kaislības varas dzīts, kas izbeigšoties tikai ar viņa nāvi, esot atgriezies, lai tikai Jūliju redzētu, ar viņu runātu, viņai pateiktu, ka vienīgi viņa, Jūlija, ir viņa dzīvība, viņa viss! \

-   Prom! - Jūlija iekliedzās izmisīgās sirds bailēs. - Prom! Jūs nonāvējat mani, princi!

-   Nekad! - princis iesaucās, mīlas neprātā spiežot Jūlijas rokas pie lūpām. - Nekad, pienācis bridis, kas nesīs man dzīvību vai nāvi! Jūlija! Debesu bērns! Vai tu vari atstumt mani, kam esi visa dzīve, visa svētlaime? Nē, tu mīli mani, Jūlij, es zinu, jel izteic to, ka mani mīli, un debesis man atvērsies pāri plūstošā jūsmā!

Princis apskāva aiz bailēm un šausmām gandrīz paģībušo Jūliju un dedzīgi spieda pie krūtīm. - Ak vai! - viņa sauca. - Ak vai! Vai neviens neapžēlosies par mani?

Te logā iespīdēja lāpas gaisma un durvju priekšā bija dzirdamas vairākas balsis. Jūlija juta uz lūpām degam kvēlu skūpstu, un princis bija žigli projām.

Tātad - vētraini, kā jau sacīts, Jūlija metās pretī mātei, un māte ar šausmām izdzirda, kas noticis. Viņa sāka kā vien mācēdama mierināt nabaga Jūliju, apgalvojot, ka, princim par kaunu, izvilkšot to no paslēptuves.

-  Ai, - Jūlija sacīja, - ai, nedari to, māmiņ, es nomiršu, ja firsts, ja Hedviga dabūs zināt… - Šņukstot viņa noslīga mātei pie krūtīm, paslēpjot seju.

-  Tev taisnība, - padomniece atbildēja, - tev taisnība, mans labais, mīļais bērns, neviens pašlaik nedrīkst nedz zināt, nedz nojaust, ka princis atrodas šeit, ka viņš tev seko, tu, mīļā, šķīstā Jūlija! Sazvērniekiem jāklusē. Nav ne mazāko šaubu, ka princim ir sabiedrotie, citādi viņš nevarētu nepamanīts uzturēties te, Zīghartshofa, un ielavīties mūsu dzīvoklī. Nesaprotu, kā princim bijis iespējams izbēgt no mājas, nesatiekot mani un Fridrihu, kas man apgaismoja ceļu! Veco Georgu atradām guļam dziļā, nedabīgā miegā, - bet kur ir Nanija?

-  Ak vai, - Jūlija čukstēja, - ak vai, viņa bija sasirgusi, un es viņu aizsūtīju projām.

- Varbūt, - Bcncona sacīja, - varbūt es varu būt viņas ārsts, - un aši atgrūda blakusistabas durvis. Tur pilnīgi apģērbusies stāvēja slimā Nanija; viņa bija klausījusies un aiz šausmām un bailēm noslīga Benconai pie kājām.

Ar dažiem Benconas jautājumiem pietika, lai uzzinātu, ka princis ar vecā klostera uzrauga, ko visi turēja par tik uzticamu -

(M. t.) - man bija jādabū zināt! Muciuss, mans dārgais draugs, mans mīļais brālis, bija no smagā ievainojuma sekām pakaļkājā šķīries no šīs pasaules. Sēru vēsts mani stipri satrieca, tikai tagad izjutu, kas Muciuss man bijis! Nākamajā naktī, kā Pufš teica, tās pašas mājas, kurā dzīvoja meistars, pagrabā, kur bija nogādāts nelaiķis, tikšot svinētas bēres. Apsolīju ne tikai ierasties noteiktajā laikā, bet parūpēties arī par ēdienu un dzērienu, lai pēc cēla paraduma varētu noturēt bēru mielastu. To es arī patiesi apgādāju, augu dienu nesot lejā savus bagātīgos zivju, vistu kauliņu un sakņu krājumus. Lasītājiem, kas labprāt gribētu tikt informēti visos sīkumos un tālab arī vēlētos zināt, kā darīts ar dzērienu nešanu lejā, piezīmēju, ka bez tālākām pūlēm te man palīdzēja laipnā mājkalpotāja. Kalpone, ko mēdzu bieži satikt pagrabā un arī apmeklēt viņas virtuvē, likās manam dzimumam un it sevišķi man īpaši labvēlīga, tā ka mēs nekad neredzējāmies, viens ar otru tīkamā kārtā neparo- taļājušies. Viņa pasniedza man vienu otru kumosiņu, kas īstenībā bija sliktāki par tiem, kurus saņēmu no sava meistara, bet es tos notiesāju un aiz tīrās smalkjūtības izlikos, it kā man tie sevišķi garšotu. Tādas lietas aizkustina kalpones sirdi, un viņa darīja to, ko es īstenībā vēlējos, fo, proti, es ielēcu viņai klēpī, un viņa man tik mīlīgi kasīja pakausi un aizausis, ka cs izbaudīju patiesu svētlaimi un ļoti pieradu pie rokas, kura "Darba dienā vada slotu, svētdienā lai apmīļotu!". Griezos pie šīs laipnās personas tai brīdī, kad viņa taisījās nest no pagraba, kurā acumirklī atrados, lielu podu pilnu salda piena, un viņai saprotamā veidā izteicu dedzīgu vēlēšanos pienu paturēt sev. - Viltīgais Muri, - sacīja meiča, kas, tāpat kā visi mājas ļaudis, jā, tāpat kā visi kaimiņi, zināja manu vārdu, - viltīgais Muri, tu taču pienu negribi tikai sev, skaidrs, ka tu gribi citus pacienāt! Nu, paturi ar' pienu, pelēksvārcīt, man augšā jāpameklē vēl kāds. - Viņa nolika podu zemē, noglaudīja man, - es izrādīju prieku, metot vismīlīgākos kūleņus, - viegli muguru un kāpa tad pa pagraba trepēm augšā. Ievēro to, runču jaunekli, pazīšanās, jā, zināmi sentimentāli omulīgi sakari ar laipnu virtuveni mūsu kārtas un sugas piederīgajiem ir tikpat patīkami, cik ieteicami.

Ap pusnakti devos lejup pagrabā. Kāds bēdīgs, sirdi plosošs skats! Tur, vidū uz katafalka, kas droši vien saskaņā ar to vienkāršību, kāda allaž piemita nelaiķim, bija tikai salmu kūlis, gulēja dārgā, mīļotā drauga mirstīgās atliekas! Bija sapulcējušies jau visi runči; nespēdami izrunāt ne vārda, paspiedām cits citam ķepu, nosēdāmies, karstām asarām acīs, lokā ap katafalku un uzsākām gaudu dziesmu, kuras smeldzīgās skaņas drausmīgi atbalsojās pagraba velvē. Tās bija visbriesmīgākās, visbezcerīgākās gaudas, kādas jebkad dzirdētas, neviens cilvēka orgāns nespēj tādas izdot.

Kad dziedājums bija beidzies, glīts, cienīgi baltā un melnā tērpies jauneklis iznāca no loka, nostājās nelaiķa galvas galā un teica uzrunu, ko viņš man, lai gan bija norunājis to bez sagatavošanās, iedeva uzrakstītu.

Bēru runa

pie pāragri aizgājušā runča Muciusa kapa,

fil. un vēst. stud., noturējis viņa uzticamais draugs un brālis runcis Hincmans, poēz. un rcror. stud.

- Dārgie, sēru pulcinātie brāļi!

Brašie, augstsirdīgie bursi!

Kas gan ir runcis! Trausls, nīcīgs radījums - kā viss, kas dzimis šeit, zemes virsū! Ja tiesa, kā apgalvo slavenākie ārsti un fiziologi, ka nāve, kurai pakļauta visa radība, galvenokārt iestājas, pilnīgi apstājoties elpošanai, tad mūsu krietnais draugs, mūsu brašais brālis, šis uzticīgais biedrs priekos un bēdās, ak vai, tad mūsu cēlais Muciuss ir patiešām miris! Redziet, tur uz salmiem guļ šis cēlsirdīgais, atstiepis visas četras kājas!

Nc vājākais elpas vilciens vairs neizzogas pār uz mūžu slēgtajām lūpām! Acis, kas citkārt dega te maigā mīlas gunī, te laistījās postīgu dusmu zaļi lāsmainā zeltā, ir iekritušas! Nāves bālums sedz viņa vaigu, ausis slābi nokarājušās, aste atšāvusies! Ak, brāli Mucius, kur ir tavi jautrie lēcieni, kur tava līksmība, tava labā oma, tavs dzidrais, priecīgais "ņau!", kas iesildīja visas sirdis, kur tava drosme, tava stingrība, gudrība, asprātība? Visu, visu tev laupījusi rūgtā nāve, un tu varbūt pat skaidri nezini, vai esi dzīvojis. Un tomēr, tu taču biji pati veselība, pats spēks, bruņojies pret visām miesīgām kaitēm, it kā tev vajadzētu dzīvot mūžīgi! Nebija arī maitāts neviens ritenītis, kas dzina tavas iekšas, un nāves eņģelis nebija šūpojis savu zobenu tev pār galvu tālab, ka riteņi nodeldēti un tos vairs nevarētu uzvilkt. Nē! Naidīgs princips varmācīgi iejaucās tavā organismā un ļaunprātīgi izpostīja to, kas pastāvētu vēl jo ilgi. Jā! Vēl jo bieži laipni spīdētu šīs acis, jo bieži būtu plūdušas no šim stingajām krūtīm jautras izdomas, priecīgas dziesmas, jo bieži šī aste, vēstīdama līksmā gara iekšējo spēku, grieztos gredzenos, vēl jo bieži šīs ķepas pierādītu stiprumu un veiklību visvarenākajos, bīstamākajos lēcienos - un nu… Ak, vai daba var pieļaut, ka tas, ko tā ar pūlēm konstruējusi ilgam laikam, tiek priekšlaicīgi izpostīts, vai tiešām ir kāds tumšs gars, dēvēts par nejaušību, kas despotiskā, noziedzīgā patvaļā drīkst izjaukt ritumu, kas šķiet nosakām visu dzīvi saskaņā ar mūžīgo dabas principu? Ak, nelaiķi, ja tu varētu to pastāstīt šeit, šai noskumušajā dzīvo sanāksmē! Tomēr, dārgie klātesošie, brašie brāļi, neļausimies aizmaldīties šādās dziļdomīgās pārdomās, bet pievērsīsimies pilnīgi sērām par pāragri zaudēto draugu Muciusu. Ir parasts, ka runātāji bērēs klātesošajiem gari un plaši izklāsta nelaiķa biogrāfiju ar cildinošiem papildinājumiem un piezīmēm, un šis paradums ir ļoti labs, jo šāds priekšnesums arī visnoskumušākajā klausītājā rada nepatīkamu garlaicību, bet, pēc psihologu pārbaudītas pieredzes un izteicieniem, šī nepatika vislabāk izkliedē sēras, kālab tādā kārtā runātājs reizē izpilda abus pienākumus - parāda mūžībā aizgājušajam pienācīgo godu un mierina pakaļpalicējus. Ir piemēri, un pats par sevi saprotams, ka pat visnomāktākais pēc šādas runas aiziet no sēru nama pavisam apmierināts

un mundrs; aiz prieka, ka tiek atsvabināts no izvadīšanas mokām, tas pārcietis aizgājušā zaudējumu. Dārgie sapulcējušies brāļi! Lai cik lah prāt es sekotu pārbaudītai, slavējamai paražai, lai cik labprāt izklāstītu jums pilnīgu aizgājušā drauga un brāļa dzīves gājumu un pārvērstu jūs no bēdīgiem runčiem priecīgos, es to nevaru, patiesi nevaru. Lieciet vērā, dārgie, mīļie brāļi, ka es par nelaiķa dzīvi, kas attiecas uz dzimšanu, audzināšanu, tālāko gaitu, nezinu gandrīz neko, kāpēc man jums būtu jāstāsta tīrās pasakas, turklāt šī vieta te pie nelaiķa mirstīgajām atliekām ir pārāk nopietna un mūsu noskaņojums pārāk svinīgs. Neņemiet ļaunā, bursi, bet tālāka, garlaicīga sprediķa vietā gribu tikai pāris vienkāršos vārdos pateikt, cik apkaunojošu galu ņēmis šis nabaga runcis, kas un guļ te mūsu priekšā stīvs un bez dzīvības un kas par brašu, krietnu runci bijis dzīvē! Bet - ak debess! - es izkrītu no daiļrunības toņa, lai gan esmu to studējis un, ja liktenis gribēs, ceru kļūt par profes- sor poescos ct eloqncntinc[114]!

(Hincmans apklusa, pārlaida ar labo ķepu pār ausīm, pieri, degunu un ūsām, acis nenovērsis, ilgi uzlūkoja mirušo, nokāsējās, vēlreiz pārvilka ar ķepu pār seju un tad paceltā balsī turpināja.)

- Ak, rūgtais likten! Ak, šausmīgā nāve! Vai tev vajadzēja tik cietsirdīgi laupīt mums šo jaunekli pašos ziedu gados? Brāļi! Runātājs drīkst klausītājam vēlreiz pateikt to, ko tas jau dzirdējis līdz apnikumam, tāpēc atkārtoju, ka, proti, aizgājušais brālis kritis par upuri špicu filistru zvērīgajam naidam. Tur uz tā jumta, kur citkārt līksmojāmies mierā un priekā, kur atskanēja jautras dziesmas, kur ķepu ķepā un krūti pie krūts bijām visi viena sirds un dvēsele, tur viņš gribēja uzlīst, lai vientulības klusumā līdz ar senioru Pufu svinētu to skaisto dienu, īstu skaisto Aranžuecas dienu piemiņu, kuras nu aizgājušas, bet špicu filistri, kas visādā ziņā gribēja izjaukt katru mūsu mēģinājumu atjaunot mūsu līksmo runču savienību, bija uzrīkojuši bēniņu tumšajos kaktos lamatas; vienās no tām iekrita nelaimīgais Muciuss, viņam saspieda pakaļkāju un - bija jāmirst! Sāpīgas un bīstamas ir filistru cirstās brūces, jo tic katrā laikā lieto neasu, robainu ieroci; taču, būdams stiprs un spēcīgs, aizgājējs, kaut ari bīstami ievainots, būtu ticis uz kājām, bet sirdēsti, dziļie sirdēsti, ka neģēlīgie spici viņu pieveikuši, ka viņa skaistā, spožā karjera galigi izpostīta, uzplijīgā doma par apkaunojumu, ko mēs visi izcietām, bija tā, kas sagrauza viņa dzīvību. Viņš necietis nekādu pienācīgu apsēju, neņēmis pretī nekādas zāles - runā, ka viņš gribējis mirt!

(Es, mēs visi nevarējām pēc šiem pēdējiem Hincmana vārdiem valdīt skaudras sāpes un uzsākām tik žēlu kaukšanu un tik gaudīgas vaimanas, ka tās varētu atmiekšķēt pat klinti. Kad mazliet bijām nomierinājušies, tā ka varējām dzirdēt, Hincmans ar patosu runāja tālāk.)

- Ak, Mucius! Paskaties jel lejup! Uzlūko asaras, ko lejam tevis dēļ, uzklausi izmisīgās žēlabas, ko saceļam par tevi, aizgājušais runci! Jā, uzlūko mūs no augšas vai lejas, kā tu pašlaik vari, esi garā ar mums, ja tev vēl vispār ir gars un ja tas, kas tevī, netiek izlietots citur! Brāļi! Kā jau sacīts, neizklāstīšu jums nelaiķa dzīves gājumu, jo par to neko nezinu, bet jo dzīvākas man atmiņā palikušas mūžībā aizgājušā teicamās īpašības, un tās es jums, mani dārgie, vismīļie draugi, nosaukšu, lai jūs visā pilnībā spējat izjust briesmīgo zaudējumu, kādu jums sagādājusi šā lieliskā runča nāve! Tad nu klausieties, ak, jaunekļi, kas jūs tiecaties nenogriezties nekad no tikuma ceļa, klausieties! Muciuss bija, kā tikai retie dzīvajo vidū, cienīgs kaķu sabiedrības loceklis, labs, uzticīgs laulāts draugs, priekšzīmīgs, mīlošs tēvs, dedzīgs cīnītājs par taisnību un tiesībām, nenogurdināms labdaris, nabago balsts, uzticīgs draugs nelaimē! Cienīgs kaķu sabiedrības loceklis? Jā! Jo viņš allaž izpauda vislabākos nolūkus un bija pat gatavs zināmā mērā uzupurēties, ja notika tas, ko viņš gribēja, un izturējās naidīgi tikai pret tiem, kuri runāja viņam pretī un nepadevās viņa gribai. Labs, uzticīgs draugs? Jā! Jo viņš tikai tad skrēja pakaļ citām kaķītēm, ja tās bija jaunākas un glītākas par viņa paša sievu un ja viņu uz to dzina nepārvarama iekāre. Priekšzīmīgs, mīlošs tēvs? Jā! Jo nekad nav dzirdēts, ka viņš, kā mēdz gadīties mūsu sugas rupjiem, cietsirdīgiem tēviem, kādā sevišķā ēstgribas lēkmē būtu apēdis kādu no saviem radītajiem mazuļiem; viņam likās pilnīgi pareizi, ja māte tos visus aiznes prom un viņš par mazuļu turpmāko dzīvesvietu nedabū neko zināt. Dedzīgs cīnītājs par taisnību un tiesībām? Jā! Jo viņš par to būtu ziedojis savu dzīvību, kālab, tā kā dzīvo tikai vienu reizi, viņš par abām daudz nelikās zinot, ko viņam nevar ņemt ļaunā. Nenogurdināms labdaris, nabago balsts? Jā! Jo ik gadus viņš Jaungada dienā nonesa lejā sētā nabaga izsalkušajiem brāļiem kādu siļķes astīti vai dažus sīkus kauliņus un varēja atļauties minētajiem trūcīgajiem kaķiem īgni uzņurdēt, kuri prasīja vēl viņam ko citu, jo viņš šādā kārtā bija izpildījis savu pienākumu kā cienīgs kaķu draugs. Uzticīgs draugs nelaimē? Jā! Jo, ja viņš nonāca nelaimē, tad neatstājās pat no tiem draugiem, kurus citādi bija pavisam pametis, pavisam aizmirsis. Nelaiķi! Ko lai vēl saku par tavu varoņa drosmi, par tavu augsto, smalko visa skaistā un cēlā izpratni, par tavu gudrību, par tavu mākslas kultūru, par visiem tiem tūkstoš tikumiem, kas tevī apvienojās! Lai stāstītu ko stāstīdams, es tikai vēl pavairotu mūsu taisnīgās sāpes par tavu žēlabaino šķiršanos! Draugi, aizkustinātie brāļi! Jo patiesi, no dažām neapšaubāmām kustībām, sev ne par mazu apmierinājumu, es manu, ka man izdevies jūs aizkustināt, tātad - aizkustinātie brāļi! Lai ņemam piemēru no aizgājēja, lai pieliekam visas pūles staigāt viņa cienīgo kāju pēdās, lai topam gluži par to, kas bija šis pilnīgais, tad arī mēs nāvē varēsim baudīt patiesi gudra, visu veidu un paveidu tikumu šķīstīta runča mieru kā šis pilnīgais! Redzat nu paši, cik klusi viņš tur gul, nekustina ne ķepu, kā visa mana viņa priekšzīmības cildināšana neizvilina viņam ne mazāko labpatikas smaidiņu! Vai jūs ticat - ak, noskumušie! - ka rūgtākās paļas, rupjākie, aizskarošākie apvainojumi tāpat neatstāj nekādu iespaidu uz mūžībā aizgājušo? Vai jūs ticat, ka pat sātaniskais špicu filistrs, ja tas ienāktu šeit, šai sabiedrībā, un kam viņš citkārt būtu, ne vārda nesakot, izskrāpējis abas acis, varētu kaut drusku viņu sakaitināt, traucēt viņa kluso, saldo dusu?

Pāri par cildinājumiem un paļām, pāri naidam, zobgalībai, ķircināšanai un izsmieklam, pāri dzīves juceklībai pacēlies mūsu lieliskais Muciuss, nav viņam vairs nedz mīlīga smaida, nedz dedzīga apkampiena, nedz dūšīga ķepas spiediena draugam, bet arīdzan nav nedz zobu, nedz nagu naidniekam! Ar saviem tikumiem viņš iemantojis to mieru, pēc kā dzīvē bija veltīgi centies! Man gan šķiet, ka mēs visi, kas te sēžam un apraudam draugu, nonāksim pie tā miera, arī nebūdami tādi tikumības paraugi kā viņš, un ka ir jābūt arī citai dziņai būt tikumīgam nekā taisni ilgām pēc šī miera, bet tā ir tikai doma, ko es jums atstāju tālākai attīstīšanai. Gribēju jums pašlaik likt pie sirds tiekties savā dzīvē pēc tā, lai jūs prastu tikpat skaisti nomirt kā draugs Muciuss, bet labāk to nedarīšu, jo jūs varētu man šo to nopietni iebilst. Proti, es domāju, ka jūs varat man iebilst: arī aizgājējam būtu vajadzējis mācīties būt piesardzīgam un izvairīties no lapsu lamatām, lai nemirtu nelaikā. Bet tad es arī atminos, ka kāds gaužām jauns runča zeņķis līdzīgai skolotāja pamācībai, ka runcim jāliek lietā visa sava dzīve, lai mācītos nomirt, diezgan vīzdegunīgi atbildēja, tas taču nemaz nevarot būt tik grūti, jo izdodoties katram jau pirmajā reizē! Dziļi noskumušie jaunekļi, lai veltījam dažus acumirkļus klusām pārdomām!

(Hincmans apklusa un atkal pārvilka ar labo ķepu pār ausīm un seju, tad likās nogrimstam dziļās domās, cieši aizvēris acis. Beidzot, kad viņš tā palika pārāk ilgi, seniors Pufs piebikstīja viņam un klusu sacīja: - Hincman, man šķiet, tu esi aizsnaudies. Taisi nu beigas savai runai, jo mēs visi jūtam briesmīgu izsalkumu. - Hincmans satrūkās, nostājās atkal graciozā runātāja pozā un turpināja.)

- Dārgie brāļi! Cerēju vēl ar dažām cēlām domām cienīgi noslēgt pašreizējo svinīgo runu, bet man nekas neienāk prātā, es domāju, lielās sāpes, kādas esmu pūlējies izjust, mani drusku apstulbinājušas. Tāpēc uzskatiet manu runu, kurai jūs nevarētu liegt vispilnīgāko piekrišanu, par pabeigtu, un tagad uzdziedāsim parasto De vai Exprofundis!

Tā pieklājīgais runču jaunskungs noslēdza savu sēru runu, kas man no retoriskā viedokļa likās labi sacerēta un šķita atstājam labu iespaidu, bet pret ko man tomēr šis tas būtu iebilstams. Jo man likās, ka Hincmans runājis, lai vairāk parādītu savas spožās runas dāvanas, nevis lai godinātu nabaga Muciusu viņa bēdīgajā aiziešanā. Viss, ko viņš sacīja, nemaz īsti nederēja draugam Muciusam, kas bija vienkāršs, taisnprātīgs runcis un, kā tieši es to piedzīvoju, uzticīga, krietna dvēsele. Bez tam cildinājumi, ko Hincmans šķieda, bija divdomīgi, tā ka man patiešām runa beigās nepatika, un mani pa runas laiku bija savaldzinājusi tikai runātāja pievilcība un viņa patiesi izteiksmīgā deklamēšana. Arī seniors Puts, kā šķita, domāja tāpat; mēs pārmijām skatienus, kas attiecībā uz Hincmana runu liecināja par mūsu vienprātību.

Saskaņā ar runas noslēgumu uzsākām "Dc profundis", kas skanēja vēl žēlabaināk, vēl sirdi aizgrābjošāk nekā briesmīgā bēru dziesma pirms runas. Ir zināms, ka mūsu sugas dziedoņi, vienalga, vai žēlabas atskan ilgu pilnas vai noraidītas mīlas dēļ, vai par kādu mīļu aizgājēju, tik lielā mērā spēj izteikt visdziļākās sāpes, ka pat saltais, bezjūtīgais cilvēks jūtas no šīm dziesmām dziļi aizgrābts un spēj atvieglot sažņaugto sirdi tikai ar skaļu lādēšanos. Kad "Dc profundis" bija pabeigts, pacēlām aizgājēju un iegremdējām dziļā kapā pagraba kaktā.

Šai acumirklī notika visnegaidītākais un reizē patīkami aizkustinošākais visā mirušā izvadīšanas laikā. Trīs kaķu meičas, daiļas kā diena, pienāca klāt un kaisīja vaļējā kapā kartupeļu un pētersīļu lapas, ko bija saplūkušas pagrabā, turklāt vecākā nodziedāja vienkāršu, sirsnīgu dziesmu. Melodija man bija pazīstama, ja nemaldos, tad oriģinālteksts dziesmai, ko balss dziedāja, iesākās ar vārdiem "Ak, eglīte, ak, eglīte!" utt. Tās bija, to seniors Pufs man iečukstēja ausī, nelaiķa Muciusa meitas, kas šādā kārtā piedalījās tēva izvadīšanā.

Nevarēju ne acu novērst no dziedātājas, viņas balss saldā skaņa, ari sēru dziesmas aizkustinājums, dziļā izjūta mani pilnīgi aizrāva; nevarēju valdīt asaras. Taču sāpes, ko tā man izvīla, bija pavisam savāda, īpaša veida, kas radīja manī vissaldāko labpatiku.

Izteikšos vaļsirdīgi! Visa mana sirds tiecās uz dziedātāju, man bija tā, it kā es nekad vēl nebūtu ieraudzījis kaķu jaunavu ar tādu piemīlību, tādu cēlumu stājā un skatienā, vārdu sakot, ar tādu daiļuma burvību.

Četri dūšīgi runči, sagrābstījuši tik daudz smilšu un zemes, cik vien iespējams, ar pūlēm aizbēra kapu; apglabāšana bija beigusies, un devāmies pie galda. Muciusa daiļās, mīlīgās meitas gribēja iet projām, tomēr mēs to nepieļāvām, viņām vajadzēja piedalīties bēru mielastā, un es pratu tik veikli izrīkot, ka vedu pie galda pašu daiļāko un apsēdos viņai cieši blakus. Ja pirms tam mani bija apmirdzējis viņas daiļums, apbūrusi saldā balss, tad tagad viņas gaišais, skaidrais prāts, jūtu sirsnība un maigums, tīri sievišķīgā, šķīstā būtība, kas staroja no viņas dvēseles, pārcēla mani augstākās sajūsmas debesīs. Viņas mutē, viņas saldajos vārdos viss ieguva pavisam sevišķu burvīgumu, sarunāšanās ar viņu bija tīkama, maiga idille. Tā viņa, piemēram, ar sirsnību runāja par piena zupu, ko ar labu ēstgribu esot baudījusi dažas dienas pirms tēva nāves, un, kad es pateicu, ka pie mana meistara šādu zupu vāra ārkārtīgi gardu, proti, ar krietnu sviesta piedevu, tad viņa mani uzlūkoja ar savām skaidrajām, zaļi mirdzošajām dūjas acīm un jautāja balsī, kas lika nodrebēt manai sirdij: - Vai tiešām - tiešām, mans kungs? Vai jums arī garšo piena zupa? Ar sviestu? - viņa piebilda, it kā nogrimstot jūsmīgos sapņos. Kas gan to nezina, ka daiļām, ziedošām sešus līdz astoņus mēnešus vecām meičām (tik daudz varēja daiļavai dot) nekas nepiestāv labāk kā viegls jūsmīgums, jā, ka viņas bieži tad ir pilnīgi neatvairāmas. Tā notika, ka es, kvēli iededzies mīlā, spēcīgi spiezdams daiļavas ķepiņu, skaļi saucu: - Eņģeliskais bērns! Brokasto ar mani, baudot piena zupu, un nebūs vairs dzīvē svētlaimības, pret ko es mainītu savu laimi!

Viņa likās apjukusi, nosarkstot nodūra acis, bet atstāja savu ķepu manējā, kas manī modināja v isskaistākās cerības. Kādreiz pie sava meistara biju dzirdējis sakām kādu vecu kungu, kas, ja nemaldos, bija advokāts, jaunai meitenei esot ļoti bīstami atstāt savu roku ilgi vīrieša rokā, jo tas šādu rīcību ar pilnām tiesībām varot uzskatīt par visu viņas personas traditio brevi mauti[115] un tāpēc varot izvirzīt visādas prasības, kuras tad esot grūti noraidīt. Taču uz šādām prasībām man nu bija varena patikšana, un gribēju jau iesākt, kad saruna tika pārtraukta ar glāzītes tukšošanu nelaiķim par godu. Trīs jaunākās aizgājušā Muciusa meitas bija pa to laiku parādījušas tik priecīgu garastāvokli un šķelmīgu naivi- tāti, ka visi runči bija sajūsmā. Jau ar ēdienu un dzērienu manāmi atbrīvojusies no sāpēm, sabiedrība kļuva arvien jautrāka un dzīvāka.

Smējās, jokojās, un, kad mielasts bija beidzies, pats nopietnais seniors Pufš ieteica uzdejot. Žigli viss tika novākts, trīs runči noskaņoja balsis, un drīz Muciusa jautrās meitas braši lēkāja un virpuļoja ar jaunekļiem.

Neatkāpos no skaistules ne soli, uzaicināju viņu uz deju; viņa pasniedza man ķepu, mēs pievienojāmies citiem dejotājiem. Ha! Kā viņas elpa rotājās man pie vaiga! Kā mana krūts drebēja pie viņējās! Kā es turēju viņas maigo ķermeni savu ķepu skāvienos! O, svētlaimes, debesu svētlaimes mirklis!

Kad bijām nodejojuši divus, pat trīs hopsāvalšus, aizvedu daiļavu pagraba kaktā un pēc galantiem paradumiem pacienāju ar atspirdzinājumiem, kādus jau nu varēja sadabūt, jo svinības nebija paredzētas ar balli. Tagad ļāvu brīvu vaļu sirds jūtām. Vairākkārt spiedu viņas ķepiņu sev pie lūpām un apliecināju viņai, ka es būtu vislaimīgākais mirstīgais, ja viņa mani spētu mazliet iemīlēt.

-  Nelaimīgais! - pēkšņi man aiz muguras atskanēja kāda balss. - Nelaimīgais, ko tu dari! Tā ir tava meita Mīna!

Nodrebēju, jo pazinu šo balsi! Mincīte! Nejaušība untumaini rotaļājās ar mani, jo tai acumirklī, kad domājos Mincīti pilnīgi aizmirsis, man vajadzēja uzzināt to, ko es nevarēju pat nojaust, vajadzēja iemīlēties savā paša bērnā! Mincīte bija dziļās sērās, pats nezināju, ko par to domāt. - Miricīt, - maigi sacīju, - Mincīt, kas jūs atvedis šurp, kādēļ sērojat, un - ak Dievs1 ! - šīs meičas - Mīnas māsas? - Uzzināju visdīvainākās lietas! Mans ienīstais sāncensis, mclni-pelēki-dzel- tenraibais, pēc tam kad viņu tai slepkavīgajā divkaujā bija pieveikusi mana bruņnieciskā drosme, šķīries no Mincītcs un, kad viņa brūces bija sadzijušas, aizgājis projām, neviens nezināja, kurp. Tad Muciuss lūdzis viņas roku, ko viņa labprāt devusi, un tas viņam darīja godu un pierādīja viņa smalkjūtību, ka viņš man šo sakaru pilnīgi noklusējis. Tātad šīs mundrās, naivās kaķenītes bija tikai manas Mīnas pusmāsas!

-   Ai, Muri, - Mincīte maigi sacīja, pēc tam kad bija izstāstījusi, kā viss noticis. - Ai, Muri! Jūsu skaistā dvēsele maldījusies tikai jūtās, kas to pārplūdināja. Tā bija vismaigākā tēva mīlestība, nevis mīlētāja iekāre, kas pamodās jūsu krūtīs, kad jūs ieraudzījāt mūsu Mīnu. Mūsu Mīnu!

Kāds debešķīgs vārds! Muri! Vai jūs spējat palikt nejūtīgs, vai lai jūsos būtu izdzisusi visa mīlestība pret to - to, kura jūs tik kvēli mīlēja - ak debess, - kura vēl tik kvēli mīl un būtu palikusi jums uzticīga līdz nāvei, ja nebūtu iejaucies kāds cits un viņu pavedinājis ar neģēlīgām pavedēja mākslām? Ak, vājība, tavs vārds ir kaķe! Es zinu, jūs tā domājat, bet vai pie runču tikumiem nepieder piedošana vājai kaķei? Muri! Jūs redzat mani sagrauztu, bezcerībā par trešā, maigā vīra zaudējumu, bet šai bezcerībā uzliesmo par jaunu mīla, kas citkārt bija visa mana laime, mans lepnums, mana dzīvība! Muri! Uzklausiet manu atzīšanos! Es vēl mīlu jūs, un man šķiet, mēs pre… - Asaras noslāpēja viņas balsi.

Man pa visas šīs scēnas laiku bija ļoti nelāgi ap dūšu. Tur sēdēja Mīna, balta un skaista kā pirmais sniegs, ko rudenī skūpsta pēdējās puķes un tūdaļ izkusīs sūrā ūdenī.

(Izdevēja piezīme. Muri! Muri! Jau atkal plaģiāts! "Pētera Slemila brīnišķīgajā stāstā" grāmatas varonis apraksta savu iemīļoto tādiem pašiem vārdiem.)

Klusēdams aplūkoju abas - māti un meitu, tomēr meita man patika nesalīdzināmi labāk, un, tā kā mūsu sugai tuvāki radnieciski sakari nav traucēklis laulībai… Varbūt skatiens mani nodeva, jo likās, ka Mincītc nolasa manas slepenās domas. - Barbar! - viņa iesaucās, žigli metās pie Mīnas, strauji viņu apkampa un pierāva sev pie krūtīm. - Barbar! Ko tu gribi darīt? Kā tu vari noniecināt šo mīlošo sirdi un izdarīt pārkāpumu pēc pārkāpuma! - Lai gan es nepavisam nesapratu, kādas prasības Mincītc man var celt un kādus pārkāpumus pārmest, es tomēr, lai netraucētu jautrību, kādā bija izvērtušās bēru svinības, atradu par labāku neizrādīt savu nepatiku. Tāpēc apgalvoju Mincītei, kas vairs nevaldīja pār sevi, ka mani maldinājusi vienīgi Mīnas lielā līdzība ar viņu un ka biju domājis, manī uzliesmo tās pašas jūtas, kas tur mīt pret viņu - vēl vienmēr daiļo Mincīti. Mincītc tūdaļ noslaucīja asaras, apsēdās man cieši blakus un uzsāka ar mani tik draudzīgu sarunu, it kā mūsu starpā nebūtu atgadījies nekas slikts. Turklāt jaunais Hincmans bija uzlūdzis skaisto Mīnu uz deju, tāpēc var iedomāties, cik nepatīkamā, nelāgā stāvoklī atrados.

Man par laimi seniors Pufs uzlūdza beidzot Mincīti uz pēdējo deju, jo viņa citādi vēl varētu man izteikt visādus dīvainus priekšlikumus. Klusītēm uzslapstījos no pagraba augšā un nodomāju: "Nāks laiks, nāks padoms!"

Uzskatu šīs bēru svinības par pagriezienu, kad noslēdzās mani mācību mēneši un es iegāju citā dzīves posmā.

(Mali. /.) - Kreisiem pamudinājis pašā rīta agrumā doties uz abata istabām. Viņš atrada augsti godājamo kungu ar cirvi un kaltu rokā patlaban pūloties atvērt kādu lielu kasti, kur, pēc formas spriežot, vajadzēja būt iesaiņotai kādai gleznai. - Ha! - abats sauca pretī Kreisleram. - Labi, ka jūs nākat, kapelmeistari Jūs varētu man palīdzēt vienā grūtā, smagā darbā. Sī kaste ir aizsista ar tūkstoš naglām, it kā aiztaisīta uz mūžīgiem laikiem. Tā atsūtīta no Neapoles, un tajā ir glezna, ko es vispirms gribu piekārt savā darbistabā un brāļiem nerādīt. Tāpēc es nevienu nesaucu palīgā; bet nu jums man jāpalīdz, kapelmeistari - Kreislers nāca talkā, un pēc laiciņa lielā, skaistā glezna, ko ietvēra krāšņs, zeltīts rāmis, tika izcelta no lādes. Kreislers izbrīnījās, kad abata darbistabā ieraudzīja tukšu vietu virs mazā altāra, kur citkārt karājās ļoti skaista Leonardo da Vinči glezna, kas attēloja Svēto ģimeni. Abats uzskatīja šo gleznu par vienu no labākajām, kāda piederēja krājumam, kas bija bagāts veciem oriģināliem, tomēr šim meistardarbam vajadzēja dot vietu gleznai, kuras izcilo skaistumu, bet ari izteikto modernumu Kreislers ievēroja ar pirmo acu uzmetienu.

Ar lielām pūlēm abi - abats un Kreislers piestiprināja gleznu ar skrūvēm pie sienas, un nu abats nostājās īstajā apgaismojumā un uzlūkoja gleznu ar tik dziļu labpatiku, ar tik redzamu prieku, ka likās, bez patiesi apbrīnas cienīgās gleznas te vēl būtu kāda cita interese. Gleznas temats bija kāds brīnumdarbs. Debesu spožuma apstarota, bija attēlota svētā Jaunava; kreisajā rokā viņa turēja liliju zaru, bet ar labās rokas vidējiem pirkstiem aizskāra kāda jaunekļa kailās krūtis, un varēja redzēt, kā zem pirkstiem no vaļējas brūces lāso asinis. Jauneklis bija uzslējies pussēdus guļvietā, likās, ka viņš pamostas no nāves miega; viņš vēl nebija atvēris acis, bet apskaidrotais smaids viņa skaistajā sejā rādīja, ka viņš Dievmāti uzlūko svētlaimīgā sapnī, ka brūcei vairs nesāp, ka nāvei pār viņu vairs nav nekādas varas. Katram pazinējam vajadzēja augstākajā mērā apbrīnot nevainojamo zīmējumu, grupas veiklo izkārtojumu, pareizo gaismēnas sadalījumu, audumu majestātisko kritumu, Marijas tēla cēlo piemīlību, bet it sevišķi dzīvās krāsas, kas lielākajai daļai mūsdienu mākslinieku nepadodas. Taču mākslinieka īstais ģēnijs visvairāk atklājās, kā arī jābūt, seju neaprakstāmajā izteiksmē. Marija bija visdaiļākā, piemīlīgākā sieviete, kāda vien redzēta, un tomēr uz šīs augstās pieres dusēja debesu dižums, no šīm tumšajām acīm maigā spožumā staroja pārlaicīga svētlaime. Tāpat dzīvē atgrieztā jaunekļa debesu apgarotību mākslinieks bija uztvēris un attēlojis ar retu radošā gara spēku. Kreislers patiesi nezināja nevienu jaunākā laika gleznu, ko varētu salīdzināt ar šo izcilo darbu; viņš to pateica abatam, it īpaši apjūsmodams gleznojuma atsevišķās skaistās detaļas, un tad piebilda, ka jaunākos laikos droši vien neesot radīts nekas labāks.

- Tam, - abats smaidot sacīja, - tam ir savs pamats, kā jūs to tūdaļ, kapclmeistar, dabūsiet zināt. Tā ir savāda lieta ar mūsu jaunajiem māksliniekiem, viņi mācās un mācās, izdomā, zīmē, uztaisa milzu kartonus, bet galu galā viss iznāk nedzīvs, stings, kas nevar iekļauties dzīvē, jo pats nav dzīvs. Viņi nevis rūpīgi atdarina tā senā, lielā meistara darbus, kuru izvēlējušies par paraugu un priekšzīmi, lai tādā kārtā iedziļinātos viņa savdabīgajā uztverē, bet tūdaļ grib paši kļūt par meistariem un gleznot kaut ko līdzvērtīgu, taču tūlīt aizraujas ar sīkumu atdarināšanu, un tas viņus padara tikpat bērnišķīgus un smieklīgus kā tos, kuri, gribēdami pielīdzināties slavenajiem vīriem, nopūlētos kāsēt, runāt piesmakušā balsī vai iet saduguši tāpat kā viņi. Mūsu jaunajiem gleznotājiem trūkst tās patiesās iedvesmas, no kuras glezna rodas dvēseles dzīlēs un vispilnīgākā dzīves spožumā parādās viņu acu priekšā. Redzams, ka viens otrs nopūlas veltīgi, lai nokļūtu šai pacilātajā dvēseles jutoņā, bez kuras netiek radīts neviens mākslas darbs. Taču tas, ko šie nožēlojamie notur par īstu iedvesmu, kas pacilāja seno gleznotāju līksmo, rāmo garu, ir tikai paša idejas augstprātīgas apbrīnas un mokošu pūlu mistrojums, lai arī vismazākajos sīkumos atdarinātu seno paraugu. Un tā bieži tas, kam vajadzēja iekļauties gaišā, jaukā dzīvē, top par pretīgu vaibstu. Mūsu jaunie gleznotāji nepievērš uzmanību tam, lai skaidri saredzētu iekšējo priekšstatu, un vai tā nenotiek tikai tāpēc, ka viņi neizraugās pareizas krāsas, kaut arī viņiem viss pārējais padodas diezgan labi? Citiem vārdiem, viņi var, augstākais, zīmēt, bet nekādā ziņā nevar gleznot. Tomēr nav taisnība, ka zināšana par krāsām un to lietošanu būtu gājusi zudībā, ka jaunajiem gleznotājiem vispār trūktu centības. Jo, kas attiecas uz pirmo, tad glezniecība ir nevis izzudusi kopš kristīgā laikmeta, kad tā attīstījās par īstu mākslu, bet meistari un mācekļi izveido nepārtrauktu, vienmēr tālāk ritošu secību, un pārmaiņas, kas, protams, pamazām veicinājušas novēršanos no patiesīguma, nav varējušas atstāt nekādu iespaidu uz mehānisko atdarinājumu. Bet, kas attiecas uz mākslinieka centību, tad viņiem varētu drīzāk pārmest tās pārmērību, nevis trūkumu. Pazīstu kādu jaunu mākslinieku, kas vienu gleznu, kaut arī tā šķiet tīri laba, tik ilgi glezno un pārglezno, līdz viss izgaist palsā svina tonī un tā varbūt tikai tad līdzinās iecerētajai gleznai, kuras tēli nespēj ieiet pilnīgā, dzīvā dzīvē. Paskatieties, kapelmeistar, uz šo gleznu, no kuras dveš īsta, lieliska dzīve, un tas ir tāpēc, ka to radījusi patiesa, tīra iedvesma! Brīnumdarbs jums ir skaidrs. Bezpalīdzīgajam jauneklim, kas tur tagad pieslējies no guļvietas, uzbrukuši slepkavas un viņu nāvīgi ievainojuši, viņš, kas citādi bijis bezdievīgs zaimotājs un velnišķīgos maldos noniecinājis baušļus, nu piesaucis svēto Jaunavu, lai viņa palīdz, un dievišķīgajai dievmātei patika pamodināt viņu no nāves, lai viņš vēl dzīvo, atzīst savus maldus un dievbijīgā atdevībā ziedojas baznīcai un tās kalpībai. Šis jauneklis, kam Dieva sūtītā piešķīrusi tik daudz žēlastības, ir reizē arī gleznas autors.

Kreislers apliecināja abata stāstījumam savu apbrīnu un piebilda, ka tādā kārtā brīnumdarbam jābūt notikušam jaunākos laikos.

- Arī jūs, - abats teica rāmā, maigā balsī, - arī jūs, mans mīļais Johan, tātad piekrītat tām muļķīgajām domām, ka debesu žēlastības vārti tagad aizslēgti, tā ka līdzjūtība un žēlsirdība tā svētā attēlā, ko nomāktais cilvēks karsti pielūdz savas bojāejas satriecošajās bailēs, vairs nespēj tikt cauri un nevar parādīties par lūdzējam un dot viņam mieru un mierinājumu? Ticiet man, Johan, brīnumi nav nekad mitējušies, bet cilvēka acs ir palikusi akla grēcīgā nešķīstībā, tāpēc nevar panest debesu pārlaicīgo spožumu un nespēj vairs pazīt mūžīgās varas žēlastību, kad tā parādās redzamā veidā. Bet, mans mīļais Johan, lieliskākie, dievišķīgākie brīnumi notiek paša cilvēka dvēseles dzīlēs, un šie brīnumi viņam skaļi jāpasludina, kā vien viņš to spēj, - vārdos, skaņās vai krāsās. Tā šis mūks, kas gleznojis šo gleznu, lieliski vēstījis par savu atgriešanos, un tā, - Johan, man jārunā par jums, tas nāk man no sirds, - un tā jūs varenās skaņās sludināt no savas būtības dziļumiem mūžīgās, skaidrās gaismas atzīšanas lielisko brīnumu. Un vai tas, ka jūs to spējat, vai tas arī nav žēlastības brīnums, kam mūžīgā vara ļauj notikt jums par pestīšanu?

Kreisiem abata vārdi savādi saviļņoja; stiprā ticība savam iekšējam radošajam spēkam pamodās tik dzīvi, kā tas tikai reti bija noticis.

Pa to laiku Kreislers nebija novērsis acis no brīnišķīgās gleznas, bet, kā tas mēdz notikt, ka gleznās, it sevišķi šai gadījumā, kad priekšplānā un vidū lietoti spilgti gaismas efekti, mēs tumšajā fonā novietotos tēlus atklājam tikai vēlāk, tāpēc Kreislers tikai tagad pamanīja stāvu, kas, satinies platā mētelī, ar dunci rokā, uz kura krita viens vienīgs debesu valdnieces spožuma stars, tā ka asmens blāvi zibēja, bēga pa durvīm laukā. Tas acīmredzot bija slepkava; bēgot viņš atskatījās, un viņa seja bija savilkta izbaiļu un šausmu briesmīgajā vaikstā.

Kā zibens spēriens ķēra Kreisiem, kad viņš slepkavas sejā pazina prinča Hektora vaibstus, un nu viņam arī likās, it kā viņš kaut kur, lai gan ļoti pavirši, būtu redzējis dzīvē atgriezto jaunekli. Neizskaidrojama kautrība atturēja viņu pastāstīt novēroto abatam, toties viņš pajautāja, vai tas neliekoties traucējoši un piedauzīgi, ka gleznotājs kā priekšplānā, tā ēnā atveidojis moderno tērpu piederumus un, kā viņš tikai tagad ieraugot, tēlojis arī atdzīvināto jaunekli, tātad pats sevi, mūsdienīgā apģērbā.

Patiesi, gleznā, proti, priekšplāna malā, atradās mazs galdiņš un tam cieši blakus krēsls, pār kura atzveltni nokarājās turku šalle, tāpat uz galdiņa bija virsnieka cepure ar spalvu pušķi un zobens. Jaunekļa kreklam bija moderna apkaklīte, veste bija atpogāta un tumši, tāpat pavisam vaļēji svārki, kuru griezumam bija labs kritums. Debesu karaliene bija tādā tērpā, kādā parasts viņu redzēt labāko vecmeistaru gleznās.

-  Man, - abats atbildēja, - ne tikai nebūt neliekas piedauzīgi priekšplāna piederumi, tāpat jaunekļa svārki, bet es pat domāju, ka gleznotājs būtu bijis pasaulīgas ģeķības un uzpūtības, nevis debesu žēlastības pārņemts, ja būtu novērsies no patiesības kaut tikai niecīgākajos sīkumos. Tāpat kā viņam vajadzēja attēlot brīnumu, kā tas patiesi noticis saskaņā ar vietu, apkārtni, apģērbu, personām, tā arī ar pirmo skatienu redzams, ka brīnums noticis mūsdienās, un tā dievbijīgā mūka glezna top par skaistu uzvarētājas baznīcas ieguvumu šais neticīgajos un samaitātajos laikos.

-  Tomēr, - Kreislers sacīja, - tomēr cepure, zobens, šalle, krēsls, galds - tas viss man šķiet nevietā, man patiktu, ja gleznotājs šo priekšplāna dekorāciju būtu atmetis un uzvilcis nevis svārkus, bet apņēmis sev apkārt kādu drānu. Sakiet pats, augsti cienījamais kungs, - vai jūs varat iedomāties kādu Bībeles ainu mūsdienīgā ietērpā, svēto Jāzepu samta svārkos, Pestītāju frakā, Dievmāti vakarkleitā ar turku šalli ap pleciem? Vai tas jums neliktos necienīga, pretīga visa cēlākā apgānīšana? Un tomēr vecie gleznotāji, sevišķi vācieši, attēloja visus Bībeles un svētos stāstus tā laikmeta kostīmos, un apgalvojums, ka šie tērpi ir gleznieciski piemērotāki nekā tagadējie, būtu nepareizs, kaut arī tagad viens otrs sieviešu tērps ir ērmīgs un visai neglezniecisks. Tomēr dažas agrāko laiku modes aizgāja līdz pārspīlētībai, jā, līdz ākstībai; iedomājieties šīs olekts augstumā izliektās knābju kurpes, uzpūstās bikses, sagraizītos vamžus un sašķeltās piedurknes utt., bet pavisam neciešami bija daži sieviešu tērpi, kas izķēmoja seju un augumu, kā redzams vecās gleznās, kur jauna, ziedoša, daiļa meitene tikai tērpa dēļ izskatās pēc vecas, īgnas matronas. Un tomēr, protams, šīs gleznas nav nevienam likušās piedauzīgas.

-  Tagad, - abats atbildēja, - tagad es varu jums, mana mīļais Johan, dažos vārdos īsti attēlot starpību starp vecajiem - dievbijīgajiem un tagadējiem - samaitātajiem laikiem. Redzat, agrāk svētie stāsti bija tā iespiedušies cilvēku dzīvē, jā, es gribētu sacīt, tā iederējās dzīvē, ka ikviens ticēja, brīnums noticis viņa paša acu priekšā un kuru katru dienu mūžīgā vara var likt tam atkal notikt. Tā dievbijīgajam gleznotājam svētais stāsts, kam viņš bija pievērsis savus prātus, atklājās tagadnē; viņš redzēja brīnumu notiekam apkārtējo cilvēku vidū, un tādu, kādu spilgti bija ieraudzījis, viņš to attēloja. Šodien šie stāsti ir kaut kas pavisam tāls un, pastāvot paši par sevi un neiederoties tagadnē, vēl palikuši tikai miglainās atmiņās, un mākslinieks velti tiecas pēc dzīvas uzskatāmības, jo, kaut arī viņš pats to neatzīst, viņa dvēsele pasaulīgajā dzīvē ir kļuvusi seklāka. Ir tikpat muļķīgi un smieklīgi, ja senajiem gleznotājiem pārmet kostīmu nepārzināšanu un atrod tur iemeslu, kāpēc viņi savās gleznās rāda tikai sava laika tērpus, turpretī mūsdienu jaunie gleznotāji nopūlas savās svēto stāstu gleznās attēlot bezgaumīgākus, dīvainākus viduslaiku tērpus, taču tas pierāda, ka viņi glezno to, ko nav redzējuši tieši dzīvē, bet apmierinājušies ar kāda vecmeistara gleznas atveidojumu. Tieši tāpēc, mans mīļais Johan, ka tagadne ir pārāk pasaulīga un atbaidoša pretstatā šīm svētajām leģendām, neviens vairs nespēj iedomāties, ka brīnums varētu notikt mūsu vidū, tieši tāpēc gleznojums mūsdienu tērpos liekas mums bezgaumīgs, ķēmīgs, jā, pat ķecerīgs. Bet, ja mūžīgā vara liktu, ka mūsu acu priekšā patiesi notiek īsts brīnums, tad būtu gluži nepieļaujami mainīt laikmeta apģērbu, tāpat kā jauniem gleznotājiem, protams, ja viņi grib atrast kādu atbalsta punktu, jāņem vērā, lai senlaiku notikumos būtu pareizi attēlots laikmeta apģērbs, tāpēc jāveic izpēte. Pareizi, es atkārtoju, pareizi rīkojās šis gleznotājs, ka zīmēja tagadni, un taisni šī dekorācija, ko jūs, mīļais Johan, uzskatāt par atmetamu, liek man notrīsēt dievbijīgos, svētos drebuļos, jo šķiet, ka es pats ieietu Neapoles mājas šaurajā dzīvoklī, kur pirms pāris gadiem notika šī jaunekļa atdzīvināšanas brīnums.

Kreisleram abata vārdi rosināja dažādas pārdomas; viņaprāt, abatam daudzējādā ziņā ir taisnība, tikai par senlaiku dievbijību un mūs- laika samaitātību abats runā kā mūks, kam nepieciešamas zīmes, brīnumi, iedvesma un kas patiesi visu to arī saskata, bet tas viss nav vajadzīgs naivi dievbijīgam garam, lai ievērotu īstus kristiešu tikumus.

kam apreibinoša kulta drudžainā ekstāze paliek sveša; un taisni šie tikumi nebūt nav pazuduši no zemes virsas, un, ja tas vispār varētu notikt, tad mūžīgā vara, kas mūs būtu atstājusi un ļāvusi tumsas spēkiem pilnu vaļu, ne ar kādiem brīnumiem nevēlētos mūs vairs atgriezt uz pareizā ceļa.

Tomēr visas šīs pārdomas Kreislers neizpauda un klusēdams joprojām aplūkoja gleznu. Taču arvien vairāk, vērīgāk ieskatoties, fonā izcēlās slepkavas vaibsti, un Kreislers bija pārliecināts, ka tēla dzīvais oriģināls nevar būt neviens cits kā princis Hektors.

-   Man šķiet, - Kreislers iesāka, - man šķiet, augsti godātais kungs, ka es tur fonā saredzu kādu brašu strēlnieku, kas nolūkojis par medījumu viscēlāko zvēru, proti, cilvēku, ko medī visādiem paņēmieniem. Šoreiz, kā redzu, viņam rokā lieliskas, asi uztrītas lamatas, un viņš labi trāpījis, bet ar šaujamo viņam manāmi nevedas, jo pirms neilga laika, uzglūnot mundram briedim, viņš pamatīgi nošāvis greizi. Īstenībā man gaužām liela kāre pēc šī apņēmīgā mednieka cttrriculitm vitac [116] , kaut tas arī būtu tikai izraksts, no kā, iespējams, es varētu spriest, kur lai atrodu savu vietu un vai varbūt man nav ieteicams tūdaļ griezties pie svētās Jaunavas pēc kādas man nepieciešamas brīvības un aizsardzības grāmatas!

-   Ļaujiet, - abats sacīja, - ļaujiet, lai paiet laiks, kapelmeistari Es brīnītos, ja jums drīzumā nekļūtu skaidrs daudz kas, ko tagad vēl klāj bieza krēsla. Var piepildīties vairākas jūsu vēlmes, kuras tikai tagad esmu iepazinis. Dīvaini - ja tik daudz es drīkstu jums sacīt - patiešām dīvaini šķiet, ka Zīghartshofa par jums domā vislielākās aplamības. Meistars Ābrahāms laikam ir vienīgais, kas redz jūsu dvēselei cauri.

-   Meistars Ābrahāms! - Kreislers iesaucās. - Vai jūs pazīstat veco, augsti godājamo kungu?

-   Jūs, - abats smaidot atbildēja, - jūs aizmirstat, ka par mūsu skaisto ērģeļu iespaidīgo pārbūvi jāpateicas meistara Ābrahāma veiklībai! Bet drīzumā vairāk! Tikai pacietīgi gaidiet lietas turpmāko norisi.

Kreislers atvadījās no abata; viņš vēlējās tikt lejā, parkā, lai atšķetinātu dažas mudžeklīgas domas; bet, nokāpis pa kāpnēm, viņš dzirdēja saucam sev aiz muguras: - Dominē, dominē Capellmeisterel Paticis te polo![117]- Tas bija pāters Hiiariuss, kas apgalvoja, ka ar vislielāko nepacietību gaidījis abata un kapelmeistara garās sarunas beigas. Viņš nupat veicis savus vīna pagraba pārziņa pienākumus un iztecinājis no mucas brīnišķīgu franču vīnu, kas kopš gadiem glabājies pagrabā. Krcislcram tūdaļ brokastīs jāiztukšo viens pokāls, lai nobaudītu cildenā pašdarinātā labumu un pārliecinātos, ka stiprs, garu un sirdi spēcinošs vīns ir kā radīts krietnam komponistam un īstam mūziķim.

Kreislers zināja, ka būtu veltīgi izvairīties no sajūsminātā pātera Hilariusa, un arī viņam pašam bija patīkami šai jutoņā iebaudīt glāzi laba vīna, tāpēc viņš sekoja jautrajam pagraba pārzinim, kas aizveda viņu uz savu celli, kur uz maza, ar tīru galdautu pārklāta galdiņa jau atradās pudele cēlā dzēriena, šorīt cepta baltmaize, sāls un ķimenes. - Erņo bibamns! - iesaucās pāters Hiiariuss, pielēja graciozos, zaļos pokālus un priecīgi pieskandināja Kreisleram. - Vai ne, - viņš iesāka, pēc tam kad pokāli bija iztukšoti, - vai ne, kapelmeistar, mūsu augsti cienītais kungs grib jūs iemānīt garajos svārkos? Nedariet to, Kreisler! Es jau mūka virssvārkā jūtos labi, negribētu to vairs novilkt ne par kādu maksu, bet distinejttendum est inter et inter! - Man vairs nekas cits nav vajadzīgs kā glāze laba vīna un skanīga baznīcas dziesma, bet jums - jums! Jūs taču esat aicināts pavisam citām lietām, jums vēl dzīve uzsmaida pavisam citādi, jums vēl spīd pavisam cits gaišums nekā altāra sveces! Nu, Kreisler, lieta skaidra - pieskandiniet! Vivat jūsu meiča, un, kad jūs taisāt kāzas, tad lai abata kungs, par spīti savai nepatikšanai, aizsūta jums labāko vīnu, kāds vien atrodas mūsu pagrabos!

Kreisleru Hilariusa vārdi nepatīkami aizskāra, tikpat kā mums sāp, ja kaut ko maigu, šķīstu kā sniegs redzam satvertu lempīgām, neveiklām rokām. - Ko, - Kreislers sacīja, noliekot pokālu, - ko jūs arī visu nezināt, nedabūjat zināt savās četrās sienās!

-   Dominē! - pāters Hilariuss iesaucās. - Dominē Kreislers, neņemiet ļaunā, video mvsterium [118] , bet es būšu mēms kā zivs! vai jūs negribat uz jūsu… Brokastosim in Camcra et/neiemīts bomim cherubim** - un bibamus, lai tas Kungs te, abatijā, uztur mieru un omulību, kāda līdz šim valdījusi.

-  Vai tad, - Kreislers ziņkāri jautāja, - vai tad tas tagad apdraudēts?

-   Dominē, - pāters Hilariuss klusi teica, draudzīgi pievirzoties Kreisleram tuvāk, - Dominē dileetissime! Jūs pietiekami ilgi esat pie mums, lai zinātu, kādā vienprātībā dzīvojam, kā brāļu visdažādākās tieksmes apvienojas zināmā omulībā, ko veicina gan mūsu apkārtne, gan klostera vaļīgā disciplīna. Varbūt tas vilcies pārāk ilgi. Tad nu ziniet, Kreisler! Nupat no Romas ieradies ilgi gaidītais pāters Kiprians, kas abatam silti ieteikts. Viņš vēl ir jauns cilvēks, bet šai izģindušajā, stingajā sejā nav ne vēsts no jautrā gara, viņa drūmajos, pamirušajos vaibstos drīzāk manāma nepielūdzama stingrība, kāda raksturīga līdz augstākajai pašmocībai sakāpinātam askētam. Turklāt visa viņa būtība liecina par tādu kā naidīgu nicināšanu pret visu apkārtējo, kura varbūt patiesi cēlusies no zināmas garīga pārākuma sajūtas pār mums visiem. Viņš jau aprautiem vārdiem apvaicājās par klostera iekārtu un likās gaužām sapīcis par mūsu dzīvesveidu. Lieciet vērā, Kreisler, šis atnācējs apgriezīs otrādi visu mūsu kārtību, kas mums tik patīkama! Nune probo![119] Stingri noskaņotie viegli piesliesies viņam, un drīz pret abatu salasīsies grupa, kas droši vien uzvarēs, jo, manuprāt, pāters Kiprians ir Visusvētīgā pāvesta emisārs, kura gribai abatam jāpadodas. Kreisler! Kas iznāks no mūsu muzicēšanas, no jūsu omulīgās dzīves pie mums! Es stāstīju par mūsu labi izkopto kori, cik mēs prasmīgi izpildām vislielāko meistaru darbus, bet tad drūmais askēts savilka briesmīgu grimasi un sacīja, šāda mūzika esot grēcīgai pasaulei, nevis baznīcai, no kuras pāvests Marcells Otrais to ar pilnu tiesību gribējis galīgi padzīt. Per diem, ja nu vairs nebūtu kora un varbūt aizslēdz arī vīna pagrabu, tad… Bet pagaidām bibamus! - Nevajag pirms laika uztraukties, crgo - jjluc -jjltic.

Kreislers domāja, ka jaunatnācējs, kas varbūt izskatoties stingrāks, nekā patiesībā esot, nevarot būt tik slikts, un viņš neticot, ka abats ar savu stingro raksturu tik viegli pakļaušotics sveša mūka gribai, jo arī abatam Romā netrūkstot svarīgu, ietekmīgu sakaru.

Tai acumirklī sašūpoja zvanus - zīme, ka notiks svešā brāļa Kipriana svinīga uzņemšana Svētā Benedikta ordenī.

Kreislers līdz ar pātcru Hilariusu, kas ar pabailīgu "bibendum qnid"asi norija sava pokāla padibenes, devās uz baznīcu. Pa gaiteņa logiem, pa kuru viņi gāja, varēja ielūkoties abata telpās. - Skatieties, skatieties! - pāters Hiiariuss iesaucās, ievilkdams Kreisleru kādā loga nišā. Kreislers pamanīja abata istabā kādu mūku, ar ko abats ļoti dedzīgi sarunājās, pie kam viņa seja tumši piesārta. Beidzot abats nometās ceļos mūka priekšā, kurš viņu svētīja.

-  Vai man nav taisnība, - Hiiariuss klusi sacīja, - vai man nav taisnība, ja es šai svešajā mūkā, kas gluži kā no mākoņiem nokrīt mūsu abatijā, meklēju un atrodu kaut ko savādu, sevišķu?

-  Protams, - Kreislers atbildēja, - protams, ar šo Kiprianu ir sava īpaša lieta, un man būtu brīnums, ja drīz neatklātos zināma sakarība.

Pāters Hiiariuss aizsteidzās pie brāļiem, lai kopā ar viņiem dotos baznīcā, svinīgajam gājienam pa priekšu nesa krustu, klostera kalpi ar aizdegtām svecēm un karogiem gāja līdzās.

Kad abats ar svešo mūku nāca tuvu garām Kreisleram, viņš ar pirmo skatienu pazina, ka brālis Kjprians ir tas pats jauneklis, ko gleznā svētā Jaunava atgriež no nāves dzīvē. Taču vēl kādas aizdomas pēkšņi sagrāba Kreisleru. Viņš uzdrāzās augšā savā istabā, paņēma mazo bildīti, ko viņam bija iedevis meistars Ābrahāms. Nekādu šaubu! Viņš ieraudzīja to pašu jaunekli, tikai jaunāku, mundrāku un tērpušos virsnieka formā. Kad nu -

Ceturtā nodaļa AUGSTĀKĀS KULTŪRAS SLAVĒJAMĀS SEKAS. VĪRA BRIEDUMA MĒNEŠI

(M. t.) Hincmana aizgrābjošā runa, bēru mielasts, daiļā Mīna, atkal atrastā Mincīte, deja - tas viss manās krūtīs bija sacēlis vispretrunīgāko jūtu jucekli, tā ka es, kā parasti mēdz sacīt, nemaz nezināju, kur dēties, un baigā dvēseles izmisumā vēlējos, kaut es gulētu pagraba kapā kā draugs Muciuss. Tas nu, protams, bija pavisam ļauni, un es patiešām nezinu, kas ar mani notiktu, ja manī nebūtu dzīvs augstais, īstais dzejas gars, kas mani tūdaļ bagātīgi apveltīja ar pantiem, kurus nekavējos uzrakstīt. Dzejas dievišķīgums acīmredzot ir tieši tas, ka dzejošana, kaut arī atskaņa šad tad maksā pa sviedru lāsei, sagādā brīnišķīgu labsajūtu, kas pārvar visas šīszemes ciešanas, tāpat kā zināms, ka tā bieži pārvarējusi pat izsalkumu un zobu sāpes. Dzejnieks, protams, kad nāve viņam laupa tēvu, māti, sievu, katrā nāves gadījumā, kā parasts, arī pazaudē galvu, tomēr viņu nekad nepārņems izmisums, sacerot lielisku sēru dzejoli, un viņš apprecēsies otrreiz, vienīgi lai nezustu cerība izjust kādreizējo traģisko sajūsmu.

Te ir panti, kas ar dzejisku spēku un patiesīgumu attēlo manu stāvokli, tāpat pāreju no bēdām uz prieku.

Kas klejo - klau! tur tumsā tinies Šai vientulīgā pagrabā? Kas uzsauc: "Ilgāk nevilcinies!" - Man balsī, sāpju pārvērstā? Šeit raku uzticīgo draugu. Sauc mani viņa maldīgs gars. Es mierināt to nāvē raugu, Es esmu viņam dzīves stars.

Bet nē - tā rikai ēna nava, Kas šajās skaņās remdējas! Pēc uzticīgā vīra sava, Kas, karsti mīlot, nopūšas! Grib vecas mīlestības važās Rinaldo atkal iekrist pats. Kas! - asi nagi? sauc tas bažās. Un greizsirdības dusmu skats?

Kur bēgšu! Sieviete - lūk, īstā! Ha! Kādas bangas krūtis ceļ. Nu jaunavības sniegā šķīstā Man dzīves augstā laime zeļ. Tā lēkā, tuvojas, un zaiga Ap mani laimes gaisma mirdz. Un pagrabā dveš smarža maiga, Top vieglas krūtis, smaga sirds.

Draugs miris - atradusies viņa! Prieks! Bauda! Sāpes rūgtākās! Te - sieva - meita - posta ziņa! Ha! Sirds, vai tavi puksti stās? Vai bēru mielastā un dejā Tā apdullināts tikt var prāts? Nē - stingru apņemšanos sejā! Tik viltus spožums mani māc.

Prom, tukšu maldu ainas kairās, Lai dzīvo cēla cenšanās! Kas kaķes untumus lai vairās, Vai mīl vai nīst, tā nezinās. Ne skaņas, skata, nolaid acis, Nost viltus pilnus sieviešus! Es diezgan posta indes lacis, Prom - atriebts lai ir Muciuss!

Ak, nelaiķi! Pie katras gaļas. Pie katras zivs tev' pieminu! Pie tavu gudro darbu daļas! Es gribu būt, kāds biji tu, Kaut lemts bij suņiem neģēlīgiem. Draugs cēlais, tevi nomaitāt. Kauns mūžīgs špiciem slepkavīgiem, Sirds nebeigs tevi apraudāt.

Cik nospiests biju jūtās baigās, Kā izstāstīt lai spēju jums. Lai slavinātas mūzas maigās Un fantāzijas lidojums. Un tagad, kamēr laiciņš pēdējs. Aug atkal ēstgriba, paties\ Kā Muciuss es varens ēdējs Un poēzijā iededzies.

Jā, māksla! Ciešanas kas remdēt No augstām sfērām nāci tu, O! Liec man allaž pantus dzemdēt Ar ģeniālu vieglumu. Un cēlas dāmas saka: "Muri." "Ak, Muri," saka jauneklis, "Tu sirdīs maigas jūtas buti. Kad saldi esi ņurrājis!"

Pantiņu sacerēšanas iedarbība bija pārāk laba, nevarēju apmierināties ar šo dzejoli, bet sadzejoju vēl dažus ar tādu pašu vieglumu, tikpat izdevušos. Gribētu te labākos pasniegt laipnajam lasītājam, ja es nebūtu nodomājis tos līdz ar vairākām asprātībām un improvizācijām, kuras esmu sacerējis vaļas brīžos un par kurām man bija vai jāplīst no smiekliem, izdot ar kopēju virsrakstu - "Kas radīts iedvesmas stundās".

Man sevi jāuzslavē, ka pat jaunības mēnešos, kad kaislību vētras vēl nav aizbrāzušās, gaišs saprāts, smalka izjūta par to, kas pienākas, paturēja virsroku pār katru pārmērīgu jutek|u reibumu. Tā man arī izdevās pilnīgi apspiest pēkšņi uzbangojušo mīlu pret skaisto Mīnu. Beidzot tik un tā, mierīgi pārdomājot, šī kaislība liktos mazliet neprātīga, bet tad es vēl uzzināju, ka Mīna, lai arī izskatījās bērnišķīgi šķīsta, ir bezkaunīga, iedomīga kaķe, kas zināmos gadījumos lec acīs visgodprātīgākajiem runču jaunekļiem. Bet, lai aiztaupītu sev atkārtotu aizraušanos, rūpīgi izvairījos Mīnu satikt, un, tā kā es vairāk bijos no Mincītes iecerētajām prasībām un dīvainās, pārspīlētās izturēšanās, es uzturējos, lai nesadurtos ne ar vienu no abām, vientuļi istabā un negāju nedz pagrabā, nedz bēniņos, nedz uz jumta. Likās, ka meistaram tas labpatīk; viņš atļāva, strādājot pie rakstāmgalda, ka es apsēžos viņam aiz muguras atzveltnes krēslā un drīkstu, izstiepis kaklu, lūkoties grāmatās, ko mēs, es un mans meistars, tā kopīgi izstudējām, kā, piemēram, Fridriha Arpes "dc prodijjiosis naturae et cirtis operibus, Talismancs ct Amuleta dietis Baltazara Bekera "Apburtā pasaule", Frančesko Pctrarkas "Piemiņas grāmata" un citus darbus. Šī lasāmviela mani neparasti izklaidēja un deva garam jaunu spārnojumu.

Meistars bija izgājis, saule spīdēja tik mīlīgi, pavasara smaržas tik maigi strāvoja pa logu iekšā; aizmirsu savu apņemšanos un devos pastaigāties pa jumtu. Bet, tikko biju augšā, tā jau arī ieraudzīju Muciusa atraitni iznākam ap dūmeņa stūri. Aiz šausmām paliku nekustīgi stāvam kā pienaglots; dzirdēju jau sev uzbrūkam ar pārmetumiem un dievošanos. Taču maldījos! Tūlīt aiz viņas sekoja jaunais Hincmans, izteica daiļajai atraitnei saldus glaimus, viņa apstājās, saņēma viņu mīlīgiem vārdiem, abi sasveicinājās ar redzamu sirsnīga maiguma izteiksmi un tad aši pagāja man garām, nesveicinot mani un it nemaz neievērojot. Jaunais Hincmans noteikti kaunējās no manis, jo zemu nolieca galvu un nolaida acis, turpretī vieglprātīgā, koķetā atraitne uzmeta man nicinošu skatienu.

Runcis, kas attiecas uz viņa fizisko būtību, ir taču pavisam muļķīgs radījums. Vai man nevajadzētu priecāties, ka Muciusa atraitne dabūjusi citu mīļāko, tomēr nevarēju atgaiņāt zināmu sapīkumu, kas gandrīz līdzinājās greizsirdībai. Apzvērējos nekad vairs nekāpt uz jumta, kur, manuprāt, esmu piedzīvojis lielu pārestību. Tagad cītīgi lēcu uz palodzes, sauļojos, skatījos, lai izklaidētos, lejā uz ielu, gremdējos visādās dziļdomīgās pārdomās un tā savienoju patīkamo ar derīgo.

Viena šo pārdomu tēma bija arī tā, kāpēc man vēl nekad nav ienācis prātā no brīvas gribas nosēsties mājas durvju priekšā vai paklaiņot pa ielu, kā biju redzējis daudzus no savas sugas darām bez bailēm un kautrības. Iedomājos to kā kaut ko ļoti patīkamu un biju pārliecināts, ka tagad, kad esmu nonācis brieduma mēnešos un sakrājis diezgan dzīves pieredzes, par tām briesmām, kādās liktenis iemeta mani, nepilngadīgu jaunekli, pasaulē, nevar vairs būt runas. Tāpēc mierīgi gāju pa kāpnēm lejā un vispirms apsēdos uz durvju sliekšņa visgaišākajā saulītē. Pats par sevi saprotams, ka ieņēmu pozu, kam vajadzēja katram paust, ka esmu izglītots, labi audzināts runcis. Durvju priekšā man ārkārtīgi patika. Kamēr karstie saules stari krietni izsildīja man kažoku, ar savilktu ķepu graciozi nomazgāju purnu un ūsas, par ko pāris garāmgājēju meiteņu, kuras, spriežot pēc lielajām, ar slēdzenēm apgādātajām somām, ko viņas nesa, droši vien nāca no skolas, izrādīja ne tikai lielu patiku, bet pagodināja mani pat ar baltmaizes gabaliņu, ko es pieņēmu ar parasto galantumu.

Vairāk rotaļājos ar pasniegto balvu nekā patiesi likos to notiesājam, bet cik lielas kļuva manas šausmas, kad pēkšņi man tuvumā stiprs rūciens pārtrauca šo rotaļu un manā priekšā stāvēja varenais vecis - Ponto tēvocis pūdelis Skaramucs. Vienā lēcienā gribēju pazust no durvīm, bet Skaramucs man uzsauca: - Neesiet nekāds zaķpastala un palieciet mierīgi sēžam! Vai jūs domājat, es jūs apēdīšu?

Pazemīgā pieklājībā vaicāju, kā es varbūt ar saviem vājajiem spēkiem varētu pakalpot Skaramuca kungam, bet viņš skarbi atbildēja: - Nekādi, nekādi jūs nevarat man pakalpot, mesjē Muri, - kā lai tas arī būtu iespējams? Bet es gribēju jums paprasīt, vai jūs varbūt nezināt, kur palicis mans palaidnīgais brāļadēls - jaunais Ponto. Viņš jau kādreiz dauzījās ar jums apkārt, un šķiet, ka jūs, man par nepatikšanu, esat kā viena sirds un dvēsele. Nu? Pasakiet, vai jūs zināt, kur puika blandās; neesmu viņu jau vairāk dienas ne acīs redzējis.

Apmulsis par īgnā veča lepno, nicīgo izturēšanos, salti apgalvoju, ka par ciešu draudzību manis un jaunā Ponto starpā nevar būt ne runas un arī nekad nav bijusi runa. Tieši pēdējā laikā Ponto, ko es, starp citu, nemaz neesmu meklējis, pilnīgi no manis atrāvies.

- Nu, - vecais norūca, - nu, tas mani iepriecina, tas liecina, ka puika prot godu, nav tūdaļ gatavs ar visādiem salašņām palaist savus nedarbus.

Tas taču vairs nebija izturams, dusmas pārvarēja mani, manī pamodās buršu gars, aizmirsu bailes un uzšķaudīju neģēļa Skaramucam purnā pamatīgu: - Vecais rupausi! - pacēlu arī labo ķepu ar izlaistiem nagiem pūdeļa kreisās acs virzienā. Vecis atkāpās pāris soļu un sacīja ne tik skarbi kā pirms tam: - Nu, nu, Muri! Neņemiet ļaunā, citādi jūs esat viens labs runcis, un tad es jums gribu ieteikt, piesargieties no šī zibenzeļfa Ponto! Viņš ir, ticiet man, godīgs puika, bet vieglprātīgs! Vieglprātīgs! Nododas visādām trakulībām, nekādas nopietnības, nekādu tikumu! Piesargieties, es saku, jo drīz viņš jūs ievilinās visādās sanāksmēs, kur jūs nepavisam neiederaties un kur jums ar neizteicamām pūlēm būs sevi jāpiespiež pie tāda sabiedriskās dzīves veida, kas pretīgs jūsu dziļākajai dabai un kur jūsu individualitāte, jūsu vienkāršie, neliekuļotie tikumi, kādus jūs man nupat parādījāt, ies pazušanā. Redzat, labo Muri, jūs esat, kā jau sacīju, cienījams runcis, un labai pamācībai jums ir dzirdīga auss! Redzat! Lai cik daudz dulnu, nepatīkamu, jā, divkosīgu trakulību ari kāds jauneklis izdarītu, ja viņš šad un tad parāda to maigo, jā, bieži saldeno labsirdību, kāda vienmēr piemīt sangviniķiem, tad tūdaļ mēdz sacīt: "Aufotid[120] viņš tomēr ir lāga zēns," - ar šo franču izteicienu aizbildinot visu, ko viņš noziedzies pret tikumiem un kārtību. Bet fond, kur guļ labā kodols, ir tik dziļš un pār to sakrājušies tik daudz izlaidīgas dzīves netīrumu, ka kodolam jānoslāpst dīglī. Taču par īstu labā izjūtu bieži uzskata to muļķīgo labsirdību, ko lai parauj velns, ja tā neprot pazīt ļauno garu spožā maskā. Ticiet, ak, runci, vecā pūdeļa pieredzei, kurš kaut ko ir iemācījies pasaulē, un neļaujieties apmulsināties ar nolādēto: 'Mm fond viņš tomēr ir lāga zēns." Ja jūs varbūt satiekat manu palaidnīgo brāļadēlu, tad varat viņam visu atstāstīt, ko esmu ar jums runājis, un pilnīgi atturēties no viņa turpmākas draudzības. Ar dievpalīgu! Vai jūs to neēdīsiet, labo Muri?

To pateicis, vecais pūdelis Skaramucs paņēma žigli mutē baltmaizes gabaliņu, kas bija nolikts man priekšā, un tad mierīgi aizgāja zemu noliektu galvu, ļaudams garspalvainajām ausīm vazāties pa zemi un viegli vēcinādams asti.

Domās nogrimis, noskatījos pakaļ vecim, kura dzīves gudrība man likās gluži noderīga. - Vai viņš ir prom, vai viņš ir prom? - kāds čukstēja tieši aiz manis, un es gaužām izbrīnījos, ieraudzīdams jauno Ponto, kas bija ielīdis aizdurvē un tik ilgi gaidījis, līdz vecais mani atstāj. Ponto pēkšņā parādīšanās zināmā mērā mani apjucināja, jo vecā tēvoča uzdevums, ko man tagad vajadzētu izpildīt, tomēr likās drusku riskants. Atcerējos tos briesmīgos vārdus, ko Ponto kādreiz man uzkliedza: "Ja tu varbūt atļautos pret mani izturēties naidīgi, es esmu par tevi pārāks kā spēkā, tā veiklībā. Viens lēciens, viens manu aso zobu kodiens, un tu būsi beigts un pagalam." Atradu par labāku klusēt.

Šo šaubu dēļ mana izturēšanās varēja likties vēsa un nebrīva. Ponto uzmeta man asu skatienu. Tad viņš sāka skaļi smieties un iesaucās: - Es jau manu, draugs Muri! Mans vecais tev būs sarunājis sliktu par manu dzīvesveidu, mani notēlojis kā palaidni, nodevušos visādām trakulībām un izlaidībām. Neesi tik stulbs un netici viņam ne vārdiņa. Vispirms! Aplūko mani labi uzmanīgi un tad pasaki, ko tu domā par manu ārieni! - Apvērojis jauno Ponto, atzinu, ka viņš nekad nav izskatījies tik brangs, tik apaļš, ka nekad viņa uzvalks nav bijis tik spodrs, tik elegants, nedz arī visā viņa būtnē valdījusi tik jauka saskaņa. Es viņam to atklāti pateicu.

- Nu labi, - Ponto sacīja, - un labi, krietno Muri, vai tu domā, ka pūdelis, kas vazājas apkārt sliktā sabiedrībā, nodevies zemiskām izpriecām, kas pastāvīgi ir nolaidīgs, ne jau sevišķas patikas dēļ, bet gluži vienkārši aiz garlaicības, kā tas nu patiesi notiek ar daudziem pūdeļiem, - vai tu domā, ka tāds pūdelis var izskatīties tāds, kādu tu redzi mani? Tu it sevišķi cildini manas būtnes saskaņu. Jau tam vajadzētu tevi pārliecināt, cik |oti mans īgnais tēvocis maldās; tā kā tu esi literārs runcis, atceries to dzīves gudro, kurš atbildējis kādam, kas nopēlis kāda netikļa uzkrītoši nesaskanīgo izskatu: "Vai tad iespējams, ka netikumā ir saskaņa?" Nebrīnies, draugs Muri, ne mirkli par mana vecā ļaunajiem apmelojumiem. īgns un sīksts, kādi nu reiz ir visi tēvoči, viņš savas dusmas izgāzis uz mani, jo tam par htmcur[121] bijuši jāsamaksā daži niecīgi spēļu parādi, kas man bija iekrājušies pie viena desinieka, kurš atļāva pie sevis aizliegtu spēli un spēlētājiem bieži avansveidā izsniedza maltu gaļu, aknas un putraimus (protams, sabāztus desās). Bez tam vecim vēl arvien prātā daži zināmi periodi, kad mans dzīvesveids patiesi nebija slavējams, bet tie sen jau garām un atkāpušies vislieliskākās pieklājības priekšā.

Tai acumirklī garām gāja augstprātīgs pinčers, pablenza manī, it kā nekad kaut ko tamlīdzīgu nebūtu redzējis, sakliedza man ausīs visrupjākās bezkaunības un tvēra pēc manas gari izlaistās astes, kas, likās, viņam nepatika. Bet, kad, uzslējies stāvus, taisījos aizsargāties, Ponto jau bija uzklupis nepieklājīgajam ķildniekam, divas trīs reizes to skrienot nogāzis gar zemi, tā ka tas, žēli smilkstot, asti iemiedzis, aizdrāzās kā izšauta bulta.

Šis Ponto labvēlīgā noskaņojuma, viņa darbīgās draudzības pierādījums mani neparasti aizkustināja, un es nodomāju, ka teicienu 'Mm fonti, viņš tomēr ir lāga zēns!", ko tēvocis Skaramucs gribēja, lai es uztveru ar aizdomām, tomēr te labākajā nozīmē varēja attiecināt uz Ponto un aizbildināt ar lielākām tiesībām nekā dažu labu citu. Vispār man šķita, ka vecais iztēlojies pārāk ļauni un ka Ponto ir gan vieglprātīgs, bet nekad nedara neko sliktu. Visu to es pavisam atklāti pasacīju savam draugam un vislaipnākajiem vārdiem pateicos, ka viņš uzņēmies manu aizsardzību.

-  Man prieks, - Ponto atbildēja, pa paradumam skatoties apkārt žirgtām, šķelmīgām acīm, - man prieks, labo Muri, ka sīkumainais vecis tevi nav apšmaucis un tu atzīsti manu labo sirdi. Vai ne, Muri, to uzpūtīgo zelli es pamatīgi pārmācīju? To viņš ilgi atcerēsies. Īstenībā esmu jau viņam visu dienu uzglūnējis, zeņķis man vakar nozaga desu, un par to viņu nācās pārmācīt. Man nebūt nav nepatīkami, ka turklāt tika atriebta pārestība, ko viņš tev nodarīja, un es tev tā varēju apliecināt savu draudzību; nositu, kā sakāmvārdā mēdz teikt, divas mušas ar vienu sitienu. Nu, bet atgriezīsimies pie mūsu iepriekšējās sarunas! Aplūko mani, lāga kaķi, vēlreiz labi pamatīgi un pasaki - vai tu manā ārienē nemani nekādu raksturīgu pārmaiņu?

Uzmanīgi aplūkoju savu jauno draugu un - ak tu piķis! - tikai tagad ievēroju smalki izstrādāto sudraba kaklasaiti, kuru viņš valkāja un kurā bija iegravēti vārdi: Barons Alkibiads fon Vips. Maršala ielā Nr. 46.

-   Kā, - izbrīnījies iesaucos, - kā, Ponto, tu atstāji savu kungu - estētikas profesoru, lai kalpotu baronam?

-  Atstājis, - Ponto atbildēja, - es nu gan profesoru neesmu, bet viņš mani aiztriecis projām ar kāju spērieniem un kāvienu.

-  I<ā tas varēja notikt? - jautāju. - Tavs kungs taču citādi tev izrādīja visu iespējamo mīlestību un labsirdību.

-  Ak, - Ponto atbildēja, - tā ir muļķīga, nepatīkama lieta, kas tikai untumainas nejaušības dēļ izvērtās man par laimi. Visā šai lietā bija vainīga mana muļķīgā labsirdība, kam, protams, mazliet piejaucas tukša lielība. Katru brīdi gribēju izrādīt savam kungam laipnības un ar to parādīt savu veiklību, savu māku. Tāpēc arī biju pieradis visus sīkumus, kas atradās uz grīdas, pienest kungam bez uzaicinājuma. Nu! Tu varbūt zini, ka profesoram Lotario ir jauna un brīnumskaista sieva, kas viņu sirsnīgi mīl, par ko viņam nevar būt ne mazāko šaubu, jo viņa to apliecina ik mirkli un taisni apber viņu glāstiem, kad viņš, ieracies grāmatās, gatavojas lekcijai. Viņa ir pati mājas dvēsele, jo māju nekad neatstāj pirms divpadsmitiem, tāpēc ka piecēlusies jau pusvienpadsmitos, un, būdama vienkārša savās paražās, nevairās apspriest ar virtuvēm un istabeni vissīkākās saimniecības lietas un aizņemties no viņām, ja nedēļas nauda pārāk agri iztērēta dažos zināmos, neparedzētos izdevumos, par kuriem profesoram nedrīkst teikt. So aizdevumu procentus viņa nomaksā tikko pavalkātās drēbēs; tāpat šādas un arī spalvām pušķotas cepures, ar kādām izbrīnītā pasaule redz svētdienās izgreznojušos istabeni, noder kā atmaksa par dažādiem slepeniem gājieniem un citiem pakalpojumiem. Pie tādas pilnības mīļai sievietei nemaz nevarētu ņemt ļaunā mazo muļķību (ja to vispār var saukt par muļķību), ka viņas dedzīgākā cenšanās, visa viņas domāšana un tiekšanās vērsta uz to, lai staigātu vienmēr ģērbta pēc pēdējās modes, ka viselegantākais, visdārgākais viņai nav diezgan elegants, pietiekoši dārgs, ka viņa, pavalkājusi vienu kleitu trīsreiz, cepuri četrreiz, mēnesi aplikusies turku šalli, izjūt pret to ārkārtīgu nepatiku un par smiekla cenu aizmet projām visdārgāko garderobi vai, kā jau sacīju, atstāj to kalponēm. Nav ko brīnīties, ka estētikas profesora sievai ir jēga par skaistu ārieni, un vīram tas var tikai sagādāt prieku, ja šī jēga parādās tā, ka laulātā draudzene ar redzamu labpatiku ļauj ugunīgajām acīm kavēties pie skaistiem jaunekļiem un dažkārt tos ar skatienu pavadīt. Reizēm novēroju, ka viens otrs patīkams jauns cilvēks, kas apmeklē profesora lekcijas, samaina auditorijas durvis un klusu atver un tikpat klusu ieiet iekšā pa durvīm, kas ved profesorienes istabā. Man gandrīz likās, ka šī samainīšana nenotiek gluži nejauši vai vismaz neviens par to nedusmojas, jo neviens nesteidzas savu kļūdu izlabot, bet katrs, kas iegājis iekšā, iznāk tikai pēc laba laika ārā un, proti, ar tik smaidīgu, apmierinātu skatienu, it kā apciemojums pie profesorienes būtu bijis tikpat tīkams un noderīgs kā profesora estētikas lekcija. Daiļā Letīcija (tā sauca profesora sievu) nebija pret mani sevišķi labvēlīga. Viņa necieta mani savā istabā, un viņai bija taisnība, jo, protams, pat viskultivētākais pūdelis neiederas tur, kur tam uz katra soļa draud briesmas, ka tas saplēsīs flora mežģīnes, notraipīs drānas, kas mētājas uz visiem krēsliem. Bet reiz profesorienes ļaunais ģēnijs bija lēmis, ka es iekļuvu viņas buduārā. Profesora kungs kādās pusdienās bija iedzēris pavairāk vīna un bija ļoti pacilātā garastāvoklī. Pārnācis mājās, viņš, pretēji savam paradumam, devās taisni uz sievas buduāru, un es, pats nezinu, kas par īpašu prieku mani tur dzina, ielavījos pa durvīm līdzi. Profcsoricnei mugurā bija mājas tērps tikko uzsniguša sniega baltumā, šis viņas apģērbs liecināja nevis par zināmu nevērību, bet par vissmalkāko ģērbšanās mākslu, kas slēpjas zem vienkāršības un kā paslēpies ienaidnieks jo drošāk uzvar. Profesora kundze patiešām bija ļoti mīļa, pusiereibušais profesors to izjuta stiprāk nekā jebkad un, mīlestības un sajūsmas pārņemts, dēvēja daiļo dzīvesbiedrēm vissaldākajos vārdiņos, apbēra ar maigākajiem glāstiem un tāpēc nepamanīja zināmu izklaidību, zināmu satrauktu neomulību, kas pārāk skaidri izpaudās profesorienes uzvedībā. Man profesora pārmērīgais maigums šķita nepatīkams un pretīgs. Uzsāku savu veco laika kavēkli un ošņāju pa grīdu. Tieši tad, kad profesors augstākajā ekstāzē skaļi sauca: "Dievišķā, cēlā, debešķīgā sieviņ, ļauj mums…" - es uz pakaļkājām piedancoju viņam klāt un pienesu graciozi, kā allaž šādos gadījumos, viegli vēcinādams strupo astīti, smalko, oranžo vīrieša cimdu, ko atradu zem profesora kundzes dīvāna. Profesors cieši uzlūkoja cimdu un prasīja, kā pēkšņi uztrūcies no salda sapņa: "Kas tas? Kam pieder šis cimds? Kā tas nokļuvis šai istabā?" Tad viņš izņēma man cimdu no mutes, apskatīja to, pielika pie deguna un atkal sauca: "Kā šis cimds te gadījies? Letīcij, runā - kas bijis pie tevis?" - "Cik tu," maigā, uzticīgā Letīcija nedroši atbildēja, velti pūlēdamās pārvarēt apjukumu, "cik tu esi savāds, mīļo Lotar, kam tad lai piederētu šis cimds? Majoriene bija šeit un atvadoties nevarēja atrast cimdu, ko domājās pazaudējusi kāpnēs." - "Majoriene," profesors kliedza, vairs nemaz nevaldot pār sevi, "majoriene, mazā, smalkā sieviete, kurai visa roka ieiet šai īkšķī! Velns un elle, kāds švauksts te bijis? Jo šis nolādētais cimds ož pēc parfimētām ziepēm! Nelaimīgā, kurš te bijis, kāds noziedzīgs elles viltus te traucējis manu mieru, manu laimi? Sasodītā bezkauņa!"

Profesoriene patlaban taisījās krist ģībonī, kad ienāca istabene un es, priecīgs, ka esmu ticis sveikā no nelaimīgās laulību scēnas, ko biju ierosinājis, žigli izmetos ārā.

Otrā dienā profesors bija pavisam kluss un sevī noslēdzies; viņu nodarbināja viena vienīga doma, viņš likās gremžamies tikai par vienu iedomu. Vai tas būtu bijis viņš! Tie bija vārdi, kas šad tad neviļus izspruka pār mēmajām lūpām. Novakarē viņš paņēma cepuri un spieķi, pielēcu klāt un priecīgi ierējos; viņš ilgi mani uzlūkoja, acīs viņam saskrēja spožas asaras, viņš runāja dziļāko skumju pilnā balsī: "Mans labais Ponto! Uzticīgā, godīgā dvēsele!" Tad viņš žigli devās prom un es viņam pa pēdām pakaļ, cieši apņēmies uzjautrināt nabaga vīru ar visām mākslām, kādas vien pratu. Tieši pie vārtiem mums pretī uz sava skaistā angļa jāja barons Alkibiads fon Vips - viens no smalkākajiem kungiem mūsu pilsētā. Ieraudzījis profesoru, barons graciozi piejāja viņam klāt un apvaicājās gan par profesora, gan par profesora kundzes veselību. Profesors apjukumā izstostīja dažus nesaprotamus vārdus. "Tiešām karsts laiks!" barons nu noteica un izvilka zīda mutautu no svārku kabatas, bet reizē izrāva ārā vienu cimdu, ko es pa paradumam pienesu savam kungam. Profesors aši man izķēra cimdu un iesaucās: "Vai tas jūsu cimds, barona kungs?" - "Protams," barons atbildēja, izbrīnījies par profesora straujumu, "protams, man liekas, es nupat to izsviedu no svārku kabatas, un pakalpīgais pūdelis to pacēla." - "Tad man ir," profesors dzēlīgi sacīja, sniedzot viņam cimdu, ko es biju atradis zem profesorienes dīvāna, "tad es ar prieku pasniegšu jums tā cimda, ko jūs vakar pazaudējat, dvīņubrāli." Nenogaidījis redzami apmulsušā barona atbildi, profesors vēja ātrumā aizdrāzās projām.

Piesargājos sekot profesoram viņa dārgās laulātās draudzenes istabā, jo varēju nojaust vētru, kas drīz bija dzirdama pat priekšnamā. Bet vienā priekšnama kaktā tupēju es, klausījos un skatījos, kā profesors dusmās sarkani pietvīkušu seju vispirms izmet pa buduāra durvīm istabeni, bet, kad viņa vēl sāk runāt pretī bezkaunīgus vārdus, izsviež no mājas laukā. Beidzot vēlu naktī profesors ienāca savā istabā pavisam paguris. Ar klusu smilkstēšanu liku viņam saprast savu sirsnīgo līdzjūtību viņa drūmajā nelaimē. Tad viņš mani apkampa un piespieda pie sirds, it kā es būtu viņa labākais, sirsnīgākais draugs. "Labais, godīgais Ponto," - tā viņš žēlā balsī sacīja, "uzticīgā dvēsele, tu - tu vienīgais pamodināji mani no mulsinošā sapņa, kas liedza man atskārst savu kaunu, tu esi mani novedis tiktāl, lai es varu nokratīt jūgu, ko man uzlikusi viltīgā sieviete, lai es atkal varu kļūt par brīvu, nesaistītu vīru! Ponto, kā lai tev par to pateicos! Nekad, nekad tu nedrīksti mani atstāt, es tevi kopšu un lološu kā savu labāko, uzticamāko draugu, tu vienīgais mani mierināsi, kad mani pārņems izmisums, domājot par savu lielo nelaimi."

Šo pateicīgas dvēseles aizkustinošo izpausmi pārtrauca virtuvene, kas ieklupa iekšā bāla, izbijušos vaigu un atnesa profesoram šausmīgo vēsti, ka profesora kundze guļot visbriesmīgākajos krampjos un taisoties izlaist garu. Profesors metās lejā!

Augām dienām nu es profesoru nemaz neredzēju. Mana barošana, par ko kungs citkārt pats mīļi rūpējās, tagad bija uzdota virtuvenei, kas, būdama īgna un skopa, nolika man visnožēlojamākos, tikko ēdamos kumosus, nevis līdzšinējo labo ēdienu. Dažbrīd viņa mani arī pavisam aizmirsa, tā ka es biju spiests diedelēt pie labiem paziņām, pat doties zagt, lai remdinātu izsalkumu.

Beidzot, kad es kādā dienā izsalcis, novārdzis, noļukušām ausīm vilkos pa māju, profesors man pievērsa mazliet uzmanības. "Ponto!" viņš smaidīdams iesaucās, sejai spīdot kā saulītei. "Ponto, mans vecais, godīgais suns, kur tu biji pazudis? Neesmu tevi tik ilgi redzējis! Man liekas, par tevi pret manu gribu nebūs likušies ne zinis un pietiekami barojuši? Nu, nāc vien, nāc, šodien tu atkal saņemsi savu ēdamo no manis."

Sekoju labvēlīgajam kungam ēdamistabā. Profesora kundze, uzziedējusi kā roze, tāpat arī laulātā drauga kungam seja laistījās, nāca viņam pretī. Abi izturējās viens pret otru maigāk nekā jebkad, viņa dēvēja vīru - "manu eņģelīt", viņš viņu - "manu pelīt", turklāt abi mīlinājās un skūpstījās kā ūbeļu pāris. Bija patiesi prieks viņos noraudzīties. Arī pret mani daiļā profesora kundze bija tik laipna kā nekad, un tu vari iedomāties, labo Muri, ka es ar savu iedzimto galantumu pratu uzvesties smalki un rātni. Kurš varēja to nojaust, kas man bija nolemts! Man pašam būtu grūti sīkumos izstāstīt tev visas tās slepenās nelietības, ko mani naidnieki izstrādāja, lai mani iznīcinātu, un tevi tas nogurdinātu. Minēšu tikai dažus piemērus, kas tev parādīs manu nelaimīgo stāvokli. Mans kungs bija paradis man ēdamistabā, kamēr viņš pats ēda, parastās zupas, sakņu un gaļas devas nolikt kaktā pie krāsns. Edu tik pieklājīgi un tīrīgi, ka uz parketa nepalika redzams ne mazākais tauku traipiņš. Tāpēc jo lielākas bija manas šausmas, kad reiz pusdienās bļodiņa, tikko tai pieskāros, sasprāga gabalu gabalos un treknais buljons izlija uz skaistās grīdas. Profesors dusmīgi man uzbruka nejaukiem lamuvārdiem, un, lai gan profesoriene mēģināja mani aizbildināt, viņas nobālusī seja tomēr pauda nīgru sapīkumu. Viņa domāja - ja arī nejauko traipu nevarēšot novērst, vietu tomēr varot noēvelēt vai arī ielikt jaunu gabalu. Profesoram šādas labošanas bija dziļi pretīgas, viņš jau dzirdēja galdnieka mācekļus sitam un ēvelējam, un tā profesorienes mīļā aizbildināšana lika viņam tikai tā īsti izjust manu šķietamo neveiklību, kuras dēļ bez minētajiem lamuvārdiem dabūju vēl pāris krietnu pļauku. Tur nu es stāvēju savas nevainības apziņā galīgi apstulbis un nezināju, ne ko lai domāju, ne saku. Tikai tad, kad tā bija noticis divas trīs reizes, pamanīju ļaunprātību! Man bija nolikti ieplīsuši trauki, kas pie mazākās pieskaršanās sašķīda gabalu gabalos. Nedrīkstēju vairs nemaz uzturēties istabā, ārā man pasniedza ēdienu virtuvene, bet tik trūcīgu, ka stiprs izsalkums spieda mani nocelt pa gabaliņam maizes un pa kaulam. Tāpēc vienmēr izcēlās milzīgs tracis, un man vajadzēja paciest pārmetumus par savtīgu zagšanu, lai gan varēja būt runa tikai par visnepieciešamāko dabas vajadzību apmierināšanu. Bet notika vēl ļaunāk! Virtuvene kliegdama brēkdama žēlojās, ka viņai no virtuves pazudusi jēra ciska un ka es noteikti esot to nozadzis. Šī lieta kā svarīgs mājas notikums tika paziņota profesoram. Viņš teica, ka nekad neesot manījis, ka man ir tieksme uz zādzībām un ka manas zagšanas spējas arī nemaz nevarot būt pietiekamas. Neesot arī iespējams, ka es būtu varējis noēst veselu jēra gurnu tā, ka vairs nepaliktu ne pēdas. Sāka meklēt un manā guļasvietā atrada gurna atliekas! Muri! Redzi, ar ķepu uz sirds es tev zvēru, ka biju pilnīgi nevainīgs, ka man ne prātā nebija ienācis cepeti zagt, bet ko līdzēja manas nevainības apzvērēšana, ja pierādījumi liecināja pret mani! Vēl niknāks tāpēc bija profesors, jo bija mani aizstāvējis un redzēja, ka, būdams labās domās par mani, ir maldījies. Dabūju pamatīgu pērienu. Ja arī profesors turpmāk lika sajust nepatiku, kāda viņam bija pret mani, profesora kundze toties bija jo laipnāka, glaudīja man muguru, ko citādi nekad nedarīja, un iedeva man pat šad tad pa labam kumosam. Kā es varēju nojaust, ka tas viss ir tikai liekulīgs viltus, tomēr tas drīz atklājās. Ēdamistabas durvis stāvēja vaļā, ar tukšu kuņģi ilgu pilns skatījos iekšā un sāpīgi atminējos tos labos laikus, kad es, jūtot cepeša saldo smaržu, jau lūdzoši uzlūkoju profesoru, turklāt, kā mēdz sacīt, drusku paošņāju! Te profesoriene sauca: "Ponto, Ponto!" - un veikli turēja starp mīlīgo rādītāju un maigo īkšķi skaistu cepeša gabalu. Var jau būt, ka es ierosinātās ēstgribas sajūsmā ķēru mazliet stiprāk, nekā vajadzīgs, bet iekodis maigajā lilijas rokā neesmu, to tu man vari ticēt, labo Muri. Tomēr profesoriene skaļi iekliedzās: "Ļaunais suns!" - un kā bezsamaņā nokrita atpakaļ zvilnī, taču es sev par šausmām patiesi redzēju dažas asins lāses pie īkšķa. Profesors iedegās trakās dusmās; viņš sita mani, mīdīja kājām, apstrādāja mani tik nežēlīgi, ka es, manu labo runci, te vis nesēdētu durvju priekšā mīļā saulītē, ja nebūtu izglābies, ātri bēgot no mājas. Par atgriešanos nebija ko domāt. Atzinu, ka pret ļaunajām intrigām, kādas profesoriene bija sakurinājusi aiz tīras atriebības kāres par barona cimdu, nekas nav iesākams, un nolēmu tūdaļ meklēt citu kungu. Skaisto balvu dēļ, ar kādām labā dabas māte mani apveltījusi, tas citreiz būtu bijis viegli, bet bads un sirdēsti bija mani tā nomocījuši, ka man šādā nožēlojamā izskatā vajadzēja patiesi bīties, ka tikšu visur atraidīts. Bēdīgs, spiedīgu rūpju par uzturu mocīts, nolielu vārtu priekšā. Ieraudzīju baronu Alkibiadu fon Vipa kungu, kas gāja garām, un nezinu, kā man ienāca prātā doma piedāvāt viņam savus pakalpojumus. Varbūt tā bija neskaidra nojauta, ka es šādi varētu atrast izdevību atriebties nepateicīgajam profesoram, kā vēlāk arī notika. Piedancoju baronam klāt, centos viņam pakalpot un, kad viņš mani ar labpatiku aplūkoja, nevilcinoties gāju viņam līdzi dzīvoklī. "Redzat," viņš sacīja kādam jaunam cilvēkam, ko dēvēja par kambarsulaini, lai gan viņam citādi nebija neviena kalpotāja, "redzat, Fridrih, kāds man pūdelis piesities. Būtu tikai smukāks!" Fridrihs turpretim slavēja manu izteiksmi, kā arī graciozo augumu un domāja, ka mans kungs mani slikti turējis un es tāpēc esot to atstājis. Viņam vēl piebilstot, ka pūdeļi, kas pieklīstot paši no brīvas gribas, parasti esot uzticīgi, godīgi dzīvnieki, baronam nekas cits neatlika kā mani paturēt. Lai gan es ar Fridriha rūpēm ieguvu pavisam spožu izskatu, barons tomēr mani neuzskatīja par kaut ko izcilu un cieta tikai tādēļ, ka es viņu pavadu pastaigās. Taču drīz viss izvērtās citādi. Kādā pastaigā satikām profesoriem. Atzīsti nu, labo Muri, godīga pūdeļa labsirdīgumu - jā, tā es teikšu -, ja es apgalvoju, ka, lai gan kundze man bija ļoti darījusi pāri, es tomēr, viņu redzot, izjutu neliekuļotu prieku. Dancoju viņai priekšā, jautri rēju un liku viņai manīt savu prieku visos iespējamos veidos. "Paskat, Ponto!" viņa iesaucās, noglaudīja mani un zīmīgi uzlūkoja baronu Vipu, kas bija palicis stāvam. Atlēkšoju atpakaļ pie sava kunga, kas mani apmīļoja. Likās, ka viņam radušās īpašas aizdomas; vairākas reizes viņš nočukstēja: "Ponto! Ponto, vai tas būtu iespējams!"

Bijām sasnieguši kādu tuvumā esošu atpūtas vietu; profesoriene ar savu sabiedrību apsēdās, kurā tomēr mīļais, labsirdīgais profesora kungs neatradās. Netālu nosēdās barons Vips, tā ka viņš, pārējo neievērots, pastāvīgi paturēja profesoriem acīs. Nostājos savam kungam pretī un uzlūkoju viņu, viegli vēcinot asti, it kā gaidot viņa pavēles. "Ponto," viņš atkārtoja, "Ponto, vai tas varētu būt iespējams! Nu," viņš pēc īsa klusuma brīža piebilda, "jāpamēģina!" Tad viņš izņēma no kabatas portfeļa papīra strēmelīti, ar zīmuli uzrakstīja uz tās dažus vārdus, saritināja to, aizbāza man aiz kaklasaites, parādīja uz profesoriem un klusu sacīja: "Ponto - allons.'" Man nemaz nevajadzēja būt tik gudram, pasaules skolotam pūdelim, kāds patiesi esmu, lai uzreiz visu saprastu. Tūdaļ pielavījos pie galdiņa, kur sēdēja profesoriene, un izlikos, it kā ļoti kārotu skaisto kūciņu, kas atradās uz galda. Profesoriene bija pati laipnība, ar vienu roku viņa man pasniedza kūciņu, kamēr ar otru viegli kasīja kaklu. Sajutu, ka viņa izvelk papīra strēmelīti. Drīz pēc tam viņa sabiedrību atstāja un devās kādā sānu ejā. Fs viņai sekoju. Redzēju, ka viņa barona rakstīto steidzīgi izlasa, no adīkļa kārbiņas izņem zīmuli, uzraksta uz tās pašas zīmītes dažus vārdus un tad to atkal saritina. "Ponto," viņa teica, mani šķelmīgi uzlūkojot, "Ponto, tu būsi ļoti gudrs, prātīgs pūdelis, ja tu to picnesīsi klāt īstajā brīdī!" Tad viņa pabāza man zīmīti zem kaklasaites, un es nekavējos žigli doties pie sava kunga. Viņš tūdaļ nojauta, ka es nesu atbildi, jo tūlīt izvilka zīmīti no kaklasaites. Profesorienes vārdi droši vien skanēja ļoti patīkami un mierinoši, jo barona acis zibēja priekā, un viņš līksmi iesaucās: "Ponto, Ponto, tu esi lielisks pūdelis, mana labā zvaigzne tevi man atvedusi!" Tu vari iedomāties, labo Muri, ka biju ne mazāk iepriecināts, jo redzēju, ka pēc tā, kas tikko noticis, mana kunga labvēlība ļoti palielināsies.

Šais priekos gandrīz neuzaicināts izrādīju visas savas iespējamās mākas. Runāju pa suņu vīzei, nomiru, atkal atdzīvojos, neņēmu baltmaizes gabalu no žīda, bet ar ēstgribu notiesāju kristīgā dotu utt. "Neparasti mācīts suns!" - tā izsaucās kāda veca dāma, kas sēdēja pretī, blakus profesorienei. "Neparasti mācīts!" piekrita barons. "Neparasti mācīts!" profesorienes balss noskanēja pakaļ kā atbalss. Gribu tev tikai pavisam īsi pastāstīt, Muri, ka rūpējos par viņu sarakstīšanos minētajā veidā arī turpmāk un vēl tagad brīžam pat skrienu ar vēstulītēm uz profesora māju, ja viņa nav mājās. Bet, ja kādreiz vakara krēslā barons Alkibiads fon Vipa kungs aizlavās pie daiļās Petīcijas, tad es palieku piemājas durvīm un, ja profesora kungs redzams tikai notālēm, taisu riedams tik nejauku elles troksni, lai mans kungs tikpat labi kā es sajūt ienaidnieka tuvošanos un izvairās no viņa.

Man šķiet, ka es Ponto rīcību tomēr nevaru lāgā attaisnot, domāju par nelaiķa Muciusti, par savu dziļo pretīgumu pret jebkuru kaklasaiti, un jau no tā man ir skaidrs, ka cēla dvēsele, kāda mīt krietnā runcī, nicina šādu savedēja amatu. Visu to pateicu jaunajam Ponto pilnīgi vaļsirdīgi. Bet viņš par mani pasmējās un teica, vai tad kaķu morāle esot tik stingra un vai es pats kādreiz neesot pārcirtis pār strīpu, t. i., darījis kaut ko, kas lāgā neiederas šaurajā morāles lokā. Iedomāju Mīnu un apklusu.

- Vispirms, - Ponto turpināja, - vispirms, manu labo Muri, tas ir gluži parasts pieredzes princips, ka neviens nevar izbēgt savam liktenim, lai darītu ko darīdams; tu kā izglītots runcis vari par to palasīties kādā ļoti pamācīgā un gaužām patīkami stilizētā grāmatā ar virsrakstu "Žaks fatālists". Ja pēc likteņa lēmuma estētikas profesors Lotario kungs ir… Nu, tu jau mani saproti, labo kaķi, bet pie tam profesors ar savu izturēšanos tai svarīgajā cimda lietā - tai vajadzēja kļūt slavenākai, uzraksti par to kaut ko, Muri, - bija pierādījis savu dabas nolemto sūtību iestāties tai lielajā ordenī, kura zīmi tik daudzi vīri nēsā ar ap- valdītāko cieņu, ar jaukāko izskatīgumu, paši to neapzinādamies. Šo sūtību Lotario kungs būtu izpildījis, ja arī nebūtu nekāda barona Alki- biada fon Vipa, nekāda Ponto. Vai tad vispār Lotario kungs bija no manis pelnījis kaut ko citu - labāku nekā to, ka es metos taisni viņa ienaidnieka rokās? Jo barons taču atrastu arī citus līdzekļus, lai sazinātos ar profesoriem, un profesoram būtu tās pašas nepatikšanas, tikai nenesot man labumu, kādu es tagad patiesi gūstu no barona patīkamā sakara ar daiļo Letīciju. Mēs, pūdeļi, neesam tādi pārāk stingri morālisti, lai kaitētu sev pašiem un noniecinātu tā jau dzīvē trūcīgi nogrieztos labos kumosus.

Jautāju jaunajam Ponto, vai tad labums, ko viņam sagādā dienests pie barona Alkibiada fon Vipa, patiesi ir tik liels un svarīgs, ka atsver visu nepatīkamo un nospiedošo ar to saistītā kalpībā. Tādējādi liku viņam netieši saprast, ka taisni šī kalpība allaž būs pretīga runcim, kam krūtīs mīt neapslāpējamas brīvības jūtas.

- Tu runā, - Ponto atbildēja, lepni smīnēdams, - tu runā, labo Muri, pēc savas saprašanas vai, drīzāk, kā tev šķiet, jo tu esi pilnīgi nepieredzējis augstāko aprindu apstākļos. Tu nezini, ko nozīmē būt tik galanta, izglītota vīra mīlulim, kāds patiesi ir barons Alkibiads fon Vips. Tas, ka es kopš tā laika, kad biju tik gudri un pakalpīgi uzvedies, esmu kļuvis par viņa īpašu mīluli, man tev, brīvību mīlošais kaķi, nemaz nav jāsaka. īss mūsu dzīvesveida tēlojums liks tev ļoti spilgti izjust mana tagadējā stāvokļa tīkamību un jaukumu. No rīta mēs (proti, es un mans kungs) neuzceļamies ne pārāk agri, ne vēlu; tas nozīmē, tieši tad, kad pulkstenis sit vienpadsmit. Man jāpiezīmē, ka mana platā, mīkstā guļa uzklāta netālu no barona gultas un ka mēs krācam pārāk saskanīgi, lai, pēkšņi pamostoties, zinātu, kurš ir krācis. Barons parausta zvanu, un tūdaļ ienāk kambarsulainis, nesdams baronam lielu tasi kūpošas šokolādes, bet man - porcelāna bļodiņu, pilnu visjaukākās saldās kafijas ar krējumu, ko es iztukšoju ar tādu pašu ēstgribu kā barons savu tasi. Pēc brokastīm mēs pusstundiņu viens ar otru rotaļājamies, un šīs miesas kustības ne tikai veicina mūsu veselību, bet iepriecē arī mūsu garu. Skaistā laikā barons mēdz arī skatīties pa vaļēju logu un aplūkot garāmgājējus ar tālskati. Ja nu tieši nav daudz garāmgājēju, tad ir vēl kāda cita izprieca, ko barons nenoguris var turpināt veselu stundu. Zem barona loga ir bruģakmens, kas izceļas ar sevišķi sārto krāsu, bet šī akmens vidū ir maza, iedrupusi iedobe. Jāspļauj tik veikli lejā, lai spļāviens trāpa taisni mazajā iedobē. Barons ar vingrināšanos tik ļoti iemanījies, ka saderēja trāpīt jau trešajā paņēmienā un laimēja dažas labas derības. Pēc šīs uzjautrināšanās bija pienācis ļoti svarīgais ģērbšanās brīdis. Veiklo matu sukāšanu un cirtošanu, bet it sevišķi mākslīgo kaklasaites sasiešanu barons izdara pilnīgi viens pats, bez kambarsulaiņa palīdzības. Tā kā abas šīs grūtās nodarbības ievelkas, Fridrihs izmanto laiku, lai ari mani apģērbtu. T. i., ar remdenā ūdenī samērcētu sūkli viņš nomazgā man kažoku, izķemmē garās spalvas, ko frizieris piedienīgās vietās atstājis, ar diezgan smalku ķemmi un apliek man skaisto sudraba kaklasaiti, kuru barons man tūlīt uzdāvināja, kad bija atklājis manus tikumus. Nākamie mirkļi veltīti literatūrai un daiļajām mākslām. Proti, mēs ieejam kādā restorānā vai kafejnīcā, apēdam bifšteku vai karbonādi, iedzeram glāzīti madeiras un ieskatāmies jaunākajos žurnālos, jaunākajās avīzēs. Tad sākas priekšpusdienas vizītes. Apciemojam šo vai citu aktrisi, dziedātāju, jā, arī dejotāju, lai pastāstītu viņai dienas jaunumus vai galvenokārt attēlotu kādas vakarvakara debijas norisi. Ir zīmīgi, cik veikli barons Alkibiads fon Vips prot stāstīt jaunas ziņas, lai dāmām allaž uzturētu labu garastāvokli. Pretiniecei vai vismaz līdzcensonei nekad nav izdevies iegūt kaut daļu tās slavas, kas vainago slavenību, ko viņš tikko apmeklē omulīgā stūrītī. Nabadzīti izsvilpuši - izsmējuši. Un, ja arī nav noklusējama patiesi iegūta spoža piekrišana, tad barons noteikti zina pastāstīt par dāmu jaunas, skandalozas tenkas, ko tikpat kāri uzklausa kā izplata, lai attiecīga inde vainaga puķes novītinātu pirms laika. Smalkākās vizītes pie grāfienes A., baroneses B., sūtņa kundzes C. utt. aizņem laiku līdz pusčetriem;

tad ari barons ir savas kārtējās darīšanas nokārtojis un ap četriem var mierīgi sēsties pie galda. Tas parasti atkal notiek restorānā. Pēc ēšanas ejam uz kafejnīcu, izspēlējam partiju biljarda un, ja laiks labvēlīgs, dodamies mazā pastaigā; es pastāvīgi kājām, bet barons dažreiz jāšus. Tā pienāk teātra stunda, ko barons nekad nenokavē. Teātrī viņš laikam ir ļoti ievērojams cilvēks, jo iepazīstina publiku ne tikai ar skatuves apstākļiem un tēlotājiem aktieriem, bet izdala arī pienācīgās uzslavas un pienācīgās paļas, kā arī vispār ievada gaumi īstajās sliedēs. Tam viņš jūt dabisku aicinājumu. Tā kā netaisnā kārtā teātrī ieeja nav atļauta pat manas sugas smalkākajiem pārstāvjiem, tad izrāžu stundas ir vienīgās, kad es no sava mīļā barona šķiros un priecājos pats uz savu roku. Kā tas nu notiek un kā es izmantoju sakarus ar mazajiem kurtiem, angļu putnu suņiem, mopšiem un citiem cienījamiem sugas brāļiem, to tu uzzināsi turpmāk, labo Muri! Pēc teātra mēs atkal ēdam kādā restorānā, un jautrā sabiedrībā barons pilnīgi ļaujas savam līksmajam garastāvoklim. Tas nozīmē, visi runā, visi smejas, uzskata visu, goda vārds, par dievišķīgu, un neviens nezina, ko runā, par ko smejas un ko drīkst uz goda vārda slavināt par dievišķīgu. Bet tieši tur jau ir tā sarunas izsmalcinātība, visa to ļaužu sabiedriskā dzīve, kuri prot eleganti dzīvot kā mans kungs. Dažreiz barons arī vēlu naktī vēl aizbrauc uz vienām vai otrām viesībām, un viņam tur vajag būt izcilam. Diemžēl par to es neko nezinu, jo barons mani vēl nekad nav ņēmis līdzi, jo viņam droši vien ir savi iemesli. Kā es barona tuvumā mīkstā guļasvietā dusu, tev jau stāstīju. Bet nu atzīsti pats, labo kaķi, - ja man ir šāds dzīvesveids, ko te smalki aprakstīju, kā vecais, īgnais tēvocis var man pārmest izlaidīgu, palaidnīgu klaiņāšanu? Tiesa, es jau tev reiz atzinos, ka pirms kāda laika visādiem pārmetumiem bija pilnīgs pamats. Dauzījos apkārt sliktā sabiedrībā un atradu sevišķu prieku nelūgts iešmaukt visur kur, it īpaši kāzu mielastos, un sacelt pavisam nevajadzīgu skandālu. Taču tas nenotika aiz tieksmes iztrakoties, man tikai trūka augstākās kultūras, ko es tais apstākļos, kādi valdīja profesora mājā, nevarēju iegūt. Tagad tas viss ir citādi. Bet ko es redzu! Tur nāk barons Alkibiads fon Vips! Viņš meklē mani - viņš uzsvelpj! Au revoir, mīļais!

Zibens ātrumā Ponto metās savam kungam pretī. Barona āriene pilnīgi atbilda tēlam, kādu es varēju iedomāties pēc Ponto stāstījuma. Viņš bija ļoti liela auguma un drīzāk kalsnējs, nevis slaidi noaudzis. Uzvalks, stāja, gaita, vaibsti - viss varēja derēt par paraugu pēdējai modei, kas, ārkārtīgi pārspīlēta, piešķīra visai viņa būtnei kaut ko dīvainu, izaicinošu. Viņš turēja rokā mazu, ļoti tievu spieķīti ar metāla uzgali un vairākas reizes lika Ponto lēkt pāri spieķītim. Lai cik pazemojoši tas man likās, tomēr vajadzēja atzīt, ka Ponto lielajai veiklībai un spēkam tagad pievienojās piemīlība, ko citādi nekad nebiju novērojis. Vispār, kad barons, krūtis izgāzis, vēderu ievilcis, kājas dīvaini izpletis, gāja tālāk un Ponto graciozām kurbetēm [122] lēkšoja drīz pa priekšu, drīz blakus un atļāvās tikai pavisam īsus, tādus kā lepnus sveicienus garāmgājējiem biedriem, tas viss par kaut ko liecināja un man, lai gan nekļuva skaidrs, tomēr iedvesa cieņu. Nojautu, ko mans draugs Ponto bija domājis ar augstāko kultūru, un centos cik iespējams tikt ar to skaidrībā. Tas tomēr nācās ļoti grūti, vai, drīzāk, manas pūles bija veltīgas.

Vēlāk esmu nonācis pie atziņas, ka zināmās lietās visas problēmas, visas teorijas, ko iztēlojāmies garā, sabrūk un ka tikai dzīvajā praksē iespējams iegūt īstu izpratni; abu - barona Alkibiada fon Vipa un pūdeļa Ponto augstākā kultūra iegūta smalkā sabiedrībā un pieder pie šīm lietām.

Barons Alkibiads fon Vips, garām ejot, mani ļoti cieši uzlūkoja ar lorneti. Man likās, ka viņa skatiens pauž ziņkāri un dusmas. Vai viņš varbūt pamanījis, ka Ponto sarunājas ar mani, un tas viņam nav paticis? Man kļuva mazliet bailīgi ap dūšu, steidzos žigli pa kāpnēm augšā.

Lai izpildītu visus krietna autobiogrāfa pienākumus, man vajadzētu atkal aprakstīt savu dvēseles stāvokli, un es nevarētu to izdarīt labāk kā ar dažiem lieliskiem pantiem, kādi man kopš kāda laika, tā sakot, birst kā no pilnības raga. Gribu -

(Mcik. I.) - ar šo naivo, nožēlojamo rotaļlietu izšķiedu sava mūža labāko daļu. Un tagad tu gaudo, vecais muļķi, un apsūdzi likteni, kam tu pārdroši spītēji! Ko tev nozīmēja cienīgie ļaudis, ko nozīmēja visa pasaule, kurn tu nicināji, jo turēji to par ģeķīgu, bet pats biji lielākais ģeķis! Pie amata, pie amata tev vajadzēja palikt, būvēt ērģeles, nevis tēlot burvju mākslinieku un pareģi. Ja viņi nebūtu nozaguši manu sievu, ja viņa vēl būtu pie manis, es sēdētu darbnīcā kā krietns strādnieks un man apkārt dauzītu un klaudzinātu žirgti zeļļi, un mēs darītu darbus, kas redzami un dzirdami tuvu un tālu. Un Kjara! Varbūt man ap kaklu ķertos mundri puišeļi, varbūt es uz ceļiem šūpotu smuku meitenīti. Pie visiem velniem, kas mani tur, ka es neskrienu tūdaļ projām un nemeklēju pazudušo sievu visā plašajā pasaulē! - Pēc šiem vārdiem meistars Ābrahāms, kas bija sarunājies pats ar sevi, iesvieda mazo, iesākto mašīnu un visus amata piederumus pagaldē, uzlēca kājās un strauji soļoja šurp un turp. Domas par Kjaru, kuras viņu vairs gandrīz nekad neatstāja, uzjundīja viņa dvēsele visas sāpīgās žēlas, viņš atcerējās, kā toreiz ar Kjaru bija sācis savu labāko dzīvi, un viņam tagad pārgāja iesīkstējusī nepatika, ka viņš atmetis savu amatu un nodevies šķietamai veiklības mākslai. Viņš uzšķīra Severīno grāmatu un ilgi uzlūkoja maigo Kjaru. Kā mēnessērdzīgais, kam laupīti ārējie jutekļi un kas automātiski rīkojas pēc kādas iedomas, meistars Ābrahāms piegāja pie lādes, kas atradās vienā istabas kaktā, novāca priekšmetus un grāmatas, ar ko tā bija apkrauta, atvēra to, izņēma stikla bumbu, visu Neredzamās meitenes noslēpumaino mehānismu, pakāra bumbu tievā zīda aukliņā, kas nokarājās no griestiem, un sakārtoja istabā visu tā, kā vajadzīgs slepenam orākulam. Visu to sarīkojis, viņš pamodās no savas sapņu apmātības un loti izbrīnījās par uzsākto. - Ai! - viņš tad skaļi ievaidējās, pavisam vārgs, pavisam izmisis atslīgstot zvilni. - Ai, Kjara, nabaga pazudusī Kjara, vairs nekad nedzirdēšu tavu saldo balsi vēstījam to, kas ieslēgts cilvēka sirds dziļumos. Nav vairs mierinājuma zemes virsū, nav citas cerības kā kaps!

Te stikla bumba sašūpojās šurp un turp, un kļuva dzirdama melodiska skaņa, it kā vēja vēsma, kas viegli pārslīd pār arfas stīgām. Bet skaņa drīz tapa par vārdiem:

Dzīve neaiziet tik drīz, Prieks un miers nav projām skrējis, Šķīstais gars ko izdarīs. Ja to smagi zvērests sējis? Meistar! Dūšu! - kaut tu,spējis Augšup vērsties - brūces dzīs, Rūsi sevi izdziedējis, Sāpes laimi atnesīs.

- Žēlīgā debess, - vecais čukstēja drebošām lūpām. - Tā ir viņa, kas runā uz mani no augstās debess; viņa vairs nestaigā dzīvajo vidū! - Te melodiskā skaņa atskanēja vēlreiz, un vēl klusāk, vēl tālāk atbalsojās vārdi:

Saltā nāve neskar tos, Sirds kam mīlas sasildīta; Spīd tam saule vakaros, Kas bij izmisis no rīta. Drīz būs stunda iezvanīta, Kas tev atkal mieru dos; Un būs dzīve piepildīta.

Nozīmētā likteņos.

j.

Te pastiprinoties, te atkal izdziestot, saldās skaņas atvilināja miegu, kas ietina veco savā melnajā autā. Bet tumsā, mirdzēdams kā daiļa zvaigzne, uzausa pagājušās laimes sapnis, un Kjara atkal dusēja pie meistara krūtīm, un abi bija atkal jauni un laimīgi, un nekāds tumšs gars vairs nespēja nomākuļot viņu mīlestības debesis.

Šeit izdevējam laipnais lasītājs jābrīdina, ka runcis atkal pavisam izplēsis pāris makulatūras lapu, tāpēc šai stāstā, kur tik daudz izlaidumu, atkal radusies tukša vieta. Pēc kārtas numuriem spriežot, trūkst tikai astoņas lappuses, kas, liekas, nebūs saturējušas neko sevišķi svarīgu, jo sekojošais kopumā pilnīgi saderas ar iepriekšējo. Tātad tālāk stāv rakstīts:

- nedrīkstēja gaidīt. Firsts Ireneuss ne pagalam necieta visādus neparastus atgadījumus, sevišķi, ja griezās ar lūgumu pie viņa paša, lai viņš izmeklē lietu tuvāk. Tāpēc viņš ieņēma, kā kritiskos gadījumos mēdza darīt, divkāršu tabakas šņaucienu, blenza medniekā ar pazīstamo, satriecošo Fridriha skatienu un sacīja: - Man šķiet, medniek, mēs esam mēnessērdzīgs sapņotājs un redzam spokus, un ceļam pavisam nevajadzīgu brēku!

-  Augsti cienītais kungs, - mednieks ļoti mierīgi atbildēja, - lieciet mani padzīt kā parastu blēdi, ja viss nav vārdu pa vārdam tā, kā es atstāstīju. Atkārtoju droši un vaļsirdīgi: Ruperts ir īsts krāpnieks.

-   Kā, - firsts gluži saskaities iesaucās, - kā, Ruperts lai būtu krāpnieks? Mans vecais, uzticamais kastelāns, kas piecdesmit gadu kalpojis firstu namos, nekad nav ļāvis ierūsēt nevienai atslēgai un tās nekad nav trūkušas, kad jāslēdz ciet vai vaļā? Jūs esat apsēsts! Jūs esat traks! Velns ar ār…

Firsts allaž sastostījās, kad pieķēra sevi lādamies, kas bija pret katru valdnieka cieņu. Mednieks izmantoja šo mirkli, lai ātrumā iebilstu: - Augsti cienītais kungs paliek tūlīt tik dusmīgs un tik briesmīgi lādas, bet par to tak nevar klusēt, nevar tak apgalvot neko citu kā tikai tīru patiesību!

-   Kas ir dusmīgs? - firsts jau mierīgāk sacīja. - Kas lādas? Ēzeļi lādas! Es vēlos, lai jūs man to lietu īsumā atkārtojat, lai es slepenā sēdē varu visu izklāstīt saviem padomniekiem sīkai apspriešanai un izšķiršanai par turpmākajiem soļiem. Ja Ruperts patiesi ir krāpnieks, tad… Nu, gan jau tālākais nokārtosies.

-   Kā jau teicu, - mednieks iesāka, - kad es vakar Jūlijas jaunkundzei apgaismoju ceļu, tas cilvēks, kas te jau ilgi slapstās apkārt, aizšāvās mums pa priekšu. "Pag,'" savā prātā nodomāju, "gan mēs to uzmākuli noķersim." Un, kad es mīļo jaunkundzi biju uzvadījis augšā, izdzēsu lāpu un nostājos tumsā. Nepagāja ilgi, ka tas pats cilvēks izlīda no krūmiem un viegli pieklauvēja pie mājas durvīm. Piesardzīgi lavījos tuvāk. Durvis tika atvērtas, iznāca ārā kāda meiča, un līdz ar šo meiču svešais iespruka iekšā. Tā bija Nanija - jūs taču pazīstat, augsti cienīgais kungs, padomnieces kundzes skaisto Naniju?

-   Cotļiiin[123]! - firsts iesaucās. - Ar augstām, kronētām galvām nemēdz runāt par skaistām Nanijām! Bet turpini vien, monfils[124].

-   Jā, - mednieks stāstīja, - jā, skaistā Nanija, es gan nedomāju, ka viņai ir tik slēpjams sakars. - Tātad nekas cits kā vienkārša mīlēšanās, savā prātā nodomāju; bet man nekādi negribēja iziet no prāta, ka tur jābūt vēl kaut kam. Paliku pie mājas stāvam. Te pēc krietna laiciņa atgriezās padomnieces kundze, un, tikko bija iegājusi mājā, tā augšā atvērās logs un kā trenkts izlēca laukā svešais vīrietis - taisni neļķēs un lefkojās, kas tur aug aiz apmales un ko mīļā Jūlijas jaunkundze pati tik rūpīgi kopj. Dārznieks šausmīgi žēlojas; viņš ar saplēstajām puķēm ir ārā un gribēja pats celt sūdzību pie augsti cienīgā kunga. Bet es viņu nelaidu iekšā, jo, maitasgabals tāds, piesūcies jau no agra rīta.

-   Lebreht, - firsts pārtrauca mednieku, - Lcbreht, tas man šķiet atdarinājums, jo tāpat notiek Mocarta kunga operā "Figaro kāzas", ko es noskatījos Prāgā. Stāstiet patiesību, medniek!

-   Nē, - mednieks turpināja, - nesaku ne vārdiņa, ko nevaru apstiprināt ar zvērestu. Bēglis bija nokritis gar zemi, un es nu domāju šo saķert, bet zellis zibenīgi uzšāvās kājās un mudīgi drāzās - kurp? Kā jūs domājat, augsti cienīts first, kurp viņš drāzās?

-  Neko es nedomāju, - firsts svinīgi atbildēja, - nejauciet man ar liekiem jautājumiem domas, medniek, bet stāstiet mierīgi, kamēr stāsts galā, tad es domāšu.

-  Taisni, - mednieks turpināja, - taisni uz neapdzīvoto paviljonu svešais drāzās. Jā - neapdzīvoto! Tikko viņš pieklauvēja pie durvīm, iekšā iedegās gaisma un iznāca ārā krietnais, godīgais Ruperta kungs, kam svešinieks sekoja mājā, ko Rupcrts atkal cieši aizslēdza. Jūs redzat, augsti cienīts kungs, ka Rupertam ir sakari ar svešiem, bīstamiem un slapstīgiem viesiem, kam noteikti kaut kas ļauns padomā. Kas zina, kāds visam gals paredzams, un ir jau iespējams, ka mans augsti cienīts firsts pat te, mierīgajā Zīghartshofa, tiek ļaunu cilvēku apdraudēts.

Tā kā firsts Ircncuss uzskatīja sevi par ļoti ievērojamu valdnieku, tad noteikti reizēm iztēlojās dažādas galma sazvērestības un niknas vajāšanas. Tāpēc mednieka pēdējais teikums viņu gaužām satrieca, un viņš dažus mirkļus nogrima dziļās pārdomās. - Medniek, - viņš tad sacīja, plati iepletis acis, - medniek, jums taisnība. Lieta ar svešo cilvēku, kurš te slapstās, ar gaismu, kas naktī redzama paviljonā, ir aizdomīgāka, nekā pirmajā acumirklī liekas. Mana dzīvība ir Dieva rokā! Bet man apkārt ir uzticami kalpi, un, ja kāds no tiem uzupurētos manā labā, es noteikti ģimeni bagātīgi atalgotu! Izplati šo ziņu manos ļaudīs, labo Lebreht! Tu zini, valdnieka sirds nepazīst nekādas baismas, nekādas cilvēcīgas nāves bailes, bet ir pienākumi pret tautu, tai man sevi jāsaglabā, sevišķi tad, ja troņmantnieks vēl nepilngadīgs. Tāpēc es pili tikmēr neatstāšu, kamēr paviljonā sazvērestība nav atklāta. Lai ierodas mežzinis ar iecirkņa medniekiem un visiem pārējiem mežsargiem, visiem maniem ļaudīm jāapbruņojas. Paviljons tūdaļ jāielenc, pils cieši jānoslēdz. Parūpējies par to, labo Lebreht. Pats apjozīšos ar mednieka dunci, pielādējiet manas divstobrenes, bet neaizmirstiet nolaist aizslēgu, lai nenotiek nelaime. Un lai man ziņo, ja varbūt paviljons ieņemts un sazvērnieki piespiesti padoties, lai es varu atgriezties iekštelpās. Un lai gūstekņus rūpīgi pārmeklē, pirms tos atved troņa priekšā, lai neviens izmisumā… Bet ko jūs stāvat, ko jūs mani uzlūkojat, ko tas nozīmē, Lebreht?

-   Ei, - mednieks atbildēja šķelmīgu vaigu, - ei, augsti cienīgais kungs, es tikai domāju, ka nemaz nav vajadzīgs atsaukt mežzini ar viņa ļaudīm.

-   Kādēļ ne? - firsts sadusmots vaicāja. - Kādēļ ne? Man liekas, viņš uzdrošināsies man runāt pretī? Un briesmas pieaug ik brīdi! Velns ar ār… Lebreht, lec zirgam mugurā - mežzinis - viņa ļaudis - pielādētas bises - tiem jāierodas tūlīt.

-   Ber viņi, - mednieks sacīja, - viņi jau ir tur, augsti cienīgais kungs!

-  Kā - kas? - firsts iesaucās, un izbrīnā viņam mute palika vaļā.

-      Jau, - mednieks turpināja, - jau mazā gaismiņā biju ārā pie mežziņa. Paviljons jau ir tik cieši ielenkts, ka pat kaķis nevar izsprukt, kur nu vēl cilvēks.

-   Jūs esat, - firsts aizkustināts sacīja, - jūs esat viens priekšzīmīgs mednieks, Lebreht, un uzticams firstu nama kalps. Ja jūs mani izglābjat no šīm briesmām, jūs varat droši cerēt uz nopelnu medaļu, ko es pats uzzīmēšu un likšu izkalt zeltā vai sudrabā, atkarībā no tā, vai, ielencot paviljonu, tajā palikuši vairāk vai mazāk cilvēku.

-   Ja atļaujat, - mednieks sacīja, - ja atļaujat, cienīgais kungs, ķersimies tūdaļ pie lietas. Tas nozīmē, mēs uzlauzīsim paviljona durvis, saņemsim gūstā vazaņķus, kas tur mitinās, un viss būs cauri. Jā, jā, to zelli, kurš man tik bieži izbēdzis, to sasodīto lēcēju, kurš ierīkojies kā nelūgts viesis paviljonā, to gan gribu noķert, to blēdi, kas sabaidījis Jūlijas jaunkundzi!

-   Kāds blēdis, - vaicāja padomniece Bencona, ienākot istabā, - kāds blēdis ir sabaidījis Jūliju? Par ko jūs runājat, labo Lebreht?

Firsts svinīgi, nozīmīgi, kā tāds, kam atgadījies kaut kas ievērojams, ārkārtējs, ko viņš nopūlas izturēt ar visu savu gara spēku, gāja Benconai pretī. Viņš satvēra viņas roku, viegli to paspieda un tad ļoti maigā balsī sacīja: - Bencona! Pat dziļākajā, tālākajā vientulībā firstu galvai seko briesmas. Tas ir firstu liktenis, ka nekāds maigums, nekāda sirds labvēlība viņus nepasargā no naidīgā dēmona, kurš iededz skaudību un valdītkāri nodevīgu vasaļu krūtīs! Bencona, visnežēlīgākā nodevība pacēlusi pret mani savu čūskām vīto Medūzas galvu, jūs atrodat mani visdraudīgākajās briesmās! Taču nelaimes brīdis jau varbūt ir klāt, lūk, šim uzticamajam cilvēkam esmu varbūt pateicību parādā par savu dzīvību, savu troni! Bet, ja lemts citādi, - nu, tad padodos savam liktenim. Fs zinu, Bencona, jūs savas jūtas pret mani noglabāsiet, un tā es varu kā tas ķēniņš kāda vācu dzejnieka bēdu lugā, ar ko princese Hedviga man samaitāja tēju, augstsirdīgi izsaukties: "Nekas nav zaudēts, jo jūs paliekat mana!" [125] noskūpstiet mani, labā Bencona! Dārgā, mēs esam un paliekam vecie! Ak Dievs, ko es te melšu nāves bailēs! Būsim mierīgi, mana mīļā, kad nodevēji būs sagūstīti, iznīcināšu viņus ar vienu skatienu. Medniek, lai sāk uzbrukumu paviljonam!

Mednieks taisījās žigli pazust.

-   Stāt! - Bencona iesaucās. - Kas tas par uzbrukumu? Kādam paviljonam?

Pēc firsta pavēles medniekam vajadzēja vēlreiz sīki ziņot par visu atgadījumu.

Bencona, medniekam stāstot, arvien vairāk sasprindzināja uzmanību. Kad viņš bija beidzis, Bcncona smiedamās iesaucās: - Nu, tas ir visjocīgākais pārpratums, kāds vien var būt. Hs lūdzu, cienīts kungs, lai mežzinis ar saviem ļaudīm tiek tūlīt sūtīts projām. Nav runas ne par kādu sazvērestību, jums nedraud ne mazākās briesmas, cienītais kungs! Nepazīstamais paviljona iemītnieks jau ir jūsu gūsteknis.

-  Kurš, - firsts izbrīnījies prasīja, - kurš ir tas nelaimīgais, kas dzīvo paviljonā bez manas atļaujas?

-  Tas ir, - Bencona iečukstēja firstam ausī, - tas ir princis Hektors, viņš slēpjas paviljonā!

Firsts atsprāga dažus soļus atpakaļ, it kā viņu pēkšņi ķēris neredzamas rokas sitiens, un tad iesaucās: - Kurš? Kā? Est-ilpossiblcl[126] Bencona! Vai es sapņoju? Princis Hektors? - Firsts paskatījās uz mednieku, kas, galīgi apstulbis, ņurdzīja cepuri rokās. - Medniek, - firsts viņam uzkliedza, - vācies projām, mežzinis, ļaudis, lai visi pazūd - pazūd no manām acīm! Lai te nerādās neviens cilvēks! Bencona, - viņš tad pievērsās padomniecei, - labā Bencona, vai jūs varat to iedomāties, Lebrehts nosauca princi Hektoru par zelli, par krāpnieku! Nelaimīgais! Bet tas lai paliek starp mums, Bencona, tas ir valsts noslēpums. Pasakiet tikai, izskaidrojiet man - kā varēja notikt, ka princis teicās aizceļojam, bet paslēpās šeit, it kā gribētu nodoties dēkām?

Bencona saprata, ka mednieka novērojumi izglābuši viņu no lielām nepatikšanām. Ja arī viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka nebūtu ieteicams atklāt firstam prinča uzturēšanos Zīghartshofa, tomēr pašreizējais stāvoklis ar katru minūti kļuva bīstamāks Jūlijai un attiecībām, ko Bencona pati nopūlējās uzmanīt. Tagad, kad mednieks bija izspiegojis prinča paslēptuvi un princim draudēja briesmas, ka viņu atklās ne visai cienīgā veidā, Bencona varēja, drīkstēja viņu nodot, neiejaucot Jūliju. Tātad viņa paskaidroja firstam, ka droši vien kāda mīlestības ķilda ar princesi Hedvigu būšot princi pamudinājusi tēlot ātru aizceļošanu, lai ar savu uzticamāko kambarsulaini paslēptos mīļotās tuvumā. Šādai rīcībai nenoliedzami piemītot kaut kas romantisks, dēkains, bet kuram mīlētājam gan neesot tieksme uz tādām lietām. Bez tam prinča kambarsulainis esot dedzīgs viņas Nanijas pielūdzējs, un šā iemesla dēļ noslēpums jums ticis atklāts.

-  Ha! - firsts iesaucās. - Paldies Dievam, tātad tas bijis kambarsulainis, nevis pats princis, kas iezadzies jūsu mājā un tad izlēcis ārā puķu dobē kā pāžs Kerubins. Man jau modās visādas nepatīkamas domas. Princis lai lēktu ārā pa logu, kā tas vispār iedomājams!

-   Ei, - Bencona atbildēja, šķelmīgi iesmiedamās, - es tomēr pazīstu kādu firstu, kas izmantoja ceļu pa logu, kad…

-  Jūs, - firsts pārtrauca padomnieci, - jūs uztraucat mani, Bencona, jūs augstākajā mērā uztraucat mani! Klusēsim par pagājušo, labāk padomāsim, ko lai tagad iesāk ar princi! Velns lai parauj šai nolādētajā stāvoklī visu diplomātiju, visas valsts tiesības, visus galma likumus! Vii lai es neliekos par viņu ne zinis? Vai lai viņa klātieni nejauši atklāju? Vai man - vai man? Domas griežas man galvā kā virpulī. Tas tāpēc, ka valdnieku galvas pazemojas līdz dīvainām romānu dēkām!

Bencona patiesi nezināja, kā lai risina turpmākās attiecības ar princi. Bet arī šī neērtība tika novērsta. Jo, proti, pirms padomniece paspēja firstam atbildēt, ienāca vecais kastclāns Ruperts un pasniedza firstam vairākkārt salocītu zīmīti, turklāt viņš, šķelmīgi smaidot, apgalvoja, tā nākot no kādas augstas personas, kuru viņam netālu no šejienes esot gods sargāt gluži kā aiz restēm. - Tātad jūs zinājāt, - firsts ļoti vēlīgi sacīja vecajam, - tātad jūs zinājāt, Rupert, ka… Nu, es jau jūs esmu vienmēr turējis par godīgu, uzticamu sava nama kalpu, un jūs to esat pierādījuši arī tagad, jo esat pildījuši savu pienākumu, esat paklausījuši mana cēlā znota pavēlēm. Es padomāšu par jūsu atalgojumu. - Ruperts pateicās vispazemīgākajiem izteicieniem un izgāja no istabas.

Pārāk bieži dzīvē gadās - kāds tiek turēts par sevišķi tikumīgu un godīgu tieši tobrīd, kad izdarījis kādu blēdību. Par to iedomājās Bencona, kas bija labāk informēta par prinča ļauno nolūku un pārliecināta, ka vecais, liekulīgais Ruperts ir līdzdalībnieks ļaunajā noslēpumā.

Firsts atlocīja zīmīti un lasīja:

"Chc ddcc pil, chc pilgiocondo stāto Saria, di qucl d'nn amor osu core? Chc viver pil fclicc c pil beato Chc ritrovarsi in scrvitl d'Amnre. Sc nonfossc Vhuom sempre stimulato Dct cļucl sospetto rio, da qucl timorc, Da qncl martir, da quclla frcncsia, Da qitclla rabīna, detta jjclosia ".

"Sajās kāda liela dzejnieka vārsmās Jūs, mans first, atradīsiet manas noslēpumainās rīcības iemeslu. Domāju, ka mani nemīl tā, kuru es pielūdzu, kura ir mana dzīvība, visas manas ilgas un cerības un kurai liesmo karstā kvēle jūsmīgajā sirdī. Laime man! Esmu pārliecinājies, ka viss ir labi, kopš dažām stundām es zinu, ka tieku mīlēts, un iznāku ārā no savas paslēptuves. Mīlestība un laime lai ir vārdi, kas mani pieteic. Drīz sveicināšu Jūs, mans first, ar dēla godbijību.

Hektors"

Varbūt laipnajam lasītājam nebūs nepatīkami, ja biogrāfs šeit uz pāris minūtēm atstās stāstu un iespraudīs šo itāliešu vārsmu tulkojuma mēģinājumu. Tās skan apmēram tā:

"Kas vēl tik salds un kas tik tīkams būtu, Kā glabāt sirdi mīlestības staru? Kurš līksmāks vēl un svētlaimīgāks kļūtu. Kā sevī jūtot mīlas dieva varu, Ja cilvēks nenestu kā nastu grūtu Šo ļauno aizdomu un baiļu garu, Šīs mocības un nikna drudža trauktu Šo trakumu, par greizsirdību sauktu."

Firsts ļoti uzmanīgi divas trīs reizes izlasīja zīmīti, un, jo biežāk to pārlasīja, jo dziļāk ievilkās rievas viņa pierē. - Bencona, - viņš beidzot sacīja, - Bencona! Kas princim lēcies? Pantiņš, itāliešu pantiņš valdnieka galvai, kronētam sievastēvam, skaidras, prātīgas izskaidrošanās vietā? Ko tas nozīmē! Tur nav nekādas jēgas. Prinča rīcība šķiet pavisam nepiedienīga. Pantiņā ir runa, cik es saprotu, par mīlestības laimi un greizsirdības mokām. Ko princis domā ar greizsirdību, Dieva dēļ, uz ko viņš šeit var būt greizsirdīgs? Sakiet man, labā Bencona, - vai jūs šai prinča zīmītē atrodat kaut dzirkstelīti saprāta?

Bencona satrūkās par prinča vārdu dziļāko nozīmi, ko viņa pēc vakarvakarā notikušā varēja viegli uzminēt. Bet vienlaikus viņa apbrīnoja veiklo pavērsienu, kādu princis bija izdomājis, lai bez turpmāka skandāla drīkstētu iznākt mV.paslēptuves. Taču, nebūt neraisīdamās kaut tikai mazliet šai sakarā iebilst firstam, viņa centās no šīs situācijas gūt sev iespējami vairāk labuma. Viņa baidījās, ka gan Kreislers, gan meistars Ābrahāms varētu izjaukt viņas slepenos plānus, tāpēc domāja, ka pret abiem jālieto visi ieroči, kādi gadās pie rokas. Viņa atgādināja firstam, ko bija stāstījusi par kaislību, kas uzliesmojusi princeses sirdī. Prinča asajam skatienam, viņa turpināja, princeses jutoņa tāpat nepalika nepamanīta kā Kreislera savādais, saspringtais izturēšanās veids, kas princim devis pietiekamu iemeslu, lai iedomātos par kādu neprātīgu sakaru viņu abu starpā. Tā esot pilnīgi izskaidrojams, kāpēc princis Kreisleru nāvīgi ievainojis, kāpēc viņš, kad domājās Kreisleru nogalinājis, izvairījies no princeses sāpēm un izmisuma, bet, kad uzzināja, ka

Kreislers dzīvs, tad, mīlestības un ilgu dzīts, esot atgriezies un princesi slepeni novērojis. Tāpēc greizsirdība, par ko paužot prinča vārsmas, neesot domājama ne pret vienu citu kā Kreisleru un būtu jo nepie- ciešamāk un ieteicamāk Kreisleram turpmāk neatļaut uzturēties Zīghartshota, tāpēc ka šķiet, viņš kopā ar meistaru Ābrahāmu gatavojis sazvērestību, vērstu pret visu galmu.

-  Bencona, - firsts ļoti nopietni teica, - Bencona, esmu pārdomājis, ko jūs man stāstāt par princeses necienīgo tieksmi, un vēl tagad neticu tam ne vārda. Princeses dzīslās rit firstu asinis.

-  Vai jūs domājat, - Bencona strauji saslējās, - vai jūs domājat, augsti cienītais kungs, ka firstu kārtas sieviete var pavēlēt, lai pulss - dzīvības iekšējā dzīsla - pukst citādi nekā pārējām sievietēm?

-   Jūs esat, - firsts saīdzis teica, - jūs esat šodien ļoti savādā garastāvoklī, padomniece! Atkārtoju, ja arī princeses sirdī iedegās kāda nepiedienīga kaislība, tad tā bija tikai slimības lēkme, tā sakot, krampji, - viņa taču cieš no spazmām, - no kā viņa ļoti drīz būtu atspirgusi. Bet, kas attiecas uz Kreisleru, viņš ir gluži amizants cilvēks, kam trūkst tikai pienācīgas kultūras. Es pat neticu, ka viņš bijis tik bezkaunīgi pārgalvīgs un iedomājies tuvoties princesei. Pārgalvis viņš ir, bet pavisam citādā ziņā. Ticiet man, Bencona, ka saskaņā ar viņa dīvaino dabu nev iena princese kopā ar viņu nebūtu laimīga, ja arī būtu iedomājams, ka tik augsta persona varētu pazemoties, lai viņā iemīlētos! Jo, Bencona, entre nous soit dit, viņam kronētas galvas neko nenozīmē, un tieši tā ir tā smieklīgā, nejēdzīgā muļķība, kas padara viņu galma dzīvei nepiemērotu. Lai viņš paliek projām; ber, ja viņš atgriezīsies, es viņu sirsnīgi apsveikšu. Jo ar to vēl nepietiek, ka viņam taču, kā man meistars Ābrahāms, - jā, meistaru Ābrahāmu jūs atstājiet mierā, Bencona, sazvērestības, ko viņš ir gatavojis, vienmēr bijušas firstu namam par svētību. Bet ko es gribēju teikt! Jā! Nepietiek, ka kapelmeistaram, kā meistars Ābrahāms man teica, bija nepienācīgā kārtā jābēg, viņš ir un paliek gluži prātīgs cilvēks, kas mani amizē, par spīti viņa trakulīgajai dabai, ct ccln sītffit[127]!

Padomniece iesvēlās dusmās par tik vēsu atraidījumu. Gluži nejauši viņa, priecīgi peldot pa straumi, bija uzgrūdusies zemūdens klintij.

Pils pagalmā sacēlās liela kņada. Surp dārdināja gara rinda ratu, ko pavadīja prāva lielhercoga huzāru daļa. No ratiem izkāpa galma virs- maršals, prezidents, firsta padomnieki un vairāki Zīghartsveileras labākās sabiedrības locekļi. Tur bija nonākusi ziņa, ka Zīghartshofa izcēlusies pret firsta dzīvību vērsta revolūcija, un tagad uzticamie līdz ar citiem galma cienītājiem ieradās, lai aizsargātu firstu, un veda līdzi tēvzemes aizstāvjus, ko ar lielām pūlēm bija izlūgušies no gubernatora.

Sapulcinātajiem skaļi apzvērot, ka viņi gatavi cienīgajam kungam upurēt savu miesu un dzīvību, firsts nemaz netika pie vārda. Tikko viņš beidzot gribēja iesākt, ienāca virsnieks, kas vadīja karaspēka daļu, un apvaicājās par operāciju plānu.

Ja briesmas, kas mums iedvesa bailes, sašķīst mūsu acu priekšā kā uzpūsts burbulis, mūs vienmēr pārņem īgnums. Prieku rada doma, ka esam laimīgi izbēguši no patiesām briesmām, nevis atskārta, ka nekādu briesmu nav bijis.

Tā arī notika, ka firsts tikko spēja apspiest īgnumu un nepatiku par nevaj adzīgo traci.

Vai viņš drīkstēja, vai viņam vajadzēja pateikt, ka visa brēka izcēlusies kambarsulaiņa un istabenes satikšanās vai mīloša prinča romantiskas greizsirdības dēļ? Viņš pārlika šā un tā; nojautu pilnais klusums zālē, ko pārtrauca vienīgi uzvaru vēstījošā huzāru zirgu iezviegšanās ārā, uzgūla viņam svina smagumā.

Pēdīgi viņš nokrekšķinājās un ļoti svinīgi iesāka: - Mani kungi! Brīnišķīgais debesu lēmums… Ko jūs vēlaties, mon ami?

Ar šo galma maršalam domāto jautājumu firsts pats sevi pārtrauca. Galma maršals patiesi bija pāris reižu palocījies un licis ar skatieniem noprast, ka viņam jāziņo kaut kas svarīgs. Izrādījās, ka tikko sevi licis pieteikt princis Hektors.

Firsta seja noskaidrojās, viņš saprata, ka var ļoti īsi paskaidrot par šķietamajām briesmām, kādās grīļojies viņa tronis, un godājamo sanāksmi kā uz burvja mājienu pārvērst apsveicēju pieņemšanā. Viņš to darīja!

Pēc brīža ienāca princis Hektors, tērpies spīdošā galā uniformā, skaists, spēcīgs, lepns kā jauns dievs. Firsts pagājās viņam pāris soļu pretī, bet tūdaļ atsprāga atpakaļ it kā zibens ķerts. Tieši aiz prinča Hektora zālē iemetās princis Ignācijs. Firstiskais kungs kļuva ar katru dienu muļķīgāks un ākstīgāks. Huzāri pils pagalmā bija viņam sevišķi patikuši, viņš pat piedabūjis kādu huzāru iedot viņam zobenu, somu un augsto formas cepuri un tagad bija ar šiem greznumiem izrotājies. Tā, it kā sēžot zirgā, viņš ar spožo zobenu rokā īsiem lēcieniem jādelēja pa zāli, turklāt dzelzs maksts skaļi šķindēja pret grīdu, un jautri smējās un spiedza. - Partcz - decampcz! Allez-vous-cn - tout dc sitit![128] - firsts zvērojošām acīm un dārdošā balsī uzbrēca nobiedētajam Ignācam, kas taisījās ātri prom.

Visi klātesošie bija tik taktiski, ka izlikās neievērojam princi Ignācu un visu notiekošo.

Firsts, laistoties iepriekšējā maiguma un draudzības spožumā, pārmija dažus vārdus ar princi, un tad abi, firsts un princis, gāja apkārt sapulcinātajiem un parunājās ar vienu vai otru. Pieņemšana bija beigusies, t. i., asprātīgie, dziļdomīgie teicieni, ko tādos gadījumos mēdz lietot, bija pietiekami šķiesti, un firsts līdz ar princi devās uz firstienes istabām, bet tad, tā kā princis pastāvēja, ka grib pārsteigt mīļoto līgavu, vispirms iegāja princeses istabā. Viņi ieraudzīja pie viņas Jūliju.

Ar kvēlākā mīlētāja straujumu princis devās pie princeses, simtiem reižu maigi spieda viņas roku pie lūpām, zvērēja, ka dzīvojis tikai domās par viņu, ka nelaimīgs pārpratums sagādājis viņam elles mocības, ka viņš vairs ilgāk nevarot izturēt šķiršanos no viņas, ko pielūdzot, un ka tagad pār viņu nākusi visa debesu svētlaime.

Hedviga saņēma princi ar nepiespiestu jautrību, kas viņai citādi nepiemita. Viņa atbildēja prinča maigajiem glāstiem taisni tā, kā tas jādara līgavai, kas līgavainim jau iepriekš nepiedod pārāk daudz; jā, viņa pat nevilcinājās princi viņa slēpšanās dēļ mazliet pazobot un apliecināja, ka nevarot iedomāties neko jaukāku un tīkamāku kā parūku uzmaucamā pārvēršanos par prinča galvu. Jo viņa esot noturējusi par parūku uzmaucamo to galvu, kura parādījusies paviljona jumtgala logā. Tas laimīgajam pārim deva iemeslu visādiem jokiem, kas šķita iepriecinām pat firstu. Viņš nosprieda, ka tagad īsti atklājis Bcnconas lielo maldīšanos attiecībā uz Kreisiem, jo, pēc viņa domām, Hedvigas mīlestība pret skaistāko starp vīriešiem izpaužoties pavisam skaidri. Princeses gars un miesa šķita pilnā ziedu plaukumā, kāds īpaši raksturīgs jaunām līgavām. Gluži pretēji princis izturējās pret Jūliju. Ieraudzījusi princi, Jūlija tūlīt sāka drebēt. Nāves bālumā viņa tā stāvēja, acis nodūrusi, nevarēdama pakustēties, tikko spēdama noturēties taisni.

Pēc laba laiciņa princis pievērsās Jūlijai ar vārdiem: - Bcnconas jaunkundze, ja nemaldos?

-   Princeses draudzene jau no agras bērnības, taisni kā māsas! - Kamēr firsts izsacīja šos vārdus, princis bija satvēris Jūlijas roku un klusām izdvesis: - Tikai par tevi es domāju! - Jūlija sagrīļojās, spēju baiļu asaras saskrēja viņai acīs; viņa nokristu, ja princese ātri nepiebīdītu sēdekli.

-   Jūlij, - princese klusi teica, noliecoties pār nabadzīti, - Jūlij, saņemies! Vai tu nenojaut sīvo cīniņu, kādu es izcīnu?

Firsts pavēra durvis un sauca pēc smaržūdens.

-  Tāda, - viņam sacīja pretī nākošais meistars Ābrahāms, - tāda man nav, bet ēteris ir. Vai kāds paģībis? Ēteris arī palīdz!

-  Tad nāciet, - firsts atbildēja, - tad nāciet žigli iekšā, meistar Ābra- hām, un palīdziet Jūlijas jaunkundzei!

Bet, tikko meistars Ābrahāms ienāca istabā, atgadījās kaut kas negaidīts. Bāls kā spoks princis Hektors cieši uzlūkoja meistaru; mati viņam likās saceļamies stāvus, uz pieres lāsoja auksti baiļu sviedri. Paspēris soli uz priekšu, atliecies atpakaļ, rokas izstiepis pret meistaru, viņš bija pielīdzināms Makbetam, kad pie galda tukšo vietu pēkšņi aizņem Banko drausmīgais, asinīm noplūdušais rēgs. Meistars mierīgi izvilka pudelīti un taisījās tuvoties Jūlijai.

Tad princis atguvās. - Severīno, vai tas esat jūs pats? - princis iesaucās dobjā, šausmu pilnā balsī.

-  Protams, - meistars Ābrahāms atbildēja, neizrādīdams ne mazāko satraukumu, nesavilkdams ne vaibstu, - protams. Man patīkami, ka jūs mani atceraties, cienīts kungs; man bija tas gods jums pirms dažiem gadiem Neapolē izdarīt nelielu pakalpojumu.

Meistars pagāja vēl soli sāņus, te princis viņu satvēra aiz rokas, un nu sekoja īsa saruna, no kuras neviens klātesošais nekā nesaprata, jo viņi runāja pārāk ātri un neapoliešu dialektā.

-  Severīno! Kā šis cilvēks tika pie attēla?

-   Iedevu to viņam kā atgaiņāšanās ieroci pret jums.

-  Vai viņš zina?

-Nē!

-  Vai jūs klusēsiet?

-   Pagaidām - jā!

-  Severīno! Visi velni man uzlaisti kaklā! Ko jūs saprotat ar "pagaidām"?

-  Tik ilgi, kamēr jūs būsiet tik labs un liksiet mierā Kreisleru un arī to tur!

Princis tagad palaida meistaru vaļā un piegāja pie loga. Pa to laiku Jūlija bija atžirgusi. Ar sirdi plosošu skumju izteiksmi uzlūkojot meistaru, viņa drīzāk čukstēja nekā runāja: - Ak, mans mīļais, labais meistar, jūs varat mani glābt! Vai ne, jūs taču varat pavēlēt tik daudz kam? Jūsu zināšanas var vēl visu griezt par labu! - Meistars manīja, ka Jūlijas vārdiem ir apbrīnojams sakars ar pirmītējo sarunu, it kā viņa sapņa augstākajā atklāsmē būtu visu sapratusi un zinātu visus noslēpumus.

-  Tu esi, - meistars klusi čukstēja Jūlijai ausī, - tu esi šķīsts eņģelis, tāpēc grēcīgajam, tumšajam elles garam nav pār tevi varas. Uzticies pilnīgi man; nebīsties ne no kā un saņemies ar visu gara spēku. Domā arī par mūsu Johanu.

-  Ai! - Jūlija sāpīgi iesaucās. - Ai, Johan! Viņš atgriezīsies, vai ne, meistar? Es viņu atkal redzēšu!

-  Noteikti, - meistars atbildēja un pielika pirkstu pie lūpām; Jūlija viņu saprata.

Princis pūlējās izturēties nepiespiesti; viņš stāstīja, ka vīrs, ko šeit, kā viņš dzirdot, saucot par meistaru Ābrahāmu, esot pirms vairākiem gadiem bijis Neapolē liecinieks kādam ļoti traģiskam notikumam, kurā viņš, pats princis, kā viņam nākoties atzīties, arī bijis iepīts. Pašlaik neesot īstais laiks notikumu atstāstīt, bet turpmāk viņš to labprāt darīšot.

Iekšējā vētra bija pārāk stipra, lai tās brāzieni nekļūtu manāmi virspusē, un tā prinča pārvērstā, bālā seja bija asā pretstatā vienaldzīgajai sarunai, kuru viņš sevi piespieda risināt, lai tiktu pāri kritiskajam brīdim. Princesei izdevās labāk nekā princim pārvarēt acumirkļa saspīlē- tību. Ar ironiju, kas pat ļaunumu un sarūgtinājumu pārvērš vissmalkākajā izsmieklā, Hedviga vadāja princi pa savu domu labirintu. Viņš, veiklais sabiedrības cilvēks, vēl vairāk - apbruņots ar visiem neģēlības ieročiem, kas iznīcina visu patieso, visu dzīves rosmi, nespēja šai savādajai būtnei pretoties. Jo dzīvāk Hedviga runāja, jo ugunīgāk un dedzīgāk zibeņoja asprātīgais izsmiekls, jo nedrošāk šķita jūtamies princis, līdz šī sajūta kļuva nepanesama, un viņš ātri devās projām.

Firsts, kā allaž šādos gadījumos, nezināja, ko lai par visu to domā. Viņš aprobežojās ar dažām franču valodas frāzēm bez īpašas nozīmes, ko izmeta princim, un princis tādā pašā garā atbildēja.

Princis jau bija ārā pa durvīm, kad Hedviga, pēkšņi pārvērtusies, stingi vērās grīdā un savādā, sirdi plosošā balsī skaļi iesaucās: - Es redzu slepkavas asiņainās pēdas! - Tad viņa likās pamostamies no sapņa, vētraini spieda Jūliju pie krūtīm un čukstēja: - Bērns, mans nabaga bērns, neļauj sevi samulsināt!

-  Noslēpumi, - firsts īgni sacīja, - noslēpumi, iedomas, muļķības, romantiskas dēkas! Ma foi[129], es savu galmu vairs nepazīstu! Meistar Ābrahām! Jūs salabojāt manus pulksteņus, kad tie vairs negāja, es vēlētos, lai jūs paskatītos, kas īsti noticis mehānismam, kas citādi nekad neapstājas. Bet kas tas ir tas Severino?

-  Ar šo vārdu, - meistars atbildēja, - rādīju Neapolē savus optiskos un mehāniskos trikus.

-  Tā, tā, - firsts noteica, cieši uzlūkoja meistaru, it kā viņam būtu kāds jautājums mēles galā, bet tad aši apgriezās un klusēdams atstāja istabu.

Visi domāja, ka Bencona atrodas pie firstienes, bet viņa bija devusies uz savu dzīvokli.

Jūlija gribēja ieelpot svaigu gaisu; meistars aizveda viņu parkā, un, klejodami pa gandrīz kailajām alejām, viņi runāja par Kreisleru un par viņa uzturēšanos abatijā. Viņi bija pienākuši pie zvejnieka mājiņas, Jūlija iegāja iekšā, lai atpūstos; uz galda atradās Kreislera vēstule, meistars domāja, tur nekā tāda neesot, ko Jūlija varētu kautrēties uzzināt.

Lasot vēstuli. Jūlijas vaigi pietvīka sārtāki un maiga uguns - apskaidrotās dvēseles atspīdums - staroja viņai acīs.

-  Redzi, - meistars laipni sacīja, - redzi nu, mans mī|ais bērns, cik mierinoši mana Johana labais gars runā ar tevi pat no tālienes. Kam tev vairs jābaidās no draudīgiem nolūkiem, ja pastāvība, mīlestība un drosme sargā tevi no ļaunā, kas tevi vajā!

-   Žēlīgā debess, - Jūlija izsaucās, augšup pavērsusi skatienu, - pasargā mani tikai no manis pašas! - Viņa notrīsēja kā pēkšņās bailēs par vārdiem, ko neapzinīgi bija izteikusi. Pusnesamaņā viņa noslīga sēdeklī un paslēpa rokās kvēlojošo seju.

-   Es nesaprotu, - meistars runāja, - es tevi nesaprotu, meitiņ, tu varbūt pati sevi arī nesaproti, tāpēc tev pamatīgi jāizpēta sava dvēsele un nekas nav jānoklusē gļēvā saudzībā.

Meistars atstāja Jūliju dziļās pārdomās, kādās viņa bija nogrimusi, un, rokas sakrustojis, vērās augšup uz noslēpumaino stikla bumbu. Te krūtis viņam saviļņojās ilgās un brīnumainā nojautā.

-   Tev, - viņš sacīja, - tev man jājautā, ar tevi jāapspriežas, tu, manas dzīves skaistais, lieliskais noslēpumi Nepaliec mēma, ļauj dzirdēt tavu balsi! Tu zini, es taču nekad neesmu bijis parasts cilvēks, lai gan daži mani par tādu turēja. Manī kvēloja mīlestība, kas ir pats mūžīgais pasaules gars, un manī gailēja dzirkstele, ko tava elpa uzpūta gaišā, līksmā liesmā! Nedomā, Kjara, ka šī sirds tāpēc, ka kļuvusi vecāka, sasalusi ledū un nespēj vairs tik strauji pukstēt kā toreiz, kad es tevi izglābu no necilvēcīgā Severīno; nedomā, ka esmu kļuvis tevis necienīgāks, nekā biju toreiz, kad tu pati mani uzmeklēji! Ļauj tikai dzirdēt tavu balsi, un es ar jaunekļa dedzību tik ilgi dzīšos pakaļ skaņai, līdz tevi atradīšu, un tad mēs atkal dzīvosim kopā un burvīgā saskaņā nodarbosimies ar augstāko maģiju, ko, vajadzības spiesti, atzīst visi cilvēki, pat visparastākie, kaut arī tai netic. Bet nē, nē! Kā skanēja mierinātāji vārdi, kurus tu man teici?

Saltā nāve neskar tos, Sirds kam mīlas sasildīta. Spīd tam saule vakaros. Kas bija izmisis no rīta!

-   Meistar! - izsaucās Jūlija, viņa bija piecēlusies no krēsla un ļoti izbrīnījusies klausījās meistarā. - Meistar, ar ko jūs runājat? Ko jūs gribat darīt? Jūs nosaucāt vārdu "Severīno". Žēlīgā debess! Vai princis, atguvies no šausmām, neuzrunāja jūs šai vārdā? Kāds briesmīgs noslēpums te slēpjas?

Šie Jūlijas vārdi veco acumirklī atjēdzināja, viņa pacilātība noplaka un seja, kā tas sen nebija noticis, pārvērtās dīvainā, gandrīz ņirdzīgā laipnības vieplī, kas bija visasākajā pretstatā viņa sirsnīgajai būtībai un piešķīra visai viņa ārienei nepatīkamu karikatūras nokrāsu.

-   Mana skaistā jaunkundz, - viņš sacīja spalgā balsī, kādā lielīgi zīlnieki parasti mēdz slavināt savus brīnumus, - mana skaistā jaunkundz, tikai mazliet pacietības, man tūdaļ būs tas gods jums šeit, zvejnieka mājiņā, parādīt visbrīnišķīgākās lietas. Šie lēkājošie vīriņi, šie mazie turki, kas to zina, cik kurš vecs tai barā, šie automāti, šie atdzimušie, šie izkropļotie attēli, optiskie spoguļi - visas jaukās maģiskās rotaļlietiņas, bet labākā man vēl trūkst. Tur ir mana Neredzamā meitene! Ievērojiet, tur augšā viņa patlaban sēž stikla bumbā. Bet viņa vēl nerunā, viņa ir nogurusi no ilgā ceļojuma, jo nāk tiešā ceļā no tālās Indijas, - pēc dažām dienām, skaistā jaunkundz, ieradīsies mana Neredzamā, un tad mēs viņu iztaujāsim par princi Hektoru, par Severīno un citiem pagātnes un nākotnes notikumiem! Pagaidām tikai mazu, vienkāršu uzjautrināšanos.

Tad meistars sāka lēkāt pa istabu ar jaunekļa žiglumu un žirgtumu, sabīdīja mašīnas, sakārtoja burvju spoguļus. Un visos kaktos sākās kustība un dzīvība, automāti staigāja un grozīja galvu, mākslīgs gailis savēcināja spārnus un iedziedājās, papagaiļi spalgi ķērca pa vidu, un Jūlija pati un meistars varēja stāvēt ārā tikpat labi kā istabā. Lai arī Jūlija jau bija pieradusi pie tamlīdzīgiem jokiem, tomēr, jūtot meistara dīvaino garastāvokli, viņai kļuva baigi. - Meistar, - viņa pavisam izbijusies sacīja, - meistar, kas jums noticis?

- Bērns, - meistars nopietni atbildēja, - bērns, kaut kas skaists un brīnišķīgs, bet nav vērts, ka tu dabū to zināt. Tomēr! Ļauj, lai atdzīvinātās lietas izspēlē savus trikus, es tev tikmēr kaut ko uzticēšu, ko tev nepieciešami un derīgi zināt. Mana mīļā Jūlija, tava māte noslēgusi tev savu mātes sirdi, es tev to atdarīšu, lai vari ieskatīties iekšā, lai tu vari atskārst briesmas, kādās tu atrodies, un paspēj izglābties. Tātad uzzini vispirms bez aplinkiem, ka tava māte cieši noņēmusies tevi -

(M. t.) tos tomēr pagaidām atstāt. Runča jaunskungs, esi pazemīgs kā es un neplāties visur ar saviem pantiem, ja tev pietiek ar vienkāršu prozu, lai izmaltu savas domas. Pantiem prozā rakstītā grāmatā jābūt tam pašam kā speķim desā, proti, iekaisītiem šur tur pa gabaliņam, tiem jāpiešķir visam mistrojumam vairāk tauku spīduma, maigāka garša. Hs nebīstos, ka dzejiski kolēģi uzskatīs šo līdzību par pārāk rupju un necildenu, jo tā ņemta no mūsu mīļākā ēdiena, un patiesi laba dzeja var būt viduvējam romānam tikpat noderīga kā tauks speķis liesai desai. To es saku kā runcis ar estētisku izglītību un pieredzi. Lai cik saskaņā ar maniem līdzšinējiem filozofiskajiem un morālajiem principiem Ponto attiecības, visa viņa dzīves gudrība, viņa māksla turēties labvēlībā pie kunga varēja man likties necienīga, jā, mazdrusciņ nožēlojama, tomēr viņa nepiespiestā izturēšanās, elegance, tīkamais vieglums sabiedriskajā dzīvē bija mani gaužām valdzinājis. Ar visu vari gribēju iestāstīt pats sev, ka es ar savu zinātnisko izglītību, ar nopietnību visos savos pasākumos un darbos atrodos uz daudz augstākas pakāpes nekā nezinītis Ponto, kas tikai šo to sagrābstījis no zinībām. Bet zināma, nenomācama sajūta man pavisam atklāti liecināja, ka Ponto mani visur nostādītu ēnā; jutos spiests atzīt kādu cienīgāku kārtu un Ponto pieskaitīt pie šīs kārtas.

Tādā ģeniālā galvā kā manējā ir katrā izdevīgā brīdī, katrā dzīves gadījumā savas īpašas, sevišķas domas, un tā arī es nogremdēju, krietni pārdomādams savu dvēseles noskaņu, visu savu sakaru ar Ponto, visādās tīkamās pārdomās, kas cienīgas, lai tās pavēstītu tālāk. - Kā gan tas iespējams, - runāju pats ar sevi, - kā tas nāk, ka lieli dzejnieki, lieli filozofi, kas citādi ir tik asprātīgi, tik dzīves gudri, nākot sakaros ar tā saukto smalko sabiedrību, izrādās tik bezpalīdzīgi? Viņi allaž atrodas tur, kur tajā brīdī neiederas, viņi runā tieši tad, kad viņiem būtu jāklusē, un, tieši otrādi, klusē tur, kur vajadzīgi vārdi; būdami pretējām tieksmēm, viņi allaž saduras ar sabiedrības formu, kā nu tā patlaban ir izveidojusies, un aizvaino sevi un citus; vārdu sakot, viņi līdzinās tādam, kas tai brīdī, kad patlaban vesela rinda jautru pastaigas gājēju vienprātīgi dodas ārā, viens pats laužas pa vārtiem iekšā un, varmācīgi turpinādams ceļu, izjauc šo rindu. Es zinu, to pielīdzina sabiedriskas kultūras trūkumam, kura nav iegūstama pie rakstāmgalda, bet es turpretim domāju, ka šī kultūra ir viegli sasniedzama un ka šai nepārvaramajai nevarībai jābūt citam iemeslam. Lielais dzejnieks un filozofs nebūtu tāds, ja viņam nebūtu jāliek just savs garīgais pārākums; bet tad viņam arī trūktu tā gara cilvēkiem piemītošā dziļā nojauta, ka taisni šis pārākums nav izrādāms, jo tas izjauc līdzsvaru, kura uzturēšana ir viena no tā sauktās smalkās sabiedrības galvenajām tieksmēm. Katrai balsij jāskan tikai pilnīgā saskaņā ar visu, bet dzejnieka skaņa disonē; tāpēc, kaut arī tā citos apstākļos ir laba, acumirklī tā ir slikta skaņa, jo nesaderas ar kopību. Tātad labais tonis, tāpat kā labās gaumes būtība ir tā, ka tiek atmests viss nepieskanīgais. Tālāk es domāju, ka tas ir īgnums, kas, cēlies no pretrunīgās pārākuma un nesaderīguma izjūtas, kavē šai sabiedriskajā dzīvē nepiedzīvojušam dzejniekam un filozofam aptvert visu un pacelties tam pāri. Tai mirklī ir nepieciešams, lai viņš pārāk neuzsver savu garīgo pārākumu, jo citādi neapgūs arī tā saukto augstāko sabiedrisko kultūru, kas vienīgi nopūlas nogludināt visus stūrus un asumus, visas fizionomijas izveidot vienā, kas taisni tāpēc vairs nav fizionomija. Tad viņš, atbrīvojies no īgnuma, viegli un brīvi iepazīs šīs kultūras būtību un tās nožēlojamos priekšnoteikumus, uz kuriem tā balstās, un jau ar šo atziņu kļūs par tās dīvainās pasaules pilsoni, ko šī kultūra pieprasa kā nepieciešamu. Citādi ir ar māksliniekiem, kurus, tāpat kā dzejniekus un rakstniekus, dažreiz smalks kungs ielūdz savā sabiedrībā, lai pēc labiem tikumiem varētu izlikties par mecenātu. Šiem māksliniekiem diemžēl parasti pielīp kaut kas no aroda, un tālab tic ir vai nu pazemīgi līdz līšanai, vai arī izlaidīgi līdz puiciskumam.

(Izdev. piez.: Muri, man žēl, ka tu tik bieži pušķojies ar svešām spalvām. Hs tiešām tevis dēļ bažījos, ka tu tāpēc jūtami zaudēsi savu laipno lasītāju uzticību. Vai visi šie novērojumi, ar kuriem tu lepojies, nenāk tieši no kapelmeistara Johana Kreislera mutes, un vai vispār iespējams, ka tu vari sakrāt tādu dzīves gudrību, lai tik dziļi izprastu rakstnieka dvēseli - visbrīnišķīgāko lietu zemes virsū?)

- Kādēļ, - turpināju, - lai gudram runcim, kaut arī tas būtu dzejnieks, rakstnieks, mākslinieks, lai neizdotos sasniegt šo augstāko kultūru visā tās nozīmīgumā un rādīt to ar visu savas ārienes daiļumu un pievilcību? Vai tad daba šīs kultūras priekšrocību piešķīrusi vienīgi suņiem? Ja arī mēs, runci, tērpa, dzīvesveida un paražu ziņā mazliet atšķiramies no šīs lepnās sugas, tomēr mums tāpat ir miesa un asinis, miesa un gars, un beigu beigās suņi arī neprot citādi rīkoties kā mēs, lai turpinātu dzīvi. Arī suņiem jāēd, jādzer, jāguļ utt., un tiem sāp, ja dabū sukas. Pietiek! Nolēmu mācīties no sava jaunā, smalkā drauga - pūdeļa Ponto un pilnīgi vienisprātis ar sevi devos atpakaļ uz sava meistara istabu; skatiens spogulī pārliecināja mani, ka jau nopietnā noņemšanās vien censties pēc augstākās kultūras bija labvēlīgi iespaidojusi manu ārējo stāju. Aplūkoju sevi ar lielāko labpatiku. Vai ir kāds tīkamāks stāvoklis, ja pats ar sevi ir pilnīgi apmierināts? Es ņurrāju!

Citām dienām es vairs neapmierinājos ar sēdēšanu durvju priekšā, klejoju pa ielām, te no tālienes ieraudzīju baronu Alkibiadu fon Vipa kungu, un aiz viņa tipināja mans mundrais draugs Ponto. Lielāka izdevība vairs man nevarēja gadīties; saņēmos un ar vislielāko pieklājību un cieņu nu tuvojos draugam ar to neatdarināmo grāciju, nenovērtējamu dabas balvu, ko nevar iemācīt, lai pūlētos cik pūlēdamies. Šausmas! Kas turpmāk notika! Līdzko mani pamanījis, barons apstājās, apvēroja mani ļoti uzmanīgi ar lorneti un tad uzsauca: - Allons, Ponto! Puc - puc - kaķis - kaķis! - Un Ponto, viltus draugs, visā niknumā metās man virsū! Šausmās, jo šī apkaunojošā nodevība mani izsita no sliedēm, nebiju spējīgs pretoties, bet pieplaku tik zemu, cik spēju, lai izvairītos no Ponto asajiem zobiem, ko tas man ņurdēdams rādīja. Taču Ponto vairākas reizes pārlēca man pāri, nesaķerdams mani, un iečukstēja man ausī: - Muri! Neesi taču muļķis un nebīsties! Tu taču redzi, ka tā nav nopietnība, daru to tikai savam kungam par patikšanu! - Nu Ponto atkārtoja lēcienus un izlikās, it kā saķertu mani patiesi aiz ausīm, tomēr nenodarīdams man nemaz sāpes. - Tagad, - Ponto beidzot man iečukstēja, - tagad laidies prom, draugs Muri! Tur pa to pagraba logu! - Nelikos to sev divreiz teikt, bet mudīgi aizšāvos kā zibens. Kaut arī Ponto apgalvoja, ka nedarīs man ļaunu, man tomēr bija visai baigi, jo tādos kritiskos gadījumos nekad lāgā nevar zināt, vai draudzība būs diezgan stipra, lai pārvarētu iedzimtās tieksmes.

Kad biju iešmaucis pagrabā, Ponto turpināja spēlēt komēdiju, ko bija uzsācis savam kungam par prieku. Viņš, proti, rūca un rēja pagraba loga priekšā, bāza purnu caur restēm, izlikās, it kā vairs nespētu valdīties, ka esmu izmucis un viņš man vairs nevar sekot. - Redzi nu, - Ponto man uzsauca pagrabā, - vai tu nu redzi, vai atkal iepazīsti augstākas kultūras slavējamās sekas? Šobrīd esmu izturējies rātni un klausīgi pret savu kungu, nesamaitājot draudzību ar tevi, labo Muri. Tā rīkojas īstais sabiedrības cilvēks, kam liktenis ir lēmis būt par rīku kāda varenāka rokās. Vajag mesties sirdīgi virsū, bet jāpierāda tik liela veiklība, ka tikai tad jākož, kad tas patiesi arī pašam nāk par labu.

Steigšus atklāju savam jaunajam draugam Ponto, ka esmu nolēmis iegūt kaut ko no viņa augstākās kultūras, un jautāju, vai un kādā veidā viņš mani varētu ņemt mācībā. Ponto mirkli pārdomāja un nosprieda, ka vislabāk būšot, ja es jau tūdaļ pašā sākumā iegūšot dzīvu, skaidru priekšstatu par augstāko sabiedrību, kurā dzīvot viņam tagad esot prieks, un tas vislabāk notikšot, ja es šovakar pavadīšot viņu pie mīlīgās Badīnes, kas tieši pa teātra laiku pieņemot viesus. Badīne bija mazā kurtene firsta galma virsmeistarienes dienestā.

Uzposos, cik labi spēju, palasīju mazliet Knigi un pārlaidu acis dažām gluži jaunām Pikāra [130] komēdijām, lai vajadzības gadījumā izrādītos, ka esmu mācījies ari franciski, un tad gāju lejā uz durvju priekšu. Ponto nelika ilgi sevi gaidīt. Kopā devāmies prom pa ielu un drīz nonācām Badīnes gaiši apgaismotajā istabā, kur jau bija salasījusies raiba sabiedrība - pūdeļi, špici, mopši, boloņieši visi pa daļai sēdēja lokā, pa daļai bija sadalījušies grupās pa kaktiem.

Sirds man neganti lēca šai svešajā, man naidīgu dabu sanāksmē. Dažs pūdelis mani uzlūkoja ar zināmu nicīgu izbrīnu, it kā gribēdams teikt: "Ko tāds prasts runcis meklē pie mums, augstdzimušajiem?" Šad un tad arī kāds elegants špics pašņakstināja zobus tā, ka es varēju manīt, cik labprāt tas man iekluptu spalvā, ja viesu pieklājība, cieņa, smalkā uzvedība nebūtu aizliegusi katru plūkšanos kā nepienācīgu. Ponto izkliedēja manu apjukumu, stādot mani priekšā daiļajai saimniecei, kas ar tīkamu laipnību apliecināja, cik ļoti priecājoties redzēt pie sevis tik slavenu runci kā mani. Tikai tad, kad Badīne bija ar mani parunājusi pāris vārdu, viens otrs ar tīri sunisku omulību veltīja man vairāk uzmanības, pat uzrunāja mani un pieminēja manu rakstīšanas mākslu, manus darbus, kas viņu brīžam esot varen izklaidējuši. Tas glaimoja manai patmīlībai, un es tikko manīju, ka mani izvaicāja, neievērojot manas atbildes, ka slavināja manu talantu, to nepazīstot, ka cildināja manus darbus, tos nesaprotot. Dabisks instinkts lika man atbildēt tā, kā jautāja, proti, lai jautātu ko jautādami, izteikties par visu īsi, tik vispārēji, ka to varēja attiecināt uz visu iespējamo, bet, galvenais, ne par ko ncizsacīt savas domas un nekad necensties ievirzīt sarunu no gludās virspuses dziļumā. Ponto man, garām ejot, apliecināja, kāds vecs špics esot viņam apgalvojis, ka es kā runcis esot pietiekami amizants un ka man esot talants uz labu sarunas mākslu. Tādas lietas iepriecina arī mazdūšīgo!

Žans Žaks Ruso savā darbā "Atzīšanās", kad nonāk pie gadījuma ar lenti, ko nozadzis, un redzējis par zādzību sodām mazu, nevainīgu meitenīti, nepasakot pats patiesību, atzīstas, cik grūti viņam būtu bijis paiet garām šim savas dvēseles bezdibenim. Kaut arī man nav jāatzīstas nekādā pārkāpumā, es tomēr nedrīkstu, ja gribu palikt patiess, noklusēt to lielo muļķību, kādu es pieļāvu tai pašā vakarā un kas mani mulsināja ilgu laiku, jā, apdraudēja pat manu saprātu. Bet vai nav tikpat grūti, jā, bieži pat vēl grūtāk, atzīt kādu muļķību nekā pārkāpumu?

Drīz vien mani pārņēma tāda ncomulība, tāds īgnums, ka es vēlējos būt tālu projām - zem meistara krāsns. Mani nomāca visbriesmīgākā garlaicība un beidzot lika man aizmirst par pieklājību. Pavisam klusi nolīdu kādā attālā kaktā, lai pasnauduļotu, jo apkārtējās sarunas padarīja mani miegainu. Šīs sarunas, ko es sākumā varbūt maldīgi savā īgnumā turēju par vistukšāko, bezjēdzīgāko pļāpāšanu, man tagad likās kā vienmērīga dzirnavu rata klabēšana, kurā klausoties jāsāk bezdomīgi dirnēt, kam drīz seko īstais miegs. Tieši tā bezdomīgi dirnot un atrodoties jaukā sapņojumā, man pēkšņi šķita, it kā aizvērto acu priekšā nozibsnītu spoža gaisma. Pacēlu skatienu, un tieši man pretī stāvēja mīlīga kurtu jaunkundze sniega baltumā - Badīnes skaistā māsasmeita, saukta par Minonu, kā vēlāk to uzzināju.

- Mans kungs, - Minona teica tai saldi čukstošajā balsī, kas pārāk spēcīgi atbalsojas dedzīga jaunekļa viegli saviļņojamā sirdī, - mans kungs, jūs sēžat te tik vientuļš, liekas, jums garlaicīgi? Cik žēl! Bet tiešām, tik lielam, dziļam dzejniekam kā jums, mans kungs, kas lidinās augstās sfērās, parasta sabiedriskā dzīve liekas pliekana un sekla.

Mazliet apmulsis piecēlos, taču jutos nepatīkami, ka mana daba, stiprāka par smalkas uzvedības toni, piespieda mani pret paša gribu uzmest kaķa kūkumu, par ko Minona likās pasmīnam.

Bet, drīz atjēdzies, es saskaņā ar labākajiem tikumiem satvēru Minonas ķepu, piespiedu to viegli pie lūpām un runāju par apgarotiem mirkļiem, kādi bieži uznāk dzejniekiem. Minona mani uzklausīja ar tik skaidrām dziļākās līdzdalības zīmēm, ar tādu uzmanību, ka es aizrāvos arvien vairāk līdz ārkārtīgam dzejiskumam un beigās pats sevi vairs lāgā nesapratu. Minona mani droši vien tikpat maz saprata, bet viņa izrādīja milzīgu sajūsmu un apgalvoja, cik bieži sirsnīgi vēlējusies iepazīties ar ģeniālo Muri un ka šis esot viens no laimīgākajiem un lieliskākajiem viņas dzīves brīžiem. Ko lai saku! Drīz izrādījās, ka Minona ir lasījusi manus darbus, manus dižākos dzejoļus. Nē, ne tikai lasījusi, bet arī uztvērusi to augstāko nozīmību! Daudzus viņa zināja no galvas un nodeklamēja ar tādu aizrautību, tādu piemīlību, ka es pārcēlos īstās poēzijas debesīs, it sevišķi tāpēc, ka tie bija mani dzejoji, ko daiļākā no viņas dzimuma lika man uzklausīt.

-  Mana mīļā, - galīgi aizrāvies iesaucos, - mana mīļā, daiļā jaun- kundz, jūs esat sapratusi šo dvēseli! Jūs esat iemācījusies manus dzejoļus no galvas; ak debess! Vai ir vēl augstāka svētlaime dzejniekam, kas tiecas augšup?

-   Muri, - Minona čukstēja, - ģeniālo runci, vai jūs domājat, ka jūtīga sirds, dzejiski noskaņota dvēsele var palikt jums sveša? - Pēc šiem vārdiem Minona dziļi nopūtās, un šī nopūta apliecināja man visu pārējo. Kā gan citādi? Es iemīlējos tādā mērā daiļajā kurtu jaunkundzē, ka, galīgi negudrs un apmāts, nemanīju, ka viņa vislielākajā pacilātībā pēkšņi aprāvās, lai ar mazu, švaukstīgu mopša zeņķi pļāpātu galīgi tukšus niekus, ka viņa no manis izvairījās visu vakaru un izturējās pret mani tā, ka man vajadzētu skaidri saprast, ka pirmītējo slavināšanu un sajūsmu veltījusi vienīgi pati sev. Taču es biju un paliku akls muļķis, skrēju skaistajai Minonai pakaļ, kā un kur vien varēju, apdziedāju viņu visskaistākajos pantos, padarīju viņu par daža laba jauka un dēkaina stāsta varoni, tiecos iekļūt sabiedrībā, kur es neiederējos un tāpēc izbaudīju sarūgtinājumus, izsmieklu, visādu aizvainojošu izturēšanos.

Bieži apskaidrības stundās es pats atskārtu savas rīcības ģeķību; bet tad es atkal muļķīgā kārtā iedomājos Taso* un vienu otru jaunu dzejnieku ar bruņniecisku noskaņojumu, kas pūlas kādas augstas dāmas labā, kurai veltītas viņa dziesmas un kuru viņš pielūdz no tālienes kā mančietis [131] savu dulcineju, un tad nu es atkal negribēju būt sliktāks

un ncdzcjiskāks par viņu un zvērēju savu mīlas sapņu māņu tēlam - mīlīgajai, baltajai kurtu jaunkundzei - nesalaužamu uzticību un bruņniecisku kalpošanu līdz pat nāvei. Šī dīvainā neprāta varā metos no viena trakuma citā, un pat mans draugs Ponto uzskatīja par vajadzīgu mani nopietni brīdināt, lai nepadodos ļaunprātīgām maldināšanām, kurās mani visur mēģināja iepīt. Diezin kas vēl no manis būtu iznācis, ja mani nevadītu laba zvaigzne. Proti, šī labā zvaigzne ļāva notikt, ka es reiz vēlā vakara stundā aizlīdu pie skaistās Badīnes, lai tikai paskatītos uz mīļoto Minonu. Tomēr atradu visas durvis noslēgtas, un visa gaidīšana, visas cerības kādā izdevīgā brīdī iesprukt iekšā palika veltīgas. Ar sirdi, pilnu mīlas un ilgām, gribēju vismaz skaistulei pavēstīt, ka atrodos tuvumā, un iesāku zem loga vienu no jaukākajām spāņu serenādēm, kāda jebkad ir izjusta un sadzejota. To laikam bija gaužām žēlīgi noklausīties!

Dzirdēju Badīni ierejamies, arī Minonas saldā balss ierūcās pa starpu. Taču, pirms paspēju apskatīties, aši atvērās logs un pār mani izgāzās vesels spainis ledaina ūdens. Bet iekšējā karstā kvēle tin ledainais ūdens uz kažoka saderas tik slikti, ka ir gaidāms vismaz jau nu drudzis. Tā klājās man. Kad biju nonācis meistara mājā, mani vareni purināja drebuli. Meistars no mana vaiga bāluma, no manu acu izdzisušās uguns, no pieres degošā kvēluma, no mana neritmiskā pulsa nojauta, kas man kait. Viņš deva man siltu pienu, ko es, mēlei slāpēs līpot pie smaganām, steidzīgi izlaku; tad es satinos savas guļasvietas segā un pilnīgi padevos slimībai, kas bija mani sagrābusi. Vispirms es iekritu visādos drudža murgos par smalku kultūru, kurtiem utt., vēlāk miegs kļuva mierīgāks un beidzot tik dziļš, ka bez pārspīlējuma man jātic, ka esmu trīs dienas uti trīs naktis pēc kārtas nogulējis.

Kad beidzot pamodos, jutos brīvs un viegls, biju galīgi izveseļojies no drudža un - cik brīnišķīgi! - arī no savas trakās mīlas! Pavisam skaidra man kļuva ģeķība, uz ko Ponto mani pavedinājis, atzinu, cik neprātīgi bija man kā dzimtam runcim maisīties suņu vidū, kuri mani apsmēja, jo nespēja izprast manu garu, un kuriem ar to būtības neno- zīmīgumu vienmēr vajadzēja būt labā ārējā formā, tātad tie varēja man dot vienīgi čaulu bez kodola. Mīlestība uz mākslu un zinātni pamodās manī ar jaunu spēku, mana meistara mājīgums mani saistīja vairāk nekā jebkad. Pienāca vīra brieduma mēneši, un, nebūdams nedz kaķu buršs, nedz kulturāls švīts, dzīvi izjutu, ka nedrīkst būt nedz viens, nedz otrs, lai veidotos taisni tā, kā liek dzīves dziļākās un labākās prasības.

Manam meistaram vajadzēja aizceļot, un viņš atzina par labu nodot mani maizē pie sava drauga kapelmeistara Kreislera. Tā kā ar šo dzīvesvietas maiņu sākas jauns mans dzīves posms, tad es pašreizējo noslēdzu, no kura tu, ai, runču jaunekli, būsi mantojis dažu labu pamācību savai nākamībai.

(Mnk. /.) - ii kā pie viņa auss atskanētu tālas, dobjas skaņas un viņš dzirdētu mūkus staigājam pa gaiteņiem. Kad Kreislers pilnīgi atmodās, viņš pa savu logu pamanīja, ka baznīca ir apgaismota, un sadzirdēja kora murminošo dziedāšanu. Pusnakts stunda bija pāri, tātad vajadzēja būt notikušam kaut kam neparastam, un Kreislers pamatoti iedomājās, ka varbūt ātra, neparedzēta nāve aizrāvusi kādu no vecajiem mūkiem, kurš saskaņā ar klostera paradumiem ticis ienests baznīcā. Kapelmeistars žigli apģērbās un devās uz baznīcu. Gaitenī viņš sastapa pāteru Hilariusu, kas, skali žāvādamies, vēl galīgi samiegojies, grīļojās šurp turp, nespēja paspert stingru soli un aizdegto sveci turēja nevis uz augšu, bet uz zemi, tā ka vasks sprakšķēdams pilēja lejup un draudēja kuru katru mirkli liesmu nodzēst. - Augsti cienītais kungs, - Hiiariuss stostījās, kad Kreislers viņam uzsauca, - augsti cienītais abata kungs, tas ir pret visu līdzšinējo kārtību. Bēru ceremonija naktī! Šinī stundā! Un vienīgi tāpēc, ka uz to pastāv brālis Kiprians! Dominc — libern nos dc hoc monacho[132]!

Krcisleram pēdīgi izdevās pusaizsapņojušos Hilariusu pārliecināt, ka viņš ir Kreislers, nevis abats, un tad ar pūlēm uzzināt, ka naktī nezin no kurienes klosterī esot atnests kāda svešinieka līķis, svešo laikam pazīstot vienīgi brālis Kiprians, un tas droši vien neesot nekāds parasts cilvēks, jo abats pēc Kipriana neatlaidīga lūguma esot bijis ar mieru, lai eksekvijas [133] notur tūlīt, lai rīt no rīta pirmajā misē varot notikt iznešana ārā.

Kreislers sekoja pāteram baznīcā, kas, tik tikko apgaismota, pav ēra savādu, drausmīgu skatu.

Sveces bija aizdegtas tikai lielajā metāla kroņlukturi, kurš nokarājās no augstajiem griestiem lielā altāra priekša, tā ka šaudīgā gaisma vāji apgaismoja baznīcas iekštelpas, bet sānu ejās meta tikai noslēpumainus atspīdumus, kuros svēto statujas, it kā pamodinātas spokainai dzīvei, šķira kustamies un staigājam. Zem kroņluktura spožā gaismā bija novietots atvērtais šķirsts, kurā gulēja mironis, un mūki, kas bāli un nekustīgi stāvēja ap ro, likās paši kā miroņi, kuri spoku stundā iznākuši no kapiem. Dobjās, aizsmakušās balsīs viņi dziedāja vienbalsīgos rekviēma pantus, un, viņiem pa brīžiem klusējot, no āra bija sadzirdama nakts vēja nojautu pilnā šalkoņa, un baznīcas augstie logi dīvaini knikšķēja, it kā mirušo gari klauvētu pie nama, kur tie saklausīja svērās sēru skaņas. Kreislers tuvojās mūku rindām un pazina mirušajā prinča Hektora adjutantu.

Te tumšie gari, kam tik bieži bija vara pār viņu, sarosījās un nesaudzīgi iecirta asos nagus viņa ievainotajās krūtīs.

- Ņirdzīgais rēgs, - viņš sev teica, - vai tu atdzini mani šurp, lai šis sastingušais jauneklis asiņo, jo mēdz sacīt, ka līķis sāk asiņot, kad tam tuvojas slepkava? Vai tad es nezinu, ka viņam noplūda visas asinis tajās ļaunajās dienās, kad viņš izpirka savus grēkus slimības gultā? Jauneklim nav vairs palicis pāri neviens piliens ļaunuma, ar ko viņš varētu noindēt savu slepkavu, ja tas viņam tuvotos, un vismazāk Johanu Kreisleru, jo Krcislcram nav nekādas daļas gar čūsku, ko pats samina, kad tā jau bija izlaidusi smailo mēli nāvīgajam dzēlienam! Atver acis, mirušais, lai es tev ieskatos vaigā, lai tu redzi, ka neesmu izdarījis nekādu grēka darbu! Bet tu to nespēj! Kas tev lika likt ķīlā dzīvību pret dzīvību? Kādēļ tu spēlēji viltus spēli ar slepkavību un nebiji gatavs to zaudēt? Bet tavi vaibsti ir maigi un labi, tu klusais, bālais jaunekli, nāves ciešanas izdzēsušas visas nolādētā grēka zīmes tavā skaistajā sejā, un es varētu sacīt, ka debesis tev atvērtu savus žēlastības vārtus, jo tavās krūtīs mājojusi mīlestība, ja tas tagad pieklātos. Bet kā? Ja nu esmu tevī maldījies? Ja nevis tu un ļauns dēmons, nē, ja mana paša labā zvaigzne pacēlusi tavu roku pret mani, lai izglābtu no visbriesmīgākā likteņa, kas slepus man uzglūn? Nu tu vari atvērt acis, bālo jaunekli, nu tu vari ar samierinošu skatienu atklāt visu, visu, kaut ari man būtu jāiet bojā skumjās par tevi vai arī šausmīgās, briesmīgās bailēs, ka melnā ēna, kas lien man pakaļ, tūdaļ mani sagrābs. Jā, uzlūko mani! Bet nē, nē, tu varētu mani uzlūkot kā Lconhards Ktlingers, es varētu domāt, ka tu esi viņš, un tad tev kopā ar mani vajadzētu nogrimt bezdibenī, no kura es bieži sadzirdu tavu dobjo, spokaino balsi. Bet kā - tu smaidi? Tavi vaigi, tavas lūpas sārtojas? Vai tevi nav ķēris nāves ierocis? Nē, es negribu vairs ar tevi cīnīties vēlreiz, bet…

Kreislers, kas pa šī monologa laiku bija neviļus nometies uz vienu celi, abus elkoņus atbalstījis uz otra ceļa un rokās atspiedis zodu, aši pietrūkās kājās un būtu noteikti izdarījis kaut ko savādu, neiedomājamu; bet tai pašā mirklī mūki apklusa un kora zēni klusā ērģeļu pavadījumā uzsāka "Sah'c irjjiiia". Šķirstu aizvēra, un mūki svinīgi devās projām. Tad tumšie gari atstājās no nabaga Johana, un, skumju un sāpju pārņemts, viņš noliektu galvu sekoja mūkiem. Tikko viņš gribēja iet ārā pa durvīm, te kādā tumšā kaktā piecēlās kāds stāvs un steidzīgi devās viņam klāt.

Mūki bija apklusuši, un viņu nesto sveču gaisma krita uz kādu lielu, zaļoksnēju puisi, kam varēja būt ap gadiem astoņpadsmit, divdesmit. Viņa neglītā seja pauda vismežonīgāko spītību; melnie mati bija sapinkājušies, saplēstais raibi svītrotā lina krekls tik tikko apsedza kailumu un tādas pašas matroža bikses sniedzās tikai līdz kailajiem ikriem, tā ka pilnībā kļuva redzams viņa spēcīgais ķermenis.

- Nolādētais, kāpēc tu nogalināji manu brāli? - puisis mežonīgi iekliedzās, tā ka baznīcā atskanēja atbalss, kā tīģeris metās Kreislcram virsū un ar slepkavīgu ķērienu satvēra viņu aiz rīkles.

Taču, pirms Kreislers, gluži pārbijies par negaidīto uzbrukumu, spēja domāt par pretošanos, jau pāters Kiprians bija nostājies puisim blakus un sacīja skaļā, bargā balsī: - Džuzcpo, sasodītais grēka gabals! Ko tu te dari? Kur tu atstāji vecmāmiņu? Taisies, ka tūdaļ pazūdi! Augstu godātais abata kungs, lieciet atsaukt klostera kalpus, lai viņi izmet ārā no klostera šo slepkavīgo zeņķi!

Puisis, tikko Kiprians bija nostājies viņam blakus, tūdaļ palaida vaļā Kreisleru. - Nu, nu, - viņš dusmīgi sauca, - ncccliet nu tādu brēku, ja kāds grib aizstāvēt savas tiesības, kungs Svētais! Hs jau aizeju pats, jums nemaz nav jāuzrīda man klostera kalpi. - Un puisis aši izmetās pa kādiem vaļā atstātajiem vārtiem, pa kuriem viņš laikam bija ielavījies baznīcā. Atnāca klostera kalpi, bet neredzēja nekādas vajadzības pārdrošniekam melnā naktī sekot.

Tas bija Kreislera dabā, ka tieši neparastā un noslēpumainā kāpinājums ietekmēja viņa dvēseli tik labvēlīgi, tikko viņš bija veiksmīgi cīnījies pret acumirklīgo uzbrukumu, kas draudēja viņu iznīcināt.

Tāpēc abatam likās apbrīnojams un neizprotams miers, ar kādu Kreislers nākamajā dienā stāstīja, cik satriekts juties, uzlūkojot šā cilvēka līķi, jo šis cilvēks gribējis viņu nonāvēt un viņš to, taisnīgi aizsargājoties, nositis.

- Nē, - abats sacīja, - nedz baznīca, nedz laicīgā tiesa nevar jums, mīļo Johan, piemērot kādu sodu par šī grēcīgā cilvēka nāvi. Tomēr jūs ilgi nevarēsiet apklusināt kādas iekšējās balss pārmetumus, kura jums teiks, ka būtu bijis labāk krist pašam nekā nonāvēt pretinieku, un tas pierāda, ka mūžīgai varai paša dzīvības upuris ir tīkamāks nekā tās izglābšana, ja tā var notikt tikai ar tūlītēja asins darba palīdzību. Bet pagaidām pārtrauksim to, jo man jārunā ar jums par kaut ko citu, kas man tuvāk pie sirds.

Kurš mirstīgais var zināt, kā nākamajā acumirklī apstākļi pārgrozīsies. Necik sen es biju cieši pārliecināts, ka jūsu dvēseles glābšanai nekas nevar būt svētīgāks kā atsacīšanās no pasaules un iestāšanās mūsu ordenī. Tagad es esmu citādās domās un jums ieteiktu, lai cik mīļš un dārgs jūs man esat kļuvis, abatiju drīz atstāt. Nedomājiet par mani aplami, mīļo Johan! Nevaicājiet man, kādēļ es pretēji savai pārliecībai pakļaujos kāda cita gribai, kurš draud visu izpostīt, ko esmu ar pūlēm uzcēlis. Jums vajadzētu uzzināt visus baznīcas noslēpumus, lai mani saprastu, ja es gribētu ar jums runāt par savas rīcības iemesliem. Tomēr ar jums es varu runāt brīvāk nekā ar jebkuru citu. Tātad ziniet, ka drīzā laikā uzturēšanās abatijā vairs nedos jums to labdarīgo mieru kā agrāk, jā, ka jūsu dziļākās tieksmes saņemtu nāvīgu triecienu un ka klosteris jums liktos kā tuksnesīgs, bezcerīgs cietums. Mainās visa klostera iekārta, izbeidzas ar dievbijīgiem tikumiem savienotā brīvība, un tumšs, fanātisks mūku gars drīz ar nepielūdzamu stingrību valdīs šais mūros. Ak, mans Johan, jūsu lieliskie dziedājumi vairs nepacels mūsu garu augstākā pielūgsmē, koris tiek likvidēts, un drīz nedzirdēs vairs neko citu kā vienbalsīgās responsorijas, ko vecākie brāļi ar pūlēm vilks aizsmakušās, neskanīgās balsīs.

-  Vai, - Kreislers vaicāja, - vai tas viss notiek pēc svešā mūka Kip- riana rīkojuma?

-   Tā ir, - abats gandrīz skumji atbildēja, - tā ir, labo Johan, ber, ka tas nevar būt citādi, tur es neesmu vainīgs. Taču, - abats pēc īsa klusuma brīža piebilda paceltā, svinīgā balsī, - taču jānotiek visam, kas veicina baznīcas stiprumu un spožumu, un tur neviens upuris nav par lielu!

-   Kas tad, - Kreislers īgni jautāja, - kas tad īsti ir šis augstais, varenais sv ētais, kurš valda pār jums, kurš spēja ar vienu vārdu aiztriekt projām to slepkavīgo puisi?

-   Jūs esat, - abats atbildēja, - jūs esat, mīļais Johan, iepīts kādā noslēpumā, ko jūs pašlaik nevarat izprast. Bet drīz jūs uzzināsiet vairāk, varbūt vairāk, nekā es pats par to zinu, un proti, no meistara Ābrahāma. Kiprians, ko mēs vēl tagad dēvējam par savu brāli, ir viens no izredzētajiem. Viņš tika izredzēts par cienīgu nākt tiešos sakaros ar mūžīgajām debesu varām, un mums jau tagad viņa personā jāgodina svētais. Bet tas pārgalvīgais puisis, kas eksekviju laikā bija ielavījies baznīcā un jums uzbruka, ir kāds noklīdis, pusjucis čigāns, ko mūsu Ibgts jau licis pāris reižu pamatīgi nopērt, tāpēc ka viņš ciematos zadzis treknas vistas no kūtīm. Un, lai viņu padzītu, tur nu nevajadzēja nekāda ipaša brīnumdarba. - Abatam izrunājot pēdējos vārdus, viņa mutes kaktiņi savilkās vieglā, ironiskā vīpsnā, kas tūlīt pazuda.

Kreislers izjuta visdziļāko, rūgtāko īgnumu; viņš atskārta, ka abats, lai arī garīgi bagāts un saprātīgs, tomēr melīgi māžojas un ka visi iemesli, kādus tas minēja toreiz, lai pierunātu viņu iestāties klosterī, tāpat derēja tikai par aizsegu kādam slepenam nolūkam kā tie, ko tas tagad nosauca, lai sasniegtu pretējo. Kreislers nolēma abatiju atstāt, lai pilnīgi izbēgtu no visiem draudīgajiem noslēpumiem, kas, viņam paliekot ilgāk, varēja viņu iepīt kādā režģī, no kā viņš vairs netiktu ārā. Bet, kad nu Kreislers iedomājās, ka tūdaļ varēs atgriezties Zīghartsholā pie meistara Ābrahāma, ka varēs redzēt, jā, atkal dzirdēt viņu, viņas domas, tad juta kvēlākās mīlestības ilgās saldi sažņaudzamies sirdi.

Nogrimis domās, Kreislers staigāja pa parka galveno gatvi, kad viņu panāca pāters Hilariuss un tūdaļ iesāka: - Vai jūs bijāt pie abata, Kreisler, viņš jums visu izstāstīja?! Nu, vai man nebija taisnība? Mēs visi esam pagalam! Šis garīgais komediants - nu šis vārds ir pateikts - mēs esam padoti viņam! Kad viņš - jūs zināt, kuru es domāju, - mūka virs- tērpā ieradies Romā, pāvesta Visusvētība viņu tūdaļ pieņēmusi audiencē. Viņš nometies ceļos un noskūpstījis kurpi. Bet, nepamājot, lai viņš pieceļas, Visusvētīgais pāvests licis viņam notupēt veselu stundu. "Tas ir tavs baznīcas sods," Visusvētība sacījusi, kad viņam beidzot atļauts piecelties, un noturējis garu sprediķi par grēcīgiem maldiem, kādos iekritis Kiprians. Pēc tam zināmās slepenās telpās viņš dabūjis krietnu mācību un tad izlaists ārā. Ilgi nav uzskatīts par svēto! Brīnumdarbs - nu, jūs jau redzējāt gleznu, Kreisler, - brīnumdarbs dabūjis savu īsto izskatu tikai Romā. Hs neesmu nekas cits kā viens godīgs benediktiešu mūks, kārtīgs praefectus ehori, kā jūs man piekritīsiet, un izdzeru par godu visusvetītājai baznīcai glāzīti nīrenštcinera vai boks- beitela! Mans mierinājums ir, ka viņš te nepaliks ilgi. Viņam jāstaigā apkārt. Monncbus in elaustro mm valct ova dun: sed qunnto cst e.vtra, bcnc valct trijjbita. [134] tad jau viņš arī taisīs brīnumus - redziet, Kreisler, redziet, tur viņš nāk šurp pa gatvi - viņš mūs ieraudzījis un zina, kāds ģīmis viņam jārāda.

Kreislers ieraudzīja mūku Kiprianu, kas lēni, svinīgā solī, skatienu cieši pievērsis debesīm, rokas salicis, ir kā nogrimis diev bijīgā ekstāzē, nāca pa lapām piebirušo gatvi.

Hiiariuss žigli aizsteidzās, bet Kreislers palika, nogrimis mūka aplūkošanā, kura sejā un būtnē bija kaut kas dīvains, svešāds, kas likās viņu atšķiram no visiem pārējiem cilvēkiem. Liela, negaidīta nelaime atstāj jūtamas pēdas, un tā arī varēja būt, ka mūka pašreizējo izskatu veidojis neparasts liktenis. Mūks grasījās paiet garām, savā aizrautībā nepamanot Kreisleru, bet Kreislers jutās aicināts stāties ceļā baznīcas augstākās galvas stingrajam sūtnim un niknajam lieliskās mākslas vajātājam.

Viņš to darīja ar vārdiem: - Atļaujiet, augsti godājamais kungs, ka es jums izsaku pateicību. Jūs ar savu iejaukšanos mani vēl īstā laikā atbrīvojāt no rupjā čigānu vazaņķa rokām, viņš būtu mani nožņaudzis kā nozagtu vistu!

Mūks likās pamostamies no sapņa, viņš pārvilka roku pār seju un cieši uzlūkoja Kreisleru, it kā pūlētos viņu atcerēties. Ber tad viņa seja savilkās briesmīgā, caururbjošā bardzībā, un dusmās liesmojošām acīm viņš skaļā balsī iesaucās: - Pārdrošais noziedzīgais cilvēk, jūs būtu pelnījis, lai es ļauju jums iet bojā jūsu grēkos! Vai tieši jūs nenoniecināt baznīcas svēto kultu - reliģijas cienīgāko balstu - ar pasaulīgiem tin geltangeļiem? Vai tieši jūs ar tukšām blēņām šeit nemulsināt bijīgas dvēseles, lai tās novēršas no svētuma un slavina pasaulīgās kārības līksmās dziesmās? - Kreislers jutās no šiem neprātīgajiem pārmetumiem tikpat apvainots kā pacilāts par mūka muļķīgo augstprātību, kas apkarojama ar tik viegliem ieročiem.

-  Ja ir, - Kreislers ļoti mierīgi, mūkam cieši acīs skatīdamies, sacīja, - ja ir apgrēcība cildināt mūžīgo varu valodā, ko šī vara pati mums dāvājusi, lai debesu balva modina mūsu krūtīs kvēlākās pielūgsmes apgarotību, jā, viņsaules atziņu, ja ir apgrēcība pacelties uz dziedājuma seratīma spārniem pāri visam laicīgajam un bijīgās ilgās un mīlestībā censties sasniegt augstāko, tad jums ir taisnība, godājamais kungs, un es esmu ļauns grēcinieks. Bet atļaujiet, ka esmu pretējās domās un stingri ticu, ka baznīcas kultam trūktu vissvētākās apgarotības īstā spožuma, ja nebūtu dziedājuma.

-  Tad lūdziet, - mūks bargi un salti atbildēja, - tad lūdziet svēto Jaunavu, lai viņa noņem plīvuru no jūsu acīm un jūs varat saskatīt nosodāmos maldus.

-  Kādam komponistam [135] , - kreislers, viegli smaidot, sacīja, - viens jautāja, kā viņš panākot, ka viņa garīgajām kompozīcijām piemītot tāda pielūgsmes apgarotība. "Ja," dievbijīgais, naivais meistars atbildēja, "ja man ar komponēšanu lāgā neveicas, tad es, pa istabu šurp un turp staigādams, noskaitu pāris Avc, un tad iedvesma rodas atkal." Tas pats meistars sacīja par kādu citu lielu garīgu kompozīciju [136] : "tikai tad, kad biju jau pusi uzkomponējis, manīju, ka darbs izdevies; nekad arī nebiju tik dievbijīgs kā tai laikā, kad strādāju pie rās; ik dienas nometos ceļos un lūdzu Dievu, lai viņš man dod spēku laimīgi pabeigt šo darbu." Man šķiet, godājamais kungs, ka nedz ši.s meistars, nedz Pa- lestrina [137] nav pūlējušies apgrēcību dēļ un ka rikai askētiskā bardzībā sasalusi sirds nespēj iekvēloties dziedājuma augstākajā svētbijībā.

-  Cilvēciņ, - mūks dusmīgi iesāka, - kas iii tāds esi, ka man jāstrī- das ar tevi, kam vajadzēja mesties putekļos zemē? Prom no abatijas, lai tu neapgāni svētumu vēl ilgāk!

Dziļi sašutis par mūka pavēlošo toni, Kreislers dusmīgi iesaucās: - Un kas tu tāds esi, ārprātīgais mūk, ka gribi pacelties pāri visam cilvēcīgajam? Vai tu esi piedzimis brīvs no grēka? Vai tu nekad neesi perinājis velnišķīgas domas? Vai nekad neesi novirzījies no slidenā ceļa, pa kuru tu staigā? Un, ja svētā Jaunava patiesi žēlīgi tevi izglābusi no nāves, kas tev varbūt draudēja kāda šausmu darba dēļ, tad tas noticis tāpēc, lai tu pazemībā atzītu savus grēkus un tos nožēlotu, nevis lai nekrietnā lielībā greznotos ar debesu žēlastību, jā, pat ar svētā vainagu, ko tu nekad neiegūsi.

Mūks vērās Kreislerā ar skatienu, kurā gailēja nāve un iznīcība, murminot nesaprotamus lāstus.

-  Un, - Kreislers turpināja pieaugošā iekarsībā, - un, lepno mūk, kad tu vēl valkāji šos svārkus…

To sacīdams, Kreislers turēja mūkam acu priekšā attēlu, ko bija dabūjis no meistara Ābrahāma; bet, tikko to ieraudzījis, mūks pārvārītā izmisumā sita ar abām dūrēm pa pieri un izgrūda sirdi satriecošu sāpju kliedzienu, it kā viņu ķertu nāvīgs sitiens.

- Vācies , - Kreislers tagad kliedza, - vācies tu tagad projām no abatijas, noziedzīgais mūk! Hoho, mans Svētais, ja tu varbūt satiec vistu zagli, ar ko tu sadarbojies, pasaki, ka tu citreiz mani negribētu un nevarētu pasargāt, bet lai viņš piesargās un atkāpjas no manas rīkles, citādi es viņu uzduršu uz iesma kā cīruli vai kā viņa brāli, jo uz duršanu… - Krcisleram tai mirklī sametās bail pašam no sevis; mūks nekustīgi stāvēja viņam pretī, vēl arvien piespiedis abas dūres pie pieres, nespēdams izdvest ne vārda, ne skaņas, un Krcisleram likās, it kā tuvējos krūmos iečabētos, it kā tūdaļ trakais Džtizepo metīsies viņam virsū. Viņš drāzās projām; mūki patlaban korī dziedāja vakara misi, un Kreislers devās baznīcā, cerēdams tur nomierināt savu dziļi satraukto, dziļi aizvainoto dvēseli.

Mise bija beigusies, mūki atstāja luktu, sveces nodzisa. Kreislera gars pievērsās vecajiem, dievbijīgajiem meistariem, kurus viņš bija atcerējies strīdā ar mūku Kiprianu. Mūzika - šķīstā mūzika bija atdzīvojusies viņā; Jūlija bija dziedājusi, un viņa dvēselē vairs netrakoja vētra. Viņš gribēja tikt laukā pa kādu sānu kapelu, kuras durvis vērās uz garo gaiteni, kas veda uz kādām kāpnēm un augšup viņa istabā.

Kad Kreislers iegāja kapelā, no grīdas ar pūlēm piecēlās kāds mūks, kas bija gulējis brīnumdarītājas Dievmātes gleznas priekšā. Mūžīgās uguns gaismā Kreislers pazina mūku Kiprianu, bet, novārdzis un nožēlojams, viņš šķita tikko nākam pie samaņas. Kreislers viņam palīdzēja; re mūks klusā, žēlā balsī ierunājās: - Hs pazīstu jūs, jūs esat Kreislers! Esiet žēlīgs, neatstājiet mani, palīdziet tikt man uz tā pakāpiena, gribu tur atlikties, bet apsēdieties pie manis, cieši man blakus, tikai Visuspē- cīgais drīkst mūs dzirdēt. Esiet līdzjūtīgs, - mūks tad turpināja, kad abi sēdēja uz altāra pakāpieniem, - esiet līdzjūtīgs, atzīstieties - vai jūs liktenīgo bildīti neesat dabūjis no vecā Severīno, vai jūs zināt visu, visu briesmīgo noslēpumu?

Atklāti un vaļsirdīgi Kreislers apstiprināja, ka bildīti ieguvis no meistara Ābrahama Liskova, un bez kautrēšanās izstāstīja, kas noticis Zīghartshofa un kā viņš no dažādām sakritībām varot spriest par kādu briesmu darbu, par ko bildīte modina dzīvas atmiņas un bailes no nodevības. Mūks, kas dažbrīd, Krcisleram stāstot, likās d/.iļi satriekts, tagad pāris mirkļu klusēja. Tad iedrošināts viņš stingrākā balsī iesāka: - Jūs jau zināt pārāk daudz, Kreisler, tāpēc būs labāk, ka uzzināsiet visu. Ziniet, Kreisler, ka princis Hektors, kas vajāja jūs līdz nāvei, ir mans jaunākais brālis. Esam kāda firsta dēli, kura troni es būtu mantojis, ja laikmeta vētras nebūtu viņu gāzušas no šī troņa. Abi, tā kā tikko bija sācies karš, iestājāmies dienestā, un karadienests noveda vispirms mani, tad manu brāli Neapolē. Biju toreiz nodevies visām pasaules ļaunajām kārībām, un ir sevišķi mani aizrāva mežonīga kaislība uz sievietēm. Kāda dejotāja, tikpat skaista, cik samaitāta, bija mana mīļākā, bez tam es skrēju pakaļ visādām padauzām.

Tā notika, ka vienu dienu, kad metās jau krēsla, es pa molu sekoju pāris šādām būtnēm. Gandrīz biju rās panācis, kad tieši man blakus ķērcoša balss iesaucās: "Tas princītis gan ir niekkalbis! Tur viņš skrien pakaļ vienkāršām meitām, bet varētu dusēt daiļāko princešu apkampienos!" Ieraudzīju kādu vecu, noskrandojušu čigānieti, ko pirms dažām dienām biju redzējis Toledo ielā, kad veču veda projām policija, jo viņa bija ar savu kruķi notriekusi gar zemi kādu ūdens pārdevēju, lai gan tas likās spēcīgs vīrs. "Ko tu gribi no manis, vecā ragana?" - tā uzsaucu sievišķim, kas tūlīt apbēra mani nešķīstākajiem, nejaukākajiem lamuvārdiem, tā ka ap mums drīz salasījās brīvē klaiņājošie un izplūda par manu apjukumu skaļos smieklos. Gribēju tikt projām, bet sēdošais sievišķis turēja mani aiz svārku stērbeles un, pēkšņi apvaldot lamas, sacīja, turklāt viņas riebīgais ģīmis savilkās nejaukā smaidā: "Ei, manu saldo princīt, kāpēc tu negribi palikt pie manis? Vai tu neko negribi zināt par daiļo eņģeļbērnu, kas tevī ieķēries?" Tad vecā ar pūlēm piecēlās, turoties cieši pie manām rokām, un čukstēja man ausī par kādu jaunu meiteni, kas esot skaista un piemīlīga kā jauka diena un vēl nevainīga. Noturēju sievieti par rupju savedēju un, tā kā man pašlaik nenesās prāts uzsākt jaunu dēku, gribēju no viņas atkratīties ar pāris dukātiem. Bet viņa naudu neņēma un, kad es gāju projām, smiedamās nosauca man pakaļ: "Eita vien, cita, mans smalkais kungs, drīz jūs mani uzmeklēsiet ar gaužām bēdām un sirdēstiem!"

Bija pagājis labs laiciņš, nebiju vairs domājis par čigānieti, kad kādā dienā, pastaigājoties pa villa Rcnle, man pa priekšu gāja dāma, kas likās tik pievilcīga kā vēl neviena. Aizsteidzos v iņai garām, un, kad ieraudzīju viņas seju, man likās, it kā atvērtos pašas skaistumā mirdzošās debesis. Tā es, proti, toreiz domāju kā grēcīgs cilvēks, un, ja te atkārtoju noziedzīgo domu, tad lai jums tas jo vairāk noder visas tās pievilcības apraksta vietā, ar kādu mūžīgā vara bija apbalvojusi daiļo Angelu, jo mazāk man tagad pieklātos un ari nepavisam neizdotos daudz runāt par laicīgu skaistumu. Dāmai blakus gāja vai drīzāk kliboja ar spieķi kāda ļoti veca, cienījami tērpusies sieviete, kas pievērsa sev uzmanību ar neparasti lielo augumu un dīvaino nevarību. Lai arī pavisam citādi ģērbusies, lai arī aube aizsedza vienu sejas daļu, tūdaļ pazinu veco čigānieti no mola. Vecās ķēmīgais smaids, vieglā galvas palocīšana pierādīja man, ka nemaldos. Nevarēju novērst skatienu no mana piemīlīgā brīnuma; daiļava nolaida acis, viņai no rokas izkrita vēdeklis. Aši to pacēlu; kad viņa to satvēra, pieskāros viņas pirkstiem; tie drebēja; te manī uzliesmoja manas sasodītās kaislības uguns, bet es nenojautu, ka pienācis visbriesmīgākais pārbaudījuma brīdis, ko man debess nolikusi. Cialīgi apdullis, pilnīgi sajukušiem prātiem, stāvēju un gandrīz nemanīju, ka dāma ar savu veco pavadoni iekāpj karietē, kas gaidījusi gatves galā. Atguvos tikai tad, kad kariete aizripoja, un drāzos tai pakaļ kā ārprātīgs. Paspēju vēl īstajā laikā, lai redzētu, ka kariete apstājusies pie kādas mājas šaurajā, īsajā ieliņā, kas ved uz lielo Lnrgo delle Pinne laukumu. Abas, dāma un pavadone, izkāpa; pamatoti varēju iedomāties, ka viņas tur dzīvo. Larņn dcllc Pinne laukumā dzīvoja mans baņķieris - sinjors Alcsandro Sperci, un es neviļus iedomājos taisni tagad apmeklēt šo vīru. Viņš nosprieda, ka es nāku darīšanās, un sāka gari un plaši stāstīt par maniem apstākļiem. Bet galva man bija pilna ar domām par dāmu, nedz dzirdēju, nedz sapratu ko citu, un atbildes vietā izstāstīju sinjoram Sperci acumirkļa patīkamo piedzīvojumu. Sinjors Sperci zināja par manu daiļavu pavēstīt vairāk, nekā es varēju nojaust. Viņš katru pusgadu saņemot no kādas Augsburgas tirdzniecības firmas ievērojamu summu šai dāmai. Viņu saucot - Angela Bencone, bet vecā esot Mag- dala Sigruuas kundze. Sinjoram Sperci jāsniedzot Augsburgas tirdzniecības firmai par jaunavas dzīvi vissīkākās ziņas, tā ka viņš, kam arī agrāk ticis uzdots vadīt viņas audzināšanu, tāpat mājas dzīvi, esot uzskatāms zināmā mērā par viņas aizbildni. Baņķieris turēja jaunavu par kādu augstākās sabiedrības cilvēku neatļauta sakara augli. Izrādīju sinjoram Sperci savu izbrīnu, ka tādu pērli uztic tik šaubīgai sievietei kā šī vecene, kas dauzās pa ielām netīrās, noskrandušās čigānietes drēbēs un varbūt pat tēlo savedēju. Baņķieris turpretim apgalvoja, ka neesot uzti camākas, rūpīgākas kopējas par veco, kas esot ieradusies ar meitenīti, kad tai bijuši divi gadi. Vecā kādreiz pārģērbjoties par čigānieti, bet tas esot dīvains untums, pret ko šai maskarāžu zemē izturoties iecietīgi. Man jāstāsta īsi! Vecā mani drīz uzmeklēja savās čigānietes drānās un pati aizveda pie Angelas, kas man, kvēli nosarkdama daiļā, jaunavīgā kaunā, atzinās mīlestībā. Vēl vienmēr biju savā sajukušā prātā domājis, ka vecā ir neģēlīga grēka kalpone, bet drīz pārliecinājos par pretējo. Angela bija šķīsta un tīra kā sniegs, un tur, kur gribēju grēcīgi skurbi- nāties, mācījos ticēt tikumībai, kas man, protams, tagad jāuzskata par ellišķīgu velna acu apmānīšanu. Tādā pašā mērā kā mana kaislība iedegās arvien kvēlāk un kvēlāk, arvien vairāk un vairāk padevos vecajai, kas man nemitīgi čukstēja ausī, man vajagot ar Angelu salaulāties. Ja arī tagad laulībām jānotiekot slepenībā, tomēr drīz pietūkšot diena, kad es atklāti izrotāšot savas laulātās draudzenes galvu ar firstu diadēmu. Angela esot cēlusies no rās pašas kārtas kā es.

Mūs salaulāja kādā Sanfilipo baznīcas kapelā. Domāju, ka atrodos septītajās debesīs, pārtraucu visus sakarus, atsacījos no karadienesta, mani vairs neredzēja tais aprindās, kur citādi biju plītējis noziedzīgās kārībās. Taisni šī dzīvesveida maiņa mani nodeva. Kāda dejotāja, ko biju pametis, izdibināja, kur es katru vakaru dodos, un aiz atriebības atklāja manam brālim manas mīlestības noslēpumu. Brālis zagās man pakaļ, pārsteidza mani Angelas rokās. Ar jokiem Hektors aizbildināja savu uzbāzību un pārmeta man, ka es esot bijis tik patmīlīgs un neesot viņam pat dāvājis vaļsirdīga drauga uzticību; bet pārāk skaidri manīju.

cik ļoti viņu savaldzinājis Angelas izcilais skaistums. Dzirkstele bija kritusi, viņa dvēselē bija iedegta vismežonīgākās kaislības liesma. Viņš nāca bieži, lai gan tikai tad, kad zināja, ka nebūšu mājās. Man likās, ka Hektora neprātīgajai mīlai tiek atbildēts, un visas greizsirdības fūrijas plosīja manu sirdi. Tā biju nodevies elles šausmām! Reiz, kad iegāju Angelas istabā, man likās, ka dzirdu blakustelpā Hektora balsi. Pamirušu sirdi paliku stāvam kā zemē iemiets. Bet pēkšņi Hektors kvēlojošu seju un mežonīgi izvalbītām acīm metās šurp no blakustclpas. "Nolādētais, tu man vairs nestāsies ceļā!" viņš kliedza, naidā mutuļodams, un iegrūda man dunci, ko ātri bija izvilcis ārā, krūtīs līdz pat spalam. Atsauktais ķirurgs atrada, ka dūriens gājis caur sirdi. Visvarenais mani ir izredzējis, lai brīnumainā kārtā atkal dāvātu man dzīvību.

Pēdējos vārdus mūks izrunāja klusā, trīcošā balsī un likās nogrimstam drūmās pārdomās.

-   Bet, - Kreislers vaicāja, - bet kas notika ar Angclu?

-   Kad, - mūks atbildēja dobjā, pārvērstā balsī, - kad slepkava gribēja baudīt sava šausmu darba augļus, mīļoto sagrāba nāves krampji, un viņa nomira tā rokās. Inde…

Kad šis vārds bija izrunāts, mūks nokrita gar zemi un gārdza kā mirējs. Kreislers, sašūpodams zvanu, satrauca klosteri. Atsteidzās mūki un paģībušo Kiprianu nogādāja slimnīcas telpās.

Nākamajā rītā Kreislers atrada abatu pavisam jautrā jutoņā. - Ha, ha! - viņš sauca Kreislcram pretī. - Ha, ha, mans Johan, jūs negribējāt ticēt brīnumiem mūsdienās, bet vakar jūs baznīcā esat pats panācis, lai notiek visbrīnišķīgākais brīnums, kāds vien var būt. Sakiet - ko jūs esat izdarījis ar mūsu uzpūtīgo svēto, kas tur nu guļ kā žēlabu satriekts grēcinieks un mums visiem bērnišķās nāves bailēs cienīgi lūdzis piedošanu, ka gribējis pacelties mums pāri? Vai jūs viņam, kas pieprasīja no jums grēksūdzi, varbūt likāt pašam izsūdzēt grēkus?

Kreislers neatrada ne mazākā iemesla, lai abatam noklusētu, kas noticis starp viņu un mūku Kiprianu. Tāpēc viņš sīki izstāstīja visu, sākot ar atklāto morāles sprediķi, ko noturējis iedomīgajam mūkam, kad tas noniecinājis svēto skaņu mākslu, beidzot ar briesmīgo stāvokli.

kādā tas nonācis, kad viņš izrunājis vārdu - "Inde!". Tad Kreislers pa skaidroja, ka tomēr vēl nezinot, kādēļ ģīmetnei esot tāds pats iespaids arī uz mūku Kiprianu, ja tā sašausminājusi princi Hcktoru. Tāpat viņam esot pilnīgi nesaprotams, kādā veidā meistars Ābrahāms iepīts šais baismīgajos notikumos.

- Īstenībā, - abats, jauki smaidīdams, sacīja, - īstenībā, mans mīļais dēls Johan, mēs tagad stāvam viens otram pretī pavisam citādi nekā pirms dažām stundām. Stipra dvēsele, stingra apņemšanās, bet it sevišķi dziļa, pareiza izjūta, kas kā brīnišķīga pareģotāja atziņa slēpjas mūsu krūtīs, panāk vairāk nekā visasākais prāts, visrūdītākais, visu izšķīrējs skatiens. Tu to esi pierādījis, mans Johan, prazdams lietot ieroci, ko tev deva rokā, nepamācot par tā iedarbību, tik veikli īstajā brīdī, ka tu tūdaļ notrieci gar zemi ienaidnieku, ko varbūt vispārdomātākais plāns nespētu tik viegli padzīt no karalauka. Pats nezinādams, tu esi izdarījis man, klosterim un varbūt vispārīgi baznīcai tādu pakalpojumu, kura slavējamās sekas nemaz nav pārredzamas. Hs vēlos, es drīkstu tagad būt pret tevi pilnīgi atklāts, es novēršos no tiem, kuri gribēja mani nepatiesi maldināt tev par ļaunu, tu vari uz mani paļauties, Johan! Lai skaistāka vēlēšanās, kas dus tavā sirdī, tiek piepildīta, par to atļauj rūpēties man. Tava Cecīlija, tu zini, kuru daiļo būtni es domāju, - bet klusēsim tagad par to! Tas, ko tu vēl gribi uzzināt par to briesmīgo notikumu Neapolē, pasakāms nedaudz vārdiem. Vispirms mūsu cienījamam Kiprianam ir paticis noklusēt kādu mazu apstākli. Angela nomira no indes, ko tas viņai bija iedevis greizsirdības velnišķīgajā ārprātā. Meistars Ābrahāms toreiz dzīvoja Neapolē ar vārdu Severīno. Viņš domāja, ka atradīs savas zaudētās Kjaras pēdas, un patiesi arī atrada, jo viņam gadījās sastapt to veco čigānieti, sauktu par Magdalu Sigrunu, ko tu jau pazīsti. Kad šausmīgais bija noticis, vecā devās pie meistara un viņam uzticēja, iekams atstāja Neapoli, šo attēlu, kura noslēpumus tu vēl nezini. Piespied metāla pogu ārmalā, tad Antonija ģīmetne, kas noder tikai par vāku, atveras, un tu ieraugi ne vien Angelas ģīmetni, bet dabū arī pāris lapiņu, kas ir ārkārtīgi svarīgas, jo tās tev sniedz div kāršās slepkavības liecību. Nu tu redzi, kāpēc talismans tik spēcīgi iedarbojas. Meistars Ābrahāms laikam vēl nācis ar abiem brāļiem kādos sakaros, bet to viņš pastāstīs tev pats labāk nekā es. Apjautāsimies tagad, Johan, kā klājas slimajam brālim Kiprianam!

- Bet brīnumdarbs? - Kreislers vaicāja, pievērsdams skatienu sienai virs mazā altāra, kur viņš pats ar abatu bija piestiprinājis gleznu, ko laipnais lasītājs vēl atcerēsies. Taču viņš ļoti izbrīnījās, kad tas atkal ieraudzīja Leonardo da Vinči Svēto ģimeni, kas ieņēmusi savu veco vietu. - Bet brīnumdarbs? - Kreislers jautāja otrreiz. - Jūs domājat, - abats ar savādu skatienu atbildēja, - jūs domājat skaisto gleznu, kas te agrāk karājās? Esmu to tikmēr licis piekārt slimnieku telpās. Varbūt, to uzlūkodams, stiprināsies mūsu nabaga brālis Kiprians, varbūt Visuvarenais viņam palīdzēs otrreiz.

Kreislers savā istabā atrada meistara Ābrahāma zīmīti:

"Mīļo Johan!

Projām! Projām! Atstājiet abatiju, steidzieties šurp, cik ātri spēdams! Velns te sev par prieku sarīkojis pavisam traku jakti! Mutvārdiem vairāk, rakstīšana man vairs nemaz nevedas, viss iespriežas kaklā un draud mani noslāpēt. Par mani, par cerības zvaigzni, kas man ataususi, ne vārda. Tikai tik daudz visā steigā. Padomnieci Bcnconu Jūs vairs neatradīsiet, bet gan atradīsiet reihsgrāfieni no Ešenavas. No Vīnes ir pienācis diploms, un gaidāmās Jūlijas precības ar cienīgo princi Ignācu tikpat kā pasludinātas. Firsts Ircncuss aizņemts ar jauno troni, kurā viņš sēdēs un pārvaldīs valsti. Bencona jeb, drīzāk, grāfiene no Ešenavas viņam to apsolījusi. Princis Hektors tikmēr spēlējis paslēpes, kamēr viņam beidzot vajadzēja patiesi aiziet armijā. Drīz viņš atkal atgriezīsies, un tad tiks svinētas divkāršas kāzas. Tas būs jautri. Trom- petnieki jau skalo rīkles, čīgātāji ieziež lociņus, Zīghartsveileras sveču lējēji taisa lāpas. Tuvojas firsticncs vārdadiena, tad es uzsākšu kaut ko varenu, taču Jums jābūt šeit! Nāciet nu vislabāk tūliņ, kad Jūs šo izlasāt! Skrieniet, cik jaudas. Drīz es Jūs redzēšu. A propos![138] Uzmanieties no mācītājiem, bet abatu es ļoti mīlu. Ardievu!"

Ši vecā meistara vēstulīte bija tik īsa un bagāta saturā, ka…

IZDEVEJA PĒCVĀRDS

Otrās daļas beigās izdevējs spiests lasītājiem paziņot kādu ļoti bēdīgu vēsti. Gudro, mācīto, dzejisko, filozofisko runci Muri rūgtā nāve aizrāvusi pašā viņa skaistās karjeras vidū. Viņš šķīrās naktī no divdesmit devītā uz trīsdesmito novembri pēc īsām, bet grūtām ciešanām ar gudrā mieru un savaldību. Te nu atkal ir piemērs, ka ar pāragriem ģēnijiem nekad neiet labi; vai nu tie pakāpeniski noslīd līdz bezrak- stura un bezdvēsclīgai vienaldzībai un pazūd masā, vai arī nesasniedz ilgu mūžu. Nabaga Muri! Tava drauga Muciusa nāve bija tavējās priekš- vēsrnese, un, ja man tev būtu jānotur bēru runa, tā nāktu pavisam citādi no sirds nekā bezjūtīgajam Hincmanam; jo esmu tevi mīlējis vairāk nekā dažu labu. Nu dusi saldi! Miers taviem pīšļiem!

Diemžēl nelaiķis nav savus dzīves uzskatus pabeidzis, tie tātad paliek fragmentāri. Turpretī mūžībā aizgājušā runča atstātajos papīros ir vēl dažas pārdomas un piezīmes, ko viņš, liekas, būs uzrakstījis tai laikā, kad dzīvoja pie kapelmeistara Kreislera. Bez tam atradusies arī krietna daļa no runča saplēstās grāmatas, kas satur Kreislera biogrāfiju.

Tāpēc izdevējam šķiet, ka lietai nenāks par ļaunu, ja viņš laipnajam lasītājam pavēstīs to, kas atradies no Kreislera biogrāfijas, kādā trešajā sējumā, kuram jāiznāk uz Lieldienām, un tikai šur un tur attiecīgās vietās iespraudīs to, kas no runča pārdomām un piezīmēm liekas izdošanas vērts.

SATURS

izdevēja priekšvārds 5

autora uzruna ■S

priekšvārds, autora apmests 9

pirmā daļa

Pirmā nodala dzīvības izjūtas, jaunības mēneši 1 1

Otrā nodala jaunekļa piedzīvojumi dzīvē. arī es biju arkādijā 93

OTRĀ DAĻA

Trcšā nodala mācību mēneši. nejaušības untumainā ro taļa 193

Ceturtā nodala augstākās kultūras slavējamās sekas. vī ra b rie d u m a m ē n eši 307

izdevēja pēcvārds 372

SIA «Jāņa Rozes apgāds», Kr. Barona ielā 3, Rīgā, LV-1050. Reģ. Nr. 40003573956.

Iespiests un iesiets a/s «l'reses nams» poligrāfijas grupa «Jāņa sēta», Balasta dambi 3, Rīgā, LV-1081.

* Boskets - dekoratīva koku un krūmu grupa dārzā vai parkā. (Šeit uti turpmāk rert. ļtiez.)

* Laipnais viltnieks (fr.).

** I'rasi, lai viņa dzied, bet, ja šai meičai nav balss, ja neprot tā aizskart stī gas, noliec liru.

* Gudrā dievmāte (Int.).

* Beigas vainago darbus />'.).

* Džuzepe Tartīni (1692 - 1770) - itāliešu vijoļvirtuozs un komponists. Viņš dzīvoja slepenā laulībā ar kardināla radinieci; pēc tam kad radinieci piespieda iestāties klosterī, Tartīni aizbēga uz Asī/.i.

PASKAIDROJUMI

[1] * kaskete - ādas ķivere.

[2] daiļliteratūras students (jr).

[3] Ļoti ievērojams rakstnieks

[4] romas aplenkuma laikā etnisku gūsteknis romietis Ci.ijs Muciuss sade dzinājis sev labo roku, lai pierādītu, ka nebaidās no spīdzināšanām. Pēc tam viņš ieguvis iesauku "Seevola" - tā romieši acīmredzot dēvējuši kreiļus.

[5] par rūgto likteni es klusot sūdzēšos (it.).

[6] atbaidošs tirāns (it.).

[7] girandola (it.) - ugunsrats, tajā var vienlaikus aizdegt vairākas raķetes.

[7] Pilntiesīgs (lai.).

[8] plūtarhs - grieķu rakstnieks (ap 46 - 120), sakārtojis ievērojamu grieķu un romiešu biogrāfiju krājumu.

[9] kornēlijs Neposs - romiešu rakstnieks (ap 100 25), sarakstījis daudzus vēsturiskus apcerējumus un daudzas ievērojamu cilvēku biogrāfijas.

[10] kalderons (1600 - 1681) - ievērojams spāņu dramaturgs.

[11] tālu no darījumiem (int.).

[12] izveicību (/i").

[13] sengrieķu mitoloģijā - mājas svētības sargātājs gars.

[14] mājas gars (int.).

[15] pļauka (/;•.).

[16] svētais kneass (lat.). vergilijs piešķir sava eposa varonim šo epitetu, jo Kneass izglābj savu tēvu un dievu tēlus no izpostītās Trojas. Šeit norāde uz vietu eposā, kur Kneass uzkāpj uz tēva mājas jumta un noraugās uz degošo Troju.

[17] saukts par venēcieti (/>.).

[17] Pēkšņi, negaidīti (Int.)

[17] Piepeši, ātri (lat., it.).

[18] ko teikt, ko darīt (it.).

[19] Žēlsirdību, žēlsirdību, kundze! (It.)

[20] mūks rertolds 15. gadsimtā savu alķīmisko meklējumu dēļ iesaukts par "Melno Bertoldu". Viņam piedēvē šaujampulvera izgudrošanu.

[21] cirta (vāc.).

* * I .oks (vāc.).

[23] vārdu spēle: Iii diesen Kreisai kreiselt sich der Kreisler.

[23] Skaramucs - lielībnieks itāliešu masku komēdijās; ģērbies melnā tērpā, arī seja nokrāsota melna.

[24] tas bija gaužām garlaicīgi, mans dārgais kapelmeistar (/;•.).

[25] ne no katra koka var iztaisīt merkurijti (int.). Mcrkurijs - seno romiešu mitoloģijā dievu vēstnesis, kas bijis ļoti viltīgs un kam piedēvēti daudzi izgudrojumi.

[25] hase ( vāc.) - zaķis, pāru. zaķpastala.

[26] jūras trompete (_//'.).

[27] brača jeb alta vijole.

[27] Radniecības respektēšana (Int.).

[28] Šeit dus (lat.) - kapa uzraksta sākums.

[29] pilnvarotais lietvedis (/i- .).

[30] dīkdienis, slaists, arī nelietis (/>'.).

[31] ai, ka man trūkst drosmes rik liktenīgā brīdī! (fr.)

[32] es jūtu (it.).

[33] nāves mokas (it.).

[34] ruj'fi- daudzsk. no it. vārda "buffd" - komisko lomu dziedātājs.

[35] kato markuss (95 - 46 pr. k.) - stoisko romiešu iemiesojums.

[36] kāds kuneusa no leidenes 1746. gadā izgudrots elektriskais kondensators, kam bijis pudeles veids un kas uzkrājis elektrisko enerģiju gan ārpusē, gan iekšpusē.

[37] georgs kjistofs l.ihtcnbergs (1742 1799) - pazīstams ar saviem satīriskajiem aforismiem.

[38] johans georgs hamanis ( 1730 - 1788 - kēnigshergas rakstnieks, kas savu sacerējumu neskaidrās, grūti uztveramās valodas dēļ iedēvēts par "Ziemeļu magu".

[39] augusts vilhelms Šlēgels (1767 - 1845) laikā no 1797. līdz 1810. gadam pārtulkojis vācu valodā 17 Šekspīra drāmas.

[40] persona, kas lasa lekcijas, lektors (int.).

[41] apmierinātība, mans dārgais (fr.). Šeit: Uz veselību!

[42] daļa visa veselā vietā (int.).

[43] vesta - seno romiešu mitoloģijā mājas pavarda dieviete. Viņas sešām priesterienēm bija jādod šķīstības solījums.

[44] mordents - mūzikā izrotājums, ko veido augšējā vai apakšējā palīgskaņa pie galvenās skaņas, kuras ātri seko cita citai.

[44] Sveicināts, Kroscla kungs! (/•'/:)

[45] karlo goci (1720 - 1806) itāliešu dzejnieks, sarakstījis daudzas itāliešu masku komēdijas.

[46] aušība, vientiesība (int.).

[46] Skrien! (It.)

[47] klibais velns (/;:). alēna renē lesāž.a (1688 - 1747) tāda paša nosau kūma romāns, kurā viņš attēlojis, kā varonis atbrīvo pudelē iesprostoto klibo velnu.

[48] elektriskais zutis vai raja, vai zobenzivs. aizskarot šīs zivis, jūtami elek triskās strāvas sitieni.

[49] dominiks kotunjo (1736 - 1822) - neapoles ārsts, kurš pētījis, vai dzīvnieku magnētisms izmantojams kā ārstniecības līdzeklis.

[50] ksmu glābta (fr.).

[51] francis antons mesmers (1734 - i x 1 5) - pamatlicējs mācībai par dzīvnieku magnētismu. Veicot pētījumus, rīkojies ļoti nežēlīgi.

[52] volfgangs ton kcmpelens (1734 - 1804) - automātisko figūru izgudrotājs, starp tām bija kāds šaha spēlētājs turks, kurā bija paslēpts punduris.

[52] Medību spēle (/i:); biljardam līdzīga spēle ar 15 bumbiņām.

[52] Slimību izraisoša viela [Int.).

[53] "rfr nrtc amandi" (lai.): "Par dzīves mākslu" - pareizais Ovidija darba nosaukums.

[54] runcis runā par Šekspīra "kā jums tik" 3. cēlienu, 2. ainu.

[55] venerai tīk bezdarbība. 'i'u, kas meklē mīlestības beigas, strādā, tu būsi izdziedināts, mīlestība bēg no darba.

[56] oriģinālā v ārdam kntcr ("runcis") ir atskaņa.

[57] varbūt (fr.).

[58] tas lai paliek starp mums (/;-.).

[59] zilais briesmonis (it.).

[60] laimi nesošie debesu vārti (Int.).

[61] Dziedāšana (Int.).

[62] Strinkšķināt stīgas (Int.).

[63] no tik daudziem sirdspukstiem (it.).

[64] augstākais (fr.).

[65] delfīnu lietošanai (int.). Pārnestā nozīmē - skolēniem pārstrādāts izdevums.

[66] "Ķeizars oktaviāns" - Ludviga l ika komēdija divos cēlienos (1804).

[67] jūs esat liels… (jk).

[68] dusiet saldi! (/->.).

[69] priecāsimies (int.). tā sākas kāda sena studentu himna.

* * * kaps, kapa kopiņa (Int.).

[71] redz, cik labi (int.). Kādas studentu dziesmas piedziedājums.

[72] pirmā semestra students (studentu valoda).

[73] par sodu (Int.).

[74] priors - kato|u klostera priekšnieks.

[75] lhors - sengrieķu dzejnieka homēra apzīmējums dievu asinīm.

[76] nemesīda - sengrieķu mitoloģijā atriebes dieve, kas soda par noziegumiem.

[77] medūza - sengrieķu mitoloģijā viena no trim spārnotajām eūskma- tainajām jaunavām, kuras skatiens cilvēku pārvērta par akmeni.

[78] ajakss -trojas kara varonis, milzu auguma spēkavīrs.

[79] nebrīvs (Int.).

[80] bet vispirms jāiedzer (int.).

[81] pašā plaukumā (int.)

[82] iedzersim! (Lnt.)

[83] starp šo un to ir atšķirība (int.).

[84] gudrs cilvēks tevi nenosodīs (int.).

[85] kāpēc, kā, kad, kur (int.).

[86] tur, lūk, tas suns ir aprakts (int.).

[87] pie karātavām ar viņiem (int.).

[88] lūs neesat tur (int.).

[89] pret ienaidnieku vajāšanām (Int.).

[90] uz sanāksmi, draudzes brāļi (Int.).

[91] salašņas, plukatas (j'r:).

[92] lai slavēts dievs (/)• ).

[93] komeršs - svinīgi studentu korporāciju svētki.

[94] cīņas nespējīgs (fr.).

[95] finta - māņu kustība.

[96] k.is sev nepalīdz, tas sev kaitē (it.).

[97] svētīts, kas nāk tā kunga vārdā (lat.).

[98] "phantasiestiickc in callots manicr'\ i daļa.

[99] dod mums mieru (Int.).

[100] galvenais varonis paisjcllo operā "dzimavniece".

[101] oto heinrihs brīvkungs fon gemingcns (1755 - 1836), drāmas "Vācu namatēvs" (1780) autors.

"prāts (fr.).

[103] starp mums runājot (jk).

[104] atstāsim to (jr.).

[105] taisnīgā debess! (fr.)

[106] nelietis (jr.).

[107] vājība (fr.).

[108] es biju (fr:).

[109] tas ir viss (fr.).

[110] pieķeršanās (fr.).

[111] tik tiešām (fr.).

[112] ko darīt? (Fr.)

[113] muļķis! (fr.)

[114] poēzijas un daiļrunības profesors (Int.).

[115] padošanās bez formalitātēm (lat.).

[116] dzīves apraksts (int.).

[117] kapelmeistara kungs! tikai uz dažiem vārdiem! (lat.)

[118] es redzu noslēpumu (int.).

[119] nu, lieciet vērā! (lnt.)

[120] būtībā, sirds dziļumos (/;-.).

[121] goda pēc (fr.).

[122] kurbete - jājamzirga lēciens ar pievilktām kājām.

[123] nelieti! (Fr.)

[124] mans dēls (jr.).

[125] neprecīza frāze no silitra traģēdijas "Orleānas jaunava" I cēliena, 4. ainas - "Nekas nav zaudēts, jo tu vēl esi mana".

[126] vai tas iespējams? (fr.)

[127] …un ar to diezgan! (fr.)

[128] ejiet - aizvācieties! ejiet prom - tūlīt! (fr.)

[129] nudien (fr.).

[130] luijs pikārs (1769 - 1828) - franču dramaturgs.

[130] Gēte savā darbā "Torkvato Taso" attēlojis Taso mīlestību pret lxonoru tPEsti.

[131] dons kihots dzimis mančā - kādā Vidusspānijas novadā.

[132] kungs, atpestī mūs no šī mūka! (lat.)

[133] bēru liturģijas (lat.).

[134] mūks klosteri nav divu olu vērts, bet ārā krietnu trīsdesmit (Int.).

[135] domāts jozefs haidns.

[136] "radīšana".

[137] itālietis džovanni pjerluidži da palestrma (1525 - 1594) - garīgās mūzikas komponists, viens no slavenākajiem 16. gs. meistariem.

[138] starp citu; pie reizes (lat.).

Content

Hofmanis Ernsts Teodors Amadejs Runča Mura dzīves uzskati

IZDEVĒJA PRIEKšVĀRDS

AUTORA UZRUNA

PIRMĀ DALA

Pirmā nodaļa DZĪVĪBAS IZJŪTAS, JAUNĪBAS MĒNEŠI

Otra nodaļa JAUNEKĻA PIEDZĪVOJUMI DZĪVĒ. ARĪ ES biju arkĀdijĀ

O T R Ā DALA

Trešā nodaļa MĀCĪBU MĒNEŠI. NEJAUŠĪBAS UNTUMAINĀ ROTAĻA

Ceturtā nodaļa AUGSTĀKĀS KULTŪRAS SLAVĒJAMĀS SEKAS. VĪRA BRIEDUMA MĒNEŠI

IZDEVEJA PĒCVĀRDS

SATURS

PASKAIDROJUMI