Hofmanis E. T. A.

Velna eliksīri

E. T. A. Hofmans

Velna eliksīri

.

IZDEVĒJA PRIEKŠVĀRDI

Labprāt es tevi, vēlīgais lasītāj, aizvestu turp zem viņiem tumšajiem plataniem, kur pirmoreiz lasīju mūka Medarda dīvaino stāstu. Kopā ar mani tu apsēstos uz tā paša akmens sola, kas pa daļai ir apslēpts smaržīgos krūmos un krāšņi kvēlainos ziedos; un, līdzīgi man, tu ilgu pilns lūkotos zilajos kalnos, kas brīnumainos veidolos slienas uz augšu aiz saulainās lejas, kura pavecas mūsu skatam lapu gatves galā. Bet tad tu atskaties atpakaļ, un kādus divdesmit soļus aiz mums tu ieraugi gotisku celtni, kūjas portāls bagātīgi izrotāts statujām. — Caur platanu tumšajiem zariem tevī lūkojas svēto gleznas ar it skaidrām un dzīvīgām acīm; tās ir gaišās fresku gleznas, kas margo uz platajiem mūļiem. — Kvēli sarkana saule gulstas uz kalniem, un mostas vakara vējš, it visur manāma dzīvība un rosme. Čukstot un šalcot pa kokiem un krūmiem līgo dīvainas balsis, un, it kā kļūstot par' dziesmu, par ērģeļu skaņu, tās, augdamas augumā, atšalc no tālienes šurpu pie mums. Nopietni vīri plaši krokotos ģērbos, bijīgo skatienu vērsuši augšup pret debesīm, klusi staigā pa dārza lapotām gatvēm. Vai gan svēto gleznas ir kļuvušas dzīvas un nokāpušas lejā no augstajām dzegām? — Tevi apskauj tur notēloto brīnumaino teiku un leģendu noslēpumainās šalkas, tev ‘šķiet, it kā viss noristu tavu acu priekšā, un labprāt tu gribi tam ticēt. Šajā noskaņā tu lasi Medarda stāstu, un tad tu arī labprāt iedomājies mūka dīvainās vīzijas kaut ko vairāk esam nekā sakaisušas iztēles savvaļīgu rotaļu.

Tā kā nupat tu, vēlīgais lasītāj, redzēji svēto gleznas, klosteri un mūkus, tad diezin, vai man būtu vēl jāpiebilst, ka tas bija krāšņais dārzs kapuciešu klosterī B. pilsētā, kuyā biju tevi novedis.

Reiz, kad es šajā klosterī uzkavējos dažas dienas, cienīgais priors kā kaut ko ievērojamu man parādīja brāļa Medarda atstātos un archīvā uzglabātos rakstus, un tikai ar pūlēm es pārvarēju priora šaubas mani ar tiem iepazīstināt. Īstenībā, tā domāja vecais vīrs, šie raksti būtu bijuši jāsadedzina. — Nu nododu tavās rokās, vēlīgais lasītāj, pēc šiem rakstiem sakārtotu grāmatu un neesmu bez bažām, ka arī tu varētu būt vienis prātis ar prioru. — Bet ja tu kopā ar Medardu, it kā būdams viņa uzticamais biedrs, nolemsi doties caur drūmajām krusta ailēm un cellām — caur raibo — visraibāko pasauli un kopā ar viņu vēlēsies paciest visu drausmo un baismo, neprātīgo un jokaino, kas bija atgadījies viņa dzīvē, tad varbūt tevi pajautrinās visas tās daždažādās ainas, ko tev atklās vaļā pavērtā camera obscura. — Var arī gadīties, ka bez veidola šķietamais, tev ciešāk tajā lūkojoties, tavās acīs drīz attēlojas gaišs un skaidrs. Tu pazīsti apslēpto asnu, ko dzemdējis baigs liktenis un kas, vērties diženā augā, aizvien tālāk izviešas tūkstoš vijumos, līdz viens zieds, nobriezdams auglī, sevī uzsūc visas dzīvības sulas un pašu asnu nogalina. —

Kapucieša Medarda rakstus it cītīgi izlasījušam, un tas man bija visai grūti, jo nelaiķis bija rakstījis ļoti sīkā, nesalasāmā mūka rokrakstā, man šķita, ka tas, ko mēs parasti dēvējam par sapni un iedomu, varētu būt simbolisks atzinums par to noslēpumaino pavedienu, kas vijas cauri mūsu dzīvei, to vienojot ar visiem tās nosacījumiem, un man šķita, ka tas cilvēks uzlūkojams par zudušu, kas līdz ar šo atzinumu iedomājas guvis spēku patvarīgi saraut šo pavedienu un sasaistīties ar tumšo varu, kas valda pār mums.

Varbūt tev, vēlīgais lasītāj, klāsies tāpat kā man, un aiz svarīgiem iemesliem to es gan vēlētos no visas sirds.

PIRMĀ DAĻA

..

Pirmā nodaļa BĒRNĪBAS GADI UN DZĪVE KLOSTERĪ

Nekad māte nav man teikusi, kādos apstākļos mans tēvs šajā pasaulē dzīvojis; bet, ja atceros visu to, ko viņa man par tēvu stāstīja jau manās agrajās jaunības dienās, tad gan man jādomā, ka viņš bijis plašām zināšanām apveltīts gudrs vīrs. Tieši no šiem, manis tikai vēlāk saprastiem, mātes stāstiem un atsevišķiem izteicieniem par viņas agrāko dzīvi es zinu, ka mani vecāki no ērtas dzīves, ko tiem sagādāja liela bagātība, bija noslīdējuši visrūgtākā, spiedīgākā nabadzībā, un es zinu, ka mans tēvs, reiz sātana vilināts uz negantu pārkāpumu, bija izdarījis briesmīgu grēku, kuj:u viņš, vecuma dienās Dieva žēlastības apmirdzēts, gribēja izpirkt svētceļojumā uz svētās Liepas klosteri tālajā saltajā Prūsijā. — Šajā nogurdinošā ceļojumā mana māte pēc vairākiem laulības gadiem pirmoreiz apjauta, ka šī laulība nepaliks neauglīga, kā tēvs bija baiļodamies domājis, un, par spīti savai nabadzībai, viņš bija nu ļoti iepriecināts, jo tagad vajadzēja piepildīties kādai vīzijai, kujrā svētais Bernards viņam bija solījis mierinājumu un grēku piedošanu, ja viņa sievai piedzimtu dēls. Nonācis svētceļojuma vietā, mans tēvs saslima, un viņa kaite aizvien vairāk pieņēmās, jo, par spīti savam vārgumam, viņš negribēja pārtraukt uzliktā nogurdinošā soda izciešanu; tajā brīdī, kad es piedzimu, viņš mira, no grēka atbrīvots un samierināts. —

Līdz ar pirmo apziņu manī ataust maigās gleznas, ko esmu skatījis klosterī un svētās Liepas krāšņajā baznīcā. Ap mani vēl šalc tumšais mežs — ap mani vēl smaržo kupli uzdīgušā zāle, raibās puķes, kas bija mans šūpulis. Šai izredzēto svētajā vietā sev mājokli nemeklē ne plē-

sīgs zvērs, ne kaitīgs kukainis; pat ne mušas sīkoņa, ne circeņa čirkstoņa nesatrauc svēto klusumu; tajā atbalsojas ienīgi dievbijīgas dziesmas, ko dzied priesteri, kas kopā ar svētceļniekiem garā gājienā dodas gafām, vēcinādami zelta kvēpnīcas, no kurām paceļas vīraka upura smarža. Vēl redzu es, baznīcas vidū, ar sudrabu pārklāto liepas stumbru; šai liepā eņģeļi bija nolikuši brīnumdarītājas svētās Jaunavas attēlu. Vēl man no baznīcas sienām, no griestiem uzsmaida krāsainie eņģeļu un svēto tēli! — Manas mātes stāsti par brīnumaino klosteri, kur viņas dziļajām sāpēm tika piešķirts žēlastības pilns mierinājums, tā iegrimuši manā sirdī, ka es domāju pats visu redzējis un piedzīvojis, lai gan tas nav iespējams, ka manas atmiņas sniegtos tik tālu pagātnē, jo māte atstāja svēto vietu pēc pusotra gada. — Un tā man šķiet, it kā es pats tukšajā baznīcā reiz būtu redzējis kāda nopietna vīra dīvaino stāvu un tas būtu bijis tas pats svešais gleznotājs, kurš sirmsenos laikos, kad tieši šo baznīcu cēla, bija te parādījies, kujra valodu neviens nebija spējis saprast un kurš ar mākslā prasmīgu roku visai īsā laikā bija ļoti krāšņi baznīcu izgleznojis, bet tad, darbu pabeidzis, atkal nozudis. —

Un vēl es atceros arī kādu vecu svešādi ģērbušos svētceļnieku ar garu sirmu bārdu; šis vīrs mani, pacēlis uz savām rokām, bieži vien nēsāja apkārt, meklēja mežā raibas sūnas un akmentiņus un ar mani rotaļājās; lai gan es noteikti domāju, ka viņa dzīvais tēls manā sirdī radies tikai no mātes aprakstiem. Reiz viņš bija atnesis līdz kādu svešu brīnumskaistu puisēnu, kas bija ar mani vienā vecumā. Viens otru glāstīdami un skūpstīdami fnēs sēdējām zālē, es viņam atdāvināju visus savus lāsainos akmentiņus, un viņš prata no tiem uz zemes sakārtot visādas figūras, bet beigu beigās no tiem vienmēr izveidojās krusta attēls. Mana māte sēdēja mums blakus, uz akmens sola, bet sirmgalvis, aiz viņas slavēdams, ar maigu nopietnību noraudzījās mūsu bērnišķīgajās rotaļās. Tad no krūmiem iznāca daži jmiiK'kļi, kas,

spriežot pēc viņu ģērba un pēc visas viņu izturēšanās, uz svētās Liepas klosteri bija nākuši vienīgi aiz garlaika un ziņkāres. Viens no viņiem, tikko mūs pamanījis, smiedamies iesaucās: „Palūk! svētā ģimene, tas jau kaut kas manai mapei!" — Viņš tiešām izņēma zīmuli un papīru un grasījās mūs zīmēt, tad vecais svētceļnieks pacēla galvu un dusmīgi iesaucās: ,,Nožēlojamais smējēj, tu gribi būt mākslinieks, bet tavās krūtīs nekad nav degusi, ticības un mīlestības liesma; tavi darbi paliks nedzīvi un stingi kā tu pats, un vientuļā tukšumā tu izsamisīsi kā atstumtais un aiziesi bojā pats savā niecīgumā!" — Jaunekļi samulsuši aizsteidzās projām. — Vecais svētceļnieks teica manai mātei: „Šodien pie jums esmu atnesis brīnumainu bērnu, lai viņš jūsu dēlā iededzina mīlestības dzirksti, bet man viņš atkal jāved no jums projām, un jūs viņu, tāpat kā mani, vairs it nekad neskatīsit. Jūsu dēls ir daudzām dāvanām bagātīgi apveltīts, bet viņa asinīs verd un rūgst tēva grēks; tomēr viņš spēj celties uz drosmīgām cīņām par ticību, ļaujiet viņam kļūt par garīdznieku!" —

Māte bieži runāja par to, cik dziļu iespaidu viņā bija radījuši svētceļnieka vārdi; un tomēr viņa nolēma manām tieksmēm nekādā ziņā neko neuzspiest ar varu, bet gan mierīgi nogaidīt, ko man liktenis būs lēmis un kurp tas mani vadīs, jo par kādu citu augstāku izglītību, izņemot to, ko viņa pati spēja sniegt, māte nevarēja domāt. — Manas atmiņas no skaidrākas paša pieredzes sākas ar to mirkli, kad ceļā uz mājām māte bija nonākusi cisterciešu mūķeņu klosterī, kura dižciltīgā priekšniece viņu laipni uzņēma, jo bija pazinusi manu tēvu. Laiks, sākot no atgadījuma ar veco svētceļnieku, un šo atgadījumu es patiesi zinu no manis paša vērojuma, bet māte to papildinājusi vienīgi ar gleznotāja un vecā svētceļnieka runām, šis laiks, līdz pat tam brīdim, kad māte mani pirmoreiz aiznesa pie klostera priekšnieces, manā atmiņā ir pilnīgi tukšs: no tā manī nav palikusi pāri ne mazākā jausma.

Un tad es atkal sevi atceros no tā brīža, kad māte cik nu spēdama laboja un kārtoja manu uzvalku. Pilsētā viņa bija nopirkusi jaunas lentes, viņa apgrieza manus savvaļā saaugušos matus; ar vislielākām pūlēm viņa mani uzposa, turklāt man piekodinādama pie priekšnieces kundzes uzvesties it rāmi un rātni. Beidzot, pie mātes rokas vests, es kāpu augšā pa platajām akmens kāpnēm un iegāju augstā, velvainā, svēto gleznām izdaiļotā istabā, kujū mēs sastapām firstieni. Viņa bija liela auguma, majestātiska un skaista sieva, kam ordeņa tērps piešķīra godbijīgu cienīgumu. Viņa uzlūkoja mani ar nopietnu skatienu, kas iespiedās līdz sirds dziļumam, un jautāja: ,,Vai tas jūsu dēls?" — Viņas balss, viss viņas izskats — pat svešā apkārtne, augstā istaba, gleznas, viss tas ’mani tā ietekmēja, ka es, baismas jūtu pārņemts, sāku rūgti raudāt. Bet firstiene, mani maigāk un laipnāk uzlūkodama, vaicāja: ,,Kas tev kait, bērniņ, vai tu no manis baidies? — Kā sauc jūsu dēlu, mīļā sieva?" — „Franci", māte atbildēja, un firstiene visdziļākās skumjās iesaucās: „Franciski" un, pacēlusi mani uz rokām, cieši piespieda sev klāt, bet tai mirklī aiz pēkšņām sāpēm, ko sajutu pie kakla, no manis izlauzās skaļš kliedziens, un firstiene izbijusies palaida mani vaļā, bet māte, manas izturēšanās galīgi samulsināta, metās man klāt, lai tūlīt mani vestu projām. Firstiene to nepieļāva; izrādījās, ka dimanta krusts, ko firstiene nēsāja uz krūtīm, tai brīdī, kad viņa mani cieši spieda sev klāt, bija tik stipri ievainojis manu kaklu, ka āda šai vietā bija kļuvusi gluži sarkana un zem tās bija saplūdušas asinis. ,,Nabaga Franci", teica firstiene, „esmu tevi sāpinājusi, taču reiz mēs vēl kļūsim labi draugi." —

Kāda māsa atnesa saldumus un maigu vīnu, un es, nu jau drošāks kļuvis, nelikos ilgi lūgties, bet gan dūšīgi vien mielojos ar saldumiem, ko laipnā sieva, apsēdusies un mani klēpī paņēmusi, man pali lika mutē. Kad no saldā .dzēriena, kas līdz šim man bi ja bijis pilnīgi nepazīstama lieta, jau dažus malkus biju nogaršojis, manī atgriezās mundrā oma, tas sevišķais dzīvīgums, kas, spriežot pēc mātes izteicieniem, bija man īpats jau no agras jaunības. Es smējos un tērzēju par lielu patikšanu klostera priekšniecei un māsai, kas bija palikusi istabā. Vēl tagad man nav saprotams, kā gan māte iedomājās mani ierosināt stāstīt firstienei par manas dzimtās vietas krāšņajām lietām un kā es, it kā kādas augstākas varas iedvesmots, svešā, nepazīstamā mākslinieka skaistās gleznas spēju iztēlot tik dzīvi, it kā būtu tās dziļi savā garā uztvēris. Un turklāt es tik pilnīgi iedziļinājos svēto brīnišķīgajos stāstos, it kā visi baznīcas raksti man būtu jau labi pazīstami. Firstiene, pat ari mana māte, mani uzlūkoja ar izbrīnu, bet jo vairāk es runāju, jo vairāk pieņēmās mana apgarotība, un kad firstiene man beidzot iejautājās: ,,Teic man, mīļais bērns, kā tu visu to zini?" — es, ne mirkli neapdomādamies, atbildēju, ka it visas baznīcas gleznas man būtu izskaidrojis, dažu pat vēl lāsainiem akmentiņiem izkrāsojis skaistais brīnumainais puisēns, kuru reiz sev līdzi bija atnesis viens svešs svētceļnieks, un šis puisēns man nevien atklājis šo gleznu nozīmi, bet arī stāstījis vēl daudzus citus svētus stāstus. —

Iezvanīja vakara dievkalpojumu; māsa kādā turziņā bija iesaiņojusi krietni daudz saldumu, ko viņa man pasniedza un ko es ar labpatiku saņēmu. Klostera priekšniece piecēlās un teica manai mātei: ,,Mīļā sieva! jūsu dēlu es uzlūkoju kā savu audzēkni un, no šī brīža sākot, gribu par viņu rūpēties." Māte aiz skumjām nespēja izteikt ne vārda; karstas asaras liedama, viņa skūpstīja firstienes rokas. Mēs gribējām jau doties laukā pa durvīm, kad firstiene mūs panāca, vēlreiz mani pacēla savās rokās, rūpīgi sāņus pabīdījusi krustu, piespieda mani sev klāt un, gauži raudādama, izsaucās: ,,Franciski — Paliec bijīgs un krietns!" — Mana sirds bija satraukta, un arī man bija jāraud, īsteni nezinot, kādēļ. —

Māte bija apmetusies kādā mazā lauku īpašumā netālu no klostera, un ar priekšnieces atbalstu drīz vien viņas niecīgā turība ievērojami uzplauka. Trūkumam bija pienācis gals, es staigāju labāk ģērbies un mācījos pie priestera, būdams kora zēns, kad viņš noturēja dievkalpojumu.

Kā svētlaimīgs sapnis mani vēl apskauj atmiņas par viņu laimīgo jaunības laiku! — Ak, tāltālu aiz manis gul dzimtene, kā nesasniedzama krāšņa zeme, kur mājo prieks un bērna nevainīgās sirds skaidrā līksme; bet kad raugos atpakaļ, man pretī atvedas bezdibenis, kas uz mūžu mani no tās šķīris. Kvēlu ilgu pārņemts, vienmēr vairāk un vairāk tiecos pazīt mīļos, kuj:us saskatu viņā pusē it kā ausmas purpura mirdzumā staigājam; maņ šķiet, es dzirdu viņu glāsainās balsis. Ak! — vai gan ir kāds bezdibenis, kam mīlestība ar spēcīgiem spārniem nespētu pacelties pāri. Kas gan mīlestībai laiks un telpa! — Vai gan tā nemājo domās, un vai domas pazīst kādu mēru? — Bet augšup ceļas baisi tēli, un, vienmēr blīvāk un blīvāk drūzmēdamies, vienmēr ciešāk un ciešāk mani apņemdami, tie aizklāj skatu un mulsina manu prātu ar tagadnes postu, ka pat ilgas, kas bija mani pārņēmušas ar neizteicamām liegām sāpēm, nu kļūst par nāvīgām izmisuma pilnām mokām! —

Mācītājs bija ļoti labsirdīgs, viņš prata savaldīt manu dzīvo garu, viņš prata savas mācības tā piemērot manai dabai, ka tās man sagādāja prieku un man bija lielas sekmes. — Savu māti es mīlēju vairāk par visu, bet firstieni godāju kā svēto, un tā man bija svinīga diena, kad viņu skatīju vaigā. Ikreiz es apņēmos viņas priekšā it īpaši spīdēt ar zināšanām, ko biju no jauna ieguvis, bet kad viņa ieradās, kad viņa mani laipni uzrunāja, es nespēju izteikt ne vārda, es vēlējos vienīgi viņu skatīt, vienīgi viņu dzirdēt. Ikviens viņas vārds dziļi iespiedās manā dvēselē, un, kad biju ar viņu runājis, vēl augu dienu es dzīvoju brīnišķīgā svinīgā noskaņā, un viņas tēls mani pavadīja pastaigās, kurās tad devos. — Un kādas neizteicamas jūtas mani valdzināja, kad, kvēpināmo trauku vēcinādams, stāvēju pie dižaltāļra

un ērģeļu skaņas plūda lejā no kora un, it kā līdz brāzmainām bangām pieaugdamas, aizrāva mani sev līdz — un tad es svinīgajā dziesmā pazinu viņas balsi, kas kā mirdzošs stars traucās lejup pie manis un manu sirdi pildīja jausmām par vissvētāko, par visaugstāko.

Bet krāšņākā diena, par kuru es priecājos jau nedēļām iepriekš, jā, par kuru es nespēju domāt bez iekšējas jūsmas, bija svētā Bernarda piemiņas diena, kas klosterī tika atzīmēta ar lielām atlaidām un svinēta sevišķi spoži, jo Bernards bija cisterciešu svētais. Jau iepriekšējā dienā no kaimiņu pilsētas, kā arī no visas apkārtnes, plūda šurp ļaužu bari un nometās lielajā ziedošajā pļavā, kas piekļāvās klosterim, un priecīgā kņada nerima ne dienu, ne nakti. Es neatceros, ka labvēlīgie laika apstākļi (Bernarda diena ir augusta mēnesī) svētkiem jel reiz būtu bijuši nelabvēlīgi. Raibā drūzmā tur bija redzami staigājam gan bijīgi svētceļnieki, slavas dziesmas dziedot, gan lauku puiši un viņu izgreznojušās meičas gavilējot klaiņājam, — gan garīdznieki, kas lēnīgās pārdomās, rokas bijīgi salikuši, raudzījās mākoņos, — gan zālē nometušās pilsoņu ģimenes, kas raisīja vaļā bagātīgi pārpildītos pārtikas grozus un notiesāja -savu ēdamo. Kā dīvainā un skurbā koncertā gaisu pilda līksmas gaviles, dievbijīgas dziesmas, grēku nožēlnieku sirsnīgās nopūtas, jautri smiekli, žēlabas, priecīgi kliedzieni, gaviles, lūgšanas! — Bet tikko ieskanas klostejra zvans, visa dūkoņa pēkšņi aprimst — cik tālu vien acis redz, visi saspiedušies ciešās rindās un nometušies ceļos, un tikai dobja lūgšanu murmināšana pārtrauc svēto klusumu. Izskan pēdējais zvana sitiens, raibā drūzma atkal viļņo, un no jauna atskan tikai īsu mirkli pārtrauktās gaviles.—

Bernarda dienā svinīgo lielo mesu klostera baznīcā noturēja pats bīskaps, kas rezidēja kaimiņu pilsētā, un viņu apkalpoja baznīcas domes zemākā garīdzniecība; uz paaugstinājuma, kas bija uzcelts blakus dižaltārim un apklāts vērtīgiem un neparastiem gobelēniem, spēlēja viņa kapella. — Vēl tagad nav izgaisušas jūtas, kas to

reiz viļņoja manās krūtīs; ar jaunības svaigumu tās atdzimst par jaunu, kad es ar visu savu sirdi pievēršos viņam svētlaimīgam laikam, kas gan izgaisis pārāk ātri. Es spilgti atceros kādu slavas dziesmu, ko izpildīja vairākkārt, jo tieši šo kompoziciju firstiene mīlēja vairāk par citām. — Kad bīskaps slavas dziesmu bija nodziedājis un kora varenās skaņas šalca: Gloria in excelsis deo!

—    vai tad nebija tā, it kā pār dižaltāri atvērtos debesu glorija? — jā, it kā dievišķīgā brīnumā atdzīvotos uzgleznotie cherubs un serāfīms un vēcinātu spēcīgos spārnus un lidinātos augšup un lejup, Dievu teikdami ar dziesmām un brīnišķīgu stīgu spēli? Es nogrimu dziļu domu pilnā izbrīnā par sajūsmīgo svētceri, kas mani cauri mirdzošiem padebešiem aiznesa uz tālo pazīstamo dzimto pusi, un smaržu pilnā mežā atskanēja glāsainās eņģeļu balsis, un brīnumainais zēns il. ka no augstiem līliju puduriem nāca man pretī un smaidīdams vaicāja: ,,Kur tu biji tik ilgi, Francisk? — Man ir daudz skaistu raibu puķu, tās visas gribu tev dāvināt, ja tu paliksi pie manis un mani allaž mīlēsi." —

Pēc lielās mesas mūķenes devās svinīgā gājienā pa klostera ejām un caur baznīcu, un viņām pa priekšu gāja priekšniece, ar infulu izrotāta un rokā turēdama sudraba zizli. Kāds svētums, kāda cieņa, kāds pārdabisks dižums izstaroja no katra šīs cēlās sievas skatiena, noteica katru viņas kustību! Tā bija pati gavilējošā baznīca, kas dievbijīgai un ticīgai tautai solīja žēlastību un svētību. Kad viņas skatiens nejauši pavērsās pret mani, es būtu varējis viņas priekšā mesties pīšļos. — Pēc beigtā dievkalpojuma garīdzniecībai un bīskapa kapellai kādā plašā klostera zālē bija sarīkots mielasts. Mielastā piedalījās vairāki klostera draugi, kalpotāji, pilsētiņas tirgoņi, arī es drīkstēju būt klāt, jo bīskapa koncertmeistars bija mani iemīļojis un labprāt ar mani nodarbojās. Ja sākumā, svēto lūgšanu sajūsmināts, mans gars bija pilnīgi pievērsies pārpasaulīgajam, tad tagad mani apņēma līksma dzīve ar tās raibajām ainām. Viesiem skaļi smejot, cits caur citu vijās jautri stāsti, joki un uzjautrinājumi, pie kam čakli tika tukšotas pudeles, līdz iestājās vakars un pajūgi stāvēja gatavi aizbraukšanai.

Man bija jau sešpadsmit gadu, kad mācītājs paziņoja, ka nu esmu pietiekami sagatavots, lai kaimiņu pilsētas seminārā uzsāktu augstākās teoloģiskās studijas: es biju galīgi izšķīries par garīdznieka kārtu, un tas radīja manā mātē dziļu prieku, jo nu viņa domājās skaidri iztulkotus un izpildītus svētceļnieka noslēpumainos mājienus, kam bija jābūt kaut kādā sakara ar mana tēva dīvainām, man nezināmām vīzijām. Nu viņa liceja, ka ar manu apņemšanos tēva dvēsele kļūs atbrīvota no grēka un glābta no mūžīgās pazudināšanas mokām. Arī firstiene, kūpi tagad redzēju vienīgi pieņemama istabā, gauži slavēja manu nodomu un atkārtoja savu solījumu man palīdzēt ar visu nepieciešamo, līdz es sasniegšu kādu garīgu cieņas pilnu amatu. Lai gan pilsēta bija tik tuvu, ka no klostera varēja saskatīt tās torņus, un mundri soļotāji klostera jauko un daiļo apvidu izvēlējās savām pastaigām, taču šķiršanās no manas labās mātes un no klostera priekšnieces, šīs lieliskās sievas, kūpi tik dziļi savā sirdī cienīju, kā arī no mana labā skolotāja, bija visai grūta. Ir taču arī zināms, ka ikviena izraušanās no mīļoto vidus šķiršanās sāpēm šķiet esam līdzīga vislielākam attālumam! — Firstiene bija sevišķi aizkustināta, un, teicot svinīgus pamācības vārdus, viņas balss no skumjām trīsēja. Viņa man iedāvināja košu rožukroni un mazu lūgšanu grāmatu ar glīti izkrāsotiem zīmējumiem. Tad vēl man iedeva ieteikšanas rakstu pilsētas kapuciešu klostera prioram, skubinādama viņu tūliņ uzmeklēt, lai viņš visās lietās ar vārdiem un darbiem būtu man palīdzīgs.

Tiešām, nav viegli atrast daiļāku apvidu par to, kūjā atrodas, cieši pilsētai piekļāvies, kapuciešu klosteris. Krāšņais klostejra dārzs ar tālu skatu uz kalnājiem ikreiz, kad es staigāju pa garajām gatvēm, brīžam pie viena, brīžam pie otra koku pudura apstādamies, man šķita atmirdzam jaunā skaistumā. — Pirmoreiz apmeklējot klosteri, lai nodotu firstienes ieteikšanas rakstu, es prioru Leonardu sastapu tieši šai dārzā. — Lasot vēstuli, priora īpatā laipnība kļuva vēl lielāka, un par firstieni, par šo lielisko sievu, ko viņš jau agrākos gados bija Romā iepazinis, viņam bija tik daudz pievilcīga ko stāstīt, ka jau tādēļ vien viņš mani savaldzināja no pirmā mirkļa. Priors bija klostera mūku sabiedrībā, un drīz vien bija nomanāmas viņu savstarpējās attieksmes, kā arī viss klostera dzīves veids un iekārta: visus mūkus ietvēra tas miers un līksmais prāts, kas tik spilgti izpaudās priora ārienē. Nevienā nebija redzamas ne saīguma, ne naidīgās, sirdi mocošās noslēgtības zīmes, kas gan citkārt saskatāmas mūku sejās. Par spīti ordeņa stingrajiem noteikumiem, bijīgās dievlūgšanas prioram Leonardam vairāk bija viņa dievišķīgajam pievērstā gara vajadzība, nekā askētiska nožēla par cilvēku dabai piemītošiem grēkiem, un šādu svētceres nozīmi viņš prata iekveldināt arī mūkos, kādēļ pāri visai viņu noteikumos paredzētai nodarbībai klājās mundrums un omulība, kas laicīgās dzīves šaurībā patiesi radīja augstāku dzīves veidu.

Priors Leonards prata nodibināt pat zināmas pieklājīgas attiecības ar ārpasauli, kas mūkiem varēja būt vienīgi par svētību. Bagātīgie ziedojumi, kas sabiedrības gauži iecienītajam klosterim ieplūda no visām malām, deva iespēju zināmās dienās refektorijīi pacienāt klostera draugus un labvēļus. Tad ēdamzāles vidū tika klāts gapš galds, kura augšgalā starp viesiem sēdēja priors Leonards. Mūki palika pie šaurā, gar sienu noliktā, galda un, sekojot noteikumiem, izlietoja savus vienkāršos traukus, kamēr viesu galds glīti un koši bija klāts ar porcelānu un stiklu. Klostera pavārs sevišķi labi un gardi prata sagatavot gavēņa ēdienus, kas viesiem gāja pie sirds. Viesi rūpējās par vīnu, un tā mielasti kapuciešu klosterī izvērtās par laicīgo un garīgo ļaužu draudzīgu un omulīgu satikšanos, kuras savstarpīgā iedarbība varēja būt derīga dzīvei. Jo pasaulīgā trauksmē apskurbušiem cilvēkiem, no šīs trauksmes izraujoties ārā un ieejot aiz klostera mūriem, kur viss pauž viņu izdarībām tieši pretēju garīgu dzīvi, satrauktiem aiz dažas labas dzirksts, kas iekritusi viņu dvēselēs, tagad bija jāatzīstas, ka miers un laime atrodami, ejot arī pa citiem ceļiem, nevien pa to, ko viņi uzsākuši, un ka varbūt gars, jo vairāk tas paceļas pasaulīgajam pāri, spēj cilvēkam sagādāt augstāku dzīves veidu jau šeit virs zemes. Mūki turpretī paplašināja savu dzīves skatu un gudrību, jo tās vēstis, ko viņi ieguva par raibās pasaules izdarībām ārpus viņu mūriem, viņos modināja dažādas pārdomas. Nepiešķirot pasaulīgajam neīstu vērtību, viņiem bija jāatzīst no iekšienes noteiktos atšķirīgos cilvēku dzīves veidos šāda garīgā principa staru lūzuma nepieciešamība, kurai trūkstot, viss paliktu bez krāsu un bez mirdzuma.

Garīgās un zinātniskās izglītības ziņā par visiem vienmēr pārāks bija priors Leonards. Viņš bija nevien vispārīgi atzīts drosmīgs teoloģijas zinātnieks, kurš viegli un pamatīgi prata iztulkot visgrūtāko vielu un pie kura semināra profesori nāca pēc padoma un pamācībām, bet arī pasaules lietās viņš bija vairāk izglītots nekā to varētu domāt par klostera garīdznieku. Viņš veikli un ar eleganci runāja italiski un franciski, un viņa izmaņas dēļ agrākus laikus tam uzticēja svarīgus uzdevumus. Jau toreiz, kad es ar prioru iepazinos, viņš bija ļoti vecs, bet, kamēr sirmie mati liecināja viņa vecumu, acīs sprikstēja jaunības uguns, un tīkamais smaids, kas rotājās ap viņa lūpām, pavairoja iekšējās omulības un dvēseles miera izteiksmi. Tā pati grācija, kas daiļoja viņa runu, piemita arī viņa kustībām, un pat neveiklais ordeņa ģērbs brīnumaini piekļāvās viņa labi veidotajām ķermeņa formām. Starp mūkiem nebija neviena, kuru klosterī nebūtu novedusi viņa paša brīvā izvēle, pat iekšējas dvēselīgas noskaņas radīta prasība; bet arī tam nelaimīgajam, kas klosterī meklētu oslu, lai izglābtos no pazudināšanas, Leonards drīz vien dotu mierinājumu; viņa grēku nožēla būtu īsākais ceļš uz mieru, un, ar pasauli samierināts, visu tās niecību neievērodams, viņš, laicīgajā dzīvodams, drīz vien laicīgajam paceltos pāri. Šīs klostefdzīves neparastās tendences Leonards bija novērojis Itālijā, kur garīgais kults un līdz ar to viss ieskats par reliģiozo dzīvi daudz līksmāks nekā katoliskajā Vācijā. Tāpat kā ceļot baznīcas vēl saglabā antīkās formas, tā arī, šķiet, gaismas stars no viņiem līksmajiem un dzīvajiem senlaikiem iespiedies mistiskajā kristietības tumsā un to padarījis gaišāku ar brīnumaino mirdzumu, kas citkārt apstarojis dievus un varoņus.

Leonards mani iemīļoja, viņš man mācīja itāliešu un franču valodu, bet gan it īpaši mani izglītoja viņa sarunas, kā arī tās dažādās grāmatas, kuj-as viņš man deva. Gandrīz visu savu laiku, kas man bija brīvs no studijām seminārā, es pavadīju kapuciešu klosterī, un es manīju, ka aizvien vairāk pieauga mana tieksme iestāties mūku kārtā. Savu vēlēšanos es atklāju prioram; no tās mani tieši tomēr neatrunādams, viņš man deva padomu vismaz vēl pāris gadu nogaidīt un šajā laikā vairāk kā līdz šim paraudzīties pasaulē. Taču citas pazīšanās man nebija, kā vienīgi tā, ko biju ieguvis īpaši ar sava mūzikas skolotāja, bīskapa koncertmeistara, palīdzību; tādēļ ikvienā sabiedrībā, un sevišķi, ja tur klāt bija sievietes, es jutos nepatīkamā kārtā mulsināts, un šis apstāklis, kā arī vispārīgi tieksme uz kontemplātīvo dzīvi, šķita izšķiram manu iekšējo aicinājumu uz klosteri. —

Reiz priors ar mani runāja daudz zīmīga par pasaulīgo dzīvi; viņš bija iedziļinājies visšaubīgākajās dzīves norisēs, bet tās viņš prata izskaidrot ar savu parasto izteiksmes vieglumu un piemīlību, izvairīdamies no visa jel mazākā mērā piedauzīga, taču vienmēr runādams par lietas kodolu. Beidzot viņš saņēma manu roku un, stingri man acīs lūkodamies, vaicāja, vai es esot vēl nevainīgs?

—    Es jutu sevi nosarkstam, jo, kamēr Leonards man uzdeva šo grūto jautājumu, manī visā spilgtumā atausa kāda aina, kas šķita jau pilnīgi izgaisusi. — Koncertmeis

taram bija māsa, kuru skaistu teikt gluži nevarētu, taču viņa, visā plaukumā būdama, bija pievilcīga meitene. It sevišķi viņa atšķīrās ar savu visai samērīgo augumu; pēc formas un nokrāsas viņai bija visskaistākās rokas, visskaistākās krūtis, kādas vien kur vērojamas. — Kādu rītu, dodamies pie koncertmeistara, .es pārsteidzu viņa māsu vieglā rītsvārkā, gandrīz pilnīgi kailām krūtīm; žigli viņa apņēma sev apkārt lakatu, taču jau pārāk daudz bija notvēruši mani kārīgie skatieni; es nespēju izteikt ne vārda, mani sacēlās’ vēl nekad nepazītas brāzmainas jūtas, kas tik spēcīgi pa dzīslām trieca kvēlas asinis, ka bija pat sadzirdams pulss. Manas krūtis bija konvulsīvi sažņaugušās un draudēja pārplīst, beidzot ar vieglu nopūtu es atguvu elpu. Meitene gluži nevainīgi man tuvojās, satvēra mani aiz rokas un jautāja, kas man kaitot, bet viss posts nu kļuva vel ļaunāks, un tā bija laime, ka istabā ienāca koncertmeistars un mani atbrīvoja no šīm mokām. Taču nekad vēl es nebiju piesitis tik nepareizus akordus, tik ļoti detonējis dziedāšanā, kā toreiz. Es biju pietiekami dievbijīgs, lai vēlāk visu notikušo izskaidrotu kā velna ļaunu kārdinājumu, un pēc neilga laika daudzināju sevi visai laimīgu, ka esmu uzvarējis ļauno naidnieku ar manis uzsāktiem askētiskiem pašpārbaudījumiem.

Nu dzirdot šo smago priora jautājumu, es redzēju koncertmeistara māsu ar atsegtām krūtīm nostājamies manā priekšā, jutu viņas elpas silto dvēsmu, viņas rokas spiedienu — manas bailes ik ar mirkli pieņēmās. Leonards mani uzlūkoja ar savādu irēnisku smaidu, no kuj-a es nodrebēju. Es nespēju izturēt viņa skatienu, nodūru acis, bet priors papliķēja manus kvēlojošos vaigus un teica: „Es redzu, mans 'dēls, ka jūs esat mani sapralis un ka ar jums vēl nav tik ļauni, lai tas Kungs jūs pasargā no pasaules kārdinājumiem; baudām, ko tā jums piesola, mūžs ir īss, un droši var apgalvot,"ka tām pāri gul lāsts, jo cilvēku labākais gara princips aiziet bojā neaprakstāmā riebumā, pilnīgā gļēvumā, trulumā pret visu augstāko, pēc kā jūs tiecaties." —

Lai kā es pūlējos aizmirst šo priora jautājumu un ainu, ko tas manī modināja, taču to nekādā ziņā nespēju, un ja man arī bija laimējies šīs meitenes klātbūtnē nesamulst, es tomēr viņas skatiena baidījos vairāk kā jebkad, jo, viņu iedomājoties vien, jutos nomākts, mani pārņēma kāds iekšējs nemiers, kas man šķita jo bīstamāks tādēļ, ka tai pašā laikā manī modās svešādas brīnumainas ilgas un tām līdzi kāda alkatība, kas laikam gan bija grēcīga.

Kādā vakarā šis šaubu pilnais stāvoklis izšķīrās. Koncertmeistars, kā viņš to dažkārt mēdza darīt, bija mani ielūdzis uz mūzikas vakaru, ko tas kopā ar dažiem draugiem bija sarīkojis. Bez viņa māsas tur bija klāt vēl vairākas citas sievietes, un šis apstāklis pavairoja manu mulsumu, kas man aizrāva elpu, jau šo meiteni vien ieraugot. Viņa bija ļoti glīti ģērbusies un šķita daiļāka kā jebkad; it kā neredzama, nepārspējama vara mani vilka pie viņas; un tā gadījās, ka es, pats nezinādams, kā tas bija noticis, allaž atrados viņas tuvumā, kāri uztvēru katru viņas skatienu, katru viņas vārdu, spiezdamies viņai tik cieši klāt, lai gaļrāmslīdot mani aizkartu vismaz viņas tērps, kas manī radīja nekad vēl neizjustu tīksmi. Šķita, viņa to manīja, un tas viņai patika; brīžiem es jutos tā, it kā man vajadzētu viņu neprātīgā mīlas skurbumā satvert un kvēli spiest sev klāt! — Ilgi viņa bija sēdējusi blakus flīģelim, tad beidzot piecēlās, atstādama uz krēsla vienu cimdu, ko es tūdaļ satvēru un trauksmē cieši piespiedu pie lūpām! — To pamanīja viena sieviete, viņa piegāja klāt koncertmeistara māsai un kaut ko iečukstēja viņai ausī; nu abas raudzījās uz mani un irgojās un vīpsnāja. —

Es biju kā iznīcināts, stindzīgas saltas šaltis plūda manās krūtīs — nemaņā es metos prom uz semināru — uz savu čellu. Neprātīgā izmisumā es nokritu uz grīdas,

—    kvēlas asaras ritēja pār maniem vaigiem, es nolādēju šo meiteni — pats sevi — tad atkal skaitīju lūgšanas un lāgiem smējos kā ārprātīgais! Visapkārt man skanēja balsis, kas mani izsmēja, nonicināja; es biju nodomājis mesties laukā pa logu, par laimi mani aizkavēja loga dzelzs režģi; mans stāvoklis patiesībā bija šausmīgs. Tikai rītam austot, es nomierinājos, bet stingri biju nolēmis nekad vairs viņu neredzēt un vispār atsacīties no pasaules. Skaidrāk kā jebkad es savā dvēselē sajutu tieksmi uz noslēgtu klostera dzīvi, no kuj-as neviens kārdinājums mani vairs nenovērsīs.

Tikko atbrīvojies no ikdienišķām studijām, es steidzos uz kapuciešu klosteri pie priora un viņam paziņoju, ka esmu nolēmis uzsākt savu novīča pārbaudījumu, un par to esmu jau paziņojis kā mātei, tā arī firstienei. Šķita, Leonards par manu pēkšņo straujumu brīnījās; neuzmācīgi viņš tomēr šādā vai tādā kārtā vēlējās izdibināt, kas mani būtu pamudinājis tik pēkšņi un neatlaidīgi prasīt,, lai mani iesvētī klostera dzīvei, jo to viņš gan nojauta, ka ierosmi man būs devis kāds sevišķs gadījums. Kauns, ko es nespēju pārvarēt, liedza man viņam pateikt patiesību; turpretī eksaltācijas kvēlumā, kās manī vēl gailēja, es viņam stāstīju par manas bērnības gadu dīvainajiem notikumiem, kas visi norādīja, ka esmu lemts klostera dzīvei. Leonards mani mierīgi uzklausīja un, tieši gan nekādas šaubas par manām vīzijām neizteikdams, tomēr šķita ne sevišķi tās ievērojam, tieši otrādi, teikdams, ka viss tas vēl gaužām maz norāda mana aicinājuma īstumu, jo taisni šeit ļoti esot iespējamas ilūzijas. Vispār Leonards ne labprāt mēdza runāt par svēto vīzijām, pat arī ne par pirmo kristietības pasludinātāju brīnumiem; un bija brīži, kad es nonācu kārdinājumā domāt viņu esam slepenu šaubinieku. Lai viņu piespiestu noteikti izteikt savas domas, es reiz iedrošinājos runāt par katoļu ticības nonicinātājiem, sevišķi pukodamies par tiem, kas bērnišķīgā pārgalvībā visu pārjuteklisko strupi noraida ar nešķīsto lamuvārdu „māņticība". Maigi smaidīdams, Leonards teica: ,,Mans dēls, neticība ir visļaunākā māņticība", un uzsāka citu sarunu par svešām vienaldzīgām lietām. Tikai vēlāk es

drīkstēju iedziļināties viņa lieliskajās domās par mūsu reliģijas mistisko daļu, kas sevī ietver mūsu garīgā principa noslēpumaino saistījumu ar augstākām būtnēm, un man bija jāatzīstas, ka visu cildeno, ko izstrāvoja viņa sirds, viņš ar pilnām tiesībām glabāja savu skolnieku augstākai iesvētei. —

Mana māte rakstīja, ka laicīga garīdznieka kārta mani neapmierinās, bet ka es izvēlēšos klostera dzīvi, un to viņa nojautusi jau sen. Medarda dienā viņai esot parādījies vecais svētceļnieks, no svētās Liepas klostera, un viņš esot mani vedis pie rokas, ģērbtu kapuciešu ordeņa tērpā. Arī firstiene bija ar manu nodomu vienis prātis. Viņas abas es redzēju vēlreiz, pirms manas iesvētīšanas, kas notika it drīz, jo mans novīciāta laiks tika saīsināts par pusi, tāda bija arī mana dziļākā vēlēšanās. Mātes vīzijas pamudināts, es klosteri pieņēmu Medarda vārdu. —

Mūku savstarpējās attiecībās un iekšējā iekārtojumā, sakarā ar noteiktajām dievlūgšanām un visu klostera dzīves veidu, viss patiesi noritēja tā, kā es to biju vērojis pirmajā mirklī. Tīkamais miers, kas visapkārt bija nomanāms, manā dvēselē ielēja debesu klusumu, kāds bija mani apskāvis svētās Liepas klosterī, būdams līdzīgs svētlaimīgam sapnim no manas agrās bērnības pirmajiem laikiem. Svinīga iesvētīšanas akta laikā starp skatītājiem pamanīju arī koncertmeistara māsu; viņa izskatījās grūtsirdīga, un man šķita, ka redzu viņas acīs asaras; bet kārdinājuma laiks bija jau garām, un varbūt tas bija zaimīgs lepnums par cīņā tik viegli gūtu uzvaru, kas man lika pasmaidīt. Manu smaidu pamanīja blakus ejošais mūks Kirills. ,,Par ko tu tā priecājies, mans brāli?” viņš prasīja. ,,Vai gan lai es nebūtu līksms, atsakoties no niecīgās pasaules un tās blēņām"; es atbildēju, bet jāatzīstas, ka, šos vārdus runājot, manus melus sodīja kādas baisas jūtas, kas sagrāba manu sirdi. — Taču tā bija pasaulīgās savtības pēdējā lēkme, pēc kuras iestājās dvēseles klusums. Kaut nekad tas no manis neatstātos, bet naidnieka vara ir liela! — Kas gan var uzticēties savu ieroču stiprumam, kas gan var uzticēties savai modrībai, kad glūn pazemes spēki. —

Es klosterī biju nodzīvojis jau piecus gadus, kad ordeņa brālim Kirillam, kas bija kļuvis vecs un nespēcīgs, pēc priora vēlējuma bija man jānodod klostera plašā relikviju kambara pārraudzība. Tur atradās visādi svēto kauli, skaidas no Pestītāja krusta un citi svētumi, ko uzglabāja glītos stikla skapjos un zināmās dienās rādīja ļaudīm sirds pacilāšanai. Brālis Kuilis mani iepazīstināja ar katru priekšmetu, kā arī ar dokumentiem, kas vēstīja par to īstumu un brīnumu, ko tie rada. Garīgās izglītības ziņā Kirills bija līdzinieks mūsu prioram, tādēļ es nešaubījos izteikt to, kas no manas iekšienes lauzās uz āru. ,,Vai visas šīs lietas, mīļo brāli Kirill, droši un patiesi būtu tās, par ko tās dēvē?" tā es vaicāju. — ,,Vai arī šeit blē-, dīgā mantkārība nav šo to viltojusi, kas nu uzlūkojamr kā viena vai otra svētā patiesa relikvija? Tā, piemēram, kādam klosterim pieder mūsu Pestītāja krusts, un torni? it visur rāda tik daudz šī krusta skaidu, ka ar tām -Varētu kurināt mūsu klosteri veselu gadu, kā to reiz, 2r~. nams apgrēcīgā zobgalībā, kāds no mums pašiem sacīja."— „Mums gan īsteni neklājas izdibināt šīs lietas tādā kārtā", atbildēja brālis Kirills, ,,taču, vaļsirdīgi runājot, es domāju, ka, neraugoties uz dokumentiem, gan reta no šīm lietām ir tā, kādu to dēvē. Tomēr man šķiet, tas nav svarīgi. Ievēro, mīļo brāli Medard, kādas šai ziņā ir manas un mūsu priora domas, un tu mūsu reliģiju ieraudzīsi jaunā mirdzumā. Vai tas nav diženi, mīļo brāli Medard, ka mūsu baznīca tiecas satvert tos noslēpumainos pavedienus, kas saista juteklisko ar pārjuteklisko, tiecas mūsu organismu, augušu laicīgai dzīvei un esībai, tā ierosināt, lai skaidri kļūst redzama tā sākotne no augstākā garīgā principa, viņa tuvā radniecība ar brīnumaino būtni, kuj-as spēks kā kvēla dvēsma strāvo cauri visai dabai, un lai mūs apdveš, līdzīgi serāfa spārnu vēdām, nojausma par augstāku dzīvi, kuj-as dīgli sevī nesam. — Kas ir šis

gabaliņš koka — šis kauliņš, šī lupatiņa — saka, ka tas nocirsts no Kristus krusta, paņemts no Svētā miesām — no ģērba; bet ticīgo, kas bez gudrošanas ar visu savu sirdi tam pievēršas, drīz vien pārņem tā debesu jūsma, kas viņam atdara svētlaimes valstību, kuru viņš šeit virs zemes tikai jautis; un tā kļūst izraisīts svētā garīgais i(' spaids, kaut arī impulss tam bijis tikai šķietama relikvija; un tā ticībā cilvēks no augstākā gara, ko viņš sirds d/.i ļumos piesaucis mierinājumam un palīdzībai, spēj gul stiprinājumu un spēku. Jā, šis viņā atmodinātais augstākais gara spēks spēj pārvarēt pat miesas ciešanas, un l<i šīs relikvijas ietekmē'tos brīnuma darbus, ko noliegt gan nevaram, jo tie noris visu sapulcināto ļaužu acu priekša."

Šai brīdī es atcerējos kādus priora norādījumus, kas pilnīgi saskanēja ar brāļa Kirilla vārdiem, un ar patiesu godbijību un cieņu sāku raudzīties uz šīm relikvijām, kas man citkārt bija šķitušas kā reliģiozas rotaļlietas. Brālis Kirills manīja šo savas runas iespaidu un vēl ar jo lic lāku cītību un aizkustinošu sirsnību turpināja man iz skaidrot relikviju krājumu, gabalu pa gabalam. Beidzot no kāda cieši noslēgta skapja viņš izņēma kastīti un teica: ,,Šeit, mīļo brāli Medard! atrodas visnoslēpumaināk.i dīvainākā relikvija, kāda vien mūsu klosterim pieder, Cik ilgi vien dzīvoju klosterī, neviens šo kastīti nav turējis rokā, vienīgi priors un es; citi mūki, it sevišķi svešnieki, neko nezina par šīs relikvijas esamību. Es tuvam šai kastei pieskarties bez šaušalām, šķiet, it kā tur iekšā būtu ieslēgts ļauns burvis, kurš, ja vien tam izdotos salauzt apburtības loku, kas viņu aptver un padara nekaitīgu, sagādātu samaitāšanu un izmisum i pilnu bojā eju ikvienam, kuru tas sasniegtu. — Tas, kas tur iekšā, cēlies tieši no paša nelabā, tai laikā, kad viņš vēl acīm redzami spēja cīnīties pret ļaužu dvēseļu labklājību." — Es uzlūkoju Kirillu ar lielu izbrīnu; nedevis man laika iebilst ne vārdu, viņš turpināja: ,,Mīļo brāli Medard, es gribu pilnīgi atturēties šai visai mistiskā lietā izteikt jebkādu savu domu, vai pat izklāstīt vienu otru

hipotēzi, kas man iešāvusies prātā; es tev labāk uzticīgi izstāstīšu to, ko par šo relikviju saka attiecīgie dokumenti. —

Šos dokumentus tu atradīsi tai skapī un vari tos pats pārlasīt. — Svētā Antonija dzīve tev pietiekami pazīstama, tu zini, ka viņš devās tuksnesī un tur savu dzīvi novēlēja visstingrākai grēku nožēlai un svētcerei, lai attālinātos no visa pasaulīgā, lai savu dvēseli pilnīgi pievērstu dievišķīgajam. Nelabais viņu vajāja, un bieži vien, acīm skatāms, stājās viņam ceļā, lai traucētu dievbijīgās apcerēs. Reiz gadījās, ka svētais Antonijs vakara nokrēslī pamanīja sev tuvojamies kādu tumšu stāvu. Tam pienākot tuvāk, viņš izbrīnījies redzēja, ka no saplēstā mēteļa, kas bija svešajam mugurā, ārā raudzījās pudeļu kakli. Tas bija nelabais, kas, tērpies šajā savādajā ģērbā, viņam nicīgi uzsmaidīja un prasīja, vai viņam nekārojoties nogaršot no tiem eliksīriem, kas esot šais pudelēs? Svētajā Antonijā šis vaicājums neradīja pat ne saīgumu, jo nelabais, kļuvis nevarīgs un bezspēcīgs, vairs nespēja cīnīties, un tādēļ viņam bija jāapmierinās ar izsmiekla runām; svētais vīrs viņam prasīja, kādēļ viņš tik daudz pudeļu un tādā dīvainā veidā nēsā sev līdz? Uz to nelabais atbildēja: ,Redzi, ja es sastopu kādu cilvēku, viņš izbrīnījies mani uzlūko un aiz kārības nevar nociesties neprasījis pēc maniem dzērieniem un tos nenogaršojis. Starp tik daudziem eliksīriem viņš gan atrod vienu, kas tam īsti labi garšo, un izsūc visu pudeli un piedzeras, un nododas man un manai valstībai.' —

Tik daudz ir teikts visās leģendās; bet dokumentos, kādi mums ir par šo svētā Antonija vīziju, tālāk sacīts, ka nelabais, iekāms devies tālāk, dažas no savām pudelēm atstājis kādā mauriņā; tās svētais Antonijs žigli aiznesis uz savu alu un noglabājis, baidīdamies, ka pat tuksnesī kāds apmaldījies, varbūt pat kāds no viņa skolniekiem, varētu šo briesmīgo dziru. nogaršot un nonākt mūžīgā postā. — Reiz, tā stāsta dokuments tālāk, sv. Antonijs nejauši atvēris vienu no šīm pudelēm; no tās izplūdis dī

vains apdullinošs tvaiks, un svētajam vīram radījušās visādas negantas mulsinošas elles ainas, tiecoties viņu vilināt pavedinošiem mānekļiem, līdz viņš beidzot tos padzinis ar stingru gavēšanu un neatlaidīgām lūgšanām.

—    Šajā kastītē atrodas viena no tādām sv. Antonija atstātām pudelēm ar velna eliksīru, un dokumenti ir tik autentiski un noteikti, ka vismaz par to gan nebūs ko šaubīties, ka pudele pēc sv. Antonija nāves tiešām atrasta starp viņa atstātajām lietām. Tomēr es varu droši teikt, mīļo brāli Medard! ka mani sagrābj neizprotamas šausmas, kad es pieskalos šai pudelei, pat tikai šai kastītei, kurā tā ieslēgta; man šķiet, it kā es jaustu kādu dīvainu smaržu, kuj-a mani skurbina un līdz ar to sirdī izraisa nemieru, kas mani izklaidīgu dara pat dievbijīgās lūgšanās. Tomēr ar spēcīgu lūgšanu es pārvaru šo ļauno noskaņu, kas, acīm redzot, ceļas kādas naidīgas varas ietekmē, kaut arī es neticu nelabā tiešai iedarbībai. Tev, mīļo brāli Medard, kas vēl esi tik jauns, kas vēl it visu, ko tava svešu spēku satrauktā fantazija izraisa, redzi vismirdzošākās dzīves krāsās, kas pārāk uzticies saviem spēkiem kā drosmīgs, kaut gan cīņā sparīgs, taču nepiedzīvojis cīnītājs, būdams varbūt pārāk pārdrošs, uzdrīkstēdamies neiespējamo, tev, mīļo brāli Medard, es dodu padomu šo kastīti nekad neatvērt, vai arī to darīt tikai pēc dažiem gadiem, un, lai tava ziņkārība tevi nevestu kārdināšanā, noliec to tālu prom no acīm.'' —

Brālis Kirills noslēpumaino kasti atkal ieslēdza skapī, kur tā bija atradusies, un nodeva man atslēgu saišķi, kujrā karājās arī šī skapja atslēga: viss stāsts manī bija atstājis savādu iespaidu; bet jo vairāk es manīju sevī mostamies kārību aplūkot dīvaino relikviju, jo vairāk pūlējos tam radīt visādus šķēršļus, atcerēdamies brāļa Kirilla brīdinājumu. Kad Kirills bija aizgājis, es vēlreiz pārskatīju man uzticētos svētos priekšmetus, pēc tam es no atslēgu saišķa atraisīju atslēdziņu, kas slēdza bīstamo skapi, un to noglabāju savā rakstāmpultī dziļi zem maniem rakstiem. —

Starp profesoriem seminārā bija kāds teicams runātājs, viņam sprediķojot, baznīca aizvien bija pārpildīta; viņa vārdu ugunīgā straume, sirsnīgu bijību aizkveldinot, it visus neatvairāmi aizrāva sev līdzi. Viņa lieliskās jūsmīgās runas iespiedās arī manā sirdī, un, apdāvināto vīru cildinādams, es jutu sevī it kā mostamies kādu iekšēju spēku, kas mani neatlaidīgi mudinātu iet viņa pēdās. Viņu noklausījies, arī es, ļaudamies mirkļa sajūsmai, sprediķoju savā vientuļajā istabā, līdz man izdevās savas idejas, savus vārdus paturēt prātā un uzrakstīt. — Mūks, kas sprediķoja klosterī, acīm redzot kļuva aizvien nevarīgāks, viņa runas vilkās uz priekšu gausi un neskanīgi, kā pa pusei izsicis strauts, un neparasti stieptā valoda, kas cēlās aiz ideju un vārdu trūkuma, runājot bez satura uzmetuma, vērsa viņa runas tik neciešami gaļ-as, ka jau pirms āmen lielākā daļa draudzes, it kā klausoties vienmuļā nenozīmīgā dzirnu klaboņā, bija saldi iemigusi, un to no jauna atmodināt spēja vienīgi ērģeļu skaņas. Priors Leonards gan bija ļoti teicams runātājs, tomēr viņš kautrējās sprediķot, jo, ievērojot lielo vecumu, tas viņu gauži nogurdināja, bet cita neviena klosterī nebija, kas būtu varējis aizstāt i gurdeno brāli. Leonards runāja ar mani par šo klizmu, kas baznīcai atrāva vienu otru dievbijīgo; es saņēmos un teicu viņam, ka jau seminārā esmu nojautis sevī aicinājumu sprediķot un dažas garīgas runas esmu uzrakstījis. Viņš vēlējās tās redzēt, un bija ar tām tik ļoti apmierināts, ka uzdeva man jau nākamā svinamā dienā izmēģināt sprediķi, kam neizdošanās jo mazāk domājama jau aiz tā iemesla, ka daba mani apveltījusi ar visu to, kas piederas labam kanceles runātājam, proti, ar patīkamu stāvu, izteiksmīgu seju un spēcīgu skanīgu balsi. Ārējo pieklājīgumu, pareizo žestikulāciju uzņēmās man iemācīt pats Leonards. Pienāca svinamā diena, baznīca bija pilnāka nekā parasti, un es kāpu kancelē ne bez iekšējām trīsām. — Sākumā es sekoju savam rokrakstam; vēlāk Leonards man teica, ka es esot runājis drebošu balsi, bet tas piederējies bijīgām un skumjām pārdomām, ar kurām runa sākta, un vairums ļaužu to domājis runātāja sevišķu, iespaida pilnu mākslu esam. Bet drīz vien man šķita, it kā manī uzliesmotu kvēla dievišķa sajūsmas dzirksts — es vairs nedomāju par rokrakstu, bet gan ļāvos mirkļa iedvesmai. Jutu, kā asinis dzīslās sprikst un gail — es dzirdēju savu balsi velvēs dunam — es redzēju savu izslieto galvu, savas izplēstās rokas, sajūsmas staru mirdzuma apskautas. — Savu runu, kuras iespaids bija gluži ārkārtējs, gluži nedzirdēts, es nobeidzu ar sentenci, kurā kā liesmojošā fokusā vēlreiz saņēmu kopā visu svēto un cildeno, ko biju sludinājis. Pēc maniem vārdiem atbalsojās spēcīga raudāšana, neviļus no lūpām izlauzušies dievbijīgas svētlaimes izsaucieni — skaļas lūgšanas. Ordeņa brāļi man izteica savu dziļāko apbrīnu, Leonards mani apskāva, viņš dēvēja mani klostera lepnumu esam.

Mana slava izplatījās ātri; lai dzirdētu mūku Medardu, pilsētas dižciltīgākie, visvairāk izglītotie drūzmējās ne sevišķi plašajā klostera baznīcā jau stundu pirms zvanīšanas. Līdz ar apbrīnu auga mana centība un manas rūpes arī viskvēlākām runām piešķirt noapaļojumu un veiklumu. Vienmēr vairāk man izdevās savaldzināt klausītājus, un godāšana, kas izpaudās jo spēcīgi un skaļi it visur, kur vien atrados vai gāju, vienmēr augdama un augdama, drīz vien līdzinājās turpat jau svētā dievināšanai. Pilsētu bija pārņēmusi reliģioza apmātība-, aiz visniecīgākā iegansta, pat arī; parastajās darba dienās, visi steidzās uz klosteri, lai redzētu un dzirdētu mūku Medardu. — Un manī radās doma, ka esmu sevišķs debesu izredzētais; manas piedzimšanas noslēpumainie apstākļi, dīvainie notikumi svētajā vietā, kur no grēka bija jātop atbrīvotam manam noziedzīgajam tēvam, brīnumainie atgadījumi manā agrajā bērnībā, viss tas norādīja uz to, ka mans gars, tiešā saskarē ar dievišķīgo būdams, jau šajā dzīvē paceļas pāri laicīgajam un ka es nepiederu ne pasaulei, nedz arī ļaudim, bcl staigāju virs zemes, lai tiem sniegtu glābiņu un mierinājumu. Nu tas man

bija droši zināms, ka vecais svētceļnieks pie svētās Liepas klostera bija bijis svētais Jāzeps, bet brīnumainais puisēns pats Jēzusbērns, kas mani bija sveicis kā svēto, kuram lemts šajā pasaulē staigāt. Bet jo spilgtāk viss tas iezīmējās manā dvēselē, jo smagāka un spiedīgāka kļuva mana apkārtne. Tas gara miers un mundrums, kas manī citkārt mita, bija no manas dvēseles izgaisuši — mūku labsirdīgās domas, priora laipnīgums, viss tas manī modināja naidīgas dusmas. Viņiem bija manī jāatzīst svētais, augsti pāri viņiem paceltais; bija jāmetas pīšļos un jāizlūdzas aizlūgums Dieva troņa priekšā. Bet tādus, kā tagad, es viņus atzinu ieskautus postīgā sirds nocietinājumā. Pat savās runās es iepinu dažus mājienus, kas norādīja uz to, ka nu sācies brīnumainais laiks, līdzīgs margojošos staros mirdzošai rīta blāzmai, jo šeit zemes virsū staigā Dieva izredzētais, sniegdams mierinājumu un glābiņu ticīgajai draudzei. Savu iedomāto sūtību es ietērpu mistiskās gleznās, kas, kā svešāda burvība, pūli ietekmēja jo vairāk tad, kad jo mazāk tās saprata.

Leonards pret mani acīm redzot kļuva saltāks, bez lieciniekiem viņš vairījās ar mani runāt, bet reiz, kad mēs nejauši mūku atstāti staigājām pa klosteļrdārza gatvi, viņš beidzot nenocietās: ,,Es to nevaru tev slēpt, mīļo brāli Medard, ka tu kopš zināma laika ar savu izturēšanos esi manī radījis nepatiku. — Tavā dvēselē kaut kas iezadzies, kas tevi novirza no pazemīgas vienkāršības. Tavās runās valda naidīga tumsa, no kujras parādīties dienas gaismā kaut kas vēl kautrējas, kas tevi vismaz no manis šķirtu uz visiem laikiem.-— Ļauj man būt vaļsirdīgam!— Šai mirklī tu nes savos plecos mūsu grēcīgās sākotnes vainu, kas ikvienai mūsu gara spēka varenai augšuptieksmei atklāj posta ceļus, kufos mēs neapdomīgā skrējienā pārāk viegli nomaldāmies! — Atzinība, elkdieveklīgā apbrīna, ko tev izrāda vieglprātīgie, pēc katras iekaires kārīgie ļaudis, ir tevi apstulbinājusi, un tu redzi pats sevi tādā izskatā, kas tomēr nav tavs, bet gan māņu tēls, kas tevi vilina posta pilnā bezdibenī. Ieskaties sevī, Medard! —

atsakies no māņa, kas tevi apstulbinājis — es domāju viņu pazīstam! — jau tagad tev zudis tas dvēseles miers, bez kura šeit virs zemes nav glābiņa. — Ievēro brīdinājumu, vairies naidnieka, kas tev seko uz pēdām. — Kļūsti atkal tas labsirdīgais jauneklis, kuru es mīlēju no visas sirds." —

To sakot, asaras plūda pār priora vaigiem,viņš bija satvēris manu roku un tagad, to palaizdams vaļā, žigli devās prom, manu atbildi nenogaidījis. — Bet manā sirdī šie vārdi iespiedās naidīgi; viņš bija pieminējis atzinību, lielisko apbrīnu, ko biju guvis ar savām sevišķām dāvanām, un man bija skaidrs, ka šo nepatiku pret mani bija izraisījusi tikai maziska skaudība, un to viņš tik vaļsirdīgi izpauda. Mūku sanāksmēs es sēdēju naida pilns, kluss un sevī iegrimis, pilnīgi tās jaunās būtnes varā, kas man bija atklājusies; augām dienām un negulētām naktīm es prātoju, kā krāšņos vārdos ietvert visu manī uzdīgušo un kā to sludināt ļaudīm. Jo vairāk es attālinājos no Leonarda un pārējiem brāļiem, jo stiprākām saitēm pratu pie sevis saistīt pūli.

Sv. Antonija dienā baznīca bija stāvgrūdām pilna, un bija plaši jāatver durvis, lai klātplūstošiem ļaudīm dotu iespēju mani dzirdēt arī baznīcas priekšā. Nekad vēl es nebiju runājis tik spēcīgi, ugunīgi un ar tādu iedziļināšanos. Kā parasti, es stāstīju šo to par svēto dzīvi un tam pievienoju dievbijīgas, dzīvi tuvu skarošas apceres. Es runāju par velna kārdinājumiem, kam grēkoskrišana devusi varu vilināt ļaudis, un runas plūsma mani neviļus noveda pie leģendas par eliksīriem; to es gribēju attēlot kā satura pilnu allegoriju. Bet tad mans skatiens, pa baznīcu apkārt klīzdams, atdūrās pret kādu garu kalsnēju vīru, kas, iesāņus man iepretī pakāpies uz sola, bija atspiedies pret stūra pīlāru. Ap viņa pleciem savādā un dīvainā veidā bija apmests tumši violets mētelis, un tajā savīstītas saliktās rokas. Viņa seja bija līķa bālumā, bet stingo lielo acu skatiens grima manā sirdī kā kvēls dunča dūriens. Mani sagrāba baigas šaušalīgas jūtas, žigli es novērsu savas acis un, visus savus spēkus saņemdams kopā, runāju tālāk. Bet, kā svešas burvju varas dzītam, man vienmēr no jauna bija jāraugās turp, un vēl vienmēr šis vīrs tur stāvēja stings un nekustīgs, savu spokaino skatienu uz mani pavērsis. Kā rūgts izsmiekls — kā nicīgs naids bija iegūlies viņa augstajā rievām izvagotajā pierē, uz leju slīdošos lūpu kaktos. Visā šai tēlā bija kaut kas briesmīgs — baismīgs! — Jā! — tas bija nepazīstamais gleznotājs no svētās Liepas klostera. Mani bija satvērušas it kā stindzīgi drausmas rokas — manu pieri klāja baiļu sviedri — mani runas periodi aizmetās — mana svētruna aizvien vairāk un vairāk sajuka — baznīcā jau cēlās čuksti — murmināšana — bet pie pīlāra sastindzis un nekustīgs stāvēja baisais svešinieks, stingo skatienu uz mani vērsis. Un tad es ārprātīga izmisuma ellišķīgās bailēs iekliedzos: ,,Tu, negantniek! pazūdi! — pazūdi — jo es pats tas esmu! — es esmu svētais Antonijs!" — Kad es atkal pamodos no nesamaņas, kufā līdz ar šiem vārdiem nogrimu, tad atrados savā guļas vietā, un, mani kopdams un mierinādams, man blakus sēdēja brālis Kirills. Nepazīstamā vīra drausmais tēls arvien vēl dzīvs bija manu acu priekšā; un jo vairāk brālis Kirills, kam visu biju izstāstījis, centās mani pārliecināt, ka tas bijis vienīgi māņu tēls, ko radījusi rosmīgās un spēcīgās runas sakarsētā fantazija, jo dziļāk es izjutu rūgtu nožēlu un kaunu par savu izturēšanos baznīcā. Vēlāk dabūju zināt, ka klausītāji domājuši mani pēkšņa ārprāta pārņemtu; pietiekamu iemeslu tā domāt viņiem deva sevišķi mans pēdējais izkliedziens. Garā es biju sagrauts — saplosīts; ieslēgts savā čellā, es nodevos visstingrākai grēku nožēlai un sirsnīgās lūgšanās sevi stiprināju cīņai ar kārdinātāju, kas man bija parādījies pat svētajā vietā, tikai aiz bezkaunīga izsmiekla savu izskatu aizgūdams no dievbijīgā gleznotāja, ltupi biju sastapis svētās Liepas klosterī. Neviens tomēr neapgalvoja vīru violetā mētelī redzējis, un priors Leonards savā atzītajā labsirdībā ar vislielāko cītību it visur stāstīja, ka tā bijusi tikai pēkšņa

slimības lēkme, kas man svētrunas laikā tik baismīgā kārtā uzbrukusi un vērsusi manu runu nesakarīgu: patiesi, pēc vairāk nedēļām atkal uzsākot parasto klostera dzīvi, es biju vēl vārgs un slims. Tomēr es no jauna uz-r ņēmos kāpt kancelē, bet, iekšēju baiļu spīdzināts, drausmā bālā tēla vajāts, tikko spēju sakarīgi parunāt, kur nu vēl nodoties daiļrunības ugunij, kā tas bija citkārt. Manas svētrunas bija parastas — sausas — sadrumstalotas. — Klausītāji nožēloja manu runas dāvanu zaudējumu un ieradās aizvien mazāk un mazāk; vecais mūks, kas bija sprediķojis senāk un tagad runāja labāk par mani, atkal aizstāja manu vietu. —

Pēc kāda laika atgadījās, ka mūsu klosteri apmeklēja kāds jauns grāfs, kas kopā ar savu hofmeistaru bija devušies ceļojumā; viņš tīkoja redzēt klostera daudzos ievērojamos priekšmetus. Man bija jāatslēdz relikviju kambaris, un kad mēs tajā iegājām, priors, kas kopā ar mums bija nācis caur kori un baznīcu, tika aizaicināts prom; es paliku ar svešiniekiem viens. Es parādīju un paskaidroju katru lietu, tad grāfs pamanīja ar glītiem vecvācu griezumiem izrotāto skapi, kujrā atradās kastīte ar velna eliksīru. Lai gan es vilcinājos tūliņ teikt, kas skapī ieslēgts, taču abi, grāfs un hofmeistars, tik ilgi man uzplijās, līdz viņiem pastāstīju leģendu par sv. Antoniju un blēdīgo velnu, un, palikdams uzticīgs brāļa Kirilla vārdiem, plaši izrunājos par šo pudeli, kas te uzglabāta kā relikvija; pat piebildu brīdinājumu, ko Kirills bija man izteicis attiecībā uz briesmām, atvedot kasti un parādot pudeli. Lai gan grāfs piederēja pie mūsu reliģijas, taču šķita, ka viņš tikpat maz kā hofmeistars ļāvās svētās leģendas ticamībai. Viņi abi izteica visvisādas jokainas piezīmes un iedomas par komisko velnu, kas saplosītā mētelī nēsā apkārt kārdināšanai noderīgas pudeles; beidzot hofmeistara seja kļuva nopietna, un viņš teica: ,,Cienīgais kungs, nedusmojieties par mums, vieglprātīgajiem pasaules ļaudīm! — Variet man ticēt, ka mēs abi, es un mans grāfs, svētos cienījam kā lieliskus, reliģijas visai apgarotus ļaudis, kas cilvēku un savas dvēseles labklājībai ziedojuši visus dzīves priekus, pat dzīvības, bet, kas attiecas uz šādiem nostāstiem, ko jūs tikko attēlojāt, tad es domāju, ka aiz pārpratuma dzīvē pārcelta, it kā patiesi notikusi, kāda asprātīga svēto izgudrota allegorija." —

Sos vārdus runādams, hofmeistars žigli atrāva vaļā kastītes aizbīdni un izcēla ārā melnu savādi veidotu pudeli. Kā jau mūks Kirills bija man teicis, patiesi izplatījās stipra smarža, kas nevien skurbināja, bet bija arī tīkama un labdarīga. ,,Ei", iesaucās grāfs, ,,es deru, ka velna eliksīrs nav nekas cits kīi lielisks un īsts sirākūzietis." — „Protams", atbildēja hofmeistars: ,,un ja šī pudele tiešām ir sv. Antonija atstātais mantojums, tad jums, cienīgais kungs! klājas gandrīz labāk nekā Neapoles ķēniņam, kam romiešu netikums vīnu nevis aizkorķēt, bet to uzglabāt, uzpilinot virsū eļļu, laupījis prieku nogaršot vecromiešu vīnu. Ja šis vīns arīnav ne tuvu tik vecs, kā viņējais, tad patiesi tas ir tas vecākais, kāds vien var būt, un tādēļ jūs darītu labi, šo relikviju izlietodami savā labā un mierīgi to izdzerdami." — „Protams", runātāju pārtrauca grāfs: ,,šis sirmvecais sirākūzietis jūsu dzīslās ielietu jaunu spēku un aizdzītu vārgumu, kas jūs, cienīgais kungs! šķiet piemeklējis." Hofmeistars izņēma no kabatas tērauda viļķi un, neievērodams manus protestus, atdarīja pudeli. — Korķim izsprāgstot, man likās, it kā gaisā paceltos zila liesmiņa, kas tūliņ vien nozuda. — No pudeles pacēlās spēcīga smarža un viļņoja pa istabu. Pirmais nogaršoja hofmeisIars un sajūsmināts iesaucās: „Lieliskais — lieliskais sirākūzietis! Patiesi, svētā Antonija vīna pagrabs nav peļams, un, ja velns viņu iecēlis par savu pagraba meisl .11 u, tad viņš svētajam vīram inav vēlējis nekā ļauna, k.i to mēdz teikt — nogaršojiet, grāf!" — Grāfs tā arī <l.i rija un apstiprināja, ko hofmeistars bija teicis. Abi v< ■! jo vairāk jokoja par relikviju, kas droši vien esot tā «kaistākā visā krājumā — viņi vēlējās sev pilnu pag

rabu ar šādām relikvijām u. t. t. Es viņu runās noklausījos klusēdams ar noliektu galvu, stingu skatienu lūkodamies zemē; svešinieku līksmība manā drūmajā garastāvoklī man sagādāja mokas; veltīgi viņi pūlējās, lai arī es nogaršotu svētā Antonija vīnu, es stingri liedzos to darīt, un, pudeli rūpīgi aizkorķējis, to atkal ieslēdzu skapī. —

Svešinieki atstāja kiosteri, bet es, viens sēdēdams savā čellā, nevarēju noliegt, ka mani bija pārņēmusi kāda iekšēja labsajūta, kāds rosīgs gara mundrums. Acīm redzot, vīna stiprā smarža bija mani spēcinājusi. Es nejutu sevī ne mazāko zīmju no tā kaitīgā iespaida, par kādu bija runājis Kirills, un tieši pretējā, labdarīgā ietekme izpaudās sevišķā kārtā: un jo vairāk es pārdomāju leģendu par svēto Antoniju, jo spilgtāk manī atausa hofmeistara vārdi, un līdz ar to vairāk pārliecinājos, ka hofmeistara izskaidrojums ir tas pareizais; un tikai tagad kā gaišs zibens manī uzliesmoja doma, ka viņā nelaimīgajā dienā, kad ļaunā vīzija postīgā kārtā bija pārtraukusi manu svētrunu, man pašam bija bijis padomā leģendu izskaidrot tādā pašā veidā, kā svētā vīra atjautīgu pamācošu allegoriju. Šai domai piebiedrojās vēl otra, kas drīz vien mani pārņēma pilnīgi, un viss pārējais izgaisa. Ja nu tevi šis brīnišķīgais dzēriens stiprina ar garīgu spēku, tā es domāju, pat aizdedzina izdzisušo liesmu, lai tā atmirdzētu jaunā dzīvē? — Ja jau tādā kārtā atklājas tava gara noslēpumainā radniecība ar šajā vīnā noslēgtajiem dabas spēkiem, ka tā pati smarža, kas vārgo Kirillu apdullinājusi, uz tevi atstāj labdarīgu iespaidu? — Bet kad biju jau nolēmis paklausīt svešinieku padomam, kad jau gribēju darīt šo darbu, kāda iekšēja, man pašam neizprotama pretestība mani no tā allaž atturēja. Un kad biju jau nolēmis skapi atslēgt, man šķita, it kā tā izrotājumos saskatītu gleznotāja drausmīgo seju, kas manī vej-as caururbjošām stingām acīm, un es, baismīgu šausmu sagrābts, metos laukā no relikviju kambara, lai pie svētā altāra nožēlotu savu

nekautrību. Bet allaž un allaž mani vajāja doma, ka mans gars var atspirgt un stiprināties vienīgi nobaudot šo brīnumaino vīnu. — Priors un ordeņa brāļi pret mani izturējās labvēlīgi, bet nomācīgi saudzīgi kā pret garīgi slimu, un šī viņu izturēšanās dzina mani izmisumā, bet, kad Leonards mani vēl atbrīvoja no parastajām svētceres lūgšanām, lai.es pilnīgi atgūtu spēkus, bezmiega naktī sirdēstu mocīts, es nolēmu izšķirīgā brīdī iedrošināties visu, lai atgūtu garīgos spēkus vai arī lai aizietu bojā.

Es piecēlos no savas guļas vietas un kā spoks slīdēju cauri baznīcai uz relikviju kambari, rokā turēdams spuldzi, ko biju aizdedzinājis klostera ailē pie Marijas tēla. Spuldzes plīvojošās liesmas apgaismotas, svētās gleznas baznīcā šķita atdzīvojamies, šķita, it kā tās ar līdzjūtību noraudzītos manī, šķita, it kā dobjās vētras brāzmās, kas ielauzās pa izsistajiem kora logiem, es saklausītu žēlabu pilnas brīdinātājas balsis, šķita pat it kā no liela tāluma mana māte man uzsauktu: ,,Dēls Medard, kas gan tev padomā, atsakies no sava bīstamā pasākuma!" —

Kad iegāju relikviju kambarī, viss bija kluss un mierīgs, es atslēdzu skapi, satvēru kastīti, izrāvu pudeli, un drīz vien jau biju ievilcis krietnu malku! — Pa manām dzīslām strāvoja svelme un pildīja mani ar neaprakstāmu labsajūtu — es iedzēru vēlreiz, un manī atausa jaunas un krāšņas dzīves tīksme! — Žigli es ieslēdzu tukšo kastīti skapī, bet ar labdarīgo pudeli naski steidzos uz savu čellu, kur to noliku rakstāmpultī. — Te man zem rokas pagadījās mazā atslēdziņa, kuru toreiz, vairīdamies katra kārdinājuma, biju atraisījis no atslēgu saišķa; un tomēr es skapi biju atslēdzis, kā toreiz; svešiniekiem klāt esot, tā arī tagad? — Es pārbaudīju atslēgu saišķi, un, lūk, starp pārējām atslēgām atradās arī kāda nepazīstama, ar kuru kā toreiz, tā arī tagad skapi biju atvēris, izklaidībā to nemaz nepamanījis. — Es neviļus nodrebēju, bet raibas ainas cita caur citu joņoja j’.aiām, it kā no dziļa miega iztraucētam garam. Man nebija miera, nebija atpūtas, līdz līksms atausa rīts, un es varēju doties lejā, klostera dārzā, lai mazgātos saules staros, kas ugunīga un kvēla cēlās augšup aiz kalniem. Leonards, ordeņa brāļi, pamanīja manu pārvērtību; es biju līksms un rosīgs, ne tāds kā citkārt, sevī noslēdzies un kluss. It kā atrazdamies sapulcinātas draudzes priekšā, es runāju, iekaisis daiļrunībā, kā tas citkārt man bija īpati. Kad biju ar Leonardu palicis viens, viņš mani ilgi uzlūkoja, it kā gribēdams iespiesties manā sirdī; un tad ar vieglu ironisku smaidu sejā teica: ,,Vai gan brālis Medards kādā vīzijā no augšienes ir saņēmis jaunus spēkus un atjaunotu dzīvību?" — Es jutos no kauna nosarkstam, jo šajā mirklī mana eksaltācija, ko bija radījis malks veca vīna, man šķita necienīga un nožēlojama. Nodurtām acīm un noliektu galvu es tur stāvēju, bet Leonards mani atstāja manām pārdomām. Es ļoti biju baiļojies, ka spriegums, ko manī bija izraisījis izdzertais vīns, drīz vien izgaisīs un, varbūt, man par sirdēstiem, radīs vēl lielāku nevarību; taču tā nenotika, tieši otrādi

—    es jutu, ka līdz ar atgūtiem spēkiem manī atgriežas arī jaunības drosme un nerimstoša tieksme pēc visplašākā darba lauka, kādu man pavēra klosteris. Es neatlaidīgi vēlējos nākamā svinamā dienā atkal teikt svētrunu, un to man atvēlēja. īsi pirms kāpšanas kancelē es nobaudīju no brīnišķīgā vīna; nekad vēl es nebiju runājis ar tādu kvēli, pacilātību un jūsmu. Drīz vien izplatījās ziņa par manu atveseļošanos, un atkal kā agrāk pildījās baznīca, bet jo vairāk es guvu ļaužu atzinības, jo nopietnāks un atturīgāks kļuva Leonards, un es sāku viņu no visas sirds ienīst, domādams viņu maziskas skaudības un mūku lepnuma apmātu. —

Bija klāt Bernarda diena, un manī kvēloja iekāre visā spožumā parādīties firstienes priekšā; tādēļ es lūdzu prioru iekārtot tā, lai šajā dienā man būtu atļauts teikt svētrunu cisterciešu klosterī. — Mans lūgums, šķiet, Leonardu ļoti pārsteidza; viņš man vaļsirdīgi atzinās, ka tieši šoreiz viņam bijis padomā sprediķo! piišam un ka

tādēļ viss jau nokārtots, taču viņam esot iespējams ievērot manu lūgumu, jo viņš varot atvainoties ar slimību un savā vietā sūtīt mani. —

Tas tiešām tā arī notika! — Svētku priekšvakarā es sastapu māti un firstieni; bet atkalredzēšanās man sagādāja maz prieka, jo es viss biju savas runas varā, kurai bija jāsasniedz visaugstākie daiļrunības kalngali. Pilsētā bija kļuvis zināms, ka saslimušā Leonarda vietā svētrunu teikšu es. Šis apstāklis, droši vien, bija pulcinājis baznīcā vēl vienu lielu daļu izglītoto ļaužu. Domās savu runu pa daļām kārtodams, itin nekā neuzrakstīdams, es jau paredzēju to milzīgo sajūsmu, kādu manī modinās svinīgais dievkalpojums, sapulcinātā bijīgā tauta un pati lieliskā augstu velvju baznīca, un es patiesi nebiju vīlies. — Kā uguns straume plūda mani vārdi, kuj-os, pieminot svēto Bernardu, bija atjautīgākās līdzības un dievbijīgākās apceres, un visos skatienos, kas bija vērsti uz mani, es lasīju izbrīnu un jūsmu. Cik ļoti es biju satraukts, gaidīdams, ko gan teiks firstiene, cik ļoti cerēju viņas sirsnīgās labpatikas patiesāko izpaudumu; jā, man šķita, ka nu viņai šis vīrs, kas jau savā bērnībā bija viņu pārsteidzis, tagad sevī ieiļnītošo augstāko varu apzinādamies skaidrāk, ka nu viņai šis vīrs bija jāsaņem ar neviļus bijību. Bet kad es gribēju ar firstieni runāt, viņa lika man pateikt, ka pēkšņa vārguma dēļ nevienu nevar pieņemt, arī mani ne. — Tas manī radīja vēl lielāku sašutumu tādēļ, ka savā lepnības neprātā biju iedomājies, ka klostera priekšniecei aiz lielas sajūsmas bija jājūt nepieciešamība vēl noklausīties manus pamācošos, vārdus. Bet manu māti šķita nomācam klusi sirdēsti, kujru iemeslus es neuzdrošinājos izdibināt, jo kādas slepenas jūtas vainoja mani pašu, kaut gan lielāku skaidrību šai lietā gūt es nespeju. Viņa man nodeva firstienes zīmīti, kas man esot jālasa tikai nonākot klosterī; un tikko iegājis savā čellā es pārsteigts izlasīju šādus vārdus: „Mīļais dēls (jo vēl gribētu Tevi tā saukt), ar savu runu, kuj-u Tu teici mūsu klostera baznīcā, Tu esi man

sagādājis visdziļākās skumjas. Tavi vārdi nenāk no skaidras un pilnīgi dievišķīgajam pievērstas sirds, Tava sajūsma nebija tā, kas dievbijīgo paceļ augšup uz serafa spārniem, lai viņš svētā aizgrābtībā spētu skatīt debesu valstību. Ak! — Tavas runas lepnā greznība, Tava acīm redzamā piepūle pateikt sevišķi daudz cildena un spoža man pierādīja, ka Tu nevis pamāci un iekveldini draudzi bijīgām pārdomām, bet gan tiecies pēc atzinības, pēc pasaulīgā pūļa nevērtīgā apbrīnojuma. Tu liekuļoji jūtas, kuru Tavā sirdī nemaz nebija, Tu izrādīji pat zināmus samākslotus, acīm redzot iestudētus vaibstus un kustības kā patmīlīgs aktieris, un viss tas tikai niecīgās piekrišanas dēļ. Tevī patvēries māņu gars, un tas Tevi pazudinās, ja Tu neatgriezīsies pats sevī un neatteiksies no grēka. Jo grēks, liels grēks ir Tava rīcība, jo vairāk tādēļ, ka Tu debesu valstībai esi solījies dzīvot viskrietnāko dzīvi, klosterī atteikties no visas laicīgās ģeķības. Svētais Bernards, ko ar savu krāpniecīgo runu Tu esi tik nicīgi apvainojis, lai savā debesu lēnprātībā Tev piedod, lai apgaismo Tavu prātu, ka Tu atkal atrodi patieso taku, no kuras Tu, ļaunā kārdināts, esi novirzījies, un lai viņš aizlūdz par Tavas dvēseles glābšanu. Miers lai ir ar Tevi!"

Šie priekšnieces vārdi man izšāvās cauri kā simts zibeņu, un es notvīku aiz dusmām, jo man bija pilnīgi skaidrs, ka Leonards, kujra dažādie norādījumi par manām svētrunām bija vērsti uz to pašu, ir izmantojis firstienes splīnu un viņu uzkūdījis pret mani un manu runātāja talantu. Es vairs nespēju uz Leonardu paraudzīties, lai niknumā nenodrebētu; man bieži pat iešāvās prātā doma viņu pazudināt un tādā kārtā, ka es pats par to nobijos. Priekšnieces un priora pārmetumi bija jo smagāki tādēļ, ka es savas dvēseles dziļumos tomēr jutu to patiesīgumu, bet, savā rīcībā kļūdams aizvien neatlaidīgāks, sevi stiprinādams ar lasi vīna no noslēpumainās pudeles, es turpināju izdaiļot savas svētrunas ar visām rētorikas mākām un rūpīgi studēju vaibstu un kustību mākslu, gūdams aizvien vairāk un vairāk atzinības un apbrīnas.

Rīta gaisma ar krāsainiem stariem iespīdēja caur klostera baznīcas raibajiem logiem; viens pats, dziļi domās nogrimis, es sēdēju biktskrēslā; velvēs atbalsojās vienīgi baznīcas tīrītāja klostera kalpotāja soļi. Te manā tuvumā kaut kas nočaukstēja; es ieraudzīju pa sāndurvīm ienākušu stalta un slaida auguma sievieti, svešādi tērpušos, ar plīvuru aizklātu seju; viņa mīca pie manis uz grēksūdzi. Viņas kustības bija neaprakstāmi daiļas; viņa nometās ceļos, dziļa nopūta izlauzās no viņas krūtīm, es jutu viņas kvēlo elpu, un pirms vēl viņa bija sākusi runāt, man šķita, it kā mani apņemtu skurbinoša burvība! — Kā gan lai spēju aprakstīt viņas balss īpato, līdz sirds dzīlēm grimstošo skaņu! — Manās krūtīs atbalsojās ikkatrs viņas vārds, kad viņa atzinās kādā aizliegtā mīlestībā, ko jau kopš ilgāka laika veltīgi mēģinot pārvarēt, un ka šī mīlestība esot jo grēcīgāka tādēļ, ka mīļoto uz mūžu saistot svētas saites; bet bezcerību izmisuma neprātā viņa šīs saites jau nolādējusi. — Viņas runa aprāvās — plūstot asarām, kurās vārdi gandrīz jau noslāpa, viņa izsaucās: ,,Tu — tu, Medard, esi tas, ko es tik neizteicami mīlu!" — Kā nāvīgā lēkmē raustījās visi mani nervi, es biju pilnīgi izsists no sliedēm, nekad vēl nepazītas jūtas plosīja manas krūtis, — viņu piespiest sev klāt — izgaist lieglaimībā un mokās, vienu mirkli šīs svētlaimes par mūžīgām mocībām ellē! — Viņa klusēja, bet es dzirdēju viņu dziļi elpojam. — Ar visiem dvēseles spēkiem es niknā izmisumā sevi savaldīju, vairs neatceros, ko teicu, vienīgi nojautu, ka viņa klusēdama pieceļas un aiziet, bet es kā nemaņā paliku biktskrēslā sēžam, cieši piespiedis acīm mutautu. —

Par laimi baznīcā neviens vairs nenāca, nepamanīts es varēju aizbēgt uz savu čellu. Viss man tagad šķita citādāks, — neprātīga un tukša mana tiekšanās. — Nepazīstamās seju es neredzēju, un tomēr viņa mita manā

sirdī un uzlūkoja mani glāsainām, tumši zilām acīm, kufās mirdzēja asaras, kas grima manā dvēselē kā postīga svelme, aizdedzinot liesmu, ko vairs nespēja nomākt ne lūgšanas, ne grēku nožēla. Ar mezglainu virvi līdz asinīm sevi šauzdams, es savās nožēlās cerēju izbēgt no mūžīga pazudinājuma, kas man draudēja, jo liesma, ko manī bija iemetusi svešā sieva, radīja grēcīgas alkas, kas citkārt bija man bijušas svešas, un es nezināju, kā sevi glābt no saldkairām mokām.

Viens altāris mūsu baznīcā bija veltīts svētajai Rozālijai, un viņas krāšņā glezna attēloja to brīdi, kad viņa mirst mocekles nāvē. — Tā bija mana mīļotā, es viņu pazinu, pat tērps bija pilnīgi līdzīgs nepazīstamās dīvainajam tērpam. Un tur, uz altāra kāpnēm, es gulēju stundām ilgi, kā pazudinātāja ārprāta apmāts, izmisumā izkliegdams drausmas rēcošas skaņas, un klostera brāļi bailēs un šausmās bēga no manis. — Mierīgos brīžos es skraidīju pa klostera dārzu šurp un turp, smaržīgajā tālē redzēju staigājam viņu; viņa parādījās no biezokņiem, iznira no strautiem, viņa lidinājās virs ziedošās pļavas, it visur vienīgi viņa, vienīgi viņa! — Un es nolādēju savu svēto solījumu, savu esamību! — Es gribēju doties ārā, pasaulē, un nerimt, iekāms būšu viņu atradis, iekāms būšu viņu atpircis ar savas dvēseles labklājību. Beidzot man vismaz izdevās savaldīt mūkiem un prioram neizprotamās ārprāta lēkmes; es šķitu mierīgāks, bet aizvien dziļāk manī grauzās postīgā liesma. Bez miera! — Bez atpūtas! — Viņas tēla vajāts, es valstījos cietajās cisās un piesaucu svētos, nevis lai tie mani glābtu no pavedinātāja māņu tēla, kas lidinājās ap mani, nevis lai manu dvēseli pasargātu no mūžīgās pazudināšanas, nē! — lai piešķirtu man šo sievu, lai atbrīvotu mani no mana zvēresta, lai dāvinātu man brīvību grēcīgai atkrišanai! —

Beidzot es savā sirdī biju galīgi izšķīries bēgt no klostera, lai atbrīvotos no savam mokām. Jo man šķita, ka vienīgi jāatbrīvojas no klostera svētajiem solījumiem, lai šo sievu turētu savas skavās un apklusinātu manī kvēlojošās alkas. Es nolēmu, ka, nodzinis bārdu un apvilcis laicīgu ģērbu un tā kļuvis nepazīstams, tik ilgi klaiņāšu pa pilsētu, līdz viņu atradīšu; bet nemaz neiedomājos, cik tas būs grūti, varbūt pat neiespējami, un ka es, bez naudas būdams, ārpus klostera mūkiem, varbūt, nenodzīvošu ne dienu.

Beidzot bija pienākusi pēdējā diena, kuj-u biju nolēmis pavadīt klosterī; labvēlīgs gadījums man nāca talkā, un es ieguvu pieklājīgu pilsoņa apģērbu; nākamajā naktī es klosteri gribēju atstāt, lai tajā nekad vairs neatgrieztos. Bija jau vakars, kad pilnīgi negaidot priors lika mani aicināt pie sevis. E3 nodrebēju, jo biju pilnīgi pārliecināts, ka viņš manu slepeno nodomu pamanījis. Leonards mani saņēma neparastā nopietnībā, pat iespaidīgā cienīgumā, kujra priekšā man neviļus bija jānotrīc.

,,Brāli Medard", viņš iesāka, ,,tava neprātīgā uzvešanās, kas man šķita esam tikai stiprāks izpaudums tai garīgai eksaltācijai, ko tu kopš ilgāka laika, šķiet, ne aiz tīrākiem nolūkiem piekop, saplosa mūsu mierīgo kopdzīvi, pat grauj mundro prātu un dvēseles mieru, ko esmu centies ieviest mūsu klostera brāļos kā klusas un dievbijīgas dzīves apliecinājumu. Varbūt šai ziņā vainojams kāds naidīgs notikums tavā dzīvē. No manis, sava tēvišķā drauga, kam tu droši visu varēji uzticēt, tu būtu guvis mierinājumu, taču tu klusēji, un es ne labprāt būtu gribējis tevī iespiesties, ja tagad tavs noslēpums nelaupītu daļu mana miera, ko es klusā vecumā vērtēju visaugstāk. — Vairākkārt, it īpaši pie svētās Rozālijas altāra, tu ar savām pretīgām un piedauzīgām runām, kas šķita no tevis plūstam kā ārprātā, nevien klostera brāļos, bet arī svešajos, kuji nejauši bija gadījušies baznīcā, esi radījis nedzirdētu īgnumu; pēc klostera disciplīnas es tevi varētu par to stingri sodīt, taču negribu to darīt, jo šķiet, ka tavos maldu ceļos vainojama kāda ļauna vara — pats nelabais, kam tu neesi pietiekami pretojies, un es tev uzdodu būt stipram grēku nožēlā un lūgšanās.

—   Es dziļi skatos tavā dvēselē — tu tiecies brīvībā!" —

Ciešu skatienu Leonards manī noraudzījās, es to nespēju izturēt, apzinādamies savu ļauno nodomu, elsodams nokritu viņa priekšā pīšļos. .„Es tevi saprotu", Leonards turpināja, „un tici droši, ka labāk par klostera vientulību no taviem maldiem tevi dziedinās pati pasaule, ja tu viņā staigāsi dievbijībā. Mūsu klostera lietā uz Romu jāsūta viens no mūsu brāļiem. Tam nolūkam esmu izvēlējies tevi, un jau rīt, vajadzīgām pilnvarām un instrukcijām apgādāts, tu vari uzsākt savu ceļojumu. Tu šī uzdevuma veikšanai jo vairāk piemērots tādēļ, ka esi vēl jauns, spēcīgs, darbos izveicīgs un pilnīgi proti itāliešu valodu. — Tagad dodies savā čellā: lūdz sirsnīgi Dievu par savas dvēseles labklājību, es pats gribu darīt to pašu; taču no mērdēšanās atsakies, jo tā tevi ceļojumam var novārdzināt un padarīt nederīgu. Dienai austot, es tevi gaidīšu šai istabā." —

Kā debesu gaišums mani apmirdzēja šie cienīgā Leonarda vārdi; es viņu biju ienīdis, bet tagad mani it kā līksmes pilnas sāpes pārņēma t ā mīlestība, kas mani citkārt bija pie viņa saistījusi. Pār vaigiem man lija karstas asaras, es spiedu viņa rokas pie savām lūpām. Viņš mani apskāva, un man šķita, it kā viņš zinātu manas apslēptākās domas un piešķirtu man vaļu piekāpties tā likteņa priekšā, kas, mani savaldzinājis, pēc mirkļa svētlaimes varbūt iegrūdīs mūžīgā postā.

Bēgšana tagad bija kļuvusi lieka, es varēju klosteri atstāt un bez atpūtas sekot viņai, viņai, līdz viņu atrodu, bez kuras šeit virs zemes man nav gūstams ne miers, ne dvēseles labklājība. Man šķita, ka ceļojumu uz Romu, tur veicamos uzdevumus Leonards bija tikai izdomājis, lai pieklājīgā veidā mani atlaistu no klostera.

Nakti es pavadīju lūgšanās un gatavodamies ceļam; noslēpumainā vīna atlikumu iepildīju kādā pītā pudelē, lai šo dzērienu izlietotu kā pārbaudītu spirdzinājuma līdzekli, bet pudeli, kurā bija bijis eliksīrs, novietoju atpakaļ kastē.

Biju gauži izbrīnījies, kad no plašajām priora instrukcijām sapratu, ka patiesi bija domāts mani sūtīt uz Romu un ka darīšanas, kuj-u dēļ tur bija nepieciešama mūsu klostej-a pilnvarota mūka klātbūtne, tiešām bija ļoti svarīgas. Mana sirds bija smaga, jo par spīti visam biju nodomājis līdz ar pirmajiem soļiem ārpus klostera ļauties savam brīvības aicinājumam; tomēr doma par viņu mani iedrošināja, un es nolēmu palikt uzticīgs savam plānam.

Klostera brāļi bija sapulcējušies, un šķiršanās no viņiem, sevišķi no tēva Leonarda, modināja manī visdziļākās skumjas. —Beidzot klostera vārti aiz manis aizdarījās, un, sagatavojies tālam ceļam, es biju brīvībā.

Otra nodaļa IEIEŠANA PASAULĒ

Zilā dūmakā tinies, ielejā atradās klosteris; ielīgojās svaigais rīta vējš un, gaisu saviļņodams, no lejas atnesa pie manis augšā mūku bijīgo dziedāšanUļ. Neviļus sāku dziedāt līdz. Liesmainā kvēlumā aiz pilsētas pacēlās saule, tās dzirkstošais zelts iemirdzējās kokos, un, līksmi šalcot, kā kvēli dimanti rasas pilieņi krita uz tūkstošiem raibu kukainīšu, kas sīkdami un sanēdami pamodās dzīvei. Atmodās arī putni un, dziedādami un gavilēdami, prieka tīksmē cits citu apmīļodami, lidinājās pa mežu! — Pret kalnu nāca bars zemnieku puišu un svinīgi ģērbušos meiču. ,,Lai slavēts Jēzus Kristus", man gafām iedami viņi uzsauca. „Mūžīgi mūžam", es atbildēju, un man šķita, it kā mani apņemtu jauna, tīksmes un brīvības un tūkstoš krāšņu notikumu pilna dzīve. — Nekad vēl es nebiju tā juties, šķitos pats sev cits, un, it kā par jaunu atmodināta spēka iejūsmots un apgarots, es žigli devos tālāk caur mežu, lejup pa kalnu. Zemniekam, ko te sastapu ceļa, es prasīju pēc vietas, kur, sekojot manai

ceļa gaitai, man bija jāpārnakšņo; un viņš man sīki norādīja kādu tuvāku starp kalniem ejošu taku, kas novirzījās no lielceļa. Biju jau krietnu ceļa gabalu vientuļi nogājis, kadmanī atausa doma par nepazīstamo sievu un fantastisko plānu viņu uzmeklēt. Bet viņas tēls bija it kā svešas un nezināmas varas izgaisināts, un tikai ar grūtībām es spēju pazīt bālos pārveidotos vaibstus; jo vairāk es centos šo parādību savā garā satvert, jo vairāk tā izplūda miglā. Tikai mana vaļīgā izturēšanās klosterī, pēc noslēpumainā notikuma, arvienu vēl skaidri rēgojās manu acu priekšā. Tagad man pašam bija nesaprotams, ar kādu lēnprātību priors to visu bija izturējis, nevis uzlikdams man pelnīto sodu, bet sūtīdams pasaulē. Drīz vien manī radās pārliecība, ka nezināmās sievas parādība bijusi tikai vīzija, pārāk lielas piepūles sekas, un es šo vilinošo un kaitīgo māņu tēlu neatzinu vis par nelabā neatlaidīgu vajāšanu, kā to citkārt būtu darījis, bet gan uzlūkoju vienīgi par savu satraukto jūtu maldu, jo tas apstāklis, ka svešā bija ģērbusies gluži līdzīgi svētajai Rozālijai, šķita pierādījums tam, ka šīs svētās izteiksmīgā glezna, ko es tiešamībā varēju redzēt, kaut , arī iesāņus un lielā atstatumā no biktskrēsla, bija mana samulsuma galvenā ierosinātāja. Es ļoti apbrīnoju priora gudrību, kas bija izvēlējies īsto līdzekli manis glābšanai, jo, iesprostots klosterī, allaž redzēdams ap sevi vienus un tos pašus priekšmetus, allaž prātodams un gudrodams un sevī grauzdamies, es šīs vīzijas, kam vientulība piešķīra kvēlāko un pārdrošāko krāsu mirdzumu, šīs vīzijas ietekmē kļūtu ārprātīgs. Vienmēr vairāk sarazdams ar domu, ka esmu vienīgi sapņojis, es tikko valdījos, lai par sevi nesmietos, un uzjautrinājos savā sirdī ar man citkārt nepiemitīgu vieglprātību, iedomādamies, ka svētā manī ir iemīlējusies, un tai pašā laikā atcerējos, ka reiz taču pats biju bijis svētais Antonijs.

Jau vairākas dienas biju gājis pa kalniem, starp drosmīgi augšup saslietām baisām klinšu masām, pār šaurām laipām, zem kufām dziļi lejā burzguļoja trauk-

smīgi meža strauti; ceļš kļuva aizvien tuksnesīgāks, aizvien grūtāks. Bija pusdienas vidus, saule dedzināja manu neapklāto galvu, es tvīku no slāpēm, bet tuvumā nebija neviena avota, un vēl vienmēr nebija saredzams ciems, kas man bija jāsasniedz.'Galīgi novārdzis es atsēdos uz kāda klintsbluķa un nespēju pretoties kārdinājumam iebaudīt vienu malku no pītās pudeles, lai gan dīvaino dziru biju nodomājis taupīt, cik vien iespējams. Manās dzīslās iekvēlojās jauns spēks, un spirdzināts un stiprināts es soļoju tālāk, lai sasniegtu savu mērķi, kas vairs nevarēja būt tālu. Egļu mežs kļuva arvien biezāks un biezāks; dziļi biezoknī saklausīju kādu troksni, un drīz vien sadzirdēju skaļi iezviedzamies zirgu, kas, šķiet, bija tur piesiets. Es devos pāris soļu tālāk un no bailēm gandrīz vai sastingu, ieraudzījis savā priekšā krauju un drausmu bezdibeni, kufā, starp stāvām un šķautnainām klintīm lauzdamies, šņākdams un krākdams gāzās lejup meža strauts; dimdošo dunoņu es biju jau samanījis no tālienes. Tuvu tuvu ūdens kritumam uz klintsbluķa, kas bija pārkāries pāri dzīlei, sēdēja jauns vīrietis formas tērpā, viņam blakus bija cepure ar augstu spalvu pušķi, zobens un soma. Viņš šķita iemidzis un 'aizvien vairāk un vairāk slīga pāri bezdibenim. — Viņa nlogāšanās lejā bija neizbēgama. Pārvarējis bailes, es devos viņam klāt; gribēdams ar roku viņu satvert un saturēt, es skaļi iekliedzos: ,,Jēzus vārdā! Kungs! Mostieties! — Jēzus vārdā!" — Tikko es viņam pieskāros, viņš pamodās it kā no dziļa miega, bet tai pašā mirklī, līdzsvaru zaudēdams, gāzās lejup bezdibenī, un, krītot no klintsbluķa uz klintsbluķi, brakšķēdami tika sadragāti viņa locekļi. Viņa spalgās vaimanas izskanēja drausmajā dzīlē, vēl no turienes bija dzirdama tikai dobja kunkstēšana, līdz beidzot arī tā apklusa. Baiļu un šausmu pārņemts, kā bez dzīvības, stāvēju pie bezdibeņa malas; beidzot es satvēru 7 ,emē gulošo cepuri, zobenu ūn somu un žigli vien gribēju doties projām no nelaimes vietas, bet te no egļu meža man pretim iznāca jauneklis piķiera uzvalkā, viņš cieši paraudzījās man sejā un tad sāka nevaldāmi smieties, ka man auksti šermuļi pārskrēja pār muguru.

„Cienījamais grāfa kungs", jaunais cilvēks beidzot ierunājās, „maskarāde tiešām ir izdevusies lieliski, un ja cienījamai kundzei par to jau‘iepriekš nebūtu paziņots, tad, droši vien, viņa savu sirdsmīļoto vis nepazītu. Bet kur jūs, cienījamais kungs, likāt savu formas tērpu?" — ,,To es nosviedu lejā bezdibenī", tā dobji un neskanīgi atbildēja kāda balss no manas iekšienes, jo es tas nebiju, kas teica šos vārdus, tie nāca pār manām lūpām paši no sevis. Nomākts, vēl vienmēr bezdibenī stingi raudzīdamies, vai no turienes man draudēdams nepacelsies pretī grāfa asiņainais līķis, tāds es tur stāvēju. — Man šķita, it kā es viņu būtu nogalinājis; joprojām cieši rokā sažņaugtu es turēju zobenu, cepuri un somu. Bet jauneklis turpināja: „Tagad, cienījamais kungs, es jāšu pa ceļu lejā uz pilsētiņu, kur paslēpšos mājā, kas pie vārtiem pa kreisi; jūs, droši vien, tūliņ dosities lejā uz pili, tur jau nu būsit gaidīts ciemiņš; cepuri un zobenu paņemšu sev līdzi." — Es viņam tos pasniedzu. „Dzīvojiet veseli, grāfa kungs! lai jums pilī labi sokas", jauneklis noteica "un dziedādams un svilpodams nozuda biezoknī. Es dzirdēju, ka viņš atraisa tur piesieto zirgu un dodas ar to projām.

Kad no sava apmulsuma biju attapies un visu notikušo pārdomāju, man bija jāatzīstas, ka esmu padevies tikai gadījuma rotaļai, kas mani ar vienu grūdienu ietriekusi visdīvainākos apstākļos. Mana un nelaimīgā grāfa vaibstu un izskata ievērojama līdzība acīm redzot bija maldinājusi jauno piķieri, un grāfs, droši vien, bija nodomājis pārģērbties kapucieša tērpā, lai tuvējā pilī pasāktu kādu dēku. Viņu bija pārsteigusi nāve, un dīvainais liktenis tai pašā mirklī viņa vietā bija nolicis mani. Iekšējā un man nepārvaramā dziņa uzņemties grāfa lomas turpinājumu, kā to šķita vēlējās šis liktenis, pārvarēja ikkatras šaubas un apklusināja iekšējo balsi, kas mani teica atbildīgu esam par slepkavību un nekrietno

pārkāpumu. Es atvēru paturēto somu; tajā bija vēstules un vekseļi par ievērojamām summām. Es gribēju izskatīt katru atsevišķu papīru, es gribēju izlasīt vēstules, lai iepazītos ar grāfa dzīves apstākļiem, bet to nepieļāva mans iekšējais nemiers un tūkstoš dažādu domu drūzma, kas dūca manā galvā.

Pēc dažiem soļiem atkal apstājos, atsēdos uz kāda klintsbluķa; es gribēju iegūt mierīgāku prātu, es ieskatīju draudīgās briesmas pilnīgi nesagatavotam doties man nepazīstamos apstākļos; te mežā atskanēja līksmi ragu pūtieni, un vairākas balsis klaigādamas un gavilēdamas nāca arvien tuvāk. Mana sirds strauji pukstēja, mana elpa aizrāvās, nu manā priekšā bija jāatklājas jaunai pasaulei, jaunai dzīvei! — Es iegriezos kājceliņā, kas mani noveda pie stāvas nokalnes; iznākdams no biezokņa, es savā priekšā dziļi ielejā ieraudzīju lielu skaistu pili. — Tā bija tā vieta, kur grāfam bija bijis padomā uzsākt savu dēku, un drošsirdīgi es devos turp. Drīz vien nonācu parkā, kas ieslēdza pili; krēslainā sānu gatvē pamanīju staigājam divus vīrus, no kuriem viens bija tērpies laicīgā garīdznieka tērpā. Viņi man tuvojās, bet, dziļā sarunā nogrimuši, mani nepamanīja r un pagāja garām. Laicīgais garīdznieks bija jauneklis, kura skaistajā sejā bija iegūlies nāves bālums, ko, šķiet, bija radījušas kādas dziļas grauzīgas bēdas; otrs, vienkārši, bet pieklājīgi ģērbies, šķita jau cienījamā vecumā. Man muguru uzgriezuši, viņi apsēdās uz kāda akmens sola, un es dzirdēju ik vārdu, ko viņi runāja.

,,Hermogenr teica vecais vīrs: ,,Ar savu stūrgalvīgo klusēšanu jūs dzenat savu ģimeni izmisumā, jūsu baigā grūtsirdība kļūst jo dienas jo drūmāka, jūsu jauneklīgais spēks ir salauzts un mundrums gaist, jūsu apņemšanās iestāties garīdznieku kārtā satriec visas jūsu tēva cerības, visas vēlēšanās! — Ja šo jūsu apņemšanos būtu radījis patiess sirds aicinājums, neatvairāma tiekšanās pēc vientulības jau no jūsu jaunības dienām, tad gan jūsu tēvs labprātīgi no šīm cerībām atteiktos un neuz

drošinātos pretoties tam, ko liktenis būtu viņam lēmis. Visas jūsu būtības pēkšņā pārgrozība pārāk skaidri norādījusi, ka jūsu dvēseli drausmīgā kārtā satricinājis un aizvien tālāk ārda kāds gadījums, ko jūs stūrgalvīgi mums noklusējat. Jūs taču reiz bijāt jautrs, vaļsirdīgs un dzīvotprieka pilns jauneklis! — Kas gan jūs atsvešinājis no visa cilvēciskā, ka jūs šaubāties laba drauga sirdī rast savai slimajai dvēselei mierinājumu? Jūs klusējat? Stingu skatienu jūs raugāties tālē? — Jūs nopūšaties? Hermogen! Jūs taču reiz mīlējāt savu tēvu ar sevišķu sirsnību; ja nu jums tagad nav iespējams viņam atklāt savu sirdi, tad vismaz jel nemokiet viņu ar šo jūsu ģērbu, kujru ar drausmām uzskatot, viņam jādomā par jūsu apņemšanos. Es jūs gauži lūdzu, Hermogen! metiet prom šo ienīsto tērpu. Ticiet man, šajās ārējās lietās gul kāds noslēpumains spēks; man šķiet, ka jūs mani pilnīgi sapratīsit, un tādēļ jums nebūs nepatīkami, ja es šajā mirklī šķietami gan neparastā veidā atcerēšos aktierus, kuj-i, apvilkuši savu kostīmu, bieži vien jūtas kā sveša gara rosināti un vieglāk iekļaujas tēlojamā raksturā. Ļaujiet man saskaņā ar manu dabu par šo lietu rimāt jautrākā garā nekā tas dažkārt klātos. — Ja šis garais tērps neaizkavētu jūsu gaitu drūmā svinīgumā, vai gan jūs domājat, ka tad jūs no jauna līksmi žigliem soļiem nedotos uz priekšu, neskrietu un nelēktu kā citkārt? Uzpleču spožais mirdzums, kas jūs kādreiz greznojis, tad atkal ielietu jūsu bālajos vaigos jaunības kaismi, un skandīgie pieši būtu maiga mūzika mundrajam zirgam, kas, priekā dejodams, zviedz un noliec skaustu mīļotā kunga priekšā. Saņemieties, baron! — Nost melno tērpu, kas jums nemaz nepiederas! — Vai Frīdricham sameklēt jūsu formas ģērbu?"

Vecais vīrs piecēlās un gribēja doties projām; jauneklis viņu apskāva. ,,Ak, jūs mani mokāt, labo Reinhold!" viņš gurdā balsī iesaucās: „Jūs mani neizteicami mokāt! — Ak, jo vairāk jūs pūlaties manā sirdī aizkart stīgas, kas reiz harmoniski skandēja, jo vairāk es jūtu,

ka mani sagrābusi, mani nomākusi likteņa bargā roka, un manī kā salauztā koklē atbalsojas tikai griezīgas skaņas!" — ,,Tā jums šķiet, mīļais baron", viņu pārtrauca vecais vīrs. „Jūs runājat par negantu likteni, kas jūs sagrābis savā varā, kāds ir šis liktenis, to jūs noklusējat; taču, lai tas būtu kāds būdams, tādam jauneklim kā jums, kas apbalvots ar iekšēju spēku, ar jauneklīgu degsmi, pret likteņa bargo roku jāspēj cīnīties; dievišķīgas dabas apdvestam viņam pat jāpaceļas pāri savam liktenim, lai tā, pats sevī šo pilnīgāko dzīves veidu modinot un iekveldinot, paceltos pāri šīs nožēlojamās dzīves mokām! Es nezinu, baron, kurš liktenis gan spētu satriekt šo spēcīgo iekšējo gribu." — Hermogens panācās soli atpakaļ un baismīgi drūmu, it kā aizturētās dusmās kvēlojošu skatienu vecajā vīrā cieši raudzīdamies, viņš dobjā un neskanīgā balsī iesaucās: „Tad zini jel, ka es pats esmu tas liktenis, kas mani iznīcina, kas man plecos uzkrauj drausmīgu noziegumu, kauna pilnu pārkāpumu, ko es izciešu postā un izmisumā. Tādēļ esi līdzcietīgs un lūgšus lūdzies tēvu, lai viņš laiž mani klosterī!" — „Baron," vecais vīrs pārtrauca jaunekli, „Jūs esat tādā noskaņā, kas piemīt tikai galīgi satricinātam garrm; jums nav jādodas prom, jūs nekādā ziņā nedrīkstat doties prom. Šajās dienās ieradīsies baronese un Aurēlija, jums viņas jāredz." Bet jauneklis iesmējās kā drausmā nicinājumā un iesaucās tādā balsī, kas lika manai sirdij nodrebēt: „Man jāpaliek? — man būtu jāpaliek? — Jā, patiesi, vecais, tev taisnība, man jāpaliek, un mana grēkunožēla šeit būs briesmīgāka nekā drūmajos klostera mūros."

—    To teicis, viņš žigli devās projām, pazuzdams starp koku puduriem un atstādams veco vīru vienu, kas, noliekto galvu rokās atbalstījis, šķita nogrimis dziļās sāpēs.

„Lai slavēts Jēzus Kristus!" viņam piegājis klāt, es loicu. — Viņš satrūkās un pārsteigts mani uzlūkoja, taču šķita, ka drīz vien viņš attapās, it kā par manu ierašanos viņam kaut kas jau būtu bijis zināms, un viņš sacīja: ,,Tas, droši vien, būsit jūs, cienīgais kungs! kura ieraša

nos mums jau kopš kāda laika, par mierinājumu bēdu nomāktai ģimenei, ziņoja baroneses kundze?" — Es to apstiprināju, un Reinholds kļuva visai līksms; šī īpašība, šķiet, bija viņa raksturā. Mēs izklaiņojām skaisto parku un beidzot iegājām pils tuvumā uzceltā lapenē, no kuras atklājās krāšņs skats uz kalniem. Reinholds pasauca kādu apkalpotāju, kas šai brīdī iznāca no pils galvenās ieejas, un drīz vien mums bija uzklātas greznas brokastis. Saskandinot pilnās glāzes, man šķita, ka Reinholds mani vēro arvien uzmanīgāk, it kā ar grūtībām cenzdamies atsvaidzināt pa daļai jau izgaisušas atmiņas. Beidzot viņš iesaucās: ,,Mans Dievs, cienīgais kungs! Lai es vairs neticu savai atmiņai, ja jūs neesat paters Medards no kapuciešu klostera ..ras pilsētā, bet kā gan tas iespējams? — un tomēr! Tas esat jūs — tas, protams, esat jūs — teiciet jel, runājiet!" Dzirdēdams šos Reinholda vārdus, es notrīcēju pie visām miesām, it kā mani būtu ķēris zibens no skaidrām debesīm. Es biju pazīts, atmaskots, apvainots slepkavībā; izmisums piešķīra man spēku, tā bija cīņa uz dzīvību un nāvi. „Patiesi gan, esmu paters Medards no kapuciešu klostera. …ras pilsētā un klostera uzdevumā ar pilnvarām esmu ceļā uz Romu." — Šos vārdus es teicu ar visu to mieru un pazemību, kādu vien spēju sevī samākslot. „Jeb varbūt, tā ir nejaušība", teica Reinholds, „ka jūs savā ceļojumā, no lielceļa nomaldījušies, iegriezāties šeit, jeb kā gan tas atgadījies, ka baroneses kundze ar jums iepazinusies un atsūtījusi pie mums?" Neapzinīgi, akli atkārtodams vārdus, ko man kāda sveša balss no iekšienes šķita čukstam, es teicu: „Ceļojuma laikā es iepazinos ar baroneses biktstēvu, un viņš man ieteica šajā mājā veikt kādu uzdevumu." — ,,Tā tas ir", mani pārtrauca Reinholds, ,,tā arī rakstīja baroneses kundze. Lai pateicība debesīm, kas par svētību mūsu mājai jūs vadījušas pa šo ceļu, un ka jūs, dievbijīgs un krietns vīrs būdams, esat bijis ar mieru novilcināt savu ceļojumu, lai šeit veiktu labu darbu. Pirms dažiem gadiem es biju …ras pilsētā un dzirdēju

jūsu pamācīgās runas, kujras jūs teicāt no kanceles patiesā debesu sajūsmā. Es uzticos jūsu dievbijībai, jūsu patiesam aicinājumam ar kvēlu neatlaidību pazudušām dvēselēm izcīnīt glābiņu, es uzticos jūsu lieliskam sirds jūsmas apdvestajam runātāja talantam, un zinu, ka jūs veiksit to, kas nevienam no mums nebija iespējams. Es priecājos, ka esmu jūs sastapis, pirms runājat ar baronu; šo gadījumu izmantošu, lai jūs iepazīstinātu ar ģimenes apstākļiem, un es būšu tik vaļsirdīgs, kādam man jābūt pret jums, cienīgais kungs, ka pret svēlu vīru, ko mums par mierinājumu, šķiet, sūtījušas pašas debesis. Bez tam es jums gribu par dažiem apstākļiem, kurus es labprāt vēlētos noklusēt, dot vismaz dažus mājienus, lai jūsu pūlēm būtu pareizs virziens un vēlamais panākums.

—    Viss tomēr izteicams nedaudz vārdos. — Esmu uzaudzis kopā ar baronu; mūsu dvēseļu līdzīgās noskaņas dēļ mēs bijām kā brāļi un starp mums nebija tās atšķirības, kādu parasti iezīmētu mūsu kārta. Nekad es no barona neesmu šķīries, bet līdz ar to brīdi, kad bijām nobeiguši mūsu akadēmiskās studijas un viņš, šeit kalnos, pārņēma mirušā tēva īpašumus, es kļuvu šo īpašumu pārvaldnieks. — Es paliku viņa tuvākais (jlraugs un brālis, un tādēļ man bija zināmi visi viņa mājas noslēpumi. Barona tēvs vēlējās viņu savienot laulības saitēm ar draudzīgu ģimeni, un ar jo lielāku prieku viņš darīja pēc tēva prāta, redzēdams izvēlētajā līgavā lielisku, dabas balvām bagātīgi apveltītu būtni, kas viņu neatvairāmi valdzināja. Reti gan tēvu griba tik pilnīgi saderējusies ar likteni, kas abus bērnus visādā iespējamā veidā, šķiet, bija nozīmējis vienu otram. Hermogens un Aurēlija bija šīs laimīgās laulības atvases. Ziemu mēs parasti pavadījām kaimiņu galvaspilsētā, bet kad drīz pēc Aurēlijas piedzimšanas baronese sāka vārgt, arī vasaru mēs palikām pilsētā, jo viņai vienmēr bija nepieciešama piedzīvojušu ārstu klātbūtne. Baronese nomira, kad, pavasarim tuvojoties, viņas šķietamā atveseļošanās viesa baronā līksmākās cerības. Mēs steidzāmies projām uz zemēm, un

tikai laiks spēja remdināt tos dziļos grauzīgos sirdēstus, kas bija pārņēmuši baronu. Hermogens auga par daiļu jaunekli, bet Aurēlija arvien vairāk sāka līdzināties savai mātei. Rūpīga bērnu audzināšana bija mūsu prieks un mūsu ikdienas darbs. Hermo gēnam bija noteikta tieksme kļūt par karavīru, un tādēļ barons to aizsūtīja uz galvaspilsētu, lai tur viņa vecā drauga, gubernātora, uzraudzībā tas uzsāktu savu karjeru. — Tikai priekš trim gadiem barons kopā ar Aurēliju un mani, kā tas bija vecos laikos, visu vasaru atkal pirmoreiz pavadīja rezidencē, pa daļai tādēļ, lai vismaz kādu laiku būtu dēla tuvumā, pa daļai, lai atkal sastaptos ar saviem draugiem, kas viņu neatlaidīgi turp aicināja. Galvaspilsētā vispārīgu ievērību toreiz radīja gubernātora brāļa meitas parādīšanās, kujra bija tur ieradusies. Viņai nebija vecāku, un tēvocis bija viņas aizgādnis, lai gan, dzīvodama vienā no pils spārniem, viņa bija pati sev iekārtojusi māju un labprāt mīlēja ap sevi pulcināt lepnu sabiedrību. Par Eufemiju tuvāk nestāstīšu, kas būtu arī gluži nevajadzīgi, jo jūs, cienīgais kungs! drīz vien viņu redzēsit pats, pietiks, ja sacīšu, ka viss, ko vien viņa darīja vai teica, bija neaprakstāma skaistuma apdvests, un tas viņas lieliskā ārējā daiļuma kairību kāpināja nepārspējamā kārtā. — It visur, kur vien viņa parādījās, dzīve pulsēja straujāk, un viņu sumināja ar kvēlu entuziasmu; nenozīmīgāko, nejūtīgāko viņa prata iekveldināt līdz pat viņa sirds dziļumiem, un tas kā apgarots pacēlās pāri pats savam niecīgumam un sajūsmināts reiba kādas augstākas dzīves baudās, kas viņam bija bijušas svešas. Protams, pielūdzēju netrūka, kas no visas sirds ik dienas metās ceļos šīs dievības priekšā; taču nekad nebija iespējams droši pateikt, ka viņa vienam vai otram piešķirtu vairāk uzmanības; ar rotaļīgu ironiju, kas, nevienu neaizkardama, kā stipras un dedzinošas piedevas tikai ierosināja un kairināja, viņa prata visus apvīt neatraisāmām saitēm, un pielūdzēji maģiskā lokā kustējās priecīgi un līksmi. Baronā šī Circe radīja brīnumainu iespaidu. Tikko

viņš ieradās, viņa tam izrādīja tādu uzmanību, kas šķita radusies vientiesīgā godbijībā; ik sarunā ar baronu viņa pauda visai izglītotu prātu un dziļas jūtas, ko viņš reti kad sievietēs bija redzējis. Ar neaprakstāmu maigumu viņa tiecās un arī ieguva Aurēlijas draudzību un pret viņu izturējās ar tādu siltumu, ka pat nevairījās rūpju par Aurēlijas tērpu sīkākām vajadzībām, un centās viņai būt kā māte. Greznajā sabiedrībā viņa prata kautro, nepiedzīvojušo jaunavu tā atbalstīt, ka šis atbalsts, palikdams nemanīts, tikai vēl vairāk pasvītroja Aurēlijas dabīgo saprātu un dziļās nemaldīgās jūtas, un pret Aurēliju drīz vien sāka izturēties ar vispatiesāko cieņu. Katrā izdevīgā gadījumā barons nebeidza slavēt Eufemiju, un te, šķiet, pirmoreiz mūsu dzīvē atgadījās, ka mēs bijām pilnīgi dažādos uzskatos. Parasti ikvienā sabiedrībā es vairāk biju kluss un uzmanīgs vērotājs nekā tiešs dalībnieks sarunās un spriedumos. Tā arī Eufemiju, kā sevišķi interesantu parādību, es novēroju it labi, lai gan viņa, sekodama savam paradumam visus ievērot, ar mani bija pārmijusi tikai pāris laipnu vārdu. Man bija jāatzīst, ka no visām sievietēm viņa bija tā daiļākā un dižākā, un ka viss, ko viņa runāja, pauda saprātu un jūtīgumu; un tomēr neizskaidrojamā kārtā kāut kas mani no viņas atbaidīja, es pat nespēju nomākt kādas baisas jūtas, kas acumirklī mani pārņēma, tikko viņa pievērsa man savu skatienu vai uzsāka ar mani sarunu. Viņas acīs bieži vien dega savāda kvēle; kad viņa domājās sevi nenovērotu, no šīs kvēles šāvās liesmaini zibšņi, un no viņas šķita izstarojam postīga, virspusē rūpīgi slēpta, iekšēja uguns. Bez tam ap viņas maigi veidoto muti bieži vien lidinājās naidīga ironija, no kuļ-as man bija jānodreb, jo tā palaikam bija spilgtākā izpausme grīnam nicinājumam. Tas, ka ar šādu skatienu viņa bieži uzlūkoja I Iermogenu, mani pārliecināja, ka aiz šīs skaistās maskas kaut kas paslēpts, ko gan neviens nenojauš. Barona slavinājumiem es gan neko citu nevarēju likt pretī, kā vienīgi manus fiziognomista novērojumus, kurus viņš ne

mazākā mērā neievēroja, bet drīzāk manu iekšējo pretīgumu pret Eufemiju apzīmēja par sevišķā kārtā izpaudušos idiosinkrasiju. Viņš man vaļsirdīgi atzinās, ka Eufemija, droši vien, kļūšot viņa ģimenes loceklis, jo viņš gribot izlietot visus līdzekļus, lai viņa un Hermogens kļūtu savienoti laulības saitēm. Tieši šai brīdī, mums šo lietu visai nopietni apspriežot un man meklējot visus iespējamos pamatus, lai attaisnotu savu uzskatu par Eufemiju, istabā ienāca Hermogens, un barons, paradis vienmēr darboties ātri un atklāti, viņu iepazīstināja ar saviem plāniem un nodomiem. Hermogens noklausījās sava tēva runā un Eufemijas entuziasma pilnajā slavinājumā gluži mierīgi. Kad slavas dziesma bija pabeigta, viņš teica, ka Eufemija viņu ne mazākā mērā nevaldzinot, nekad viņu nevarēšot mīlēt un tādēļ it sirsnīgi lūdzot atteikties no šā plāna par viņu tuvākām saitēm. Barons bija krietni vien samulsis, redzēdams savu iecerēto plānu jau ar pirmo soli sabrūkam, taču viņš nepūlējās Hermogenam uzplīties, jo mazāk tādēļ, ka šajā jautājumā nemaz vēl nezināja Eufemijas uzskatus. Drīz vien jau barons ar viņam piemitīgu omulību un jautrību jokoja par savām nelaimīgajām pūlēm un izteicās, ka Hermogenu, laikam, ķērusi tā pati idiosinkrasija, kas mani, lai gan viņš nesaprotot, kā gan tik skaistā un interesantā sievietē varētu būt kas atbaidīgs."

,,Viņa attiecības ar Eufemiju, protams, palika līdzšinējās; viņš bija pie tās tik ļoti pieradis, ka, viņu neredzējis, nevarēja nodzīvot ne dienu. Tā arī gadījās, ka reiz, būdams jautrā un omulīgā garastāvoklī, viņš tai jokodamies teica, ka viņas sabiedrībā esot viens vienīgs cilvēks, kas viņā neesot iemīlējies, un proti, Hermogens. — Tas esot stūrgalvīgi noraidījis viņu abu laulības, ko viņš, barons, tik ļoti vēlējies."

„Eufemija atteica, ka būtu gan bijis jāzina arī tas, ko viņa par šādām laulībām teiktu, un ka viņa patiesi vēloties tuvākas attieksmes ar baronu, bet nevis ar Hermogena starpniecību, kas viņai esot pārāk nopietns uņ un

tumains. Kopš tā laika, kad notika šī saruna, kuru barons man tūliņ atstāstīja, Eufemija jo vairāk uzmanības veltīja baronam un Aurēlijai; pat ar dažiem klusiem mājieniem viņa lika baronam saprast, ka viņas ideālam par laimīgu laulības dzīvi pilnīgi atbilstu laulības ar pašu baronu. Visu, ko vien varēja iebilst par gadu starpību vai arī citādi, viņa prata visnoteiktākā veidā atspēkot, un tā viņa virzījās tālāk, soli pa solim, viegli, smalki un veikli, ka visas domas, visas vēlēšanās, ko Eufemija iedvesa baronā, viņš domāja sevī pašā tikko uzdīgušas. Būdams spēcīgas dabas un dzīvības pilns, viņš drīz vien iedegās kvēlā jaunekļa kaislībā. Šo lidojumu es vairs nespēju apturēt, jau bija par vēlu. Nepagāja ilgs laiks, kad Eufemija, galvaspilsētai par lielu izbrīnu, kļuva barona sieva. Man šķita, it kā nu manā dzīvē ienākusi tā draudīgā un baismā būtne, kas mani no tālienes bija biedējusi, un it kā man būtu jābūt nomodā un rūpīgā modrībā par savu draugu un sevi pašu. — Hermogens pret tēva apprecēšanos izturējās ar saltu vienaldzību. Aurēlija, mīļais nojausmu pilnais bērns, mirka asarās."

,,Drīz pēc laulībām Eufemija ilgojās pēc kalniem, viņa ieradās šeit, un man jāatzīstas, ka viņas izturēšanos apdvesa tik liela laipnība, ka manī gribot1 negribot modināja apbrīnu. Tā mierīgā dzīves baudā pagāja divi gadi. Abas ziemas mēs pavadījām galvaspilsētā, bet arī tur baronese savam laulātam draugam izrādīja tik ļoti lielu godbijību, tik daudz uzmanības pat pret mazākām viņa iegribām, ka naidīgajai skaudībai vajadzēja apklust, un neviens no jaunajiem kungiem, kas bija jau iedomājušies saviem glaimiem pret baronesi brīvu vaļu, neuzdrīkstējās izteikt ne mazāko zobgalību. Pēdējā ziemā taču atkal es, šķiet, biju vienīgais, kas, tikko pārvarētās agrākās idiosinkrasijas par jaunu pārņemts, no jauna sāku just lielu neuzticību."

„Grāfs Viktorins bija jauns un skaists vīrietis, viņš bija godagvardes majors un laiku pa laikam uzturējās galvaspilsētā; šis grāfs bija viens no karstākiem Eufemi-

jas cienītājiem un vienīgais, kam viņa bieži vien, it kā nejauši, mirkļu iespaida savaldzināta, izrādīja lielāku labvēlību nekā citiem. Mēdza pat runāt, it kā starp viņiem būtu ciešākas saites nekā to varētu iedomāties pēc ārējā izskata, bet baumas izgaisa tikpat klusu, kā bija radušās. Arī tai ziemā grāfs Viktorins atkal bija galvaspilsētā un, protams, arī starp Eufemijas aprindu ļaudīm, bet šķita, ka viņš par baronesi nemaz neinteresējās, drīzāk gan apzinīgi no tās vairījās. Neraugoties uz to, man tomēr dažkārt šķita, ka viņi, domādami sevi nenovērotus, vērās viens otrā tādu skatienu, kufā gailēja sirsnīgas ilgas un kā rijīga uguns alkatīga un kvēla iekāre."

,,Kādu vakaru pie gubernātora bija sapulcējusies lepna sabiedrība; es stāvēju piespiedies logam, lielo aizkaru drapērija mani pa pusei aizklāja, tikai divi vai trīs soļu atstatumā stāvēja grāfs Viktorins. Te viņam gafām paslīdēja Eufemija, starodama visā savā skaistumā un tērpusies daiļāk kā jebkad; ar kaislīgu sparu grāfs satvēra viņas roku, neviens to nepamanīja, izņemot mani — Eufemija acīm redzot nodrebēja; viņas skatiens vērsās pret grāfu, tas bija neaprakstāms skatiens — tur bija pati dedzīgākā mīlestība, pēc baudas alkstoša saldkaire. Viņi pačukstēja viens otram dažus vārdus, kuj-us es nesapratu. Eufemija laikam bija mani pamanījusi; viņa žigli apsviedās apkārt, taču es skaidri dzirdēju šos vārdus: ,Mūs novēro!'"

,,No pārsteiguma, sāpēm un bailēm es gluži sastingu!

—    Ak, cienīgais kungs, kā gan lai jums pasaku manas jūtas! — Padomājiet vien par manu mīlestību, par manu uzticīgo piekļāvību baronam, — padomājiet par manām ļaunajām nojautām, kas nu piepildījās; šie nedaudzie vārdi man liecināja, ka starp baronesi un grāfu nodibinājušās slepenas attiecības. Pagaidām man vajadzēja klusēt, taču baronesi es nolēmu uzraudzīt ar Argusa acīm, un, ieguvis drošu pārliecību par viņas noziegumu, gribēju saraut tās saites, kuļ-ām viņa bija sasaistījusi manu nelaimīgo draugu. Bet kas gan var stāties pretī velniš

ķīgai viltībai; veltīgas, pilnīgi veltīgas bija manas pūles, un būtu bijis smieklīgi baronam stāstīt to, ko biju redzējis un dzirdējis, jo netrūktu blēdīgu izrunu, lai mani padarītu par sāju un muļķīgu reģi." —

„Kad pagājušajā pavasarī šeit ieradāmies, kalnus vēl klāja sniegs; tomēr es dažkārt devos pastaigās kalnos; tuvējā ciemā reiz sastapu kādu zemnieku, kam gaita un izturēšanās bija mazliet neparasta; un kad viņš pagrieza galvu, es pazinu grāfu Viktorinu, — taču šajā pašā mirklī viņš pazuda aiz mājām un nebija vairs atrodams. — Kas gan cits viņu būtu skubinājis uz šo pārģērbšanos, ja ne vienošanās ar baronesi! — Arī tagad es droši zinu, ka viņš atkal atrodas šeit; redzēju jājam gajrām viņa piķieri, lai gan es nesaprotu, kādēļ viņš baronesi nav uzmeklējis pilsētā 1 — Priekš trim mēnešiem gubernātors smagi saslima un vēlējās redzēt Eufemiju; viņa kopā ar Aurēliju tūliņ devās turp, un tikai neveselība neļāva baronam viņu pavadīt. Bet tad mūsu māju piemeklēja nelaime un bēdas; drīz vien pēc savas aizbraukšanas Eufemija rakstīja baronam, ka Hermogens pēkšņi sasirdzis ar melancholiju, kas brīžiem izpaužoties ārprātīgā niknumā, un ka viņš, sevi un savu likteni nolādēdams, vientuļš klīstot apkārt, un visas draugu un ārstu pūles līdz šim palikušas bez panākumiem. Jūs varat iedomāties, cienīgais kungs, kādu iespaidu šī vēsts radīja baronā. Es devos uz pilsētu viens, jo, redzot savu dēlu, barons būtu pārāk satriekts. Ar stipriem līdzekļiem Hermogens bija atbrīvots no plosīgā ārprāta niknajām lēkmēm, bija iestājusies klusa melancholija, kas ārstiem šķita nedziedināma. Mani ieraudzījis, viņš kļuva dziļi satraukts, — viņš man teica, ka nelaimīgs liktenis viņu spiežot uz visiem laikiem atteikties no tās kārtas, pie kuļ-as līdz šim piederējis, un ka tikai iestādamies klosterī varot savu dvēseli glābt no mūžīgas pazudināšanas. Hermogens jau bija tērpies tai ģērbā, kādā jūs, cienīgais kungs, viņu iepriekš redzējāt; par spīti viņa pretestībai, man beidzot izdevās viņu atvest šurp. Viņš ir mierīgs, taču neatsakās no pieņemtā

nodoma, un veltīgas paliek visas pūles izdibināt notikumu, kas viņu šajā stāvoklī novedis-, šī noslēpuma atklāšana varbūt, pirmkārt, norādītu iedarbīgus līdzekļus, kā viņu dziedināt."

,,Pirms kāda laika baronese rakstīja, ka viņa atsūtīšot šurp kādu ordeņa garīdznieku; tādu padomu devis viņas biktstēvs; šā garīdznieka tuvums un mierinājums varbūt ietekmētu Hermogenu labāk nekā viss pārējais, jo Hermogena ārprāts acīm redzot pieņēmis reliģiozu tendenci.

—    Ka izvēlētais esat tieši jūs, cienīgais kungs, kufu laimīgs gadījums aizvedis galvaspilsētā, par to es priecājos no visas sirds. Jūs varat nomāktai ģimenei atdot zaudēto mieru, ja jūs savas pūles — lai Dievs tās svētī

—   virzīsit uz diviem mērķiem. Izpētiet Hermogena drausmo noslēpumu, un viņa sirds kļūs atkal viegla, ja viņš, kaut vai svētajā grēkusūdzē, visu izstāstīs; un baznīca viņu neļaus aprakt klostera mūj-os, bet atdos tās sabiedrības līksmajai dzīvei, kūjai viņš pieder. — Taču iepazīstiet arī baronesi. Jūs zināt visu — jūs esat ar mani vienis prātis, ka mani novērojumi ir tādi, ka maldīšanās vai netaisnas aizdomas diez vai būs iespējamas, kaut arī uz to pamata baronesi apsūdzēt nevaram. Redzējis un iepazinis Eufemiju, jūs domāsit gluži tāpat kā es. Pēc sava rakstura Eufemija ir reliģioza, varbūt jums ar savām izcilām runas dāvanām izdodas iegrimt viņas sirdī, dziļi aizkustināt un uzvest uz pareiza ceļa, un viņa atsakās no drauga nodevības, kas viņai laupa mūžīgo svētlaimi. Bez tam man jums vēl jāteic, cienīgais kungs! ka dažreiz man šķiet, it kā barona dvēseli grauztu kādi sirdēsti, kuru iemeslu viņš man noklusē, jo, bez raizēm par Mermogenu, viņš, acīm redzot, cīnās arī ar kādām domām, kas viņu pastāvīgi vajā. Man ir iešāvies prāla, ka ļauns gadījums baronam varbūt parādījis vēl skaidrākas zīmes nekā man par baroneses nn nolādama grafa noziedzīgajiem sakariem. — Arī savu sirdsdraugu, baronu, es uzticu jūsu garīgām rūpēm, cienīgais kungs!" —

Ar šiem vārdiem Reinholds nobeidza savu stāstu., kas mani bija visādā ziņā nomocījis, jo manī rosījās visdīvainākās pretrunas. Mans paša Es, kļuvis untumainam gadījumam par nežēlīgu rotaļu un svešos, dīvainos tēlos izkusdams, it kā bez stājas peldēja visu to notikumu jūļā, kas man gāzās virsū kā trakojošas bangas. — Es vairs nespēju pats sevi atrast! — Acīm redzot, tas bija gadījums, kas, vadīdams mann roku, nevis manu gribu, nogrūda Viktorinu bezdibenī! — Es nostājos viņa vietā, bet Reinholds pazīst pateru Medardu, sprediķotāju kapuciešu klosterī . . . ras pilsētā, un tā viņa priekšā es tiešām esmu tas, kas es esmu! — Bet attiecības, kādas ir Viktorinam ar baronesi, tās piederas man, jo es pats esmu Viktorins. Es esmu tas, kas sev šķietu, un nešķietu tas, kas esmu, sev pašam neatminama mīkla; esmu sašķelts ar savu Es!

Lai gan man dvēselē trakoja vētra, man tomēr izdevās liekuļot mieru, kāds pieklājas garīdzniekam, un tāds es ierados pie barona. Viņš bija vīrs jau gados, bet izdzisušajos vaibstos vēl bija saskatāms ievērojams spēks un pilnība. Ne vecums, bet gan sirdēsti bija viņa augstajā un platajā pierē iezīmējuši dziļas grumbajj un viņa cirtas padarījuši sirmas. Un tomēr, it visā, ko viņš runāja, it visā viņa izturēšanās veidā bija jūtama omulība un līksms prāts, kas neatvairāmi spēja valdzināt ikkatru. Mani iepazīstinādams, Reinholds teica, ka es esmu tas, par kura ierašanos baronese jau ziņojusi; to dzirdējis', barons mani uzlūkoja ļoti ciešu skatienu, bet, kad Reinholds stāstīja tālāk, ka jau pirms vairākiem gadiem viņš dzirdējis mani sprediķojam kapuciešu klosterī … ras pilsētā un pārliecinājies par manām sevišķām runas dāvanām, barona skatiens kļuva aizvien draudzīgāks. Viņš sirsnīgi sniedza man roku un, pret Reinholdu pagriezies, teica: ,,Es nesaprotu, mīļo Reinhold, kādēļ pirmajā mirklī mani saistīja cienīgā kunga sejas vaibstos kaut kas savāds; šie vaibsti modināja kādas atmiņas, kas veltīgi pūlējās skaidras un noteiktas uzpeldēt virspusē."

Man šķita, ka tūliņ viņš iesauksies: tas taču ir grāfs Viktorins, jo dīvainā kārtā es tiešām domājos esam Viktorins, un es jutu asinis straujāk ritam un sārtojam man vaigus. — Es paļāvos uz Reinholdu, kas mani pazina kā pateru Medardu, lai gan tas man šķita esam vienīgi meli; nekas vairs nespēja mani glābt no šī sarežģītā stāvokļa.

Barons vēlējās, lai es tūliņ iepazītos ar Hermogenu, bet Hermogens nekur nebija atrodams; bija redzējuši viņu aizejam kalnos, un tādēļ neviens par viņu neraizējās, tādā kārtā viņš jau dažu labu reizi bija no pils nozudis. Visu dienu es paliku Reinholda un barona sabiedrībā, ar katru mirkli vairāk iekšēji nomierinādamies, un vakarā es jau jutos drosmes un spēka pilns, lai bezbailīgi stātos pretī visiem dīvainajiem notikumiem, kas šķita mani gaidām. Klusajā nakts stundā es atvēru somu un pilnīgi pārliecinājos, ka tas tiešām bija grāfs Viktorins, kas satriektiem locekļiem gulēja bezdibenī; citādi gan viņam rakstītās vēstules bija saturā nenozīmīgas, uri neviena no tām, pat ne ar niecīgāko zilbi, man nenorādīja tuvāk viņa dzīves apstākļus. Tālāk par to neraizēdamies, es nolēmu pilnīgi padoties tam, ko gadījums būs man lēmis, kad baronese atgriezīsies un mani ieraudzīs.

Baronese ar Aurēliju ieradās jau nākamā rītā, pavisam negaidot. Es redzēju abas izkāpjam no ratiem un kopā ar baronu un Reinholdu, kas bija viņām izgājuši pretī, ieejam pa galveniem pils vārtiem. Nemierīgs es staigāju pa istabu šurpu turpu, dīvainu nojausmu satraukts; nepagāja ilgs laiks, kad mani aicināja lejā. — Baronese nāca man pretī — viņa bija skaista, krāšņa sieviete, vēl pilnā plaukumā. — Mani ieraudzījusi, viņa šķītās it sevišķi satraukta, viņas balss drebēja, viņa nespēja izteikt ne vārda. Viņas acīm redzamais mulsums man iedvesa drosmi, es pārdroši raudzījos viņai acīs un, pēc klostera paraduma, viņu svētīju — viņa nobālēja, viņai bija jāapsēstas. Reinholds, visai apmierināts, mani uzlūkoja. Šajā mirklī atvērās durvis un istabā ienāca barons un Aurēlija. —

Tikko es ieraudzīju Aurēliju, manās krūtīs uzliesmoja gaismas stars un spirgtā dzīvīgumā aizdedzināja visas slēptākās tieksmes, līksmes pilnās ilgas, sirsnīgākās mīlestības jūsmu, it visu, kas citkārt līdzīgi kādai jausmai bija krūtīs ieskanējies no liela tāluma; jā, pati dzīve man atplauka krāsaina un spoža, jo viss iepriekšējais gulēja aiz manis tuksnesīgā naktī, salts un nedzīvs. — Tā bija viņa, viņa, ko tajā brīnišķīgajā vīzijā biju skatījis, sēdēdams biktskrēslā. Tumši zilo acu grūtsirdīgi bērnišķais tiklais skatiens, maigi veidotās lūpas, it kā bijīgā lūgšanā liegi noliektā galva, slaidi līganais stāvs, nē, ne Aurēlija, tā bija pati svētā Rozālija! — Pat gaiši zilā šalle, ko Aurēlija bija apmetusi ap tumši sarkano ģērbu, savā fantastiskajā krokojumā bija pilnīgi līdzīga tai, kāda bija svētajai Rozālijai viņā gleznā un nepazīstamai manā vīzijā. — Kas gan bija baroneses krāšņais daiļums, salīdzinot ar Aurēlijas dievišķīgo piemīlību! Viss cits ap mani bija izgaisis, es redzēju tikai viņu. Manu iekšējo satraukumu redzēja arī klātesošie. ,,Kas ar jums noticis, cienīgais kungs?" ieprasījās barons. „Jūs šķietat it sevišķi satraukts?" — Sie vardi man lika atģisties, šai mirklī es jutu sevī briestam pārcilvēcisku spēku, vēl nekad nejustu drosmi pilnīgi atzīties, jo taču viņai bija būt šīs cīņas godalgojumam.

„Vēliet sev laimi, barona kungs!” es iesaucos, it kā pēkšņas augstākas sajūsmas sagrābts, „vēliet sev laimi

—    šajos mūfos starp mums staigā svētā, un drīz svētīgā apskaidrībā jau vērsies debesu vārti, un viņa pati, svētā Rozālija, svēto eņģeļu pulkā soļodama, nomāktajiem, kas allaž tikli un bijīgi viņu pielūdz, dāvās mierinājumu un svētlaimi. — Es dzirdu apskaidroto garu slavas dziesmas, tie ilgojas šķīstības, un, dziesmās viņu piesaukdami, tie lidinās lejup no mirdzošajiem mākoņiem. Es redzu viņas galvu starojam debesu apskaidrības mirdzumā, viņa raugās svētajo pulkā, kuru skata viņas acis! — Sancta Rosalia, ora pro nobis!"

Acis pacēlis pret debesīm un rokas lūgšanai salicis, es nokritu ceļos, un visi pārējie sekoja manai priekšzīmei. Neviens mani tālāk neizjautāja, manas sajūsmas pēkšņo izpaudumu domāja kādu iedvesmu esam, un barons nolēma pilsētas galvenā baznīcā pie svētās Rozālijas altāra tiešām likt nolasīt mesas. Tā es lieliskā kārtā biju' sevi glābis no samulsuma un ik brīdi jo vairāk biju gatavs uzdrošināties it visu, lai iegūtu Aurēliju, kuras dēļ es pārdotu pat savu dzīvību. — Baronese šķita esam pavisam dīvainā garastāvoklī, viņas skatiens man sekoja, bet tikko es viņu atklāti uzlūkoju, viņas acis nemierīgi sāka maldīties apkārt. Ģimene bija devusies kādā citā istabā, bet es steidzos dārzā un klaiņāju pa gatvēm, pūlēdamies un cīnīdamies ar dažādiem plāniem, idejām, lēmumiem par manu nākamo dzīvi pilī. Bija jau vakars, kad pie manis ieradās Reinholds un teica, ka baronese, manas dievbijīgās sajūsmas saviļņota, vēlas ar mani runāt savā istabā.

Kad es iegāju baroneses istabā, viņa, panākusies man dažus soļus pretī, satvēra mani pie abām rokām un, cieši acīs lūkodamās, iesaucās: ,,Vai tas ir iespējams — vai tas ir iespējams! — Tu esi Medards, kapuciešu mūks? — Bet tava balss, tavs stāvs, acis, mati! runā, jeb es saļimšu no bailēm un šaubām." — ,,Viktorins", es klusi čukstēju; to izdzirdusi, viņa mani apskāva nevaldāmās saldkāres niknā straujumā, — pa manām dzīslām brāzās kvēle, asinis virmoja, manas jātas izgaisa neaptveramā līksmē, ārprātīgā sajūsmā; taču grēkojot visa mana sirds piederēja vienīgi Aurēlijai, un, lauzdams savu svēto solījumu, šai mirklī vienīgi viņai upurēju savas dvēseles labklājību.

Jā! Vienīgi Aurēlija bija manī, visa mana būtne bija viņas pārpilna, un tomēr mani sagrāba iekšējas trīsas, domājot par to, ka atkal viņu sastapšu, un tam bija jānotiek pie vakariņu galda. Man šķita, il kā viņas tiklais skatiens man pārmetīs nedzirdētu grēku un it kā es, atmaskots un iznīcināts, grimšu kauna un postā. Tāpat

es neuzdrošinājos tūliņ pēc šiem mirkļiem atkal sastapties ar baronesi, un, kad mani aicināja pie galda, es šo iemeslu dēļ paliku istabā, aizbildinādamies ar svētām lūgšanām. Taču pietika nedaudz dienu, lai es pārspētu visu kautrību, visu mulsumu; baronese bija visai laipna, un jo ciešāka kļuva mūsu tuvība un bagātāka noziedzīgām baudām, jo ar lielāku gādību Eufemija izturējās pret baronu. Viņa man atzinās, ka mana tonsūra, mana īstā bārda, kā arī mana īstā klosternieka gaita, kujru es tagad gan tik cieši vairs neievērojot kā agrāk, viss tas viņā iedvesis daudzkārtīgas bailes. Un, man pēkšņā sajūsmā piesaucot svēto Rozāliju, viņa jau gandrīz pilnīgi bijusi pārliecināta, ka kāds pārpratums, kāds naidīgs gadījums izjaucis viņas un Viktorina viltīgi sastādīto plānu un šurp atsūtījis īstu nolādētu kapucieti. Viņa apbrīnoja manu uzmanību izaudzināt sev bārdu, izdzīt tonsūru un pat gaitā un kustībās tik pilnīgi piesavināties savu lomu, ka viņai pašai bieži jāraugoties man acīs, lai nesāktu šaubīties, ka te varētu būt kāda dēka.

Laiku pa laikam parka viņā galā parādījās zemnieka drēbēs pārģērbies Viktorina piķieris, un es allaž ai viņu slepenībā pārmiju dažus vārdus un brīdināju būt gatavībā, lai kopā ar mani varētu bēgt prbjām, ja varbūt kāds ļauns gadījums man sagādātu briesmas. Barons un Reinholds bija ar mani gauži apmierināti un mani skubināja palīdzēt grūtsirdīgajam Hermogenam ar visiem līdzekļiem, kādus vien atvēl mani priekšraksti. Bet līdz šim man vēl nebija izdevies ar Hermogenu pārmīt ne vārdu, jo acīm redzot viņš vairījās no katras iespējas palikt ar mani divatā, bet, kad mēs ar viņu sastapāmies, baronam un Reinholdam klātesot, viņš mani tik dīvaini uzlūkoja, ka patiesi man vajadzēja piepūlēties, lai mani nepārņemtu acīm redzams samulsums. Šķita, ka viņš dziļi ielauzās manā dvēselē un saskatīja manas slepenās domas. Tikko viņš mani ieraudzīja, viņa bālajā sejā atspoguļojās nepārvarams īgnums, apslēpts naids, tikai .11 pūlēm savaldītas dusmas. — Reiz gadījās, ka, man pa

parku staigājot, viņš gluži negaidot nāca man pretim; es to uzskatīju par izdevīgu mirkli noskaidrot viņa smago stāvokli, un, kad viņš gribēja no manis izvairīties, es viņu žigli satvēru aiz rokas, un manas runas dāvanas deva man iespēju runāt tik iespaidīgi, tik sirsnīgi, ka viņš patiesi šķita uzmanīgs kļuvis un nespēja apslēpt iekšēju saviļņojumu. Mēs apsēdāmies uz akmens sola pilsgatves galā. Vārds pa vārdam, un mana sajūsma auga, es teicu, ka tas ir grēcīgi, ja cilvēks, sirdēstu grauzts, nonicina baznīcas palīdzību un mierinājumu, kas nomāktajiem dod spēku; ka tas ir grēcīgi, ja tādā kārtā naidīgi cīnās pret tiem dzīves mērķiem, ko tam devusi augstāka vara. Pat noziedzniekam nav jāšaubās par debesu žēlastību, jo tādas šaubas viņam laupa svētlaimi, ko varētu gūt, dziļā nožēlā un dievbijībā iemantojot atpestīšanu no grēka. Beidzot es viņu skubināju tūliņ man izsūdzēt savus grēkus un kā Dieva priekšā atklāt savu sirdi, pie kam es viņam solīju ikkatra izdarītā grēka piedošanu; un tad viņš piecēlās, viņa uzacis sadrūma, acis kvēloja, viņa bālajā sejā iedegās sārtums, un neparasti spalgā balsī viņš iesaucās: ,,Vai tu gan esi tīrs no grēka, ka tu, līdzīgi šķīstākam, jā, kā pats Dievs, par kuj-u tu ņirgājies, iedrošinies lūkoties manā sirdī, ka tu iedrošinies man solīt grēku piedevi, tu, kas pats velti cīnīsies pēc grēku deldējuma, pēc debesu svētlaimes, kas tev uz mūžu liegta? Nožēlojamais liekuli, jau tuvojas atmaksas stunda, un pīšļos iemīts, kā indīgs tārps, tu raustīsies kauna pilnā nāvē, veltīgi saukdams pēc palīga, pēc pestījuma no neizteicamām mokām, līdz tu izmisumā un ārprātā aiziesi bojā!" — Viņš žigli devās prom, bet es biju satriekts, iznīcināts, viss mans miers, maņa drosme bija zuduši. Es redzēju no pils nākam Eufemiju cepuri galvā un šalli ap pleciem, viņa bija ģērbusies pastaigai; tikai no viņas es varēju gūt mieru un palīdzību, un es steidzos viņai pretim; viņa satrūkās, ieraudzījusi manu satraukumu, un vaicāja tā iemeslu; es viņai pastāstīju it visu, kas man bija atgadījies ar

ārprātīgo Hermogenu, pie kam vēl piemetināju par savām bailēm, savām rūpēm, ka Hermogens varbūt nesaprotamā kārtā dabūjis zināt mūsu noslēpumu. Eufemija šķita par visu to nemaz nebēdājam, viņa tik dīvaini pasmaidīja, ka man šermuļi pārskrēja pār kauliem, un teica: „Ieiesim dziļāk parkā, jo šeit mūs var labi novērot, un tas durtos acīs, ka cienīgais paters Medards ar mani runā tik kaislīgi."

Mēs iegājām kādā attālākā lapenē, tur Eufemija mani apskāva nevaldīgā kaislē; viņas karstie, kvēlie skūpsti dega uz manām lūpām. „Neuztraucies, Viktorin", viņa teica, „tev nav ko uztraukties par visu to, kas tevī modinājis baismas un šaubas; es pat priecājos, ka ar Hermogenu tā tas gadījies, jo nu es drīkstu, man pat vajag tev pastāstīt kaut ko, ko esmu tik ilgi noklusējusi. — Tev jāatzīst, ka pār visu, kas dots manā dzīvē, esmu pratusi iegūt kādu dīvainu garīgu varu, un es domāju, ka sievietēm tas vieglāk nekā jums. Protams, tas iespējams vienīgi tādēļ, ka sievietē, izņemot neizsakāmo un neatvairāmo ārējo kairumu, ko daba tai piešķīrusi, piemājo arī tas augstākais princips, kas šo kairumu un garīgās spējas sakausē vienā veselā un vjalda pēc sava brīvā prāta. Tā ir tā īpatnējā un dīvainā izraisīšanās no sevis paša, kas ļauj no cita viedokļa raudzīties uz savu Es, kufš tad izrādās kā augstākai gribai pakļāvies līdzeklis tā mērķa sasniegšanai, ko šis Es savā dzīvē uzskata kā visaugstāko. — Vai gan ir vēl kas augstāks kā pašā dzīvē pār dzīvi valdīt, visas viņas parādības, visas viņas bagātīgās baudas kā varenā burvībā saistīt pēc tās patvaļas, kas ļauta valdniekam? Tu, Viktorin, jau agrāk esi piederējis pie tiem nedaudziem, kas mani sapratuši, arī tu esi radis viedokli par sevi pašu, un tādēļ es neesmu vairījusies tevi celt savā augstākā valstības tronī kā ķēnišķīgu laulātu draugu. Mūsu noslēpums kāpinājis šīs savienības kairumu, un mūsu šķietamā šķiršanās bijusi vienīgi tam nolūkam, lai ļautu vaļu mūsu fantastiskai iedomai, kas, mūs priecinot, rotaļājas ar parastās

ikdienas uzvarētājiem apstākļiem. Vai gan mūsu tagadējā kopdzīve nav visdrosmīgākais pasākums, kas, no augstākā gara viedokļa raugoties, piezobo konvencionālās šaurības gļēvumu? Pat visa tava svešādā izturēšanās, kas radusies nevien no tava tērpa, šķiet man norādām, ka viss garīgais būtu pakļāvies valdītājam, noteicējam principam un, pat fizisko savādāk veidojot, iedarbotos uz ārieni ar tādu brīnumainu spēku, ka tas šķiet norisam pilnīgi pēc noteikta priekšraksta. — Tu taču zini, ka, būdama par dzīves parādībām šādos uzskatos, kas cēlušies no manas dvēseles dzīlēm, es tik ļoti nicinu visu konvencionālo šaurību. — Barons ir man līdz galīgam apnikumam riebīga kļuvusi mašīna, kas, maniem mērķiem izlietota, ar nodilušiem ratiem nomesta lūžņos. — Reinholds ir pārāk aprobežots, lai es viņu ievērotu, Aurēlija krietns bērns, tātad mums paliek vienīgi Hermogens. — Es jau reiz tev atzinos, ka Hermogens, viņu pirmoreiz ieraugot, izraisīja manī brīnišķīgu iespaidu. — Es domāju viņu spējīgu esam iedziļināties augstākā dzīvē, ko tam gribēju atklāt, un pirmoreiz vīlos. — Viņā bija kaut kas man naidīgs, kas pastāvīgā trauksmā pretrunā saslējās pret mani; viņu atbaidīja pat burvība, ar kujru es kā negribēdama pratu savaldzināt visus pārējos. Viņš palika salts, drūmi noslēdzies sevī; bet, ar savu paša brīnumaino spēku nostādamies pret mani-, viņš kairināja manas jūtas, manu prieku uzsākt cīņu, kujrā viņam bija jātop uzvarētam. — Kad barons man pastāstīja, ka viņš Hermogenam vēlējis laulības ar mani, bet Hermogens šo priekšlikumu noteikti noraidījis, es nolēmu šo cīņu uzsākt. — Tai pašā mirklī kā dievišķīga dzirksts manī atausa doma salaulāties ar pašu baronu un tā ar vienu cirtienu atbrīvoties no visiem tiem sīkajiem konvencionālajiem žņaugiem, kas tik pretīgā kārtā bieži vien bija mani mākuši: taču es ar tevi pašu, Viktorin, par šīm laulībām diezgan bieži esmu runājusi; tavas šaubas es atspēkoju, dažās dienās pārvērzdama veco vīru aušīgā un maigā mīlētāja, un

viss tas, ko es biju gribējusi, viņam bija jāatzlst kā savas paša sirsnīgākās vēlēšanās piepildījums, ko viņš skaļi izpaust pat neiedrošinājās. Bet kaut kur dziļi manī bija paslēpusies doma par atriebību Hermogenam, un nu šī atriebība bija vieglāk un pilnīgāk iespējama. Triecienu es novilcināju, lai tas būtu īstāks un nāvīgāks. Ja es mazāk pazītu tevi, ja es nezinātu, ka tu esi spējīgs pacelties līdz manu atziņu augstumam, es gan būtu šaubījusies tev ko vairāk stāstīt par visu to, kas reiz noticis. Es tiecos dziļi ieskatīties Hermogenā; es ierados galvaspilsētā drūma, sevī noslēgusies, tādā kārtā radīdama kontrastu ar Hermogenu, kas karadienesta rosīgajās gaitās bija omulīgs un jautrs. Tēvoča slimība man liedza ierasties greznajā sabiedrībā, es pat izvairījos apmeklēt manus tuvākos paziņas. — Hermogens ieradās pie manis, varbūt vienīgi pildīdams pienākumu, kāds tam jāievēro pret māti; viņam ierodoties, es šķitu drūmu domu nomākta, un kad viņš, manas acīm redzamās pārmaiņas pārsteigts, vaicāja tās iemeslu, es caur asarām viņam atzinos, ka barona ļaunais veselības stāvoklis, ko viņš ar pūlēm gan slēpj, manī izraisa bailes viņu drīz zaudēt un ka šāda doma man ir it drausmīga, pat neizturama. Hermogens bija dziļi saviļņots, bet viņa izbrīns šķita aizvien jo vairāk pieaugam, kad es ar dziļu jūtu izteiksmi sāku viņam tēlot manas laulības laimi, kad es liegi un gleznaini pieskāros sīkākiem notikumiem mūsu lauku dzīvē, kad es vienmēr vairāk un vairāk visā krāšņumā iztēloju barona lielisko prātu, visu viņa personību tā, lai arvienu jaušamāk kļūtu tas, cik ļoti es viņu cienīju, pat pilnīgi visa dzīvoju viņam. — Hermogens, acīm redzot, cīnījās pats ar sevi, bet tā vara, kas tagad kā mans pašas Es bija iespiedusies viņa iekšienē, uzvarēja naidīgo principu, kas citkārt bija man pretojies; kad otrā vakarā viņš jau atkal ieradās, mana uzvara bija droša."

,,Es biju viena, vēl drūmāka, vēl satrauktāka nekā iepriekšējā dienā; es runāju par baronu, par savām ne

izteicamām ilgām viņu atkal redzēt. Hermogens bija pārvērties, viņš neatlaidīgi raudzījās manī, un mani skatieni viņā iededzināja bīstamu uguni. Viņa roka drebēja, turot manu savējā, no viņa krūtīm izlauzās dziļa nopūta. Es biju pareizi aprēķinājusi šīs neapzinātās eksaltācijas augstāko virsotni. Tajā vakarā, kad viņam vajadzēja krist, es neatteicos pat no tām mākslām, kas jau tik ļoti nolietotas, taču savā iedarbībā allaž top atjaunotas. Tas izdevās! — Sekas bija briesmīgākas nekā to biju domājusi, un tomēr tās manu triumfu vērsa vēl lielāku, jo spīdošā kārtā apliecināja manu varu. — Viņa garu bija satriekusi tā vara, ar kufu es cīnījos pret naidīgo principu, kas dažkārt viņā izpaudās it kā dīvainās nojautās; viņš kļuva ārprātīgs, kā tu zini, lai gan īstos iemeslus līdz šim nevarēji apjaust. — Tas ir kaut kas savāds, ka ārprātīgie, it kā tiem būtu kādas tuvākas attiecības ar garu, un it kā savā pašu iekšienē vieglāk, kaut arī neapzinīgi sveša garīga principa ierosināti, dažkārt saskata mūsos paslēpto un to izteic savādās ieskaņās, kādēļ mūs bieži vien baigām trīsām samulsina otra Es drausmā balss. Tādēļ visai iespējams, ka Hermogens, sevišķi šais īpatās attiecībās, kādas ir starp tevi, viņu un mani, noslēpumainā kārtā tevi izpratis un tādēļ ir tev naidīgs, bet tomēr briesmas mums nekādā ziņā nedraud. Padomā, ja viņš ar savu naidīgumu pat gribētu atklāti pret tevi uzsākt cīņu, ja viņš teiktu: neticiet šim viltus priesterim, — kas gan to uzskatīs par ko citu, nekā par iedomu, ko radījis ārprāts, sevišķi vēl tādēļ, ka Reinholds bijis tik labs, tevī atzīdams pateru Medardu? — Tomēr ir skaidri redzams, ka Hermogenu tu vairs ietekmēt nevari, kā to biju domājusi un vēlējusies. Mana atriebība ir pilnīga, un Hermogens man kļuvis nelietojams kā projām aizmesta paija un tādēļ jo nepatīkamāks, ka viņš, droši vien, atzīst to kā sodību mani redzēt un tāpēc ar saviem stingajiem nedzīvajiem skatieniem mani vajā. Viņam no šejienes jāpazūd, un es ceru, ka tu būsi noderīgs, lai atbalstītu viņa nodomu

iestāties klosterī, un ka ar neatlaidīgiem norādījumiem padarīsi baronu un viņa padomdevēju draugu Reinholdu piekāpīgāku pret Hermogena lēmumu. — Hermogens man patiesi ļoti derdzas, viņa skatiens man bieži vien iedveš baismas, viņam jāpazūd! Vienīgais cilvēks, kas par Hermogenu domā citādāk, ir Aurēlija, šis tiklais un naīvais bērns; Hermogenu ietekmēt tu vari ar viņas palīdzību, un tādēļ es parūpēšos, lai tu ar Aurēliju iepazītos tuvāk. Ja ārējie apstākļi tev rada kādu izdevīgu sakarību, tad vari arī Reinholdam vai baronam teikt, ka Hermogens tev grēksūdzē atklājis smagu noziegumu, par ko tev, sekojot savam pienākumam, protams, būtu jāklusē. — Taču par to turpmāk runāsim vairāk! — Tagad tu, Viktorin, zini visu, rīkojies un paliec mans. Valdi kopā ar mani pār šo aušīgo leļļu pasauli, kas riņķo ap mums. Dzīvei jādod mums viņas viskrāšņākās baudas, mūs neieslēdzot tās šaurībā." — Mēs pamanījām baronu nākam un gājām viņam pretim, it kā nogrimuši dievbijīgās sarunās. —

Var būt, ka bija bijis vajadzīgs Eufemijas paskaidrojums par viņas dzīves mērķi, lai es pats sevī sajustu to izšķirīgo varu, kas mani apgaroja kā augstāka principa izpaudums. Manā būtnē bija ielauzies kaut kas pārcilvēcisks, kas pēkšņi mani pacēla uz kāda redzes viedokļa, no kura man viss šķita citā samērā un citās krāsās nekā parasti. Man bija rūgti jāpasmīn par to garīgo spēku, par to varu pār dzīvi, ar ko dižojās Eufemija. Tai mirklī, kad šī nožēlojamā šķitās nodevusies savai ļaunai un vieglprātīgai rotaļai ar bīstamām dzīves sakarībām, viņa bija nodota gadījuma varā vai ļaunam liktenim, ko vadīja mana roka. Tas bija tikai m a ri s noslēpumainu varu iekaisinātais spēks, kas varēja viņu iegrūst vislielākos maldos uzskatīt par savu draugu un sabiedroto to, kuļ-š viņai vienīgi par samaitāšanu, ārēji gluži nejauši būdams līdzīgs viņas draugam, kā pati ļaunā vara viņu sagrābis savos nagos, vairs neļaudams brīvību. Eufemija savā patmīlīgā un savtīgā neprātā

kļuva man neciešama, un attiecības ar viņu bija jo pretīgākas tādēļ, ka savā sirdī es jutu vienīgi Aurēliju; manos grēkos bija vainojama tikai viņa, ja es par grēku vēl būtu uzskatījis to, kas tagad man šķita kā zemes baudas augstākais piepildījums. Es nolēmu sevī iemītošo varu izmantot līdz pēdējam un pat satvert rokā burvju zizli, lai apvilktu lokus, kufos visām ap mani esošām parādībām vajadzēja rosīties man pašam par postu. Barons un Reinholds savā starpā sacentās, lai dzīvi pilī man vērstu jo tīkamāku; viņos neatausa ne mazākā nojauta par manām attiecībām ar Eufemiju, tieši otrādi, barons bieži vien, it kā nejaušā sirds atklātībā, izteicās, ka īsteni man viņam jāpateicoties par Eufemijas pilnīgu atgūšanu, un tas man šķita skaidri norādām, ka pareizas bijušas Reinholda jausmas, it kā kāds nejaušs gadījums būtu baronam devis norādījumu par Eufemijas slepenajiem ceļiem. Hermogenu es redzēju reti, viņš manis vairījās ar acīm redzamām baismām un mulsumu, ko barons un Reinholds izskaidroja ar kautrību no manas svētās un dievbijīgās personības un no mana garīgā spēka, kas spēj dziļi ieskatīties satriektā būtnē. Arī Aurēlija šķita no manis slēpjamies, viņa manis vairījās, un, kad es ar viņu runāju, arī viņa bija samulsusi un baismu pārņemta tāpat kā Hermogens. Es biju gandrīz pārliecināts, ka ārprātīgais Hermogens Aurēlijai izteicis tās drausmās nojautas, kas mani satricināja, taču man šķita iespējams pret ļauno iespaidu cīnīties. Barons mani lūdza iepazīstināt Aurēliju ar reliģijas augstākajiem noslēpumiem, un uz to viņu, droši vien, bija pamudinājusi baronese, kas vēlējās starp mani un Aurēliju radīt tuvākas attiecības, lai ar viņas starpniecību ietekmētu Hermogenu. Tā Eufemija pati man sagādāja līdzekli sasniegt viskrāšņāko, ko mana kvēlā fantazija bija iztēlojusies tūkstoš lieliskās ainās. Kas gan cits bija tā vīzija baznīcā, ja ne mani ietekmētājas augstākās varas solījums piešķirt man to, kuras iegūšana vienīgi dotu cerību apklusināt vētru, kas plosīdama

mani svaidīja it kā pa trakojošām bangām. — Es jutu, ka, Aurēliju uzskatot, esot viņas tuvumā, pat pieskaloties viņas tērpam, manī iedegas kaisme. Asiņu kvēles bangotne nepārvarama lauzās manu domu noslēpumainajā darbnīcā, un es runāju par reliģijas brīnumainiem noslēpumiem kaislīgās līdzības, kuju dziļākā nozīme bija viskvēlākās iekārīgās mīlestības alkatīgais neprāts. Manas runas kvēlei vajadzēja ielīt Aurēlijā kā elektrizētām dzirkstīm, pret ko viņai būtu veltīgi cīnīties. — Šīm viņas dvēselē iemestām līdzībām, viņai pašai to neapzinoties, vajadzēja brīnumaini izraisīties un krāšņāk, dedzīgāk atplaukt savā dziļākā nozīmē, kas tad pildītu viņas sirdi ar nepazītas baudas jausmām, līdz viņa pati, vārdā nenosaucamu ilgu tirdīta un grauzta, mestos manās skavās.

Tā saucamām mācības stundām es gatavojos rūpīgi, es pratu kāpināt savas runas izteiksmi; tiklais bērns manī klausījās bijīgi, rokas salicis, acis nodūris, bet ne sīkākā kustība, ne vieglākā nopūta nerādīja, ka mani vārdi viņu būtu skāruši dziļāk. — Manas pūles palika bez panākumiem, neiekveldinot Aurēlijā postīgo uguni, kam bija viņu iegrūst pazudinājumā, maņā iekšienē degošā kvēle mani spīdzināja un grauza arvien vairāk. — Sāpēs un saldkairē plosīdamies, es gudroju plānus, kā pazudināt Aurēliju, un, Eufemijai liekuļojot kaismi un jūsmu, manā dvēselē dīga kvēls naids, kas, būdams dīvainā pretrunā ar manu izturēšanos pie baroneses, izraisīja kaut ko mežonīgu un drausmu, no kā pat viņa nodrebēja. — Eufemijai nebija ne mazāko jausmu par noslēpumu, ko slēpu savās krūtīs, un gribot negribot viņai bija jāpiekāpjas tās valdonības priekšā, ko guvu pār viņu aizvien vairāk un vairāk. — Dažu labu reizi man šaudījās galvā domas, ar labi izprātotu varasdarbu, kam Aurēlijai būtu jāpadodas, tikt vaļā no savām mokām, bet tikko es Aurēliju uzskatīju, man šķita, it kā viņai blakām stāvētu eņģelis, to sargot un glabājot un spītējot naidnieka varai. Un caur miesām man izskrēja

šermuļi, no kubiem atsala mans ļaunais nodoms. Beidzot es iedomājos kopā. ar viņu lūgt Dievu, jo lūgšanā bijības kvēle plūst dedzīgāk, un mostas visslepenākās tieksmes un paceļas it kā uz krācošiem viļņiem un izstiepj savas polipu rokas, lai satvertu nezināmo, kam jāremdē vārdā neizteicamās ilgas, kas saplosa krūtis. Lai tad pasaulīgais, it kā pasludinādams dievišķīgo, droši stājas pretī satrauktām jūtām un jau šeit virs zemes augstākā baudā apsola pārmērīga piepildījumu; neapzinīgā kaislība būs maldināta, un tieksme pēc svētā, pārpasaulīgā būs satriekta neizsakāmā, nekad vēl nepazītā jūsmā par laicīgām iekārēm. — Es cerēju savos nodevīgajos nodomos gūt labumu pat no tam, ka Aurēlijai bija jāatkārto manis sacerētās lūgšanas. — Tā ari notika! — Man blakus ceļos noslīgušai, pret debesīm pavērstu skatienu, atkārtojot manas lūgšanas vārdus, viņas vaigu sārtums kļuva kvēlāks, un viņas krūtis spēcīgi cilājās. — It kā lūgšanas aizgrābtībā es satvēru viņas rokas un spiedu tās pie savām krūtīm; es biju viņai tik tuvu, ka jutu viņas miesas siltumu; viņas atrisušās cirtas noslīga pār maniem pleciem; no trakas iekāres es biju kā bez prāta un niknā iegribā viņu apskāvu, jau mani skūpsti dega uz viņas lūpām, uz viņas krūtīm, bet viņa, skaudri iekliegdamās, izslīdēja no manām rokām; man nebija spēka viņu noturēt, šķita, it kā, mani satriekdams, nolaistījās zibens! — Viņa žigli iebēga blakus istabā! durvis atvērās, un tajās parādījās Hermogens, viņš apstājās, nesavaldāma ārprāta baigi drausmiem skatieniem manī stingi vērsdamies. Es saņēmu kopā visus savus spēkus, draiski devos viņam klāt un iespītīgā pavēlētāja balsī iesaucos: ,,Ko tu šeit vēlies? Pazūdi, ārprātīgais!" Bet Hermogens pret mani izstiepa labo roku un dobjā un baismā balsī teica: „Es gribētu ar tevi cīnīties, bet šķēpa man nav, un tu esi slepkavība, jo asiņu lāses pil no tavām acīm un līp klāt tavai bārdai!" —

Durvis spēcīgi aizcirzdams, viņš pazuda, un es paliku viens, zobus griezdams aiz niknuma pret sevi pašu, kas

biju aizrāvies mirkļa skurbumā, un nu mani draudēja pazudināt nodevība. Tuvumā neviena nebija, man laika bija gana, lai pilnīgi atjēgtos, un manī mītošais gars drīz vien man iedvesa nodomu izvairīties no nekrietnā pasākuma jebkurām ļaunām sekām.

Tikko tas bija iespējams, es devos pie Eufemijas un draiskā pārgalvībā viņai izstāstīju visu atgadījumu ar Aurēliju. Eufemija šo lietu neuzņēma tik viegli, kā biju to vēlējies, un es domāju, ka, neraugoties uz viņas izslavēto garīgo spēku un cēlajiem uzskatiem par dzīves parādībām, viņā mīt sīkumaina greizsirdība, turklāt vēl viņa baiļojās, ka Aurēlija varētu par mani sūdzēties, Un tā mana svētuma spožums izdzistu un mūsu noslēpums tiktu apdraudēts: aiz pašam neizprotamas kautrības es noklusēju Hermogena parādīšanos un viņa baismos un graizīgos vārdus.

Pāris mirkļu Eufemija bija klusējusi un, ar stingu skatienu dīvaini manī lūkodamās, šķita grimusi dziļās pārdomās. —

,,Vai tu, Viktorin, nevari uzminēt", viņa beidzot teica, „kādas lieliskas, mana gara cienīgas, domas mani aplido? — Bet to tu nespēj, taču krietni savēcini spārnus, lai sekotu pārdrošajam lidojumam, kuj-u esmu gatava uzsākt. Ka tu, kam pilnīgā valdonībā būtu bijis jāpaceļas pāri visām šīs dzīves parādībām, nespēj ceļos nomesties blakus puslīdz skaistai meitenei, to neapskāvis un nenoskūpstījis, tas manī rada izbrīnu, kaut arī es neļaunojos par tavu iekāri, kas tevī radusies. Cik es Aurēliju pazīstu, aiz kauna viņa klusēs par notikušo un varbūt, ar kaut ko aizbildinoties, vienīgi atteiksies no tavām pārāk kaislīgajām mācībām. Tādēļ es it nebūt nebīstos nejauko seku, ko varētū izraisīt tava vieglprātība, tava nesavaldīgā iekāre. Es viņu nenīstu, šo Aurēliju, bet mani kaitina viņas pieticīgums, viņas klusais dievbijīgums, aiz kuļ-a slēpjas neciešams lepnums. Kaut gan neesmu vairījusies ar viņu rotaļāties, taču viņas uzticību nekad neesmu ieguvusi, arvienu viņa palikusi

bikla un sevī noslēgusies. Šī atturēšanās man pakļauties, šis lepnais veids manis vairīties manī rosina visnaidīgākās jūtas. — Tā ir cēla doma, redzēt salauztu un vītušu to puķi, kas tik ļoti lepojas ar savu mirdzošo krāsu daiļumu! — es tev novēlu šo cēlo domu piepildīt, un līdzekļu netrūks, lai šo mērķi viegli un droši sasniegtu. — Lai vaina gulstas uz Hermogena pleciem un viņu iznīcina!" —

Eufemija vēl vairāk runāja par savu plānu, un ar katru vārdu es viņu vēl vairāk ienīdu, jo saskatīju viņā tikai zemu un noziedzīgu sievu; un lai cik ļoti es slāpu Aurēlijas pazudināšanas, jo tikai tā cerēju atbrīvoties no neprātīgās mīlestības neizteicamām mokām, kas plosīja manas krūtis, taču Eufemijas līdzdalība bija man pretīga. Viņai par lielu izbrīnu, viņas plānu noraidīju; savā sirdī biju stingri nolēmis pats ar savu spēku paveikt to, kam Eufemija gribēja uzspiest savu palīdzību.

Kā jau baronese bija domājusi, Aurēlija palika savā istabā, atvainodamās ar neveselību, un nākamās dienās viņa izvairījās no manām mācībām. Hermogens, pretēji savam paradumam, nu bieži vien bija redzams Reinholda un barona sabiedrībā; šķita, ka viņš vairs nebūtu tik ļoti sevī noslēdzies, toties niknāks, naidīgāks. Bieži vien bija dzirdama viņa skaļā un spēcīgā runa, un, kad gadījums bija mani novedis viņa ceļā, es manīju, ka viņš mani uzlūko aizturēta īgnuma pilniem skatieniem: barona un Reinholda izturēšanās dažās dienās pārmainījās it sevišķā kārtā. Ārēji ne mazākā mērā man neatraudami savu uzmanību un cienību, ko bija man izrādījuši iepriekš, taču abi, kā likās, kādas sevišķas nojautas mākti, vairs nespēja rast to omulīgo balsskaņu, kas citkārt dzīvināja mūsu sarunas. It visā, ko viņi ar mani runāja, bija nomanāms saltums un piespiešanās, un man, dažādu jausmu satrauktam, krietni vien bija jānopūlas, lai slēptu savu mulsumu. —

Eufemijas skatieni, kuj-us es pratu pareizi tulkot, man teica, ka kaut kas atgadījies, kas viņu sevišķi uztrauc,

taču visu dienu mums nebija iespējams nepamanītiem aprunāties.

Ap pusnakti, kad pilī visi sen jau gulēja, manas istabas sienā atvērās kādas slepenas durvis, kūjas līdz šim vēl nebiju pamanījis, un pa tām ienāca Eufemija, tik ļoti satraukta, kādu nekad vēl viņu nebiju redzējis. ,,Vikto-. rin, mums draud nodevība", viņa teica: „Hermogens, ko dīvaina nojauta novadījusi uz pareizām pēdām, šis ārprātīgais Hermogens atklājis mūsu noslēpumu. Dažādiem aizrādījumiem, kas skanējuši kā pār mums valdošās tumšās varas drausmi, baigi saucieni, viņš baronā radījis aizdomas, kas, arī nebūdamas skaidri izteiktas, tomēr mani moka un vajā. — Kas tu īsteni esi, ka šai svētajā ģērbā slēpjas grāfs Viktorins, tas šķiet Hermogenam pilnīgi palicis noslēpums; turpretim viņš apgalvo, ka visa nodevība, visa blēdība, viss posts, kas pār mums nāks, slēpjas tevī un ka mūsu mājā kā pats nelabais ienācis mūks, kuj-š, velnišķīgas varas apmāts, sevī lolo nešķīstu nodevību. — Tā tas vairs nevar turpināties, esmu nogurusi, nesot šo slogu, ko man uzlicis bērnišķīgais vecis, kas nu ar vārguļa greizsirdību, kā šķiet, baismu pilns uzraudzīs manas gaiļtas. Es gribu šo paiju sviest projām, tā kļuvusi man garlaicīga, un tu, Viktorin, jo labprātāk padosies manai iegribai, jo tādā kārtā tu pats izvairīsies no briesmām beidzot kļūt notvertam un ieraudzīt mūsu gara izdomātās ģeniālās attiecības noslīdam līdz parastai nodilušai maskarādei, līdz sājam laulību dzīves gadījumam! Garlaicīgajam vecim jāpazūd, kā to vislabāk izdarīt, to nu pārspriedīsim, taču vispirms uzklausi manas domas. Tu zini, ka ik rītus, ja Reinholds ir aizņemts, barons viens pats dodas kalnos, lai tur savā veidā atspirdzinātos. — Izmanies pirmais no pils un centies pie izejas no parka viņu sastapt. Netālu no šejienes gul mežonīga un drausma klinšu grēda; tajā uzkāpjot vienā pusē ceļiniekam rēgojas pretī tumšs un baiss bezdibenis, tā saucamais Velna sēdeklis. Stāsta, ka no bezdibeņa ceļoties augšā indīgi

garaiņi, kas apreibinot un neglābjami ieraujot nāvē ikvienu, kurš pārdroši noraugās lejā, gribēdams izpētīt, kas gan tur slēpjas. Izsmiedams šo pasaciņu, barons ne vienu reizi vien jau stāvējis uz šīs klints pie bezdibeņa malas un priecājies par skatu, kas tur atvedas. Būs viegli viņu pamudināt, lai viņš pats tevi aizved uz: šo bīstamo vietu; ja nu viņš tur stāvēs un lūkosies tālajā ainavā, tad tavu roku spēcīgs trieciens uz laiku laikiem mūs atpestīs no šī nevarīgā ģeķa." — ,, Nē, nekad", es skaļi iekliedzos, ,,es pazīstu šo drausmīgo bezdibeni, es pazīstu šo Velna sēdekli, nekad! nost ar tevi un ar šo grēku, uz kuj-u tu mani skubini!" Eufemija pietrūkās kājās, mežonīga uguns aizkveldināja viņas acis, viņas seja no viņā trakojošas niknas kaislības bija sašķobīta. „Nožēlojamais vārguli", viņa iesaucās, „zemiskās baismās tu iedrošinies pretoties tam, ko esmu nolēmusi? Tu drīzāk gribi pakļauties kauna pilnajam jūgam nekā kopā ar mani valdīt? Bet tu esi manās rokās, un velti vairies no varas, kas tevi sagūstītu nometusi pie manām kājām!

—    Tu izpildīsi manu uzdevumu, rīt vairs nedrīkst būt dzīvs tas, kufu uzskatot es sajūtu mokas!" —

Eufemijai šos vārdus runājot, mani pārņēma dziļš nicinājums par viņas nožēlojamo lielību, un ļaunā izsmieklā es iesmējos tik griezīgi, ka viņa nodrebēja un viņas seju pārklāja baiļu un satricinošu drausmu bālums.

—    „Ārprātīgā", es kliedzu, „kas tu sevi iedomājies valdām par dzīvi, kas tu iedomājies ar viņas parādībām rotaļājamies, uzmanies, lai šī paija tavā rokā nekļūst par griezīgu asmeni, kas tevi nomaitā! Jel zini, nelaimīgā, ka es, pār kujru tu savā nevarīgajā neprātā esi iedomājusies valdām, ka es tevi un arī pašu likteni turu važās; tava apgrēcīgā spēle ir tikai sagūstīta plēsoņas zvēra raustīšanās sprostā! — Jel zini, nelaimīgā, ka tavs mīļākais gul satriekts bezdibenī un ka viņa vietā tu savās skavās esi turējusi atriebības garu! — Ej un ļaujies izmisumam!"

Eufemija grīļojās; konvulsijās trīcēdama viņa tikko turējās uz kājām, es viņu satvēru un izgrūdu pa slepe

najām durvīm gaitenī. — Man prātā iešāvās doma viņu nogalināt, es to neapjautu nedarījis, jo tai mirklī, kad aizvēru slepenās durvis, es šķitu šo darbu jau veicis! — Es dzirdēju griezīgu kliedzienu un durvis aizcērtamies.

Tagad es pats biju pacēlies līdz tādam viedoklim, kas mani atrāva parastajiem cilvēku darbiem; nu vajadzēja sekot cirtienam pēc cirtiena, un, sevi pašu pasludinot par atriebes ļauno garu, man bija jāizdara negantība.

—   Eufemijas pazudināšana bija nolemta; un viskvēlākam naidam, ciešā kopībā esot ar mīlestības šķīstāko sirsnību, vajadzēja man sniegt t o baudu, kas nu vēl manī piemitīgā pārcilvēciskā gara cienīga. — Tai mirklī, kad Eufemija aizies bojā, Aurēlijai bija jā kļūst manai.

Es biju pārsteigts par Eufemijas iekšējo spēku, ar kādu viņa otrā dienā šķita jautra un bez mazākā mulsuma. Viņa pat stāstīja, ka pagājušā naktī viņu apstājusi it kā mēnessērdzība un mocījušas smagas lēkmes; barons šķita viņai līdzi jūtam, bet Reinholda acīs bija šaubas un neuzticība. Aurēlija kavējās savā istabā, un jo mazāk man izdevās viņu redzēt, jo plosīgāks manās krūtīs trakoja niknums. Eufemija mani aicināja pa parastajiem ceļiem naktī, kad pilī viss jau būs apklusis, ierasties pie viņas. — Šo aicinājumu <rs noklausījos ar sajūsmu, jo viņas posta ļaunā likteņa piepildījuma brīdis bija klāt. — Savos mūka svārkos es paslēpu mazu smailu nazi, kuru jau no jaunības dienām nēsāju sev līdz un ar kuru pratu veikli griezt kokā; un tā, nolēmis izdarīt slepkavību, es devos pie viņas.

„Man šķiet", viņa teica, „mums vakar abiem bija smagi un baigi sapņi, kaut kas par bezdibeņiem, bet nu tas viss jau gajrām!" — Un tad, kā parasti, viņa ļāvās maniem apgrēcīgajiem glāstiem, bet manī kvēloja drausms un velnišķīgs izsmiekls, sajūtot vienīgi tīksmi par viņas pašas negodīguma nelietīgu valkāšanu. Viņai manās skavās guļot, zemē nokrita mans nazis; viņa notrīcēja, it kā jauzdama nāves bailes; es žigli pacēlu nazi, slepkavību vēl atlikdams, bet viņa ielika man rokā citu

ieroci. — Eufemija bija likusi novietot uz galda itāliešu vīnu un ievārītus augļus. — Cik neveikli un vecmodīgi, tā es nodomāju, veikli apmainīju glāzes un tikai šķietami nogaršoju man piedāvātos augļus, kupem ļāvu aizkrist aiz manām platajām piedurknēm. Es biju izdzēris divi, trīs glāzes vīna, ar glāzi, ko Eufemija bija domājusi sev, kad viņa likās pilī izdzirdusi kādu troksni un lūdza mani žigli doties prom. — Pēc viņas nodoma, lai es savā istabā nobeigtos? Es zagos pa gafo, vāji apgaismoto gaiteni, nonācis līdz Aurēlijas istabai, kā saistīts es paliku stāvam. — Es viņu redzēju; šķita, it kā viņa slīdētu prom, dziļā mīlestībā manī lūkodamās, kā tajā vīzijā, un man mādama, lai viņai sekoju. — Durvis manas rokas spiedienam padevās, un es biju jau istabā; kabineta durvis bija tikai pievērtas, reibīgs gaiss sitās man pretī, manu mīlas kvēli vēl spējāk iededzinādams, mani skurbinādams; es tikko vairs spēju elpot. — Kabinetā es izdzirdu dziļas, baismu pilnas nopūtas; tur viņa, varbūt, sapņoja par nodevību un slepkavību, es dzirdēju viņu miegā skaitām lūgšanu! — „Sāc, sāc, ko vēl vilcinies, acumirklis gaist", tā mani trenca manī mītošā svešā vara. — Es biju jau iespēris vienu soli kabinetā, kad aiz manas muguras atskanēja kliedziens: „Negantniek, slepkavu mūks! nu tu esi man rokā!" un es jutu, kāds mani no muguras puses ar milzu spēku sagrābj ciet. — Tas bija Hermogens; visus spēkus saņemdams kopā, es beidzot no viņa atbrīvojos un gribēju traukties projām, bet atkal viņš sagrāba mani un ar mežonīgu kodienu saplosīja man skaustu! -— No sāpēm un niknuma būdams kā bez prāta, es ilgi un veltīgi ar viņu cīkstējos, beidzot no spēcīga trieciena viņš mani palaida vaļā, bet kad viņš no jauna gribēja man mesties virsū, es izvilku savu nazi; divi dūrieni, gārgdams viņš nogāzās zemē, un dobji nodunēja viss gaitenis. — Izmisuma cīņā mēs bijām izlauzušies no istabas. —

Tiklīdz Hermogens bija nokritis, es trakā satraukumā metos pa kāpnēm lejā, bet te caur visu pili atskanēja

uo

griezīgi kliedzieni: „Slepkava! Slepkava!" — Gaismekļi šaudījās šurpu un turpu, un garajos gaiteņos aizvien tuvāk skanēja steidzīgi soļi; no bailēm es galīgi apjuku, es biju nonācis uz attālām sāņu kāpnēm. — Pilī troksnis aizvien pieņēmās, aizvien tuvāk un tuvāk atskanēja baismīgais sauciens: „Slepkava! Slepkava!" — Es atšķīru barona un Reinholda balsis, viņi satraukti runāja ar apkalpotājiem. — Kurp bēgt, kur paslēpties? — Vēl pirms dažiem mirkļiem man šķita, ka ar šo pašu nazi, ar kufu es nogalināju Hermogenu, gribēdams noslepkavot Eufemiju, ka ar asiņaino ieroci rokā un uzticēdamies savam spēkam es būtu varējis bezkaunīgā kārtā visiem parādīties, jo neviens, drausmu baismu pārņemts, neuzdrīkstētos mani aizturēt; tagad pats biju no nāves bailēm apmulsis. Beidzot, beidzot nonācu uz galvenām kāpnēm, burzma un troksnis bija aizvirzījušies uz baroneses istabu pusi, kļuva klusāks; trijos spēcīgos lēcienos biju jau lejā, tikai vēl daži soļi līdz galvenai izejai. Te caur ailēm atskanēja griezīgs kliedziens, līdzīgs tam, ko biju dzirdējis iepriekšējā naktī. — „Viņa ir mirusi, noslepkavota ar to pašu indi, ko bija sagatavojusi man", drūmi es noteicu pats sevī. Bet nu no Eufemijas istabām plūda šurp skaļas balsis. Aurēlija baismās sauca pēc palīdzības. Un no jauna atskanēja drausmais: „Slepkava! Slepkava!" — Viņi nesa Hermogena līķi! — „Steidzieties pakaļ slepkavam", es izdzirdu Reinholdu saucam. Un tad es iesmējos tik neganti, ka šie smiekli nodārdēja caur zālēm un gaiteņiem, un saucu šausmīgā balsī: „Bezprātīgie, jūs gribat sagūstīt likteni, kas sodījis noziedzīgos grēciniekus?" — Kā sastindzis gājiens uz kāpnēm apstājās, viņi klausījās. — Es vairs negribēju bēgt, — tiem doties pretim, skaudros vārdos pasludinot Dieva atriebi apgrēcīgajiem. Bet — šausmīgais skats!

manā priekšā! — manā priekšā stāvēja Viktorina asiņainais stāvs, ne es, bet viņš bija teicis šos vārdus.

No šausmām mani mati saslējās stāvus; ārprātīgās li.iilēs es metos no pils laukā, cauri parkam! — Drīz es

biju ārpusē, te izdzirdu sev aiz muguras pakavu skandienus, un, saņemdams kopā savus pēdējos spēkus, lai izbēgtu vajātājiem, es klupu pār kādu koka sakni un nogāzos zemē. Zirgi bija jau klāt. Tas bija Viktorina piķieris. ,,Jēzus vārdā, cienījamais kungs", viņš teica: ,,kas gan pilī atgadījies, tur kliedz ,Slepkava!' Jau viss ciems sacēlies kājās. — Nu, lai būtu kas būdams, labs gars mani paskubināja sakravāties un no pilsētiņas doties šurp; viss salikts somā jūsu zirga mugurā, cienījamais kungs, jo pagaidām mums taču gan būs jāšķiļras; atgadījies kas sevišķi bīstams, vai nav tiesa?" — Es pietrūkos kājās un, zirgam mugurā uzlēcis, piķierim teicu atgriezties atpakaļ pilsētiņā un tur nogaidīt manas pavēles. Tikko viņš bija tumsā nozudis, es nokāpu no zirga un piesardzīgi vedu to iekšā biezajā egļu mežā, kas bija izplēties manā priekšā.

Trešā nodaļa CEĻOJUMA DĒKAS

Pirmajiem saules stariem laužoties caur krēslaino egļu mežu, es atrados pie kāda burzguļojoša strauta, kas līksms un mundrs vēlās pār gludiem oļiem. Zirgs, kupu ar pūlēm biju vedis caur biezokni, mierīgs stāvēja man blakām, un man nebija nekā cita piemērotāka ko darīt, kā izpētīt viņa mugurā piesieto ceļasomu. — Tur pārcilāju veļu, apģērba gabalus un maku, krietni vien piebāztu ar naudu. — Es nolēmu nekavējoties pārģērbties; kādā iemakstī atradu mazas šķēres un suku, ar tām es apgriezu bārdu un, cik nu vien tas bija iespējams, sakārtoju matus. Es novilku mūka svārkus, kufos vēl atradu mazo liktenīgo nazi, Viktorina portfeli, kā arī pīto pudeli ar velna eliksīra atlikumu; un drīz vien jau biju ietērpies laicīgā tērpā, ceļotāja cepuri galvā, un, paraudzījies savā attēlā, ko strauts parādīja manām acīm, es

sevi tikko vairs pazinu. Drīz biju laukā no meža, un tālumā pret debesīm kāpjošā dūmaka, kā arī skaļās zvanu skaņas vēstīja, ka tuvumā atrodas ciems. Tikko es sasniedzu tuvējo pakalnu, man acu priekšā atklājās skaista un rāma ieleja, kufā atradās liels ciems. Es uzgāju uz lielceļa, kas aizlocījās lejup, un kad nogāze vairs nebija tik krauja, es uzlēcu zirgā, lai, cik vien tas iespējams, aprastu ar man svešo jāšanas mākslu. — Mūka svārkus es paslēpu kādā koka dobumā, un līdz ar šo tērpu tumšajā mežā es atstāju guļam visas ļaunās norises pilī; nu jutos mundrs un līksms, un man šķita, it kā vienīgi mana pārkairināta fantazija būtu man parādījusi Viktorina drausmo asiņaino tēlu un it kā pēdējie vārdi, kuj-us es izkliedzu pret saviem vajātājiem, būtu no manām krūtīm izlauzušies neapzinīgi, kā lielā sajūsmā, un skaidri izteikuši patieso un noslēpumaino sakarību ar gadījumu, kas mani bija novedis pilī un licis darīt visu to, kas tur notika, — Es biju ieradies kā pats nepielūdzamais liktenis, ļauno nešķīstību sodīdams un grēcinieku viņam sagādātā bojā ejā atbrīvodams no grēka. Vienīgi Aurēlijas daiļais tēls manī aizvien vēl bija dzīvs, un es nespēju par viņu domāt, lai mana sirds nesažņaugtos, lai nesajustu pat grauzīgas fiziskas sāpes. — Taču man šķita, ka tālās malās varbūt man viņa atkal būs jāsastop, ka viņai, it kā spēcīgu tieksmju aizrautai, pie manis saistītai nesaraujamām saitēm, reiz būs jākļūst manai. —

Es manīju, ka ceļā sastaptie ļaudis apstājās un pārsteigti manī noraudzījās, bet ciema viesnīcnieks izbrīnā par manu izskatu tikko spēja dabūt pār lūpām vārdu, un tas manī radīja zināmas bailes. Kamēr es iekodu brokastis un kamēr tika pabarots mans zirgs, krogus istabā sapulcējās vairāki zemnieki; bailīgi manī šķielēdami, viņi savā starpā sačukstējās. — Ļaužu saradās aizvien vairāk, un, mani apstājuši, viņi, mutes ieplētuši, blenza manī ģeķīgā izbrīnā. Es pūlējos izlikties mierīgs un bezbēdīgs, un skaļā balsī uzsaucu krodziniekam apseglot

manu zirgu un uzsiet tam mugurā ceļasomu. Aizdomīgi smaidīdams viņš izgāja laukā, bet drīz vien atnāca atpakaļ gajra vīra pavadībā, kas man tuvojās komiskā nopietnībā un drūmi svinīgu izteiksmi sejā. Viņš stingri lūkojās man acīs, arī es nenolaidu savu skatienu, es piecēlos un cieši nostājos viņa priekšā. Tas, šķiet, viņu mazliet izsita no sliedēm, un bailīgi viņš paraudzījās apkārtstāvošos zemniekos. „Nu, kas par lietu", es uzsaucu, „liekas, ka jūs gribat man ko teikt." Tad nopietnais vīrs nokrekšķinājās un, pūlēdamies savā balsī ielikt pēc iespējas vairāk svarīguma, teica: „Kungs! jūs no šejienes ātrāk prom netiksit, iekāms nebūsit mums, šī ciema tiesnesim, sīki jo sīki pateicis, kas jūs esat, ar visām kvalitātēm, zīmējoties uz dzimšanu, kārtu un goda vārdu, kā arīdzan to, no kurienes nākdams un kurp esat nodomājuši doties, pēc visām kvalitātēm — apgabala atrašanās vietu, nosaukumu, provinci un pilsētu, un visu, kas vēl turklāt teicams, un sacīto apliecinot, jums vajag mums, šī ciema tiesnesim, uzrādīt pasi, izrakstītu un parakstītu, ar zīmogu apakšā liktu pēc visām kvalitātēm, kā tas pienākas un parasti iraid!" — Par to vēl nemaz nebiju domājis, ka būtu bijis nepieciešams pieņemt kādu vārdu, un jo mazāk man bija iešāvies prātā, ka ik brīdi es varētu nokļūt neērtā stāvoklī, tapdams iztaujāts par manu personību, un viss tas tādēļ vien, ka mans apģērbs, kam mana mūka stāja negribēja pakļauties, kā arī. neveikli apgrieztās bārdas atliekas vērsa manu ārieni dīvainu un savādu. Tālab ciema tiesasvīra jautājums bija man negaidīts, un es veltīgi gudroju kādu atbildi, kas viņu apmierinātu. Es nolēmu izmēģināt, kāds iespaids būtu pārdrošai bezkaunībai, un stingrā balsī teicu: „Man ir iemesls noklusēt, kas es esmu, un tādēļ jūs veltīgi pūlaties aplūkot manu pasi, bez tam piesargieties kaut jel mirkli ar saviem sīkumiem aizkavēt dižciltīgu personu."

—    „Hoho!" iesaucās ciema tiesasvīrs, no kabatas izvilkdams tabakas kārbu, kufā, viņam pašam nošņaucoties, ieķēra piecu aiz viņa muguras stāvošu tiesas piesēdētāju

nagi, sagrābjot varenus šņaucienus: ,,hoho, ne jau tik bargi, cienījamais kungs! — jūsu ekselencei tomēr vajadzēs izrādīt to labpatikšanu un būs jādod mums, šī ciema tiesnesim, attiecīgi paskaidrojumi un jāuzrāda pase, jo, klaji sakot, kopš kāda laika šeit kalnos parādījušās visvisādas aizdomīgas personas, kas šad un tad no meža pabāž galvas un atkal nozūd kā paši nelabie; tie ir nolādēti zagļu un laupītāju plukatas, kas uzglūn ceļiniekiem un, slepkavodami un dedzinādami, sagādā visādu postu, un jūs, mans cienījamais kungs, paliesi izskatāties tik ērmīgs, ka pilnīgi līdzināties tam attēlam, ko mums, ciema tiesnesim, piesūtījusi gauži godājamā augstā tiesa un kur pēc visām kvalitātēm parādīts un aprakstīts viens varens laupītājs un blēžu vadonis. Tātad, lūgtum, bez liekas kavēšanās un svinīgām runām pasi jeb vai arī krātiņā!" — Es redzēju, ka tādā veidā ar šo vīru nekas nebūs panākams, tādēļ gribēju pamēģināt citādāk. „Bargais tiesneša kungs", es teicu, „ja jums būtu labpaticis izrādīt man to žēlastību, lai es varētu ar jums parunāt divatā, tad es viegli vien izklīdinātu jūsu šaubas un, paļaujoties uz jūsu gudrību, jums atklātu noslēpumu, kādēļ esmu šeit ieradies tajā izskatā, kaļs jums šķiet tik dīvains." -— ,,Hā, hā! atklāt noslēpumus", tiesasvīrs iesaucās, ,,es jau manu, kas par lietu; tad nu jūs, ļaudis, izejiet laukā, apsargait durvis un logus un nevienu nelaidiet ne iekšā, ne ārā!" — Kad mēs palikām vieni, es uzsāku: „Tiesneša kungs, jūs manā personā redzat gauži nelaimīgu bēguli, kam ar draugu palīdzību beidzot izdevies izbēgt no kauna pilna apcietinājuma un no briesmām uz mūžu tikt ieslodzītam klostera mūļ-os. Ļaujiet man neminēt manas dzīves gaitas sīkākus apstākļus, viss tas ir kādas atriebīgas ģimenes intrigu un ļaunprātības sašķetinājums. Mīlestība pret kādu zemākas kārtas meiteni bija manu ciešanu cēlonis. Ilgajā apcietinājuma laika man izauga bārda, un man bija jau izdzīta tonsūra, kā jūs to varat manīt; bez tam cietumā, kujrā es smaku, man l)i ja jāstaigā mūka tērpā. Tikai no ieslodzījuma izbēdzis,

šeit mežā, es uzdrošinājos pārģērbties, jo citādi mani gan būtu panākuši. Nu tagad jūs paši redzat, kādēļ mana āriene dīvaina, kas jūsos modinājusi pret mani tik ļaunas aizdomas. Pasi, kā jūs to sapratīsit, jums uzrādīt nevaru, bet manu apgalvojumu patiesībai man ir zināmi pierādījumi, kujrus jūs droši vien atzīsit īstus esam." — To teikdams, es izvilku naudasmaku, noliku uz galda trīs spožus dukātus, un tiesneša kunga svinīgā nopietnība pārvērtās smīnīgā smaidā. ,,Jūsu pierādījumi, mans kungs, protams, ir gluži skaidri", viņš teica, ,,taču neņemiet ļaunā, mans kungs! tiem trūkst vēl vienas pārliecinošas vienādības pēc visām kvalitātēm! Ja jūs gribat, lai es netaisno atzīstu par taisnu, tad tādiem pašiem jābūt jūsu pamatiem." — Es sapratu šo blēdi un pieliku vēl vienu dukātu klāt. „Nu gan es redzu", teica tiesasvīrs, ,,ka ar savām aizdomām esmu jums pāri nodarījis; dodieties vien tālāk, taču, kā jau droši vien to esat paraduši darīt, izvēlieties gan sāņu ceļus, turieties tālāk nost no lielceļa, pirms vēl neesat pilnīgi atbrīvojies no savas aizdomīgās ārienes." — Tad viņš plaši atvēra durvis vaļā un skaļi uzsauca ļaudīm, kas bija sapulcējušies ārpusē: „Tas kungs tur iekšā ir viens dižciltīgs kungs, pēc visām kvalitātēm, viņš slepenā audiencē mums, tiesnesim, ir atklājis, ka ceļo inkognito, tas nozīmē nepazīts, un ka par to jums, palaidņi, nekas nav jāzina, nekas nav jāizprašņā! ■— Nu tad laimīgu ceļu, cienījamais kungs!" Man uzlecot zirgā, zemnieki godbijīgi klusēdami nocēla cepures. Žigli es gribēju izauļot pa vārtiem, bet zirgs sāka celties pakaļkājās, un es, jāšanā būdams nepraša un neveiklis, nezināju līdzekļa, kā tikt tālāk; zirgs tikai riņķoja uz vietas, līdz beidzot, zemniekiem skaļi gavilējot, mani iesvieda klāt pieskrējušā tiesneša un krodzinieka rokās. „Tas gan ir nelāga zirgs", teica tiesnesis, sejā slēpdams smaidu. — „Nelāga zirgs!" es atkārtoju, putekļus nokratīdams. Viņi man palīdzēja atkal uzrausties zirgam mugurā, bet tas, šņākdams un sprauslādams, atkal cēlās uz pakaļkājām un nekādā ziņā nebija dabū

jams laukā pa vārtiem. Tad kāds vecs zemnieks iesaucās: „Eče nu, redziet, tur taču pie vārtiem sēž tā bēdusieva, vecā Līze, un tā joka pēc nelaiž cienījamo kungu projām, jo viņš tai nav pasniedzis nevienu grasi." — Tikai tagad es pamanīju vecu skrandainu ubadzi, kas sakņupusi sēdēja pievārtē un ārprātīgām acīm man uzsmaidīja. ,,Vai vāksies, posta ragana, no ceja!" kliedza tiesāsvīrs, bet vecā atķērca: „A'sins brālis nav man iedevis nevienu grasīti, vai jūs neredzat manā priekšā guļam beigto vīru? asins brālis tam nevar pārlēkt pāri, beigtais vīrs ceļas augšā, bet es viņu spiedīšu pie zemes, ja asins brālis man dos vienu grasīt: ." Tiesnesis bija satvēris zirgu aiz pavadas un, neraugoties uz vecenes aplamo kliegšanu, gribēja to izvest pa vārtiem laukā, tomēr visas pūles bija veltas, un vecā turpināja neganti klaigāt: „Asins brāli, asins brāli, dod man grasīti, dod man grasīti!" Tad es tvēru kabatā un iesviedu vecenei klēpī dažus naudas gabalus, bet šī līksmodama gavilēdama, uz augšu palēkdamās kliedza: „Palūk, šos skaistos grašus, ko man iedeva asins brālis, palūk šos skaistos grašus!" Tiesnesis palaida zirgu vaļā, un tas skaļi iezviegdamies izauļoja laukā pa vārtiem. „Nu tagad, cienījamais kungs, ar jāšanu veicas jau gluži smuki un glīti, pēc visām kvalitātēm", sacīja tiesnesis, bet zemnieki, kas bija man līdz vārtiem skrējuši pakaļ, skaļi iegavilējās, redzēdami mani neveikli mētājamies mundrā zirga mugurā, un viņi kliedza: „Redziet, redziet, tas taču jāj kā kapucietis!" —

Atgadījums ciemā, it sevišķi ārprātīgās sievas kļūmīgie vārdi bija mani krietni vien satraukuši. Pirmie soļi, kas nu bija sperami, man šķita, izskaust visu to, kas manā ārienē dūrās acīs, un piesavināties kādu vārdu, lai ļaužu burzmā es paliktu pilnīgi nepamanīts. — Dzīve izklājās manā priekšā kā drūms un neizdibināms liktenis; ko gan citu es varēju savā trimdā pasākt, ja ne pilnīgi ļauties straumei, kas mani neapturami rāva uz priekšu. Visas saites, kas mani citkārt bija turējušas pie noteiktām dzī

ves attiecībām, bija sarautas, un man vairs nebija nekāda atbalsta.

Lielceļš kļuva aizvien dzīvāks un dzīvāks, un viss jau no tālienes vēstīja možu un bagātu tirdzniecības pilsētu, kurai es tagad tuvojos. Jau pēc dažām dienām tā atklājās manā priekšā; es iejāju priekšpilsētā, neviena neiztaujāts, pat lāgā neuzlūkots. Man acīs dūrās liels nams ar gaišiem spoguļu stikla logiem, virs durvīm dižojās spārnots zelta lauva. Ļaudis plūda iekšā un ārā, rati piebrauca un aizbrauca, no apakšējām istabām man šalca pretī smiekli un glāžu džinkstoņa. Tikko es piestāju pie durvīm, man piesteidzās klāt kāds kalps, satvēra zirgu pie pavadas un, man nokāpjot zemē, to aizveda prom. Atslēgu saišķi žvadzinādams, parādījās koši ģērbies viesmīlis un, man pa priekšu iedams, veda mani pa kāpnēm augšā; nonākušiem otrā stāvā, viņš vēlreiz pameta uz mani paviršu skatienu un tad uzveda mani vēl vienu stāvu augstāk, kur ierādīja mazu istabiņu un tad pieklājīgi vaicāja, kādas pagaidām būtu manas pavēles, pulksten divos pirmā stāva zālē Nr. 10 būšot klāts galds u. t. t. „Atnesiet man pudeli vīna!'' Tas nu bija pirmais vārds, ko varēju atbildēt uz šo ļaužu pakalpīgo rosīgumu.

Tikko biju palicis viens, pie durvīm kāds klauvēja, un pabāzās galva, līdzīga komiskai maskai, kādu es reiz, šķiet, biju jau redzējis. Smails sarkans deguns, mazu dzirkstošu acu pāris, garš zods un turklāt vēl gaisā izslējies sapūderēts matu cekuls, kas negaidītā kārtā, kā es to vēlāk pamanīju, uz pakauša izbeidzās Tita matu sakopojumā, kupls žabo, spilgti sarkana veste, zem kuras rēgojās divas smagas pulksteņa važas, bikses, svārki, kas bija te pa šauriem, te pa platiem, īsi sakot, viss konsekventi nesaderīgs! — Tāda šī figūra ienāca istabā, rokā turēdama cepuri, grieznes un suku, jau durvīs saliekusies ragā kā kuprītis, un teica: „Es esmu šīs mājas frizieris un pazemīgi piedāvāju savus pakalpojumus, savus niecīgos pakalpojumus." — Šai sīkajā figūrā bija

kaut kas tik ērmīgs, ka tikko varēju atturēties neiesmējies. Taču šis vīrs man bija gluži vēlams, un es nevilcinājos viņam prasīt, vai viņš iedrošinātos sakārtot manus matus, kas garajā ceļojumā un neveiklas apgriešanas dēļ galīgi sajukuši! Ar mākslas spriedēja skatienu viņš aplūkoja manu galvu un, labo roku grāciozi saliecis un pirkstus izplētis, uzlikdams uz krūtīm, teica: „Sakārtot?

—    Ak Dievs! Piētro Belkampo, tu, ko neģēlīgi skauģi sauc vienkārši par Pēteri Sēnfeldu, tāpat kā pulka dievišķīgo stabulnieku un raga pūtēju Džakomo Punto par Jēkabu Štichu, tu esi nesaprasts. Bet vai gan tu pats neglabā savu sveci zem pūra lādes, tai brīdī, kad tev tā būtu jārāda ļaudīm? Vai gan šīs rokas celtnes, ģēnija dzirksts, kas mirdz no šīm acīm un gafām slīdot nokrāso degunu kā mīlīga rīta blāzma, vai gan visa tava būtne lietpratējam jau no pirmā skatiena neteic, ka tevī mājo gars, kas tiecas pēc ideāla? — Sakārtot! — cik dzedrs vārds, mans kungs!"

Es lūdzu mazo dīvaino vīru tik gauži neskaisties, jo es uzticos viņa veiklībai. „Veiklība?" sadusmots viņš turpināja, „kas gan ir veiklība? — Kurš bija veikls? — Vai tas, kas, noteicis attālumu ar pieciem acumēriem, lēkdams trīsdesmit olektis, iegāzies kariā? — Vai tas, kas lēcu graudu no divdesmit soļu attāluma izsviedis caur adatas aci? — Vai tas, kas zobenā piekāris piecus centnerus un tad to balansējis uz deguna gala sešas stundas, sešas minūtes, sešas sekundes un vēl vienu acumirkli? — Hā, kas gan ir veiklība! to nepazīst Piētro Belkampo, kuru caurstaro māksla, svētā māksla. — Māksla, mans kungs, māksla! Mana fantazija klīst brīnumainajās sprogu celtnēs, mākslīgos saistījumos, ko viļņu lokos uzbūvē un ārda zefira dvesma. — Tur viņa rada, darbojas un strādā. — Jā, mākslā ir kaut kas dievišķīgs, jo māksla, mans kungs, īsteni ņemot, nav vis tā māksla, par ko tik daudz runā, bet viņa gan rodas jo drīzāk no visa tā, kas īsteni māksla ir! — Jūs mani saprotat, mans kungs, jo jūs man šķietat domātājs esam, es to spriežu no spro

gām, kas no labās puses gul pāri jūsu cienījamai pierei."

—    Es apgalvoju, ka viņu pilnīgi saprotu, un, gauži uzjautrinādamies par mazā vīriņa visai oriģinālo ģeķību, nolēmu izmantot viņa slavēto mākslu un nekādā ziņā netraucēt viņa centību un patosu. ,,Ko jūs esat nodomājuši no maniem sajukušajiem matiem izveidot?" — es prasīju. — „It visu, ko vien jūs vēlaties", atteica mazais. „Bet lai Piētro Belkampo, mākslinieka padomnieks, kaut ko iespētu, tad iepriekš ļaujiet man attiecīgā tālumā, garumā, platumā aplūkot jūsu vērtīgo galvu, visu jūsu stāvu, jūsu gaitu, jūsu kustības, jūsu vaibstu spēli, tad es jums teikšu, vai jūs vairāk sliecaties uz antīko vai romantisko, uz hēroisko, diženo, cildeno, vientiesīgo, idillisko, zobgalīgo vai humorīgo; un tad es izsaukšu Karakallas, Tita, Kārļa Lielā, Indriķa Ceturtā, Gustava Ādolfa vai Vergila, Taso, Bokačo garus. — Viņu apdvēseļoti, raustās manu pirkstu muskuļi, un, grieznēm sonori čirkstot, veidojas meistardarbs. Es būšu tas, mans kungs, kas pabeigs jūsu raksturojumu, kādam tam jāizpaužas dzīvē. Bet tagad es lūdzu jūs pāris reizes pastaigāt pa istabu šurpu un turp, es gribu redzēt, novērot, iegaumēt, es lūdzu!"

Man bija jāpadodas šim dīvainajam vīram, es staigāju pa istabu, šurpu turpu, kā viņš to bija vēlējies, un visai pūlējos apslēpt raksturīgo mūka stāju, no kuras netiek vaļā neviens, lai arī kopš cik ilga laika viņš būtu atstājis klostera mūrus. Mazais vīrelis mani aplūkoja uzmanīgi, bet tad viņš sāka ap mani tipināt, viņš pūta un stenēja, izvilka kabatas drāniņu un noslaucīja no pieres sviedru lāses. Beidzot viņš apstājās, un es prasīju, vai nu viņš izšķīries, kā būtu mani mati uzpošami. Tad viņš nopūtās un teica: „Ak mans kungs! kas par lietu? — Jūs neesat ļāvušies savai dabīgai būtībai, šajās kustībās bija spaids, strīdīgu dabu iekšēja cīņa. Vēl pāris soļu, mans kungs!" — Es noteikti noraidīju viņa vēlēšanos vēlreiz mani aplūkot, paskaidrodams, ka būšu spiests atteikties no viņa mākslas pakalpojuma, ja arī vH I d g <i d viņš

nevar apņemties apgriezt manus matus. „Gulsties kapā, Piētro", sakaisis iesaucās mazais vīrelis, ,,jo šai pasaulē, kur vairs nav rodama ne uzticība, ne atklātība, tu netopi atzīts. Taču jums, mans kungs, jāapbrīno mans skatiens, kas ielūkojas dziļumos, jācienī manī ģēnijs! Es ilgi un veltīgi centos apvienot visu to pretrunīgo, kas samanāms jūsu būtībā, jūsu kustībās. Jūsu gaitā ir kaut kas tāds, kas norāda uz garīdznieka kārtu. Ex profundis clamavi ad te Dominē — Orernus — Et in omnia saecula saeculorum Amen!" Šos vārdus mazais nodziedāja aizsmakušā ķērkstošā balsī, pilnīgi pareizi atdarinādams mūku izturēšanos un vaibstus. Viņš pagriezās it kā pret altāri, nometās ceļos un atkal piecēlās, bet tad viņa stāja kļuva lepna un spītīga, viņš sarauca pieri, izvalbīja acis un teica: „Man pieder pasaule! — Esmu bagātāks, gudrāks, sapratīgāks par jums, jūs kurmji; liecieties manā priekšā! Redziet, mans kungs", teica vīrelis, „tās ir jūsu ārējās stājas galvenās ingrediences, un ja jums tīk, tad es, ievērodams jūsu sejas pantus, jūsu stāvu, jūsu dabu, saliešu kopā drusku no Karakallas, Abelāra un Bokačo un, kvēlei piešķirdams formu un tēlu, sākšu veidot ēterisko sprogu un sprodziņu brīnumaino antīki-romantisko celtni."

Šī mazā vīra aizrādījumos bija tik daudz patiesības, ka domāju gudrāk esam, ja viņam atzīstos, ka patiešām esmu bijis garīdznieks un ka man izcirpta tonsūra, kuru tagad cik vien iespējams vēlētos noslēpt.

Dīvaini lēkādams, vaibstīdamies un savādi runādams, mazais vīrelis apstrādāja manus matus. Te viņš izskatījās drūms un sapīcis, te smaidīgs, te nostājās kā atlēts, te piecēlās uz pirkstgaliem, īsi sakot, es vairāk nespēju smieties, kā tas negribot jau notika. — Beidzot viņš bija darbu veicis un, pirms vēl paspēja izplūst vārdos, kas tam kavējās jau mēles galā, es viņam lūdzu man atsūtīt kādu, kas varētu apkopt manu sajukušo bārdu, tāpat kā viņš to izdarījis ar matiem. Viņš visai savādi pasmaidīja, uz pirkstgaliem piezagās durvīm un tās aizslēdza. Tad

attipināja līdz istabas vidum un teica: „Zelta laiks, kad bārda un mati, vīra rotājums, izpaudās kopējā sprogu bagātībā un bija viena mākslinieka saldās rūpes. — Bet tu esi jau zudis! — Vīrs pametis savu skaisto rotu, un neganta ļaužu šķira ir nodevusies tam, lai ar baismīgiem instrumentiem iznīcinātu bārdu līdz pat ādai. Ak jūs, kauna pilnie, neģēlīgie bārdas skrāpētāji, bārdas kasītāji, triniet savus nažus uz melnām, ar smirdīgu eļļu piesātinātām siksnām par izsmieklu mākslai, vēcinait savus pušķainos makus, klabinait savas bļodas un putojiet ziepes, karstu un bīstamu ūdeni visapkārt šļakstīdami, bezkaunīgā nešķīstībā jautājiet saviem pacientiem, vai viņi vēlas, lai tos skūtu virs īkšķa vai virs karotes.

—    Ir vēl daži Piētro, kup darbojas pretī jūsu neģēlīgam amatam un, sevi pazemodami līdz jūsu kauna pilnai nodarbībai iznīdēt bārdas, vēl cenšas saglābt to, kas paceļas pāri laiku bangām. Kas gan ir tūkstošveidīgi variētās vaigubārdas ar saviem vijumiem un tinumiem, brīžiem maigi piekļaudamās maigā ovāla līnijām, brīžiem skumji noslīgdamas kakla ielokā, brīžiem pieticīgi iekļaudamās šaurā līnijā, brīžiem izplezdamās drosmā sprogu vēzienā

—    kas gan tas būtu cits, ja ne mūsu mākslas izgudrojums, kurā atklājas cēlā tieksme pēc daiļā, pēc svētā? Hā, Piētro! rādi to garu, kas tevī mājo, jā, ko tu mākslas labad esi ar mieru uzņemties, nokāpdams lejā līdz nožēlojamu bārdskrāpju amatam." — Šos vārdus teikdams, mazais vīrelis izvilka dienas gaismā visus bārdas skujamos piederumus un ar vieglu un prasmīgu roku sāka mani atbrīvot no bārdas. Tiešām, es iznācu no viņa rokām pilnīgi citādāk izveidots, un bija vēl vajadzīgi tikai citi, nedaudzi, mazāk acīs dunošies apģērba gabali, lai izvairītos briesmu vismaz ar savu ārieni modināt bīstamu ziņkāri. Mazais vīrelis dziļi apmierināts man uzsmaidīja. Es viņam teicu, ka šai pilsētā esmu svešinieks un ka man būtu ļoti patīkami drīz vien apģērbties pēc vietējās paražas. Lai viņu paskubinātu kļūt par manu komisionāru, kā arī par viņa pūlēm, es tam saujā iespiedu vienu

dukātu. Viņš kļuva kā apskaidrots, viņš mīļi aplūkoja uz saujas gulošo dukātu. „Dižākais labvēli un mecenāt", tā viņš uzsāka, ,,es neesmu jūsos vīlies, tas gars ir vadījis manu roku, un vaigubārdas ērgļa lidojumā izpaužas jūsu cēlie nodomi. Man ir kāds draugs, kāds Damons, kāds Orests, kas pie miesas pabeidz to, ko es esmu sācis pie galvas, un viņam ir tā pati dzīļā izpratne, tā pati ģeniālitāte. Ievērojiet, mans kungs, ka tas ir apģērbu mākslinieks, tā es viņu dēvēju parastā triviālā izteiciena .skroderis' vietā. — Viņš labprāt kavējas ideālajā, un, formas un veidolus fantazijā radot, viņš iekārtojis visdažādāko apģērbu veikalu. Tur jūs ieraudzīsit moderno švītu visās iespējamās niansēs, kāds vien viņš vēlas būt: te draiski un pārdroši ar savu mirdzumu it visus pārspēdams, te sevī noslēgts, augstprātīgs, te vientiesīgi niekodamies, te ironisks un asprātīgs, te drūms un grūtsirdīgs, te izlaidīgs un ietiepīgs, un rotaļīgs un puicisks. Šeit arī jauneklis, kas pirmoreiz sev tērpu darina bez mātes vai bez hofmeistara spaida; šeit četrdesmitgadīgais, kam jāpūderējas savu sirmo matu dēļ; un zinātnieks, šis jautrais vecais vīrs, kāds viņš sastopams sabiedrībā; bagātais tirgotājs, turīgais pilsonis: it viss tur mana Damona veikalā karājas jūsu acu priekšā; jau pēti: dažiem mirkļiem jūsu skatienam atklāsies mana drauga meistardarbi."

Žigli Belkampo aizmetās prom, bet drīz ieradās atpakaļ kopā ar kādu gaj-u, spēcīgu, pieklājīgi ģērbušos vīru, kurš bija pilnīgi pretstats mazajam, kā savā ārienē, tā arī visā savā būtībā, un kuru viņš taču teica savu Damonu esam. — Damons mani nomērīja ar skatienu un tad izņēma no saiņa, ko viņam kāds māceklis bija atnesis līdz, dažus apģērba gabalus, kas pilnīgi atbilda tām prasībām, kādas es biju viņam izteicis. Jā, tikai vēlāk es atzinu šī apģērbu mākslinieka, kā mazais vīrs viņu svinīgi dēvēja, smalko taktu, ar kādu tas visu pareizi izvēlējās, lai gaumes ziņā nekas nedurtos acīs, bet lai varētu staigāt neievērots, taču pamanīts, lai pret sevi modinātu

cienību, neierosinot ziņkāri ne par kārtu, amatu u. t. t. Patiesi ir grūti apģērbties, tā, lai uzvalka zināms vispārīgāks raksturs nemodinātu kaut kādas nojautas par nodarbību šādā vai tādā arodā, vai lai neviens nedomātu par to prātot. Sabiedrības cilvēka ģērbu noteic vienīgi negātīvais, un tas piekļaujas apmēram tam, ko sauc par pieklājīgu uzvedību, kas gan arī vairāk izpaužas ārišķībā nekā darbībā. —

Mazais vīrelis vēl izplūda visvisādos dīvainos groteskos teicienos, jo, varbūt, viņam retas bija tik uzklausīgas ausis kā manējās, un tādēļ viņš šķita gauži laimīgs esam, varēdams it sevišķi spīdināt savu sveci. — Damons, nopietns un, kā man likās, sapratīgs vīrs būdams, satvēris Belkampo pie pleca, pārtrauca viņa runu un sacīja: ,,Šēnfeld! tu šodien jau atkal esi kumeļā, muldi visādas blēņas; es varu derēt, ka kungam jau ausis sāp novisām tām nejēdzībām, ko tu te klāsti." — Belkampo skumīgi nokāra galvu, bet tad žigli pakampa apputējušo platmali un, mezdamies laukā pa durvīm, skaļi iekliedzāsr ,,Lūk, tā mani labākie draugi mani prostituē!" — No manis atvadīdamies, Damons teica: ,,Šis ir gluži īpata veida vējagrābslis, šis Šēnfelds! — No lielas lasīšanas viņš kļuvis pustraks, bet citādi labsirdīgs cilvēks un savā arodā veikls, es viņu labprāt ieredzu; ja vismaz vienā lietā ir visai daudz veiksmju, tad citur var arī drusku cirst pār strīpu."

Palicis viens, istabā uzkārtā lielā spoguļa priekšā es uzsāku nopietni vingrināties iešanā. Mazais bārddzinis bija man devis pareizu mājienu. Mūkiem viņu gaitā ir īpats kāds smagnējs un lempīgs žiglums, kas radies no viņu gajā tērpa, kujš saista soļus, un no tiekšanās kustēties naski, kā to nosaka kults. Arī atliektajā auguma stāvoklī un roku turēšanā, kujras nekad nedrīkst nokarāties gar sāniem, jo mūks, ja tas rokas netur salicis, tās sabāž savu svārku platajās piedurknes, arī tur ir tik daudz raksturīga; ka uzmanīgam verolajam tas nepaliek apslēpts. Es centos no visa tā atbrīvoties, lai nolīdzinātu

zīmes, kas varētu norādīt manu kārtu. Sirdij mierinājumu guvu vienīgi tai apziņā, ka savu iepriekšējo dzīvi uzskatīju izdzīvotu, labāk sakot, pārspētu un ka tagad ieeju jaunā esamībā tā, it kā kāds garīgs princips būtu atdzīvinājis jaunu tēlu, no kuj-a, kļūdamas bālākas un bālākas, beidzot izgaist pat atmiņas par agrāko eksistenci.

Ļaužu burzma un čaloņa. pastāvīgā dzīvās tirgošanās kņada, kas bija nomanāma ielās, viss tas man bija kas jauns un pilnīgi piemērots tam, lai es paliktu jautrajā noskaņā, ko manī bija izraisījis mazais komiskais vīrelis. Savā jaunajā pieklājīgajā apģērbā es uzdrošinājos nokāpt lejā un apsēsties pie lielā pusdienu galda; un manī izgaisa visas baismas, kad manīju, ka neviens mani neievēro un ka pat mans tuvākais kaimiņš, kad apsēdos viņam blakus, nepapūlējās manī paraudzīties. Par piemiņu tam, ka mani bija atbrīvojis klostera priors, pieteikuma lapā es nosaucos par Leonardu un uzdevos par privātpersonu, kas ceļo savas patikas labad. Šādu ceļotāju pilsētā varēja būt krietni daudz, un tādēļ jo mazāk bija iemesls mani izvaicāt. —

Man bija sevišķa patika klejot pa ielām un papriecāties pie bagāto tirgotavu skatlogiem, pie izkārtajām gleznām un vara grebumiem. Vakaros es devos uz publiskām pastaigu vietām, bet šeit visjautrākajā ļaužu burzmā mana savrupība brīžiem manī modināja rūgtas izjūtas. — Lai arī cik labdarīgai manā stāvoklī būtu jābūt apziņai, ka neviens mani nepazīst, ka neviena sirdī nav ne mazāko jausmu par to, kas es esmu un ko visu pats sevī glabāju, taču visā tajā bija kaut kas patiesi baismīgs, jo es šķitu sev pats kā atšķirtīgs gars, kas vēl klīst virs zemes, tādēļ ka viss, kas citkārt šai dzīvē viņam bijis draudzīgs, sen jau miris. Un mani sagrāba rūgts īgnums, iedomājoties, cik laipni un godbijīgi reiz visi bija sveicinājuši slaveno kanceles runātāju, cik ļoti visi bija tīkojuši pēc sarunas ar viņu, kaut pāris vārdu no viņa dzirdēt. — Bet tas kanceles runātājs bija mūks Medards;

viņš ir miris un apglabāts kalnugrēdas bezdibenī; es tas neesmu, jo es esmu dzīvs, man dzīve īsteni vēl tikai tagad atplaukusi un sola man savas baudas. — Kad sapņos man atkal atausa viņi notikumi pilī, šķita, ka tie atgadījušies kādam citam, ne man; un tas cits taču atkal bija kapucietis, ne es. Vienīgi domas par Aurēliju saistīja manu iepriekšējo dzīvi ar tagadējo, bet šīs domas kā dziļas un nekad nepārvaramas sāpes bieži vien nogalināja manī atplaukušo līksmi, un tad pēkšņi es kļuvu izrauts no tiem raibajiem lokiem, kādus dzīve aizvien vairāk ap mani apvilka. —

Es nevairījos apmeklēt daudzās sabiedriskās vietas, kur tika spēlētas kārtis, dzerts un dzīrots, un šajā ziņā man pilsētā bija sevišķi iepatikusies viena viesnīca, kur teicamā vīna dēļ ik vakarus salasījās kupla sabiedrība.

—     Blakus istabā pie kāda galda es redzēju vienmēr vienas un tās pašas personas; viņu sarunas bija dzīvas un asprātīgas. No sākuma es sēdēju šīs istabas kādā stūrī, klusu un pieticīgi dzerdams savu vīnu, bet drīz vien ar šiem vīriem, kas bija izveidojuši noslēgtu grupu, man izdevās iepazīties tuvāk, pateicot viņiem kādu piezīmi par literātūru, ko tie bija veltīgi meklējuši; tā es ieguvu vietu pie viņu galda, un jo labprātāk viņi pieņēma mani savā pulkā tādēļ, ka viņiem patika mans priekšnesums un arī manas plašās zināšanas, kuj-as vienmēr papildināju, jo dienas jo vairāk iedziļinādamies visās zinātņu nozarēs, kas līdz šim bija man palikušas svešas. Tā es ieguvu pazīšanos, kas man bija pa prātam, un, aizvien vairāk un vairāk pierodot pie dzīves pasaulē, mans garastāvoklis kļuva jo dienas jo vieglāks un līksmāks; es nolīdzināju visus tos asos stūrus, kas man bija vēl palikuši pāri no mana agrākā dzīves veida. —

Manis apmeklētajā sabiedrībā kopš vairākiem vakariem daudz runāja par kādu svešu gleznotāju, kas ieradies šai pilsētā un sarīkojis gleznu izstādi. Visi, izņemot mani, bija gleznas jau redzējuši un tik ļoti tās cildināja, ka arī es nolēmu tās aplūkot. Man ieejot izstādes zālē,

gleznotāja paša tur nebija, taču kāds vecs vīrs pieteicās man par pavadoni un minēja meistaru vārdus svešajām gleznām, kuras mākslinieks bija izstādījis kopā ar savējām. — Bija krāšņi darbi, lielāko tiesu ievērojamu meistaru oriģināli, kuros raugoties, es biju sajūsmināts. — Aplūkojot dažas gleznas, ko vecais vīrs nosauca par lielu sienas gleznojumu steigā izdarītām kopijām, manā dvēselē atausa atmiņas no manas agrās jaunības. — Un spilgtās krāsās šīs atmiņas iekvēlojās aizvien skaidrākas un skaidrākas, vienmēr dzīvākas. Gleznas, acīm redzot, bija kopijas no svētās Liepas klostera. Tā kādā svētās ģimenes gleznā Jāzepa vaibstos es saskatīju svešo svētceļnieku, kas pie manis bija atnesis brīnumaino puisēnu. Mani pārņēma dziļas skumjas; taču esr nespēju atturēties skaļi neiesaucies, kad mans skatiens pavērsās pret kādu ģīmetni dabiskā lielumā; tajā es pazinu firstiem, savu audžumāti. Viņa bija lieliska un ar tādu dziļā izpratnē tvertu līdzību, kādu savās ģīmetnēs atgleznojis Van Deiks. Viņa bija attēlota tai tērpā, kurā viņa Bernarda dienā mēdza iet mūķeņu gājiena priekšgalā. Gleznotājs bija uztvēris tieši to brīdi, kad firstiene, beigusi lūgšanu, gatavojas atstāt savu istabu, lai sāktu gājienu, uz kuru gaida cerību pilna baļznīcā sapulcējusies tauta; šī baznīca bija redzama dibenplāna perspektīvā. Lieliskās sievas skatienā atmirdzēja visa viņas līdz dievišķīgajam pacēlusies būtne. Ak, viņa šķita izlūdzamies piedošanu tam nešķīstajam un nekaunīgajam grēciniekam, kas ar varu bija atrāvies no viņas gādīgās sirds, un šis grēcinieks taču biju es pats! Jūtas, kas sen jau bija man kļuvušas svešas, ielauzās manās krūtīs, neizteicamas ilgas rāva mani prom; es atkal biju nonācis pie sava labā mācītāja cisterciešu klostera ciemā, es biju mundrs, bezbēdīgs, priecīgs zēns, līksmē gavilēdams, jo Bernarda diena bija klāt. Es viņu redzēju! — Vai tu esi bijis it tikls un labs, Francisk? viņa man vaicāja balsī, kuras spēcīgo skaņu klusināja mīlestība, un tā atskanēja līdz manim maiga un mīlīga. — ,,Vai tu esi bijis it tikls

un labs?1 ' Ak, ko gan es varēju tev atbildēt? —■ Esmu krājis noziegumu pie nozieguma, solījuma laušanai sekojusi slepkavība! — Sirdēstu un nožēlas plosīts, kā nemaņā noslīgu ceļos, no acīm man izlauzās asaras. — Satrūcies man piesteidzās klāt vecais vīrs un satraukts vaicāja: ,,Kas jums kait, kas jums kait, mans kungs?" — „Klostera priekšnieces glezna tik ļoti līdzīga manai mātei, kas mira nežēlīgā nāvē", es drūmi teicu, sevī grimis, un pieceldamies mēģināju cik vien iespējams atgūties. „Nāciet, mans kungs!" vecais vīrs teica, „tādas atmiņas ir pārāk sāpīgas, no tām drīkst vairīties; šeit ir vēl kāda ģīmetne, ko mans kungs atzīst par labāko. Glezna ir darināta pēc oriģināla un vēl nesen pabeigta, mēs esam to aizklājuši, lai saule nebojātu vēl gluži neizžuvušās krāsas." — Vecais vīrs mani rūpīgi nostādīja vajadzīgajā gaismā un tad žigli atrāva aizkaru. — Tā bija Aurēlija! — Mani sagrāba baismas, ko es tikko spēju pārvarēt. — Un es jutu savā tuvumā naidnieku, kas gribēja mani pazudināt, ar varu iegrūžot bangainā straumē, no kuras tikko biju izglābies; un manī atkal radās drosme sacelties pret briesmoni, kas man uzbruka, tvēries noslēpumainā tumsā. —

Kāriem skatieniem es baudīju Aurēlijas daiļumu, kas man mirdzēja pretim no spilgtā dzīvīgumā kvēlojošās gleznas.

Tikla bērna maigais bērnišķīgais skatiens šķita apsūdzam neganto brāļa slepkavu, bet nožēlu jūtas izsika rūgtā un naidīgā izsmieklā, kas, manās krūtīs uzdīgdams, kā ar indīgiem dzeloņiem mani iztrieca no tīkamās dzīves. — Vienīgi tas mani kremta, ka viņā liktenīgajā naktī, pilī, Aurēlija nebija kļuvusi mana. Hermogena parādīšanās izjauca manu nodomu, bet par to viņš samaksāja ar dzīvību! — Aurēlija dzīva, un tas ir pietiekami, lai manī negaistu cerības reiz viņu iegūt! — Jā, tas ir droši, ka reiz viņa man piederēs, jo valda liktenis, kam izvairīties viņa nevar,un vai gan es pats neesmu šis liktenis?

Gleznā lūkodamies, es sevi tādā veidā iedrošināju uz noziegumu. Vecais vīrs šķita par mani brīnāmies. Viņš vēl izplūda daudz vārdos par zīmējumu, noskaņu, kolorītu; es viņā neklausījos. Mani pilnīgi savā varā bija sagrābušas domas par Aurēliju un cerības reiz piepildīt vienīgi pagaidām atlikto ļauno darbu; un es steidzos projām, neprasījis pēc svešā gleznotāja, no kujra, varbūt, būtu tuvāk izpētījis kaut ko par šīm gleznām, kujrās it kā veselā ciklā bija saskatāmi mājieni par visu manu dzīvi. — Lai Aurēliju iegūtu, es biju nolēmis iedrošināties it visu; man pat šķita, it kā es pats būtu pacelts pāri savas dzīves norisēm un, tās izprotot, man nekad nebūtu jābaidās, un tādēļ es arī varu uzdrošināties. Es gudroju visādus plānus un pasākumus, lai tuvotos savam mērķim, it sevišķi es cerēju no svešā gleznotāja šo to dabūt zināt un izdibināt dažus man svešus apstākļus, kujTi zināšana man būtu noderīga kā sagatavojums manam mērķim. Un es biju nodomājis savā tagadējā jaunajā izskatā atgriezties atpakaļ pilī, un tas nu man nešķita ne' kāds pārdrošais'solis. — Vakarā es devos uz viesnīcu pie saviem paziņām; un to es darīju, jo vairāk tāpēc, lai ierobežotu sava gara aizvien vairāk pieaugošo spriegumu, savas satrauktās fantazijas nevaldāmo darbību.

Daudz runāja par svešā mākslinieka gleznām, it īpaši par neparasto izteiksmi, kādu viņš pratis piešķirt savām ģīmetnēm; es piebiedrojos šim slavinājumam, un neizteicamo daiļumu, kas atmirdzēja Aurēlijas šķīstajā, eņģelim līdzīgajā sejā, es tēloju ar tādu sevišķu izteiksmes spožumu, kas bija tikai reflekss izsmējīgai ironijai, kuj-a manī dega kā rijīga liesma. Kāds ieminējās, ka viņš gleznotāju rītvakar uzaicināšot mūsu pulciņā, gleznotājs vēl kādu laiku palikšot pilsētā, lai pabeigtu vairākas uzsāktas ģīmetnes, viņš esot interesants .un lielisks, kaut gan jau stipri gados.

Nākamā vakarā, savādu jūtu, dīvainu jausmu sabangots, es devos uz sanāksmi vēlāk nekā parasti; svešais sēdēja pie galda ar muguru pret mani. Bet kad es apsēž-

damies paraudzījos viņa sejā, man pretī rēgojās drausmā svešinieka vaibsti, kurus biju skatījis Antonija dienā pie baznīcas pīlāra, un mani pārņēma bailes un baismas.

—    Viņš manī lūkojās ilgi, ar dziļu nopietnību, bet tas garastāvoklis, kādā biju nonācis, kopš biju redzējis Aurēlijas gleznu, iedvēsa manī drosmi un spēku šo skatienu izturēt. Naidnieks, acīm redzot, nu bija parādījies dzīvē, un tas nozīmēja uzsākt ar viņu cīņu uz dzīvību un nāvi. Es nolēmu nogaidīt uzbrukumu, bet tad to atsist ar ieročiem, uz kufu stiprumu varēju paļauties. Svešinieks šķita mani ne sevišķi ievērojam, bet, skatienu no manis novērsis, turpināja sarunu par mākslu, ko mana ienākšana uz brīdi bija pārtraukusi. Sarunas novirzījās uz viņa gleznām, it īpaši slavināja Aurēlijas ģīmetni. Kāds no klātesošiem apgalvoja, ka šī glezna, kaut arī no pirmā mirkļa būtu uzskatāma kā portrets, taču varētu noderēt kā studija un būtu izlietojama kādas svētās gleznojumam. — Tā kā es vēl nesen šo gleznu ar visām tās priekšrocībām biju tik krāšņos vārdos attēlojis, tad vaicāja arī manu spriedumu, un it kā pats negribēdams teicu, ka svēto Rozāliju es nevarētu iedomāties citādāku, kā tieši tādu, kāda ir svešinieces ģīmetne. Gleznotājs šķita manus vārdus nepamanījis, viņš tūliņ mani pārtrauca: ,,Šī sieviete, kurai ģīmetne atbilst visā pilnībā, patiesi ir kāda dievbijīga svētā, kas cīniņā paceļas augšup līdz dievišķīgajam. Es viņu gleznoju tai brīdī, kad tā, briesmīgākā posta piemeklēta, reliģijā meklēja mierinājumu un cerēja rast palīgu no mūžīgā likteņa, kas valda tur augšā; šai gleznā esmu mēģinājis ielikt to izteiksmi, ko radījusi cerība, kas iemājo tikai tai sirdī, kujra tālu pacēlusies pāri visam laicīgajam." — Tad uzsāka citas sarunas, un vīns, kas gleznotājam par godu šoreiz bija izvēlēts labāks un baudīts lielākā mērā, ielīksmoja prātus. Ikvienam bija kas ko pastāstīt par uzjautrinājumu, un kaut gan svešinieks šķita klusu sevī smejamies, un šie iekšējie smiekli šķita vienīgi acīs atspoguļojamies, taču bieži vien ar pāris spēcīgiem starpā

iemestiem vārdiem viņš prata visu sarunu uzturēt sevišķā spriegumā. —

Ja arī nespēju sevī nomākt baigās un pretīgās jūtas, kas ikreiz mani pārņēma, svešiniekam manī pavedoties, taču aizvien vairāk un vairāk pārvarēju drausmo noskaņu, kāda manī modās, šo svešinieku ieraugot. Es stāstīju par ērmīgo Belkampo, ko visi pazina, un viņiem par prieku pratu viņa fantastisko vējagrābslību attēlot tik spilgtā gaismā, ka resnais un omulīgais tirgotājs, kas mēdza sēdēt man iepretim, ar asarām acīs man apgalvoja: kopš ilga laika šis esot tas tīkamākais vakars, kādu viņš jebkad pieredzējis. Smiekliem beidzot apklustot, svešinieks pēkšņi ievaicājās: ,,Vai jūs, mani kungi, velnu jau esat redzējuši?" — Klātesošie šo jautājumu domājās esam ievadu kādam jokam un vienbalsīgi apgalvoja, ka vēl neesot bijis tas gods; tad svešinieks turpināja: ,,Daudz netrūka, un man būtu bijis tas gods un tieši barona F. pilī kalnos." — Es nodrebēju, bet pārējie smiedamies sauca: ,,Tālāk, tālāk!" — Un svešinieks atsāka: „Ceļodami pa kalniem, jūs visi, droši vien, būsit redzējuši, to drausmo mežonīgo apkārtni, kur, ceļiniekam no biezā egļu meža iznākot uz augstajām klinšu masām, atveras dziļš un drūms bezdibenis. Tas ir tā saucamais Velna bezdibenis, tur no augšas rēgojas pretī klintsbluķis, kas veido tā saucamo Velna sēdekli.— Runā, ka uz šīs klints sēdējis grāfs Viktorins, ļaunus nodomus galvā lolodams, kad pēkšņi parādījies velns un, nolemdams pats izpildīt Viktorina nodomus, kas tam bijuši gaužām pa prātam, grāfu iegrūdis bezdibenī. Tad velns kapucieša izskatā ieradies barona pilī, un, iztīksminājies ar baronesi, aizsūtījis viņu uz elli, pēc tam nožņaudzis arī barona ārprātīgo dēlu, kas negribējis paciest velna inkognito, bet gan skaļi saucis: ,Tas ir velns!' tādā kārtā no pazudinājuma izglābjot kādu šķīstu dvēseli, kuj-u viltīgais velns arī gribējis iegrūst postā. Pēc tam kapucietis neizprotamā kārtā nozudis; stāsta, ka viņš gļēvulīgi aizbēdzis no Viktorina, kas no sava kapa asiņains nostājies viņa

priekšā. — Lai nu būtu kā būdams, varu jums droši teikt, ka baronese bija noindēta, Hermogens viltīgi noslepkavots, barons drīz vien pēc tam no sirdēstiem nomira, bet Aurēlija, šī dievbijīgā svētā, kuru es tajā drausmo notikumu laikā gleznoju, kā pamesta bārene devās prom uz tālu malu, uz kādu cisterciešu klosteri, kuj-a priekšniece ar viņas tēvu bija bijusi draugos. Šīs lieliskās sievas gleznu jūs redzējāt manā izstādē. Taču par visu to sīkāk un labāk jums var pastāstīt, lūk, šis kungs" (viņš norādīja uz mani) ,,jo visa atgadījuma laikā viņš atradās pilī." —

Visi ar izbrīnu raudzījās manī. Sakaitināts es pielēcu stāvus un stiprā balsī saucu: ,,Mans kungs, kas man daļas gar jūsu aušīgajām velna dēkām, jūsu slepkavu stāstiem, jūs mani uzlūkojat par citu, patiesi jūs mani uzlūkojat par citu, un es lūdzu neiejaukt mani jūsu darīšanās." Iekšējā satraukumā man bija diezgan grūti saviem vārdiem piešķirt kaut šādu vienaldzības nokrāsu; gleznotāja noslēpumainās runas iespaids, kā arī mans dziļais satraukums, ko es gan veltīgi pūlējos noslēpt, bija acīm redzami. Jautrais garastāvoklis bija izgaisis, un viesi, atcerēdamies, ka esmu visiem pilnīgi svešs, gluži nemanīts šeit ieradies, lūkojās manī neuzticīgi. —

Svešais gleznotājs bija piecēlies un blenza manī stingām, nekustīgām acīm, kā toreiz kapuciešu baznīcā. — Viņš nerunāja ne vārda, viņš šķita sastindzis, kā bez dzīvības esam, bet no viņa rēgainā skatiena man saslējās mati stāvus, saltas lāses pārklāja pieri, un lielās šausmās nodrebēja visas muskuļu šķiedras. — „Pazūdi", savaldību zaudējis, kliedzu, „tu esi pats sātans, tu esi neģēlīgā slepkavība, bet pār mani tev varas nav!"

Visi piecēlās no krēsliem. „Ko tas nozīmē, ko tas nozīmē?" sauca cits caur citu; manas balss drausmās skaņas izbiedēti un kāršu spēli atstādami, no blakus zāles traucās šurp ļaudis. „Kāds piedzēries, kāds ārprātīgais, vediet viņu laukā, vediet viņu laukā!" tā daži sauca. Bet svešais gleznotājs, mani stingi uzlūkodams,

\

stāvēja nekustīgs. No niknuma un izmisuma kā bez prāta, es izrāvu no svārku kabatas nazi, ar kuru biju nogalinājis Hermogenu un kuru vienmēr mēdzu sev nēsāt līdz, un metos virsū gleznotājam, bet spēcīgs trieciens mani nosvieda gar zemi, un mākslinieks iesmējās drausmā izsmieklā, kā visā istabā atbalsojās: ,,Brāli Medard, brāli Medard, tava spēle ir neīsta, ej un nožēlā un kaunā ļaujies izmisumam." — Es jutu, ka viesi mani satver ciet, es atjēdzos un kā saniknots vērsis metos un sitos pret pūli; daži nogāzās gar zemi, un es izlauzu sev ceļu uz durvīm. —

2igli es steidzos pa gaiteni, te atvērās mazas sāņu durvis, mani ierāva tumšā istabā, es nepretojos, jo aiz manis jau čaloja ļaudis. Burzmai padrāžoties garām, kāds mani pa sāņu kāpnēm izveda lejā pagalmā un tad caur blakus piebūvēm uz ielas. Laternu gaismā es redzēju, ka mans glābējs ir ērmīgais Belkampo. „Tiem, šķiet, ir kāda liktenīga kopība ar svešo gleznotāju; blakus istabā es dzēru savu glāzīti vīna, kad izcēlās troksnis, un, pazīdams mājas situāciju, es nolēmu jūs glābt, jo vienīgi es esmu vainojams visā šai liktenībā." — „Kā gan tas iespējams?" es pārsteigts vaicāju. — „Kas pcrvēl acumirklim, kas saslienas pret padevību augstākam garam?" ar patosu turpināja mazais vīrelis. „Aranžējot jūsu matus, cienījamais, manī iedegās comme a l'ordinaire cēlākās idejas, es ļāvos savas patvaļīgās fantazijas lidojumam, un tādēļ nevien neaizmirsu dusmu sprogu galvas virsū pienācīgi nogludināt mīkstā lokumā, bet arī ļāvu divdesmit septiņiem baiļu un baismu matiem nogulties pāri pierei; šie saslējās augšā no gleznotāja stingā skatiena, kurš īsteni ir tikai viens rēgs, un vaidēdami sliecās pret dusmu sprogu, kas sprēgādama mutuļodama izira. Es visu redzēju; tad jās, cienījamais, niknumā iededzies, izvilkāt nazi, pie kura jau bija pielipušas daudzas asins lāses, bet tās bija veltas pūles aizsūtīt uz viņpasauli t o, kas Orkusam jau pieder, jo šis gleznotājs ir Ahasvers, mūžīgais žīds, vai Bertrans de Borns, vai Mefistofelis, vai

Benvenuto Čellini, vai svētais Pēteris, īsi sakot, viens nicīgs rēgs, un ne ar ko citu nav padzenams, kā vai nu ar sprogu grieznēm, kas loka ideju, kura īstenībā ir viņš pats, vai arī veikli frizējot domas, kas tam jāiesūc sevī ar elektriskām sukām, lai barotu ideju. — Jūs redzat, cienījamais! ka man, māksliniekam un fantastam pēc profesijas, tamlīdzīgas lietas ir īsta pomāde, un šī paruna, no manas-mākslas aizgūta, ir daudz nozīmīgāka nekā to varētu domāt, kaut tikai šī pomāde sevī saturētu īstu neļķu eļļu."

Mazā vīreļa neprātīgās pļāpas šai brīdī, kamēr mēs skrējām pa ielām, šķita man kaut kas baismīgs, un, šad un tad pamanījis viņa dīvainos lēcienus, viņa komisko seju, man it kā konvulsīvās lēkmēs gribot negribot bija skaļi jāiesmejas. Beidzot mēs bijām nonākuši manā istabā; Belkampo man palīdzēja sakravāties, drīz vien viss jau bija sakārtots aizbraukšanai; mazajam vīrelim es iespiedu saujā dažus dukātus, no prieka viņš palēcās un skaļi iesaucās: ,,Heisā, nu man ir cienījamā nauda, patiesa mirdzoša nauda, sirds asinīm piesātināta, vizuļojoša un sarkanos staros margojoša. Tā ir iedoma un turklāt vēl jautra, mans kungs, vairāk nekas."

Pēdējo piemetinājumu viņā, droši vien, izraisīja mans pārsteigums par viņa iepriekšējiem vārdiem; viņš izlūdzās atļauju dusmu sprogai vēl piešķirt vajadzīgo nogludinājumu, baismu matus apgriezt īsākus un par atmiņu uzdrošināties paņemt mazu mīlestības sprodziņu. Es ļāvu viņam vaļu, un viņš izdarīja visu, ko bija vēlējies, pie tam jokaini vaikstīdamies un šķobīdamies. — Beidzot viņš satvēra nazi, ko pārģērbjoties biju nolicis uz galda, un, pieņēmis paukotāja stāju, dūra ar to gaisā. ,,Es nogalinu jūsu nelabo", viņš iesaucās, „un tā kā viņš ir tikai ideja, tad jāspēj to nogalināt ar ideju, un viņam jāmirst no šīs, no manējās, kurai es pievienoju veiklas ķermeņa kustības, lai pastiprinātu ekspresiju. Apage Satanas, apage, apage, Ahasverus, allez vous en!" — „Tagad tas būtu izdarīts", viņš teica, nolikdams nazi, dziļi elpodams

un pieri slaucīdams, it kā būtu krietni nopūlējies, lai veiktu smagu darbu. Žigli es gribēju nazi noslēpt un bāzu to piedurknē, it kā man mugurā vēl būtu mūka svārki; to mazais vīrelis pamanīja, un viņš viltīgi pasmīnēja. Šai brīdī mājas priekšā atskanēja pastnieka rags, Belkampo pēkšņi mainīja balss intonāciju un stāju, izvilka mazu kabatas drāniņu un izlikās, it kā slaucītu asaras, vairākkārt godbijīgi palocījās, noskūpstīja man roku un svārku stūri un lūgdamies teica: „Cienījamais kungs, divas mesas manai vecmāmiņai, kas mira no gremošanas traucējuma, četras mesas manam tēvam, kas nobeidzās aiz piespiestas gavēšanas! Bet kad es būšu miris, man katru nedēļu vienu. — Pagaidām manu daudzo grēku atlaidi. — Ak cienījamais kungs, manā iekšienē paslēpies kāds negodīgs grēkagabals un saka: ,Pēteri Šēnfeld, neesi mērkaķis un tici, ka tu esi, citādi es īsteni būšu tu, saukšos Belkampo un būšu ģeniāla ideja, bet ja tu tam netici, es tevi nogalēšu ar smailu un asu domu.’ Šis ļaunprātīgais vīrs, saukts Belkampo, izdara visādus iespējamus netikumus, cienījamais! starp citu viņš bieži vien šaubās par tagadni, gauži piedzeras, ir kauslīgs un piekopj nešķīstības ar skaistām jaunavīgām domām: šis Belkampo mani, Pēteri Šēnfeldu, galīgi samulsinājis un satraucis, kādēļ es dažkārt nepieklājīgi liekuļoju un apgānu nevainības mirdzumu un pats, dziedādams in dulci jubilo, ar baltām zīda zeķēm apsēstos s-os. Piedošanu abiem, Piētro Belkampo un Pēterim Šēnfeldam!" —

Viņš nometās manā priekšā ceļos un izlikās spēcīgi šņukstam. Šī cilvēka ģeķība bija man neizturama.'-— „Esiet taču prātīgs", es viņam uzsaucu; ienāca viesmīlis, lai paņemtu manus saiņus. Belkampo pietrūkās augšā un, atkal atgriezdamies savā jautrajā omā un bez pārtraukuma pļāpādams, palīdzēja viesmīlim savākt manis vēl steigā pieprasītās lietas. „Šis puisis ir visiem labi pazīstams vējagrābslis, ar viņu nevar neko daudz ielaisties", noteica viesmīlis, karietes durvis aizcirzdams. Belkampo vēcināja cepuri un, redzēdams manu izteiksmīgo skatienu un uz

lūpām uzlikto pirkstu, izsaucās: „Līdz manas dzīvības pēdējam elpas vilcienam!"

Rītam austot, pilsēta jau atradās tālu aiz manis, un bija izgaisis šausmīgā un baismā cilvēka tēls, kas it kā neizdibināms noslēpums bija mani draudīgi vajājis. — Pastmeistara jautājums: „Uz kurieni?" atkal par jaunu man atgādināja, ka esmu atraisījies no visām dzīves saistībām un nu klīstu apkārt, bez palīdzības pamests gadījuma brāzmainām bangām. Bet vai gan kāda nepārspējama vara nav mani tādēļ spēcīgi izrāvusi no visa tā, kas reiz man bija bijis draudzīgs, lai gars, kas manī mājoja, ar neierobežotu spēku sparīgi izplestu savas spārnu vēdas? —

Bez atpūtas es devos uz priekšu pa krāšņo zemi; nekur man nebija miera, kāds mani neatvairāmi dzina tālāk, aizvien tālāk, lejāk uz dienvidiem; līdz šim, pats to nemanīdams, es nebiju novirzījies no ceļa maršruta, kujru man bija nozīmējis Leonards, un grūdiens, ar kādu viņš bija mani ietriecis dzīvē, kā ar maģisku varu mani dzina uz priekšu taisnā virzienā. —

Kādā tumšā naktī es braucu caur biezu mežu, kas, kā to man stāstīja pastavīrs, it kā izklājies līdz nākošai pasta stacijai, un tādēļ bija ieteicis līdz rītam nogaidīt pie viņa; bet es šo priekšlikumu noraidīju, lai pēc iespējas ātrāk sasniegtu kādu mērķi, kas man pašam bija noslēpums. Jau izbraucot no pasta stacijas, tālumā laistījās zibeņi, un aizvien tuvāki un tumšāki nāca virsū padebeši, ko vētra bija sadzinusi kopā vienā vālā un šņākdama trieca sev pa priekšu; tūkstoškārtīgā atbalsī dārdēja pērkons, un, cik tālu vien acīm bija redzams, sarkani zibeņi šķērsoja apvārsni; augstās egles, līdz saknēm satricinātas, krakšķēja, lietus lija aumaļām. Ik mirkli mums draudēja briesmas kļūt no kāda koka nosistiem; zirgi, zibeņu laistīšanās izbiedēti, cēlās pakaļkājās; un drīz vien mēs tikko vairs tikām uz priekšu; beidzot ratus tik spēcīgi apsvieda apkārt, ka salūza pakaļējais ritenis. Tagad nu mums bija jāpaliek uz vietas

un jāgaida, līdz negaiss pārstāj; caur mākoņiem izlauzās mēness. Nu pastavīrs pamanīja, ka krēslā viņš galīgi novirzījies no lielceļa un nonācis uz kāda lauku ceļa; ko citu darīt, cik nu vien tas iespējams, bija jādodas tālāk pa šo ceļu, varbūt pret rīta ausmu būs sasniegts kāds ciems. Ratus atbalstījām ar resnu zaru un tā soli pa solim devāmies tālāk.

Iedams pa priekšu, drīz vien tālumā pamanīju margojam gaismu un šķitu suņus rejam; nebiju alojies, jo, pagājies vēl dažas minūtes, jau pilnīgi skaidri dzirdēju suņus ierejamies. Mēs nonācām pie skaistas mājas, ap kuru bija plašs pagalms ar augstiem mūriem visapkārt. Pastavīrs pieklauvēja pie vārtiem, riedami un trakodami suņi metās šurp, bet pašā mājā viss palika kluss un mierīgs; tad pastavīrs uzpūta savu ragu, nu otrā stāvā atvērās logs, pa kuru biju redzējis gaismu spīdam, un raupja dobja balss no augšas sauca: „Kristiān!" Kristiān!" — „Ja, cienīts kungs", atsaucās no lejas. „Tur apakšā pie vārtiem kāds dauzās un taurē", turpināja balss no augšas, „suņi gluži kā velni. Paņem laternu un bisi Nr. 3 un paraugies, kas par lietu." — Drīz pēc tam mēs dzirdējām, ka Kristiāns aicina suņus prom, un beidzot ieraudzījām viņu nākam ar laternu rokā. Pastavīrs tēica, neesot nekādu šaubu, ka, mežam sākoties, viņš būs pagriezies vairāk sāņus, nevis braucis taisni, jo nu mēs esot nonākuši pie mežsarga mājas, kas no pēdējās pasta stacijas atrodoties stundas attālumā pa labi. —

Kad Kristiānām bijām izsūdzējuši savu kļūmi, viņš tūdaļ atvēra vārtus un palīdzēja ievest iekšā ratus. Apklusinātie suņi ap mums luncinājās un ostījās, bet vīrs, kas visu laiku bija stāvējis pie loga, nepārtraukti sauca: „Kas tur, kas tur? kas tā par karavāni?" — bet ne Kristiāns, ne mēs viņam neatbildējām; kamēr Kristiāns novietoja zirgus un ratus, es devos mājā iekšā, kuras durvis Kristiāns bija atstājis vaļā, un te man nāca pretī liela un spēcīga auguma vīrs saulē nodegušu seju, ar zaļu spalvu kušķi izgreznotu lielu cepuri galvā, kreklu mugurā, vie

nīgi tupeles kājās uzvilcis un kailu mednieku dūci rokā; viņš bargi man uzsauca: „No kuras puses? — Ko tie ļaudis te mētājas apkārt pa nakti, šeit taču nav ne viesnīca, ne pasta stacija. — Šeit dzīvo iecirkņa mežsargs, un tas esmu es! — Kristiāns ir tīrais ēzelis, atvērdams vārtus."

Gluži pazemīgi es viņam izstāstīju savu likstu un teicu, ka vienīgi tā mūs novedusi šeit; nu šis vīrs kļuva piekāpīgāks, viņš teica: „Patiesi, negaiss bija gan bargs, bet pastavīrs tomēr ir blēdis, braukdams nepareizu ceļu un ratus salauzdams. — Tādam puisim pat ar aizsietām acīm jāprot braukt pa mežu, viņam tur jājūtas kā mājās, līdzīgi mums." Mežsargs mani uzveda augšstāvā, un, nolikdams mednieku dūci pie malas, noņemdams cepuri un uzvilkdams svārkus, viņš lūdza viņa rupjo izturēšanos neņemt ļaunā, jo šeit, šajā atstātajā dzīves vietā, viņam esot jābūt jo sevišķi uzmanīgam tāpēc, ka pa mežu bieži vien klaiņājot apkārt visādi palaidnīgi plukatas un viņš gandrīz jau nonācis līdz atklātam kapam ar tā saucamajiem malu medniekiem, kas jau ne reiz vien tīkojuši viņa dzīvības. „Bet šie nelieši neko man nevar izdarīt", turpināja mežsargs, „jo ar Dieva palīgu es izpildu savu amatu godīgi un taisnīgi, un ticībā un paļāvībā uz Viņu un uz savu ieroci es šiem blēžiem spītēju." — Neviļus, kā tas man dažkārt aiz veca paraduma gadījās, pār lūpām man izlauzās daži svinīgi vārdi par spēku, ko mums sniedz paļāvība uz Dievu, un mežsargs kļuva aizvien jautrāks.

Nevērodams manus iebildumus, viņš pamodināja savu sievu, stipri gados, bet vēl mundru un rosīgu cienīgu kundzi, kujra, kaut gan miegā iztraucēta, laipni saņēma viesi un, vīra skubināta, tūliņ sāka gatavot vakariņas. Pastavīram vēl tai pašā naktī, kā to mežsargs tam par sodu bija noteicis, ar salauztiem ratiem bija jādodas atpakaļ uz staciju, no kupas tas bija ieradies; uz nākamo staciju, pēc manas vēlēšanās, mani solījās aizvest pats mežsargs. Es biju ar mieru, jo vairāk tāpēc, ka man pašam vismaz īsa atpūta šķita nepieciešama esam. Tādēļ

es mežsargam teicu, ka labprāt gribētu šeit palikt līdz nākamās dienas pusdienai, lai pilnīgi attaptos no noguruma, kāds manī sakrājies, vairākas dienas bez pārtraukuma ceļojot. ,,Ja es jums, mans kungs, drīkstētu dot padomu", atbildēja mežsargs, „palieciet šeit visu rītdienu un nogaidiet parītdienu, tad mans vecākais dēls, kūju es sūtu uz galvaspilsētu, pats jūs aizvedīs līdz nākamai pasta stacijai." Arī ar to biju vienis prātis, un es slavēju šīs vietas kluso vientulību, kas mani ļoti saistīja. Nu, mans kungs!" teica mežsargs, „gluži vientuļi šeit vis nav, tad jau gan jums būtu pēc pilsētnieku parastajiem nojēgumiem katra dzīves vieta mežā jādēvē par vientulīgu, taču jāievēro tas, kas šajā dzīves vietā mīt. Jā, kad šeit, šajā vecajā medību pilī, kā agrāk, dzīvoja tāds vecs un sabozies kungs, kas ieslēdzās savos četros mūfos un kam nepatika ne mežs, ne medības, tad gan šeit būtu bijusi vientuļa uzturēšanās vieta, bet kopš viņš miris un žēlīgais zemes firsts licis šajās ēkās iekārtot mežsarga dzīvokli, dzīve te kļuvusi visai rosīga. Jūs, mans kungs! droši vien esat tāds pilsētnieks, kas neko nezina ne par mežu, ne medību priekiem; tad gan jūs nemaz nevarat iedomāties, cik -krāšņa un līksma ir mūsu, mednieku, dzīve. Es un mani mācekļi, mēs esam viena ģimene; jūs varat to uzskatīt par ērmību vai ne, savus gudros un izveicīgos suņus es arī pieskaitu tur klāt; tie mani saprot un uzmana katru manu vārdu, katru manu mājienu un ir man uzticīgi līdz nāvei. — Paraugieties vien, cik sapratīgi mans Mežinieks mani uzlūko, viņš zina, ka es runāju par viņu. — Vai zināt, kungs, mežā gandrīz vienmēr ir ko darīt; vakarā, lūk, iznāk tāda sagatavošanās vai pasaimniekošana, bet tikko aust rīts, esmu jau laukā no cisām un dodos prom, jautru mednieka dziesmiņu savā ragā pūzdams. Tad visi knosās un rosās no miega, suņi ierejas, aiz medību kāres un draiskulības viņi jautri lēkā. Puiši žigli ielien biksēs, uzmet plecā medību somu un bisi un ienāk istabā, kur mana vecā gatavo mednieku brokastu, un nu tikai gavilējot un līk

smojot prom uz mežu! Mēs nonākam vietās, kur paslēpušies medījumi, tad cits aiz cita pa gabalu nostājamies savā vietā, un suņi ložņā pa biezokni, galvas zemei piedurdami; tie ošņā un dzen pēdas un raugās medniekā gudrām cilvēku acīm, bet mednieks, elpu aizturēdams, stāv ar uzvilktu gaili, tik nekustīgs, itin kā būtu ieaudzis zemē. — Un kad no biezokņa izdrāžas medījums, un nodārd šāvieni, un suņi metas uz priekšu, ak, mans kungs, tad sirds pukst tik strauji, un jūs esat pilnīgi cits cilvēks. Un katru reizi tāda došanās uz medībām ir kas jauns, jo ik reizi atgadās kas sevišķs, kas vēl nekad nav bijis. Jau tādēļ vien, ka meža putni sadalās pa laikiem: tad parādās tāds, tad citāds, jau tādēļ vien visa šī būšana ir tik varena, ka nevienam cilvēkam virs zemes no tās nav gana. Bet arī mežs pats par sevi, mans kungs, arī mežs ir līksms un dzīvs, un es tajā nekad nejūtos vientuļš. Tur pazīstu ik laukumiņu, ik koku, un patiesi man liekas, ka ik kokam, ko ar savām acīm esmu redzējis izaugam un kas nu savu spožo un līksmo galotni slien pret debesīm, es būtu pazīstams un mīlams, jo esmu to kopis un lolojis; un kad dažkārt tas tā brīnumaini šalc un zūzo, tad es patiesi domāju, it kā tas savā visai īpatā balsī ar mani runātos, un tas tiešām tad būtu īstākais Dieva un viņa visvarenības slavinājums un lūgšana, kādu vārdos izteikt nemaz nav iespējams. — īsi sakot, vienam godīgam un krietnam mednieku vīram ir īsti krāšņa un līksma dzīve, jo viņdfn kaut kas vēl palicis pāri no senās skaistās brīvības, kad ļaudis vēl dzīvoja dabā un neko nezināja par visu to blēdīšanos un klīrēšanos, ar ko viņi sevi nomoka savos mūra krātiņos, atsvešinādamies no visām tām krāšņajām lietām, ko Dievs ap viņiem radījis, lai viņi priecātos un pacilātu savu prātu, kā to dažkārt darījuši tie brīvie ļaudis, kas ar visu dabu sadzīvoja draudzībā un mīlestībā, kā mēs to lasām senos rakstos." —

Visu to vecais mežsargs teica tādā balsī un ar tādu izteiksmi, ka bija jābūt pārliecinātam par viņa jūtu dziļumu, un es patiesi viņu apskaudu par viņa laimīgo dzīvi,

viņa dziļi sirdī nopamatoto mierīgo sirdsprātu, kas tik ļoti atšķīrās no manējā.

Pils ēku otrajā pusē, — un šīs ēkas, kā es to tagad ievēroju, bija visai plašas, — vecais mežsargs man ierādīja mazu glīti uzpostu istabiņu, kujrā jau bija noliktas manas mantas; un tad viņš mani atstāja vienu, vēl piebilzdams, ka agrais mājas troksnis mani nemodināšot, jo es esot novietots pilnīgi atsevišķi no pārējiem mājas ļaudīm un tādēļ varot gulēt, cik ilgi vien gribot; pamodies lai vien pasaucot, un man atnesīšot brokastis, viņš pats būšot sastopams tikai ap pusdienu laiku, jo agri no rīta kopā ar saviem mācekļiem došoties mežā un pirms pusdienām atpakaļ nebūšot. Es atkritu gultā un, būdams ļoti noguris, drīz vien ieslīgu dziļā miegā; bet mani sāka mocīt kāds drausms sapnis. — Dīvainā kārtā šis sapnis iesākās ar gulēšanas apziņu, es teicu sev tā: tas taču lieliski, ka esmu tūliņ iemidzis un tik cieši un mierīgi snaužu, nu atspirgšu no sava noguruma; tikai acis nedrīkstu atvērt. Bet neraugoties uz to, man šķita, ka es to tomēr darīju; taču tādēļ mans sapnis netika pārtraukts; tad atvērās durvis un pa tām ienāca iekšā tumšs stāvs, kuj-ā es ar šausmām pazinu pats sevi kapucieša tērpā, ar bārdu un tonsūru. Šis tēls nāca manai! gultai aizvien tuvāk un tuvāk, es gulēju nekustēdamies, ik skaņa, ko tiecos izgrūst no rīkles, nosmaka stingumā, kas bija mani pārņēmis. Tēls atsēdās uz gultas un nicīgi ņirgdams raudzījās manī. „Tagad tev jānāk man līdz", viņš teica, „uzkāpsim uz jumta zem vējloka, tas spēlē jautru kāzu dziesmu, jo ūpis dzep kāzas. Tur spēkosimies viens ar otru, un kujrš kuru nogrūdīs zemē, tas būs ķēniņš un drīkstēs dzert asinis." — Es jutu, ka tumšais tēls mani sagrābj un paceļ gaisā, tad izmisumā es atguvu savus spēkus. ,,Tu neesi Es, tu esi velns", es iekliedzos un kā ar ķetnām es iecirtos draudīgajam spokam sejā, bet man likās, it kā mani pirksti urbtos acīs kā dziļās alās, un tumšais tēls par jaunu griezīgā balsī iesmējās. Šajā mirklī es atmodos, it kā pēkšņa grūdiena uzpurināts, bet

m

I

m

smiekli vēl nerima skanēt istabā. Es pielēcu stāvus, pa logu iespīdēja rīta spožā gaisma, un es ieraudzīju pie galda stāvam man muguru uzgriezušu kādu vīru kapuciešu ģērbā. — No bailēm es sastingu, drausmais sapnis kļuva īstenība. — Kapucietis rakņājās pa lietām, kas atradās uz galda. Un tad viņš pagriezās pret mani; ieraudzījis svešu seju ar tumšu savēlušos bārdu, acis, no kurām man pretī ņirdza domu tukšs ārprāts, es atguvu visu drosmi; daži sejas vaibsti nedaudz atgādināja Hermogenu. Es nolēmu nogaidīt, ko uzsāks svešais vīrs, un pretoties tikai tad, ja viņš uzsāktu ko ļaunu. Mans stilets atradās man blakus, turklāt paļaudamies arī uz savu miesas spēku, es cerēju bez citu palīdzības pārvarēt svešinieku. Šķita, ka viņš bērnam līdzīgi rotaļājas ar manām lietām, sevišķi viņam bija iepaticies sarkanais portfelis, kuru viņš, pret logu pacēlis, grozīja uz vienu otru pusi, pie tam dīvainā kārtā uz augšu palēkdamies. Beidzot viņš atrada pīto pudeli ar noslēpumainā vīna atliekām, viņš to atkorķēja un paostīja, viņa locekļi nodrebēja, un viņš iekliedzās tik spalgi, ka dobji un baismīgi noskanēja visa istaba. Skaļš zvans mājā nosita trīs, un svešais iegaudojās, kā drausmīgās mokās, bet tad atkal atskanēja viņa griezīgie smiekli, kādus biju dzirdējis sapnī; viņš zvalstījās neprātīgos lēcienos, dzēra no pudeles un tad, to aizsviedis prom, metās laukā pa durvīm. Es žigli piecēlos un devos viņam pakaļ, bet viņš bija jau nozudis, vienīgi dzirdēju viņu pa kādām attālākām kāpnēm lejā klūpam un ar dobju sparu aizcērtam durvis. Lai pasargātos no otrreizēja apmeklējuma, es aizbultēju savu istabu un atkal atlikos gultā. Biju pārāk novārdzis, tādēļ drīz vien aizmigu; kad miegā stiprinājies un atspirdzis pamodos, saule jau spīdēja istabā. ■—

Mežsargs, kā jau bija teicis, kopā ar saviem dēliem un mācekļiem bija devušies mežā; kāds jauns un patīkams meitēns, mežsarga jaunākā meita, man atnesa brokastis, kamēr vecākā ar māti rīkojās pa virtuvi. Meitēns it mīlīgi stāstīja, ka viņi visi šeit dzīvojot priecīgi un mierīgi, vie-

mgi dažreiz, kad iecirknī uz medībām ierodoties firsts un dažu labu reizi šeit pārnakšņojot, daudzie ļaudis saceļot lielu kņadu. Tā aiztecēja pāris stundu, un bija jau pusdienu laiks klāt; līksma gavilēšana un taupu skaņas vēstīja, ka atgriezies mežsargs ar trim mācekļiem un četriem dēliem, lieliskiem ziedošiem jaunekļiem, no kujriem jaunākajam varēja būt ap piecpadsmit gadu. — Mežsargs jautāja, kā labi esmu gulējis un vai troksnis nav mani pārāk agri pamodinājis; par pārciesto piedzīvojumu es viņam negribēju stāstīt, jo baismīgā mūka spilgtā parādība tik cieši bija piesaistījusies manam sapnim, ka es tikko varēju atšķirt, kur sapnis bija beidzies, kur dzīves īstenība sākusies. —

Galds bija klāts, virums kūpēja, vecais noņēma cepurīti, lai noskaitītu lūgšanu, un te pēkšņi atvērās durvis un pa tām ienāca kapucietis, kūpi biju redzējis pagājušā naktī. Viņa sejā bija izzudusi ārprāta izteiksme, tagad viņš šķita drūms un stūrgalvīgs. „Esiet mīļi sveicināti, cienīgais kungs!" pret viņu pagriezies, sacīja vecais mežsargs, ,,— teiciet svētīšanas vārdus un tad iebaudiet līdz ar mums." — Bet kapucietis dusmās kvēlojošām acīm paraudzījās visapkārt un drausmīgā balsī iekliedzās: „Lai sātans tevi saplosa ar tavu cienīgo kungu un tavu nolādēto lūgšanu; vai gan tu neesi mani šurpu atvilinājis, lai es pie galda būtu trīspadsmitais un tu liktu mani nomaitāt šim svešajam slepkavam? — Vai gan tu neesi mani ietērpis šais mūka svārkos, lai neviens nepazītu grāfu, tavu kungu un pavēlnieku? — Bet tu, nolādētais, bīsties manu dusmu!" — To teikdams, mūks no galda satvēra smagu krūzi un meta ar to vecajam mežsargam, kujrš, veikli aizgriezdamies, izvairījās sviediena, kas viņam būtu sašķaidījis galvu. Krūze atsitās pret sienu un saplīsa sīkās lauskās. Bet šajā pašā brīdī mācekļi uzklupa trakojošam un viņu savaldīja. „Tu sasodītais Dieva zaimotāj!" mežsargs iesaucās, ,,ar savām trakulībām tu iedrošinies rādīties dievbijīgos ļaudīs, tu jau atkal iedrošinies tīkot manu dzīvību, lai gan esmu tevi glābis no

lopa stāvokļa, no mūžīga pazudinājuma? — Prom ar tevi uz torni!" — Mūks nokrita ceļos, gaudodams viņš lūdzās žēlastības, bet vecais teica: „Tev jāiet uz torni, un ātrāk tu nedrīksti šeit rādīties, līdz es zināšu, ka esi atsacījies no sātana, kas tevi apstulbinājis, jeb tev būs jāmirst." Tad mūks iekliedzās kā izmisīgās nāves baismās un postā, bet mācekļi viņu aizveda projām. Atnākuši atpakaļ, viņi ziņoja, ka mūks, tikko iegājis torņa istabā, kļuvis mierīgāks. Kristiāns, kas viņu uzraugot, starp citu teicis, ka visu pagājušo nakti mūks blandījies apkārt pa mājas gaiteņiem un, dienai austot, sācis kliegt: „Dod man vēl no sava vīna, un es pilnīgi nodošos tavā varā; vēl vīna, vēl vīna!" Kristiānām mūks tiešām licies streipuļojam kā piedzēris, lai gan viņš nesaprotot, kur gan mūks būtu varējis dabūt kādu stipru, reibinātāju dziru. —

Vairs ilgāk nevilcinājos un pastāstīju iepriekšējā naktī pārdzīvoto notikumu, turklāt neaizmirsdams pieminēt arī par iztukšoto pudeli. „Tas nu gan ir nelāgi", noteica mežsargs, „taču jūs man šķietat drosmīgs un krietns vīrs esam, cits jūsu vietā būtu nobijies līdz nāvei." Es lūdzu man sīkāk pastāstīt, kas īsteni ir ar šo vājprātīgo. „Ak, tas ir gafš un dēkains stāsts", atbildēja vecais, „ēdiena laikā tāds nav piemērots. Ar to vien jau gana, ka šis nejaukais cilvēks ar savu nešķīsto izturēšanos mūs iztraucējis, mums uzsākot savu maltīti priekā un saticībā, kā Dievs mums to lēmis; bet nu sēdīsimies pie galda." To teikdams, viņš noņēma cepurīti un svinīgi un bijīgi noskaitīja lūgšanu; līksmi un priecīgi sarunādamies, mēs notiesājām spēcīgo garšīgi sagatavoto laucinieku azaidu. Viesim par godu vecais mežsargs lika no pagraba uznest vecu vīnu, ko viņš pēc patriarchālas paražas uzdzēra no skaista kausa uz manu veselību. Pa to laiku nokopa galdu, mācekļi noņēma no sienas pāris ragu un sāka pūst kādu mednieku dziesmu. — Otrreiz atkārtojot, dziesmu uzsāka dziedāt līdz meitenes, bet pēdējam pantam vēl piebiedrojās korī klāt arī mežsarga

dēli. — Mana sirds priekā līksmoja: jau sen es nebiju juties tik labi kā starp šiem vienkāršiem, dievbijīgiem ļaudīm. Jaunieši nodziedāja vairākas omulīgas un labskanīgas dziesmas, tad vecais mežsargs piecēlās un uzsaukdams: ,,Lai dzīvo visi krietnie vīri, kas cienī dižciltīgas medības", iztukšoja savu glāzi; mēs visi pievienojāmies šim uzsaukumam un tā pabeidzām līksmo mielastu, kas man par godu bija ticis kuplināts ar vīnu un dziesmām.

Vecais mežsargs man teica: ,,Tagad, mans kungs! es iešu kādu pusstundiņu nosnausties, bet pēc tam dosimies mežā, un es jums pastāstīšu, kā šis mūks nonāca manā mājā un ko vēl par viņu zinu. Līdz tam metīsies jau krēsla, tad dosimies uz mastu, kur, kā Francis stāsta, esot irbes. Arī jums jāņem rokā krietns ierocis un jāizmēģina sava laime." Tas man bija kas jauns, jo, būdams vēl seminārā, gan dažkārt biju šāvis mērķī, bet nekad vēl medījumā; tādēļ es pieņēmu mežsarga uzaicinājumu, par ko viņš acīm redzot šķita iepriecināts un vēl pirms savas nodomātās snaudas sirsnīgā labvēlībā ar steigu centās parādīt pirmos nepieciešamos nosacījumus šaušanas mākslā.

Mani apgādāja ar bisi un mednieku somu, un tad mēs devāmies mežā, kur stāstu par dīvaino mūku mežsargs uzsāka šādiem vārdiem:

,,Nākamu rudeni būs jau divi gadi, kopš mani puiši mežā bieži vien bija dzirdējuši drausmīgu kaukšanu; lai gan tajā nebija nekā cilvēciska, taču Francis, mans jaunākais māceklis, domāja, ka tas varētu būt kāds cilvēks, kas tur kauc. Šis kaucošais nezvērs ķircināja tieši Franci, jo, kad Francis stāvēja mastā, tad kaukšana, atskanēdama turpat viņa tuvumā, izbaidīja visus dzīvniekus, un, kad beidzot viņš notēmēja ūz kādu zvēru, no krūmiem izlēca nepazīstama saraina būtne, kas samaitāja viņa mivienu. Francim galva bija pilna visvisādām mednieku ■ poku leģendām, ko tam bija stāstījis viņa tēvs, vecs mednieks, un tādēļ viņš iedomājās, ka šī būtne ir pats

nelabais, kas grib viņam jaukt medības vai citādi viņu iegrūst postā. Pārējie puiši, pat mani dēli, kas arī bija sadūrušies ar šo briesmoni, beidzot pievienojās Franča uzskatam; un jo vairāk tādēļ es gribēju šo lietu izdibināt, domādams visu to malu mednieku viltību esam, lai atbaidītu manus medniekus no mastiem. — Tādēļ pavēlēju saviem dēliem un mācekļiem, ja šis vīrs atkal parādītos, viņu aizturēt, bet, ja viņš neapstājas vai neatbild, tad pēc mednieku likumiem nekavējoties šaut virsū. Atkal Francim gadījās būt pirmajam, kas pie sava masta pamanīja briesmoni. Pielicis bisi pie vaiga, viņš uzsauca stāties, briesmonis metās krūmos, Francis gribēja gāzt virsū, bet šāviens negāja vaļā; satrūcies un izbijies, Francis nu steidzās pie pārējiem, kas stāvēja no viņa pa gabalu, būdams pārliecināts, ka tas ir pats sātans, kas viņam par spīti aizbaida medījumu un apbur ieroci; jo, patiesi, kopš briesmonis viņu vajāja, viņš nebija nomedījis nevienu zvēru, lai gan citkārt bija labs šāvējs. Tenkas par meža spoku izplatījās tālāk; ciemā runāja, ka Francim ceļā stājies sātans un viņam piedāvājis sudraba lodes; runāja arī visādas citas trakas blēņas. — Es nolēmu šai nebūšanai darīt galu un briesmoni, ko pats vēl ne reizes nebiju sastapis, meklēt tajās vietās, kur viņš mēdza parādīties. Ilgu laiku man nelaimējās; beidzot kādā pelēkā novembra vakarā, stāvot uz masta tieši tai vietā, kur Francis kā pirmais bija briesmoni redzējis, blakus krūmos izdzirdu kādu grabēšanu, es lēni pieliku ieroci pie vaiga, domādams zvēru tuvumā, bet no krūmiem izdrāzās kāds baismīgs tēls sarkani kvēlojošām acīm, melniem sarainiem matiem un skrandām mugurā. Baismīgas kaucošas skaņas izgrūzdams, viņš blenza manī. Kungs! — tas bija skats, kas pat vispārdrošākajam varēja iedvest bailes, un man šķita, it kā tiešām manā priekšā stāvētu sātans, un es manīju, ka manu pieri klāj salti baiļu sviedri. Bet es sevi stiprināju skaļā balsī nolasītā spēcīgā lūgšanā. Tomēr, tikko pieminēju Jēzus Kristus vārdu, briesmonis jo nelabāk

iekaucās un beidzot sāka Dievu zaimodams drausmīgi lādēties. Tad es tam uzkliedzu: ,Tu nolādētais, bezdievīgais tēviņ, savaldi savas zaimīgās runas un padodies, jeb es tevi nošaušu!' Tad viņš kunkstēdams nogāzās gar zemi un lūdzās žēlastības. Piesteidzās klāt mani puiši, mēs sagrābām šo cilvēku ciet un aizvedām uz mājām, kur es liku viņu ieslodzīt blakusēku tornī un nākamā rītā par atgadījumu gribēju ziņot priekšniecībai. Tornī nokļuvis, viņš iekrita it kā nemaņā. Otrā rītā pie viņa iegājis, redzēju to sēžam salmu cisās, ko biju licis tam sagatavot, un stipri raudam. Viņš nokrita manā priekšā ceļos un gauži lūdzās, lai es apžēlojos par viņu; jau kopš vairākām nedēļām viņš dzīvojot mežā un neko citu neesot ēdis kā vienīgi zāli un savvaļā augušus stādus; viņš esot nabaga kapucietis, no kāda attāla klostera, un izbēdzis no cietuma, kur viņu iesprostojuši viņa ārprāta dēļ. Tiešām, šis vīrs bija neapskaužamā stāvoklī; man kļuva viņa žēl, un es liku viņam pasniegt ēdienu un vīnu, kas viņu manāmi stiprināja. Svešais vīrs man gauži neatlaidīgi lūdza tikai pāris dienu ļaut viņam palikt pie manis un pagādāt viņam jaunu ordeņa ģērbu, pēc tam viņš pats došoties atpakaļ uz klosteri. Es biju ar mieru, un, patiesi, viņa ārprāts šķita mazināmies, uzbudinājuma lēkmes kļuva retākas un vājākas. Trakuma lēkmēs viņš izkliedza drausmīgus vārdus, un, kad par to es viņu stingri sarāju un piedraudēju ar nāvi, es manīju, ka viņš iekšēji salauzts mocījās, pat Dievu un svētos piesauca, lai tie viņu atbrīvotu no šīm elles mokām. Tādās reizēs viņš sevi šķita svēto Antoniju esam, bet trakumā plosīdamies kliedza, ka viņš esot grāfs un valdinieks, un, kad ieradīšoties viņa kalpi, likšot mūs visus noslepkavot. Apskaidrības brīžos lūdzās viņu Dieva dēļ neatstumt, jo viņš jūtot, ka vienīgi uzturēšanās šeit, pie manis, viņu spētu izdziedināt. Nikna lēkme ar viņu atgadījās vairs tikai vienu vienīgu reizi, un tas bija toreiz, kad šeit medībās bija firsts un pie manis pārgulēja nakti. Ieraudzījis firstu un viņa greznos pavadoņus, mūks bija

pilnīgi kā pārvērties. Redzēdams mūs lūgšanu skaitām, viņš ietiepīgi un sevī noslēdzies žigli devās prom; tikko izdzirdējušam kādu bijīgāku vārdu, viņam sāka raustīties visi locekļi; bet manu meitu Anni viņš uzlūkoja tik kārīgiem skatieniem, ka es nolēmu viņu aizvest no šejienes projām, lai pasargātos no visādām nebūšanām. Naktī, kad nākamā rītā gribēju veikt nodomāto, mani pamodināja briesmīgs kliedziens gaitenī, es izlēcu no gultas un ar aizdedzinātu sveci rokā žigli steidzos uz istabu, kur gulēja manas meitas. Mūks bija izlauzies no torņa, kur viņu ik naktis ieslēdzu; lopiskas kaislības dzīts, viņš bija atskrējis uz manu meitu istabu un ar kājas spērienu uzlauzis durvis. Par laimi Francis, neizturamas slāpes juzdams, bija iznācis no kambajra, kur gulēja mācekļi, un devies uz virtuvi, lai padzertos; un te viņš gaitenī bija izdzirdējis mūku trokšņojam. Viņš piesteidzies tam klāt un no muguras puses satvēris ciet tieši tai mirklī, kad durvis jau bija ielauztas; bet jauneklis bija par vāju, lai savaldītu trakojošo; meitenēm'kliedzot, viņi abi divi lauzās pie durvīm; es ierados tieši tai mirklī, kad mūks, manu puisi gar zemi nosviedis, to slepkavīgi bija satvēris pie rīkles. Neko nedomādams, es metos mūkam virsū un atrāvu viņu nost no Franča; bet tad pēkšņi, vēl tagad neapjēdzu, kā tas atgadījās, mūka dūrē pazibēja nazis, viņš man dūra, bet Francis, kas pa to laiku bija pietrūcies augšā, ieklupa viņam rokā, un man, kas esmu īsti stiprs vīrs, drīz vien izdevās trakojošo piespiest pie sienas, ka viņam gandrīz vai elpa aizrāvās. No trokšņa visi puiši bija sacēlušies kājās un atsteigušies šurp; mēs mūku sasaistījām un iemetām tornī, bet es paņēmu savu suņu pātagu un, par brīdinājumu no līdzīgiem nedarbiem nākotnē, viņam uzskaitīju dažus pamatīgus cirtienus, no kupiem viņš gluži žēli vaidēja un stenēja; bet es teicu: ,Tu negantniek, tas vēl pārāk maz par tavu nešķīstību, ka tu gribēji pavest manas meitas un man pašam tīkoji dzīvības; patiesību sakot, tev būtu jāmirst.’ — Viņš kauca no-bailēm un šausmām, jo nāves

baisma šķita viņu galīgi iznīcinām. Otrā rītā nebija iespējams viņu vest projām, jo pilnīgā nogurumā viņš gulēja kā miris un manī iedvesa patiesu līdzjūtību. Es pārvietoju viņu kādā labākā istabā ar krietnu gultu, un mana vecā viņu kopa, vārīdama spēcinošas viras un no mūsu mājas aptiekas pasniegdama visu, kas šķita viņam noderīgs. Manai sievai ir tāds jauks paradums, vienai sēžot, dažkārt uzsākt kādu bijīgu dziesmu, bet, ja viņai it sevišķi labi ap sirdi, tad manai Annei jādzied šāda dziesma priekšā. — Tas nu arī notika pie slimnieka gultas. Viņšr reizēm smagi nopūtās un it skumji lūkojās manā siēvā un Annē, pār vaigiem viņam reizēm ritēja asaras. Šad un tad viņa roka un pirksti sakustējās, it kā viņš gribētu pārmest krustu, bet tas viņam neizdevās, jo roka nespēcīgi atkrita atpakaļ; lāgiem viņš izgrūda vieglas skaņas, it kā gribēdams pievienoties dziesmai. Beidzot viņš sāka manāmi atspirgt; nu viņš bieži vien pārmeta krustu pēc mūku paražas un klusu skaitīja lūgšanas. Bet reiz pilnīgi negaidot viņš latīņu, valodā sāka dziedāt dziesmas, kupas ar savām brīnišķīgajām svētajām skaņām manai sievai un Annei, gan saturu nesaprotot, tik gauži gāja pie sirds, ka viņas neatrada vārdus, lai izteiktu savu pacilātību. Mūks bija jau tik tālu atguvies, ka varēja piecelties un staigāt apkārt pa māju, bet viņa izskats, viņa būtība bija gluži pārvērtušies. Acīs, kur citkārt dzirkstījās ļauna uguns, tagad bija maigums; viņš pats staigāja apkārt klusi un bijīgi un rokas salicis, kā to noteica klostera paražas; no ārprāta vairs nebija ne mazāko pēdu. Neko citu viņš neēda, vienīgi dārzājus, maizi un ūdeni, un tikai retu reizi pēdējā laikā man ir izdevies viņu pierunāt apsēsties pie mana galda un šo to nogaršot, kā arī nobaudīt malku vīna. Un, pateicis svētīšanas vārdus, viņš mūs uzjautrināja savām runām, kupas viņam ritēja tik jauki kā reti kādam. Bieži viņš viens pats devās uz mežu staigāt; tā arī gadījās, ka reiz viņu sastapu un, neko daudz neprātodams, vaicāju, vai nu viņš drīz neatgriezīsies klosterī. Viņš šķita satraukts

un, satvēris manu roku, sacīja: ,Mans draugs, man jāpateicas tev par manas dvēseles glābiņu, tu esi mani atpestījis no mūžīgā pazudinājuma; vēl es nevaru no tevis šķirties, ļauj man palikt šeit pie tevis. Ak, esi žēlsirdīgs pret mani, kupu sātans ir pavedis un kujrš neglābjami būtu pamests postam, ja svētais, ko viņš piesauca izmisuma mirklī, nebūtu to ārprāta māktu atvedis šai mežā.'

—     Kādu brīdi cietis klusu, mūks turpināja: ,Jūs mani atradāt galīgi sagrautu un arī vēl tagad, protams, nenojaušat, ka reiz es biju dabas veltēm bagātīgi apdāvināts jauneklis, kupu klosterī noveda vienīgi viņa sapņainā tieksme pēc vientulības un nopietnām studijām. Mani mīlēja it visi klostera brāļi, un es dzīvoju tik līksmi, kā tas iespējams vienīgi klosterī. Ar dievbijību un priekšzīmīgu izturēšanos es ieguvu izcilu stāvokli; mani uzskatīja jau kā nākamo prioru. Reiz atgadījās, ka no tāla ceļojuma atgriezās viens no klostera brāļiem, klosterim atvezdams ceļā savāktas dažādas relikvijas. Starp tām atradās arī kāda aizdarīta pudele, kupu svētais Antonijs it kā atņēmis velnam un kupa velns glabājis kādu kārdināšanas eliksīru. Arī šo relikviju rūpīgi glabāja, lai gan man šī lieta šķita esam pret dievbijības garu, kādu mūsos iedveš patiesas relikvijas, un vispār tajā bija kaut kas novecojies. Bet tomēr mani sagrāba kāda neaprakstāma kārība izdibināt, kas gan īsteni pudelē atrodas. Man izdevās to pievākt, es to atvēru, un, lūk, tajā bija brīnumsmaržīgs salds un stiprs dzēriens, ko es izdzēru līdz pēdējai lāsei. — Kam visu to stāstīt, ka pārvērtās mana daba, ka es sāku just dedzinošas slāpes pēc pasaulīgiem priekiem, ka nu netikums pavedinošā izskatā man šķita visaugstākā dzīves rota, — īsi runājot, mana dzīve kļuva negantu noziegumu virkne; un kad, neraugoties uz manu velnišķīgo viltību, es tomēr tiku nodots, priors man piesprieda mūža cietumu. Kad jau vairākas nedēļas biju pavadījis drūmajā, mitrajā ieslodzījumā, nolādēdams pats sevi un savu esamību, zaimodams Dievu un svētos, kvēli sarkanā atblāzmā pie

manis ieradās sātans un teica, ka viņš mani atbrīvos, ja mana dvēsele pilnīgi novērstos no visa augstā un kalpos tikai viņam. Gaudodams es kritu ceļos un kliedzu: Tas nav nekāds Dievs, kam es kalpoju, tu esi mans kungs, un no tāvām svelmēm izplūst dzīves prieki. — Tad gaisā nošalca it kā auka, mūjri nodrebēja kā zemestrīces sagrīļoti, cietumā nosvilpa griezīga skaņa, loga dzelzs stieņi salauzti nogāzās lejā, un, neredzamas varas rauts, es atrados klostera pagalmā. Caur mākoņiem gaišs atspīdēja mēness, un viņa staros iemirdzējās svētā Antonija statuja, kas bija novietota pie strūklakas pagalma vidū.

—    Manu sirdi plosīja neaprakstāmas baismas, satriekts es nokritu ceļos šī svētā priekšā, es zvērēju atkāpšanos no ļaunā un izlūdzos žēlastības; bet tad savilkās melni mākoņi, un no jauna gaisā nošalca vētras šņākoņa, es zaudēju samaņu un attapos tikai mežā, pa kuru plosīdamies skraidīju apkārt, badā un izmisumā zaudējis prātu, un no tā meža jūs mani izglābāt.' —

Tā stāstīja mūks, un viņa stāsts mani tik ļoti ietekmēja, ka vēl pēc daudziem gadiem to spēšu atstāstīt vārdu pa vārdam, tāpat kā šodien. Kopš tā laika mūks izturējās tik bijīgi, tik labsirdīgi, ka mēs visi viņu iemīlējām, un man jo nesaprotamāk, kādēļ gan pagājušā naktī viņa ārprāts atkal parādījies.”

,,Vai tad jūs nezināt, no kura kapuciešu klostera nelaimīgais izbēdzis?” vaicāju mežsargam. — ,,To viņš man noklusēja”, vecais vīrs atbildēja, „un jo mazāk vēlos viņu izvaicāt, gandrīz droši zinādams, ka šis ir tas pats nelaimīgais, par kuru nesen runāja galmā, nejauzdami viņa tuvuma; izteikt savas domas, galmam dzirdot, to es, patiesi labu vēlēdams mūkam, arī negribēju.” — ,,Bet man jūs tās, droši vien, pateiksit”, es atbildēju, ,,jo esmu svešinieks un turklāt solos klusēt kā kaps.” — ,,Jums tas jāzina", runāja mežsargs tālāk, ,,ka mūsu firstienes māsa ir priekšniece cisterciešu klosterī *’* pilsētā. Viņa bija pieņēmusi un likusi izaudzināt kādas nabaga sievas dēlu, kura tēvam bijušas kaut kādas no

slēpumainas attiecības ar mūsu galmu. Jauneklis aiz paša tieksmēm kļuvis kapucietis un kā sprediķotājs bijis pazīstams tuvu un tālu. Klostera priekšniece ļoti bieži rakstīja māsai par savu audžu bērnu, bet kopš kāda laika dziļi sēroja par savu zaudējumu. Viņš it kā būtu smagi nogrēkojies, ļaunprātīgi izlietodams kādu relikviju, un tādēļ izraidīts no klostera, kupa rota viņš bija bijis. To visu es zinu, pirms kāda laika noklausījies sarunu starp firsta ārstu un kādu citu galma kungu. Viņi pieminēja dažus visai zīmīgus apstākļus, kūpi man tomēr palika nesaprotami un jau izslīdējuši no galvas, jo es visu šo lietu pašos pamatos nezinu. Ja arī mūks savu izglābšanos no klostera cietuma attēlo savādāk, it kā tā notikusi ar velna palīdzību, taču domāju to tikai tādu iedomu esam, kas vēl palikusi pāri no ārprāta, un man šķiet, ka mūks nav neviens cits kā brālis Medards, kuru klostera priekšniece bija likusi izaudzināt garīdznieku kārtai un kuru sātans bija pavedis visvisādos grēkos, līdz Dieva tiesa viņu sodīja ar lopisku trakumu."

Mežsargam pieminot Medarda vārdu, mani sagrāba iekšēji drebuļi; viss stāsts mani spīdzināja kā nāvīgiem dūrieniem, kas skāra manu sirdi. — Biju pilnīgi pārliecināts, ka mūks runājis taisnību, jo vienīgi tāda elles dzira, ko viņš kārībā iedzēris, spēja to par jaunu iegrūst nešķīstā Dieva zaimošanas pilnā ārprātā. — Bet es pats biju kļuvis nožēlojama rotaļa kādas ļaunas un noslēpumainas varas rokās; tā bija mani sasaistījusi neatraisāmām saitēm, un es, sevi iedomājies brīvu esam, es biju brīvs vienīgi savā krātiņā, kurā bezcerīgi biju iesprostots. — Ir dievbijīgā Kirilla labās pamācības, kuras nebiju ievērojis, ir grāfa un viņa vieglprātīgā hofmeistara parādīšanos, it visu tagad atcerējos. Nu es zināju, no kurienes manī radies tas pēkšņais iekšējais rūgums, mana rakstura pārvērtība; es kaunējos sava nekrietnā darba, un šis kauns šai mirklī bija mana zemošanās un nožēla, kas man būtu jājūt patiesā grēku izlīdzinājumā. Es biju nogrimis dziļās pārdomās un tikko dzirdēju veco

mežsargu runājam, kas, atkal pievērsies mednieku stāstiem, man attēloja dažu labu atgadījumu ar ļaunajiem malu medniekiem. Bija jau sametusies krēsla, un mēs stāvējām krūmu priekšā, kur vajadzēja atrasties irbēm: mežsargs ierādīja manu vietu, piekodinādams nerunāt, nedz arī pārāk daudz kustēties, bet ar uzvilktu gaili visai rūpīgi klausīties. Pārējie mednieki klusu aizslīdēja uz savām vietām, un es viens pats stāvēju krēslā, kas aizvien vairāk pieņēmās. — Un šai drūmajā mežā manu acu priekšā iznira tēli no manas dzīves. Es redzēju savu māti, klostera priekšnieci; viņas raudzījās manī nosodījuma pilniem skatieniem. — Brāzmaina pie manis steidzās Eufemija, viņas seja bija nāves bālumā, un viņas melnās kvēlās acis stingi lūkojās manī; man draudēdama, viņa izstiepa savas asiņainās rokas; ak, tur bija asins lāses, no Hermogena nāvīgās vāts smeltas, es iekliedzos! — Tad pāri manai galvai nošvīkstēja spēcīgu spārnu vēdas, es šāvu, netēmēdams, un divi putni beigti nogāzās zemē. „Bravo!" iesaucās man tuvumā stāvošais mežsarga māceklis, pats nošaudams trešo putnu. — Nu šāvieni atskanēja visapkārt; tad mednieki sanāca kopā, katrs nesdams savu laupījumu. Mežsarga māceklis, vilļtīgus skatienus uz manu pusi pamezdams, stāstīja, ka es it kā lielās bailēs skaļi iekliedzies, kad putni laidušies zemu pāri manai galvai, un tad, lāgā pat bisi nepielicis pie vaiga, šāvis tiem virsū, un taču divi putni bijuši beigti, tumsā viņam pat šķitis, it kā es ieroci būtu turējis pagrieztu gluži citā virzienā, un tomēr putni nogāzušies. Vecais mežsargs skaļi iesmējās, ka esmu no putniem t.ik ļoti nobijies un tā vien paguvis aizstāvēties, tos nošaujot. — „Taču es ceru, mans kungs!" jokodamies viņš turpināja, „ka jūs esat godīgs un krietns šāvējs, nevis kāds malu mednieks, kas draudzējas ar pašu nelabo un var medījumu nošaut, kur vien vēlas, nekad nekļūdīdamies, ko uz grauda paņēmis." — Šis vecā mežsarga, protams, labsirdīgais joks mani dziļi aizkāra, un manā satrauktajā un baismīgajā noskaņā pat mans laimīgais šāviens, kupš

tomēr bija tikai gadījums, manī radīja vienīgi drausmas. Mans Es bija sašķelts vairāk kā jebkad, un es pats sev šķitu divkosīgs; manu būtību ar graujošu spēku māca baismas.

Atgriezušies mājās, no Kristiānā dabūjām zināt, ka mūks savā torņa cietumā esot it rāms, nerunājot ne vārda un neko arī neēdot. ,,Es nu gan viņu vairs ilgāk nevaru šeit pieturēt", teica mežsargs, ,,jo kas man galvos, ka viņa, šķiet, nedziedināmais ārprāts atkal pēc kāda gafāka laika sprīža neizlaužas uz āru un ka viņš šeit mājā neizdara kādu drausmīgu nelaimi; rīt no paša rīta Kristiānām un Francim viņš jāved prom uz pilsētu; lai tad viņu ievieto trako namā; mans ziņojums par visu šo atgadījumu jau sen ir gatavs."

Vienam savā istabā atrodoties, man acu priekšā pacēlās Hermogena tēls, bet kad to gribēju saskatīt skaidrāk, tas pārveidojās ārprātīgā mūkā. Manās jūtās tie abi divi saplūda kopā un tādā veidā bija kā augstākas varas, brīdinājums, ko es saņēmu, tuvu pie bezdibeņa malas stāvēdams. Es atdūros pret pīto pudeli, kas vēl gulēja uz grīdas; mūks to bija izdzēris sausu, un tā es biju pasargāts kārdinājuma no tās nobaudīt: bet arī pašu pudeli, no kupas man vēl plūda pretī stipra reibīga smarža, es izsviedu laukā pa atvērto logu, pāri pagalma mūrim, lai tādā kārtā iznīcinātu šī liktenīgā eliksīra iespējamo iedarbību. —

Pamazām es nomierinājos, manī drosmi iedvesa doma, ka garīgā ziņā man noteikti jābūt pārākam par šo mūku, ko plosīgā ārprātā iegrūdis dzēriens, līdzīgs manējam. Es jutu, ka šis drausmais liktenis bija man pagājis secen; un ja vecais mežsargs šo mūku domājās nelaimīgo Medardu, mani pašu, esam, tad tas man bija augstākas svētas varas mājiens, kas man vēl negribēja vēlēt pēdējo postu. — Vai gan nelikās, ka ārprāts, kas it visur man ceļā gadījās, bija vienīgais, kas spēja manī ieskatīties; vai gan tas mani vienmēr neatlaidīgāk nebrīdināja no ļaunā gara, kas, kā man šķita, acīm redzami parādījās bīstami rēgainā gleznotāja tēlā? —

Neatvairāmi tiecos projām uz galvaspilsētu. Manas audžumātes māsai, kupa, kā es to atminējos, bija pilnīgi līdzīga klostera priekšniecei, un kupas attēlu bieži vien biju redzējis, mani atkal jāieved dievbijīgā un tiklā dzīvē, kāda tā reiz bija man atplaukusi, jo manā pašreizējā garastāvoklī man patiesi pietiktu skatiena viņā un līdz ar to atmodināto atmiņu. Es gribēju ļauties gadījumam, lai tas mani aizved viņas tuvumā.

Tikko diena bija ataususi, es pagalmā izdzirdu mežsarga balsi; jau agri no rīta kopā ar viņa dēlu man bija jāizbrauc, tādēļ žigli apģērbos. Nogājis lejā, durvju priekšā ieraudzīju aizbraukšanai sajūgtus redeļu ratus ar salmu sēdekļiem; atveda mūku, viņš nepretojās, viņa seja bija nāves bālumā un samulsusi. Kad viņam ko jautāja, viņš neatbildēja, pasniegtam ēdienam nepieskārās, šķita ļaudis ap sevi nemaz nemanām. Viņu iecēla ratos un piesēja ar virvēm, jo viņa stāvoklis patiesi bija nedrošs un neviens nebija pilnīgi pārliecināts, ka pēkšņi neizlaužas uz āru aizturēts niknums. Kad viņam saistīja rokas, viņa seja konvulsīvi raustījās, un viņš klusi vaidēja. Viss šis skats plosīja manu sirdi; mūks bija man kļuvis radniecisks, jo par savu glābiņu man varbūt bija jāpateicas vienīgi viņa postam. Kristiāns un viens no mežsarga mācekļiem atsēdās viņam ratos blakus. Braucot prom, mūka skatiens pamanīja mani, un pēkšņi viņu bija pārņēmis dziļš izbrīns; ratiem attālinoties (mēs bijām tiem izgājuši līdzi pie pils mūļriem) viņš, arvienu vēl galvu pagriezis, lūkojās manī. „Redziet", teica vecais mežsargs, ,,cik viņš cieši raugās jums acīs; man šķiet, ka viņa trakuma izraisīšanos ēdamistabā lielā mērā sekmēja arī jūsu klātbūtne, ko viņš nemaz nebija cerējis, jo pat savos labākajos periodos viņš tomēr bija visai bailīgs un vienmēr aizdomās, ka nāks kāds svešinieks un viņu nogalinās. No nāves viņam ir tīri neizmērojamas bailes, un bieži vien esmu aizkavējis viņa trakuma izpaudumu, draudēdams viņu tūliņ nošaut."

Man bija viegli ap sirdi, ka šis mūks tiek aizvests, kupa tēls bija mana paša Es atspoguļojums ar negantiem, izķēmotiem vaibstiem. Es priecājos par galvaspilsētu, jo man šķita, ka tur es kļūšu atbrīvots no smagās un drūmās likteņa nastas, kas mani nospiedusi pie zemes, un ka tur, spēkus atguvis, es izraušos laukā no ļaunās varas spaida, kas nomāc manu dzīvi.

Kad brokastis bija paēstas, pie durvīm piestājās glīti mežsarga ceļa rati, kam priekšā bija aizjūgti žigli zirgi.

—      Tikai ar lielām pūlēm man izdevās mežsarga sievai iedot pāris naudas gabalu par to viesmīlību, ko šeit biju baudījis, kā arī abām brīnumskaistajām meitām pasniegt dažus smalkauduma gabalus, kas nejauši bija man gadījušies līdz. Visa ģimene no manis atvadījās tādā sirsnībā, it kā es viņiem būtu jau sens paziņa; vecais mežsargs arvien vēl jokoja par manu mednieka talantu. Priecīgs un līksms es devos projām.

Ceturtā nodaļa DZĪVE FIRSTA GALMĀ

Firsta rezidence bija tiešs pretstats tirdzniecības pilsētai, kupu biju atstājis. Apmēros tā bija ievērojami mazāka, toties skaistāka un celta pēc stingrāka plāna, taču iedzīvotāju tajā bija visai maz. Daudzas ielas ar savām gatvēm drīzāk šķita kāda parka apstādījumi nekā pilsētas sastāvdaļas esam; kustība ielās bija klusa un svinīga, ko paretam pārtrauca kādu ratu rīboņa. Pat iedzīvotāju apģērbā un stājā, ieskaitot pat parastāko vīru, bija samanāms zināms daiļums un cenšanās parādīt ārējo iznesību.

Firsta pils nebija ne sevišķi liela, ne arī celta lielā stilā, taču elegances un pareizu samēru ziņā viena no skaistākām celtnēm, kādu jebkad biju redzējis; tai piekļāvās klāt skaists parks, kupu liberālais firsts bija ļāvis pilsoņiem izmantot kā pastaigas vietu.

Viesnīcā, kur biju apmeties, man stāstīja, ka firstu ģimene parasti vakaros mēdzot šai parkā pastaigāties un ka daudzi pilsoņi šo gadījumu nekad nenokavējot, lai redzētu labsirdīgo valdnieku. Noteiktā stundā es steidzos uz parku; no pils iznāca firsts ar savu laulāto draudzeni un dažiem pavadoņiem. — Ak! — drīz vien es citu neko vairs neredzēju kā tikai firstieni, viņu, kas tik ļoti bija līdzīga manai audžumātei! —Tas pats dižums, tas pats daiļums ikkatrā viņas kustībā, tas pats apgarotais skatiens, tā pati atklātā piere, dievišķīgais smaids. — Tikai augumā viņa man šķita pilnīgāka un jaunāka par klostera priekšnieci. Viņa laipni sarunājās ar vairākām sievietēm, kas tepat gatvē bija staigājušas, kamēr firsts šķita nogrimis aizrautīgā sarunā ar kādu nopietnu vīru.

—       Firstu ģimenes apģērbs, izturēšanās, viņu pavadoņi, viss piekļāvās vispārīgai noskaņai. Bija noteikti vērojams, ka galvaspilsētā valdošā pieklājīgā izturēšanās, kufā izpaudās zināms miers un pieticīga iznesība, nāca no galma.

Nejauši es biju nostājies blakus kādam mundram vīram, kas zināja ko atbildēt uz visādiem maniem jautājumiem un savās atbildēs prata iesaistīt dažas omulīgas piezīmes. Kad valdnieku ģimene bija pagājusi gapām, viņš piedāvājās kopā ar mani pastaigāties pa parku un solījās man, svešniekam, izrādīt gaumīgos apstādījumus, kādi sastopami visā parkā: tas man bija gluži pa prātam, un es patiesi redzēju, ka it visur izpaudies daiļums un disciplinētas gaumes gars, kaut gan parkā izkaisītajās ēkās vērojamā tiekšanās pēc antīkām formām, kas pieļauj tikai grandiozus samērus, man bieži vien šķita celtnieku novedusi līdz sīkumainajam. Antīkie pīlāri, kuru kapiteļus gapš vīrs var aizsniegt gandrīz jau ar roku, tiešām ir visai smieklīgi. Tāpat arī pretējā nozīmē parka citā daļā atradās dažas gotiskas celtnes, kas ar savu niecīgumu izskatījās pārāk niecīgas. Man šķiet, ka gotisko formu atdarināšana gandrīz vai bīstamāka par liekšanos pēc antīkā. Jo tas patiešām arī pareizi, ka ēku

lieluma un uz to būvi izlietojamo līdzekļu ziņā ierobežotam celtniekam mazas kapellas dod pietiekamu pamudinājumu būvi darināt tieši šādā stilā, taču tas nebūtu vis darāms ar smailarkām, īpatnējiem pīlāriem, liekiem izrotājumiem, kas aizgūti no vienas vai otras baznīcas, jo šai ziņā kaut ko patiesīgu var radīt tikai tas celtnieks, kas jūtas tās dziļās izpratnes apgarots, kupa piemitusi senajiem meistariem, kas patvaļīgi, pat heterogeni šķietamo it lieliski pratuši apvienot vienā daiļā un nozīmīgā veselā. Vārdu sakot, tā ir tā retā izpratne par romantisko, no kuj-as jāvadās gotiskas būves celtniekam, jo šeit nevar būt runas par parauga noteikumiem, kas tam noder, ceļot pēc antīkām formām. To visu es izteicu savam pavadonim; viņš bija ar mani vienis prātis, tikai teicās šai sīkumainībai atvainojumu rast, aizrādīdams, ka šīs kļūmes gandrīz jau tādēļ vien pašas no sevis radušās, ka parkam vajadzīga dažādība un ka ir pat nepieciešams šur tur rast vietu atpūtai vai arī patvērumu no pēkšņi uznākuša negaisa. — Es, turpretim, teicu, ka par šiem templīšiem un kapelliņām man mīļākas visvienkāršākās, pieticīgākās dārza mājiņas un salmu jumteņi, kas atbalstās uz koku stumbriem, paslēpušies jaukos biezokņos, un kas pilnīgi apmierina iepriekš minētās vajadzības; un ja nu arī reiz kas jāteš un jāmūrē, tad apdāvināta celtnieka rīcībā, kaut arī tas būtu ierobežots ar būves apmēru un izdevumiem, ir taču stils, kas, sliekdamies vai nu uz antīko, vai gotisko, bez sīkumainas atdarināšanas, bez pretenzijām sasniegt seno grandiozo paraugu, uzstāda par mērķi vienīgi daiļumu, skatītāja sirdi iepriecinošu iespaidu.

„Esmu ar jums pilnīgi vienis prātis", mans pavadonis atbildēja, „taču visu šo celtņu, kā arī visa parka apstādījumu ierosinātājs ir pats firsts, un šis apstāklis apklusina katru pelšanu, vismaz no mūsu, zemes iedzīvotāju, puses. — Firsts ir vislabākais cilvēks, kāds vien pasaulē var būt; viņš vienmēr un visur izpaudis to patiesa zemes tēva principu, ka pavalstnieki nav vis viņa, bet gan viņš

pavalstnieku labad. Brīvība visu izteikt, ko jūs domājat; niecīgās nodevas un sakarā ar to dzīves nepieciešamībai vajadzīgo priekšmetu zemās cenas; atturīgā policija, kura bez lieka trokšņa savalda tikai ļaunprātīgu ēverģēlību un pat nedomā iezemiešu pilsoņus vai arī svešiniekus mocīt ar savu amata centību; visu kareivisko nelādzību novēršana, omulīgais miers, ar kādu katrs nododas saviem darbiem un amatiem; viss tas jūsu uzturēšanos mūsu zemītē padarīs tīkamu. Es deru, ka līdz šim vēl neviens jums nav taujājis pēc jūsu vārda un kārtas un ka viesnīcnieks, kā tas ir citās pilsētās, nekādā ziņā nav jums svinīgi tuvojies jau pirmā stundas ceturksnī, padusē iežmiedzis biezu grāmatu, kur ar neasu spalvu un bālu tinti tiekat uzaicināts ieskrāpēt savu personīgo apzīmējumu. īsi sakot, visa iekārta mūsu mazajā valstiņā, kupā valda patiesa dzīves gudrība, ir mūsu lieliskā firsta nopelns, kamēr agrāk, kā tas man stāstīts, ļaudis mocīti ar aušīgu pedantismu, kas nācis no šejienes galma, kupš bijis uzlūkojams kā kaimiņu lielā galma izdevums kabatas formātā. Firsts mīl mākslas un zinātnes, tādēļ katrs prasmīgs mākslinieks, katrs gudrs zinātnieks labprāt viņa ieredzēts, un zināšanu pakāpe ir tikai tā senču raudze, kas noteic spējas un kas, ļauj nokļūt firsta tuvākā sabiedrībā. Bet daudzpusīgā izglītotā firsta mākslā un zinātnē iezadzies kaut kas no tā pedantisma, kas ierobežoja viņa audzināšanu un kas tagad izpaužas verdziskā pieķērībā kādai formai. Milzīgā * rūpībā viņš būvmeistariem aprakstīja un uzzīmēja priekšā katru ēkas sīkumu, bet niecīgākā novirzīšanās no izvēlētā parauga, kufu viņš pacietīgi bija izmeklējis no visvisādiem iespējamiem antīkiem rakstiem, viņu iztrūcināja tikpat lielā mērā kā vienas vai otras lietas nevēlēšanās pakļauties pamazinātam mērogam, ko viņam uzspieda šaurie līdzekļi. No šīs pieķērības vienai vai otrai formai cieš arī mūsu teātris, kas neatteicas no reiz pieņemtas manieres, lcupai jāpakļaujas visheterogenākiem elementiem. Firsts maina savas iemīļotākās tieksmes, bet tas

nekad nevienu neaizkap. Kad iekārtoja parku, viņš bija kaislīgs būvmeistars un dārznieks; pēc tam viņu sajūsmināja kopš kāda laika pastāvošais mūzikas uzplaukums, un šai sajūsmai mums jāpateicas par visai krietna orķestra nodibināšanu. — Tad viņš interesējās par glezniecību, kupā pats guva it sevišķus panākumus. Pat galma ikdienas izpriecās vērojama šī interešu maiņa. — Agrāk daudz dejoja, tagad pieņemšanas dienās spēlē faraonu, un firsts, nekādā ziņā nebūdams īsts spēlmanis, uzjautrinās ar gadījuma dīvaino rotaļību; tomēr vajadzētu tikai kādu impulsu, lai dienas gaitā parādītos atkal kaut kas cits. Šīs ātrās interešu maiņas dēļ labajam firstam izteikts pārmetums, it kā viņam trūktu tā gara dziļuma, kujrā daudzkrāsainā dzīves glezna atspoguļojas nemainīga, itin kā dzidrā, saulaini gaišā ezerā; bet, manuprāt, ar to viņam nodara pāri, jo tikai īpašs gara rosīgums viņu skubina ar sevišķu kaislību nodoties vienai vai otrai impulsa ierosinātai interesei, tāpēc vien jau aizmirstot vai atstājot novārtā dižumā līdzīgo. Tādēļ jūs arī redzat šo parku tik labi uzturētu, tādēļ arī mūsu orķestris un mūsu teātris arvien vēl visādā iespējamā veidā top atbalstīti un celti, un gleznu krājums, cik tas mūsu spēkos, aizvien vēl top paplašināts. Bet kas attiecas uz galma izpriecu maiņu, tad tā gan ir tāda līksma dzīves rotaļa, ko katrs no visas sirds novēl rosīgajam firstam par atpūtu no nopietnas, bieži vien grūtumu pilnas darbošanās."

Patlaban mēs gājām gapām ļoti krāšņiem krūmiem un kokiem, kas visi bija sagrupēti ar dziļu glezniecisku izjūtu; es izteicu savu apbrīnu, un mans pavadonis teica: ,,Visi šie apstādījumi, šie dēstījumi, šīs puķu grupas ir mūsu krietnās firstienes darbs. Viņa pati ir lieliska ainavu gleznotāja, un turklāt dabas zinātnes ir viņas mīļākā gara nodarbība. Tādēļ jūs šeit redzat ārzemju kokus, retas puķes un stādus, nevis izstādītus apskatei, bet gan ar dziļu izpratni tā brīvās grupās sakārtotus, it kā tie bez mākslīgas piepūles būtu izauguši no savas

p

dzimtās zemes. — Firstienei ļoti nepatika no smilšakmens neveikli darinātie dievi un dievietes, najadas un driadas, kas citkārt mudžēt mudžēja parkā. Šīs statujas tādēļ novāktas, un jūs atradīsit vairs tikai dažas labas antīko paraugu kopijas, ko firsts zināmu, viņam dārgu eitmiņu dēļ labprāt gribējis parkā atstāt, bet firstiene, ar maigu sirsnību firsta vēlēšanos ievērodama, tās bija pratusi novietot tik labi, ka atstāja brīnumainu iespaidu uz katru, kaut arī viņš nezinātu to tuvāku sakarību un nozīmi."

Bija jau vēls vakars, mēs izgājām no parka; mans pavadonis pieņēma manu uzaicinājumu kopā ar mani viesnīcā ieturēt azaidu; beidzot viņš arī pateica, ka ir firsta gleznu galerijas inspektors.

Kad azaida laikā vairāk sapazināmies, es viņam teicu, ka mana sirsnīgākā vēlēšanās iepazīties ar firsta ģimeni, un viņš man apgalvoja, ka nekas nav vieglāk izdarāms, kā tas, jo katrs izglītots, saprātīgs svešinieks galma aprindās ir laipni gaidīts viesis. Man tikai esot jāapmeklē galma maršals un viņam jālūdz mani stādīt priekšā firstam. Šis diplomātiskais veids, kā nokļūt pie firsta, man ne sevišķi patika, jo man nebija gandrīz, nekādu cerību izvairīties no galma maršāla zināmā mērā neērtiem jautājumiem par kārtu, raksturu un „No kurienes ?"; tādēļ nolēmu uzticēties gadījumam, kas man varbūt parādīs īsāko ceļu; un drīz vien tas tiešām tā arī notika.

Reiz kādu rītu staigājot pa vēl patukšu parku, es sastapu firstu, ģērbušos vienkāršos virssvārkos. Es viņu sveicināju, it kā viņš būtu man gluži nepazīstams, viņš apstājās un uzsāka sarunu, jautādams, vai es šeit esot svešinieks? — Es to apstiprināju un vēl piemetināju, ka esmu ieradies pirms pāris dienām tikai tā caurbraucot; bet šīs vietas daiļums, un it sevišķi omulība un klusums, kas šeit it visur valda, mani paskubinājuši te pakavēties ilgāk. Kaut gan savu dzīvi esmu veltījis zinātnei un mākslai, es labprāt būtu šeit palicis ilgāku laiku, tik ļoti man p.ilik un mani valdzina visa šī apkārtne. Firstam tas,

šķiet, bija pa prātam, un viņš piedāvājās kā cicerone izrādīt visus parka apstādījumus. Es biju piesardzīgs, lai sevi nenodotu, ka visu jau esmu redzējis, un ļāvu sevi vadāt pa visām alām, tempļiem, gotiskām kapellām, paviljoniem un pacietīgi noklausījos plašajos firsta ko~ mentāros par katru apstādījumu atsevišķi. It visur viņš minēja paraugus, pēc kujriem darbs veikts, vērsa manu vērību uz uzdevuma rūpīgo izpildījumu un vispār jo plaši stāstīja par to īpašo tendenci, kupa bijusi š ī parka iekārtojuma pamatos un kupai būtu jāizpaužas ikkatrā parkā. Firsts prasīja manas domas; es slavēju šīs vietas daiļumu, krāšņo un lielisko stādu valsti, bet par celtnēm es izteicos gluži tāpat kā galerijas inspektoram. Firsts manī noklausījās uzmanīgi; šķita, dažus manus uzskatus viņš gluži nenopēla, taču tālāku diskusiju izbeidza, piezīmēdams, ka, no ideālā viedokļa raugoties, varbūt man taisnība, tomēr šķietot, ka man trūkstot praktiskās un dzīvē iespējamā izpildījuma sapratnes.

Sarunas novirzījās uz mākslu; te es sevi parādīju kā labu glezniecības pazinēju un praktisku skaņu mākslinieku; es uzdrošinājos šo to iebilst pret firsta spriedumiem, kas asprātīgi un noteikti pauda viņa iekšējo pārliecību, bet ļāva arī noģist, ka viņa mākslinieciskā izglītība, kaut arī daudzkārt pārsniegdama t o, ko ļaužu lielākā tiesa iegūst, taču bija pārāk pavirša, kaut lai nojaustu tās dzīles, no kūjām īstam māksliniekam atplaukst krāšņā māksla, viņā iededzinot dievišķīgo dzirksti tiekties pēc patiesā. Mani iebildumi, mani uzskati firstam bija tikai kā mana diletantisma pierādījumi, ko parasti neapskaidro patiesi praktiski ieskati. Viņš izteica man pamācības par glezniecības un mūzikas patiesām tendencēm, par gleznas un operas noteikumiem. — Daudz dabūju zināt par kolorītu, drapēriju, piramidālām grupām, par nopietno un komisko mūziku, par prīmadonnu skatiem, par kopem, efektiem, par apgaismes pusgaismām u. t. t.

Es visu to noklausījos, firstu nepārtraukdams; viņam šī saruna šķiet sagādāja sevišķu patiku. Beidzot viņš

pats savu runu pārtrauca, žigli ievaicādamies: ,,Jūs spēlējat faraonu?“ — Teicu, ka ne. „Tā ir lieliska spēle", viņš turpināja, „ savā lielajā vienkāršībā tā ir īstā spēle gudriem vīriem. Tur tu it kā izej pats no sevis laukā vai, labāk teikt, nostājies uz redzes viedokļa, no kupa iespējams skatīt dīvainos sarežģījumus un sametinājumus, ko ar neredzamiem pavedieniem savij slepenā vara, kupu saucam par gadījumu. Ieguvums un zaudējums ir tās abas viras, uz kupām kustas noslēpumainā mašīna, ko mēs iedarbinājuši un ko nu pēc savvaļas tālāk dzen tajā iemītošais gars. -— Šī spēle jums jāiemācās, es pats būšu jūsu skolotājs." — Es teicu, ka līdz šim sevī neesmu jutis nekādu lielo prieku uz spēlēm, kas, kā man tas bieži apgalvots, ir ļoti bīstamas un postīgas. — Firsts pasmaidīja un, savām dzīvajām un skaidrajām acīm manī cieši paraudzīdamies, turpināja: „Ai, tās ir bērnišķīgas dvēseles, kas to apgalvo, bet galu galā jūs laikam mani uzskatāt par spēlmani, kas jūs grib ievilināt lamatās. — Es esmu firsts; ja jums te galvaspilsētā patīk, tad palieciet šeit un ierodieties pie manis, tur mēs dažkārt spēlējam faraonu, bet tas nu gan mrn jums jāsaka, ka ar šo spēli es nevienu neļauju izputināt, kaut gan spēlei jābūt augstai, lai tā būtu interesanta, jo gadījums ir kūtrs, kolīdz tam piesola kaut ko neievērojamu."

Jau grasīdamies projām iet, firsts jautāja: „Bet ar ko man bijis tas gods runāt?" — Es atbildēju, ka mans vārds ir Leonards un nodarbojos kā zinātnieks, tomēr nekādā ziņā neesmu muižnieku kārtas un tādēļ, droši vien, nevarēšu izmantot man piedāvāto laipnību ierasties galma aprindās. „Muižniecība, muižniecība!" sparīgi iesaucās firsts, „jūs, kā par to esmu pārliecinājies, esat ļoti mācīts un gudrs vīrs. — Zinātne jūs ieceļ muižnieku kārtā un ļauj jums ierasties manā sabiedrībā. Ardievu, Leonarda kungs, uz redzēšanos!" —

Tā mana vēlēšanās piepildījās ātrāk un vieglāk nekā to biju cerējis. Pirmo reizi savā mūžā man bija jāierodas galmā, jā, zināmā mērā tur pat jādzīvo, un man iešāvās

prātā visi tie dēkainie nostāsti par galmu intrigām, mēlnesību, viltu, kādus izper atjautīgi romānu un komēdiju rakstītāji. Pēc šo ļaužu izteicieniem, ap 'firstu bija jābūt visāda veida ļaundariem, kas viņu galīgi apstulbinājuši, bet īpaši galma maršalam bija jābūt lepnam par saviem senčiem un sājam muļķim; premjērministram — intrigantam un mantrausīgam ļaundarim, kambarjunkuriem — izlaidīgiem ļaudīm un meiteņu pavedējiem. -— Katrā sejā samākslīgi iegūlušās draudzības krokas, bet sirdī meli un viltus; viņi vai kūst no draudzīguma un maiguma, viņi liecas un lokās, bet cits citam ir nesamierināms ienaidnieks un viltīgi pūlas aizšaut kāju priekšā, lai otrs neglābjami kluptu, un šī vietā tad nāk nākamais, līdz ar viņu atgadās kaut kas līdzīgs. Galma dāmas ir nejaukas, lepnas, intrigu pilnas, turklāt vienmēr iemīlējušās un izliek lamatas un cilpas, no kurām jāsargās kā no uguns! — Tāds bija mans priekšstats par galmu, kad seminārā tik daudz tiku par to lasījis; man vienmēr šķita, ka tur velns netraucēts nododas savām rotaļām, un lai gan Leonards man šo to stāstīja par galmiem, kuros viņš dažkārt bija bijis, un tas nu nekādā ziņā negribēja saskanēt ar maniem nojēgumiem, taču manī palika kaut kādas bailes no visa galmiska, un šīs bailes bija jaušamas arī tagad, kad man pašam bija izredzes vērot galma dzīvi. Mani neatvairāmi dzina uz priekšu mana vēlēšanās būt firstienes tuvumā un kāda iekšēja balss, kas nerimdama klusiem vārdiem teica, ka š e i t mans liktenis izšķirsies; un ap noteikto stundu, ne bez iekšēja samulsuma, es atrados firsta pieņemamā zālē. —

Mana diezgan ilgā uzturēšanās valsts un tirdzniecības pilsētā bija noderējusi tam nolūkam, lai manā ārienē pilnīgi noslēptu visu to lempīgo, stīvo, stūraino, kas man vēl dažkārt bija palicis pāri no klostera dzīves. Mans augums, no dabas lokans, it īpaši labi noaudzis, viegli pierada pie brīvajām nemākslotajām kustībām, kas piemīt sabiedrības cilvēkam. Bālums, kas bojā jauna mūka seju, kaut arī tā būtu skaista, šis bālums no manas

sejas bija nozudis; pašreiz biju savos labākajos spēka gados, kas sārtoja manus vaigus un lika acīm sprikstēt, manas tumši brūnās sprogas apslēpa tonsūras pēdējās atliekas. Un turklāt vēl man mugurā bija smalks un glīts melns uzvalks, šūdināts viņā tirdzniecības pilsētā pēc jaunākās gaumes, un tādēļ biju drošs, ka pieņemamā zālē jau sanākušajos viesos mana parādīšanās radīs labvēlīgu iespaidu; un tas tiešām pierādījās viņu laipnībā, kas, palikdama smalkākās pieklājības robežās, nekļuva uzbāzīga. Pēc manas no romāniem un komēdijām aizgūtās teorijas firstam, ar mani parkā sarunājoties un sakot šos vārdus: ,,Es esmu firsts", īsti ņemot, vajadzēja žigli atpogāt virssvārku un man pretī pamirdzināt lielu zvaigzni; tā arī visiem šiem kungiem, kas bija ap firstu, vajadzēja apkārt staigāt izrakstītos svārkos, neveiklās frizūrās u. t. t., un es biju gauži izbrīnījies, redzēdams tikai vienkāršus gaumīgus uzvalkus. Es nojautu, ka mans uzskats par galma dzīvi būs bijis gan tikai bērnišķīgs aizspriedums; mans samulsums izgaisa, un pilnīgi mani sadrošināja firsts, kupš, man tuvodamies, sacīja: ,,Lūk, Leonarda kungs!" un pēc tam sāka jokot par manu stingro mākslas kritiku, ar kādu es biju rnovērtējis viņa parku. — Atvērās plašās divviru durvis, un pa tām sarunu zālē ienāca firstiene, tikai divu galma dāmu pavadībā. Es nodrebēju, viņu uzlūkojot; sveču gaismā viņa vēl vairāk kā citkārt līdzinājās manai audžumātei. — Ap firstieni pulcējās dāmas; mani ar viņu iepazīstināja, un viņa palūkojās manī ar tādu skatienu, kurā bija slēpts izbrīns un iekšējs saviļņojums; viņa nočukstēja dažus vārdus, kufus es nesapratu, un tad pagriezās pret kādu vecāku dāmu, tai kaut ko klusu teikdama: veco dāmu teiktais padarīja nemierīgu, un viņa cieši paraudzījās manī. Viss tas notika vienā acumirklī. — Nu sabiedrība sadalījās lielākās un mazākās grupās, sākās dzīvas sarunas, tajās izpaudās brīvs un nepiespiests tonis, un taču bija jūtams, ka šeit ir galma aprindas, firstienes tuvums, bet šīs jūtas nekādā ziņā nenomāca. Kaut vai vienu vie

nīgu personu būtu atradis, kas iederētos tai priekšstatā, kāds man bija par galmu. Galma maršals bija līksms un mošs sirmgalvis; kambapjunkuri mundri jaunekļi, kas nekādā ziņā neizskatījās pēc tādiem, kas sirdī lolotu ļaunu. Abas galmadāmas šķita māsas esam, abas ļoti jaunas un tikpat neievērojamas, bet par laimi visai vienkārši ģērbušās. It īpaši tas bija kāds maza auguma vīrs ar uzrautu degunu un dzīvi dzirkstošām acīm, ģērbies melnā uzvalkā, gapu zobenu pie sāniem, kas izkaisīja ap sevi kā dzirksteles tūkstoš asprātīgu un sarkastisku nostāstu un it visur radīja rosīgu dzīvību, ar neticamu žiglumu mezdamies un nesdamies te pie vienas, te otras sabiedrības grupas, nekur ilgi nekavēdamies, nevienam nekādus paskaidrojumus nesniegdams. Tas bija galma ārsts. — Vecā dāma, ar kupu firstiene bija runājusi, nemanot bija pratusi mani tik veikli ielenkt, ka, pirms vēl to apjēdzu, es jau ar viņu divatā atrados pie kāda loga. Viņa uzsāka ar mani sarunu, kupa, lai cik arī viltīgi ievadīta, taču drīz vien jau atklāja vienīgo mērķi izprāšņāt mani par maniem dzīves apstākļiem. — Biju kaut kam līdzīgam jau sagatavojies un pārliecināts, ka šādos gadījumos tie vienkāršākie, neizcilākie stāsti ir vismazāk kaitīgi, vismazāk bīstami, tādēļ aprobežojos, pateikdams, ka agrāk studēju teoloģiju, bet tagad, no tēva saņēmis lielu mantojumu, aiz prieka un patikas ceļoju. Savu dzimto vietu pārcēlu uz poļu Prūsiju un tai piešķīru tādu barbarisku, grūti izrunājamu vārdu, kas vecajai dāmai iedragāja ausi un viņai laupīja katru patiku vēlreiz to jautāt. ,,Ai, ai", noteica vecā dāma, „jums, mans kungs, ir tāda seja, kas šeit varētu modināt kādas bēdīgas atmiņas, un jūs, droši vien, esat kaut kas vairāk nekā gribat izlikties, jo jūsu izturēšanās nekādā ziņā nenorāda uz teoloģijas studentu."

Kad atspirdzinājumi bija pasniegti, devāmies zālē, kupā jau bija sakārtots faraona galds. Galma maršals bija bankas turētājs, taču ar firstu viņam bija tāda noruna, ka viņš patur visu laimestu, bet firsts viņam atlīdzina

katru zaudējumu, kas varētu vājināt bankas fondu. Ap galdu sapulcējās visi kungi, izņemot galma ārstu, kupš itin nekad nespēlēja, bet gan palika pie dāmām, kas spēlē nepiedalījās. Firsts mani piesauca sev klāt, man bija jāstāv viņam blakus, un viņš izvēlējās manas kārtis, iepriekš īsiem vārdiem paskaidrojis spēles kārtību. Firstam nosita visas kārtis, un arī es, rūpīgi sekodams firsta padomam, cietu pastāvīgus zaudējumus, un tie kļuva it ievērojami, jo zemākais punkts bija luidors. Mana kase jau bija gandrīz izsmelta, un jau dažkārt prātoju, kas gan notiks, kad būs izdots pēdējais luidors, un taču šī spēle, kas mani pēkšņi varēja padarīt nabagu, bija man fatāla. Sākās jauna kava, un es firstam lūdzu ļaut man pašam pilnīgi vaļu, jo šķiet, ka es, būdams patiesi nelaimīgs spēlmanis, ari viņam sagādāju zaudējumus. Firsts smaidīdams teica, ka es vēl varētu savu zaudējumu atgūt, ja turpinātu spēli, sekodams piedzīvojuša spēlmaņa padomam, taču nu viņš gribot redzēt, kā es izturēšoties, ja tik ļoti uz sevi paļaujoties. — Neparaudzījies savās kārtīs, es no tām akli izvilku vienu, tā bija dāma. — Laikam gan būtu smieklīgi teikt, ka šajā bālajā nedzīvajā kārts sejā es saskatīju Aurēlijas sejas vaibstus. Es stingi raudzījos kārtī, tikko spēdams slēpt savu iekšējo satraukumu; bankas turētāja sauciens, vai spēle var sākties, izrāva mani no skurbuma. Neko nedomādams, izņēmu no kabatas pēdējos piecus luidorus, kas man vēl bija, un uzliku uz dāmu. Viņa laimēja; es liku atkal un atkal uz dāmu un vienmēr augstāk, un laimests arvien auga. Ik reizi, kad atkal liku uz dāmu, spēlētāji sauca: „Nē, tas ir neiespējams, nu gan dāma kļūs neuzticīga" — un visu pārējo spēlmaņu kārtis tika nosistas. „Tas taču brīnumaini, tas ir nedzirdēts", atskanēja no visām pusēm, kamēr es kluss un sevī nogrimis, ar visu savu sirdi pievērsies Aurēlijai, tikko ievēroju naudu, ko bankas turētājs man ikreiz piestūma. — īsi sakot, četrās pēdējās kavās dāma bez izņēmuma bija laimējusi, un man kabatas bija pilnas ar naudu. Bija apmēram divi

tūkstoši luidoru, ko man laime ar dāmas starpniecību bija piešķīrusi; bet kaut arī nu biju atbrīvots no visām rūpēm, taču nevarēju atvairīties no kādām baisām jūtām. -— Dīvainā kārtā tomēr redzēju slepenu sakaru starp laimes šāvienu, kas nesen bija notriecis zemē irbes, un starp manu šīsdienas laimi. Man bija skaidrs, ka visu šo neparasto veicis nevis es pats, bet gan svešā vara, kas ieviesusies manā būtnē, un es esmu tikai bezgribas rīks, ko šī vara izlieto man nezināmu mērķu sasniegšanai. Atzinums par šo nesaderību, kas naidīgi sašķēla manu iekšējo dzīvi, deva man arī mierinājumu, jo līdz ar to arī vēstīja, ka pamazām manī mostas paša spēks, kas, pastāvīgi stiprumā pieaugdams, celsies pret savu naidnieku un to uzvarēs. — Aurēlijas tēla pastāvīgais atspoguļojums nebija nekas cits kā nešķīsts kārdinājums uz ļaunu darbu, un tieši šī dievbijīgā mīļā tēla nelietīgais izlietojums radīja manī drausmas un derdzīgumu.

Otrā rītā visdrūmākā garastāvoklī es klīdu pa parku, tai laikā, kad arī firsts mēdza pastaigāties; un tiešām, viņš nāca man pretim. „Nu, Leonarda kungs", jau pa gabalu viņš sauca, ,,kā jums tīk mana faraona spēle? — ko jūs teiksit par untumaino gadījumu, kas jums piedeva visu jūsu neprātīgo rīcību un iesvieda klēpī zeltu. Laimīgā kārtā jūs bijāt izvilkuši carte favorite, bet tik akli jūs vienmēr nedrīkstiet uzticēties pat šādai carte favorite." — Firsts jo plaši runāja par carte favorite nojēgumu, tad deva man labi izdomātus noteikumus, ka gadījumam izveicīgi jāpiespēlē kārtis, un runu nobeidza, izteikdams pārliecību, ka nu es gan laikam uzcītīgi sekošot savai spēles laimei. Es turpretī vaļsirdīgi apgalvoju, ka esmu stingri nodomājis nekad vairs nepieskarties nevienai kārtij. Firsts mani uzlūkoja izbrīnījies. — Tieši mana vakardienas brīnumainā laime", es turpināju, ,,manī radījusi šo lēmumu, jo viss, ko par šo spēli esmu dzirdējis bīstama un postīga, ar to ir apstiprinājies. Uz labu laimi izvilktā vienaldzīgā kārts manī modināja sāpīgas atmiņas, kas plosīja sirdi, bet tas bija drausmīgi,

ka tajā pašā laikā es jutos kādas nezināmas varas sagrābts, kas man deva spēlē laimi, piešķīra ļaunos naudas laimestus, it kā viss tas rastos no manas paša iekšienes, it kā es pats tai brīdī domādams par būtni, kas no nedzīvās kārts man lūkojās pretī kvēlā krāsu mirdzumā, spētu pavēlēt gadījumam, pazītu visus viņa sarežģījumus." — „Es jūs saprotu", mani pārtrauca firsts, „jūs esat nelaimīgi mīlējis, šī kārts jūsu dvēselē atsauca atpakaļ zudušās mīļotās tēlu, lai gan, ar jūsu atļauju teikts, tas man šķiet visai jocīgi, ja es labi iedomājos jūsu rokās nokļuvušās sirdsdāmas plato, bālo un komisko seju. — Taču jūs nu reiz domājāt par iemīļoto, un spēlē viņa jums bija uzticīgāka un labvēlīgāka nekā, varbūt, dzīvē; bet kas tur ir drausmīgs un šaušalīgs, to nu es nekādā ziņā saprast nevaru, jo drīzāk būtu jāpriecājas, ka laime jums labvēlīga. Un vispār! — ja nu jums reiz spēles laimes un jūsu mīļotās draudīgais sasaistījums licies tik baismīgs, tad tā nav spēles, bet gan tikai jūsu individuālā garastāvokļa vaina." — „Tas jau var būt, cienījamais kungs", es atbildēju, „bet es pārāk spilgti jūtu, ka nevien baismas ar ievērojamiem zaudējumiem nonākt viskļūmīgākā stāvoklī ir tijis, kas šo spēli vērš tik postīgu, bet gan jo drīzāk pārdrošība tieši it kā dodoties atklātā cīņā ar noslēpumaino varu, kas mirdzoša iznirst no tumsas un mūs kā pavedinošs maldu tēls aizvilina tādā apvidū, kur šī vara mūs nicīgi satver un sadragā. Tieši šī cīņa ar šo varu liekas tas pievilcīgākais drosmes darbs, ko cilvēks, bērnišķīgi saviem spēkiem uzticēdamies, tik labprāt pasāk un, reiz to sācis, vairs nevar no tā atlaisties, vēl vienmēr, pat arī jau cīņā ar nāvi būdams, cerēdams uzvaru. Un te, manuprāt, rodas faraona spēlmaņu neprātīgā kaislība un iekšējais gara satricinājums, ko kailas naudas pazaudēšana vien nespētu radīt un kas viņus sagrauj. Bet arī jau citādā ziņā pat šis zaudējums var bezkaislīgu spēlmani, kujrā vēl nav iespiedies šis ļaunais princips, iegrūst tūkstoš nepatikšanās, pat klajā postā, jo viņš taču spēlējis tikai ap-

stakļu mudināts. Es varu jums, cienījamais kungs! atzīties, ka man pašam vakar bija padomā savu ceļa kasi galīgi izputināt." — ,,To es būtu dabūjis zināt", firsts mani ātri pārtrauca, „un jūsu zaudējumu trīskārtīgi atlīdzinājis, jo nevēlos, lai mana prieka dēļ kāds sevi ruinētu, un vispār, manā namā tas nevar atgadīties, jo es savus spēlmaņus pazīstu un pastāvīgi tos uzraugu."

—       „Bet šādi ierobežojumi, cienījamais kungs!" es atbildēju, „savukārt lauž spēles brīvību un nosprauž robežas gadījuma dīvainiem samezglojumiem, kupis vērojot, jums, cienījamais kungs, spēle šķiet tik interesanta. Bet vai arī viens vai otrs no tiem, ko neglābjami satvērusi spēles kaislība, neatradīs līdzekļu, lai sev pašam par postu izvairītos no uzraudzības un tā ļautu savu dzīvi nesaderībai, kas viņu iznīcina? — Piedodiet manu vaļsirdību, cienījamais kungs! — Bez tam es domāju, ka katra brīvības ierobežošana, kaut arī šī brīvība tiktu nelietīgi izlietota, ir neizturama, jo tā nomāc, pat tieši ir vērsta pret cilvēka būtību." — ,,Kā liekas, jūs nevienā jautājumā neesat ar mani vienis prātis, Leonarda kungs", firsts saīdzis izsaucās un, viegli pamezdams man „ardievu", žigli devās projām.

Es pats to nezināju, kā biju nonācis pie tam, lai izteiktu savas domas tik vaļsirdīgi; kaut gan tirdzniecības pilsētā bieži vien biju noraudzījies augstās kāršu spēlēs, es tās nekad nebiju pietiekami pārdomājis, lai savu pārliecību domās sakārtotu tā, kā tā pašreiz no manām lūpām neapzinīgi izraisījās. Man bija žēl zaudēt firsta labvēlību un tiesības apmeklēt galma aprindas un būt firstienes tuvumā. Tomēr es biju alojies, jo tai pašā vakarā saņēmu ielūgumu uz galma koncertu; un firsts, man garām iedams, ar draudzīgu humoru teica: „Labu vakaru, Leonarda kungs, lai nu Dievs dod, ka šodien mans orķestris izpelnās to godu un mana mūzika jums patīk labāk nekā mans parks." —

Mūzika tiešām bija visai kārtīga, viss ritēja noteikti, taču man šķita, ka nebija laimējies ar mūzikas izvēli,.

jo viena kompozicija iznīdēja otras iespaidu un it īpaši kāda garāka aina, kas man šķita komponēta it kā pēc uzdotas formulas, radīja manī sirsnīgu garlaicību. Es sargājos izteikt savas patiesās domas, un tas bija gudri darīts, jo vēlāk man teica, ka tieši šī garā aina bijusi firsta kompozicija.

Bez apdomāšanās es devos pie nākamās galma sabiedrības un gribēju pat piedalīties faraona spēlē, lai pilnīgi izlīgtu ar firstu, bet biju visai pārsteigts, neieraudzījis banku, turpretī dažus vienkāršus spēļu galdus; starp pārējiem kungiem un dāmām, kas sēdēja pulciņā ap firstu, norisa dzīvas un asprātīgas sarunas. Vienam vai otram bija šis tas ko pastāstīt par uzjautrinājumu; netika pelti ari divdomīgi anekdoti; man talkā nāca manas runas dāvanas, un tie bija norādījumi no manas paša dzīves, ko es pratu pievilcīgā kārtā pastāstīt, ietērpjot romantiskas dzejas plīvurā. Tā šajās aprindās iekaroju uzmanību un piekrišanu. Firsts visai mīlēja jautrību, humoru, un šai ziņā neviens nevarēja pārspēt galma ārstu, kam bija jokainu iedomu un izteicienu neizsmeļama bagātība.

Šīs sarunas izvērtās līdz paradumam bieži vien dažam labam kaut ko uzrakstīt, ko tad nolasīja visai sabiedrībai priekšā, un tā drīz vien viss šis ļaužu pulciņš izskatījās pēc labi organizētas literāri aistētiskas biedrības, kurā firsts prezidēja un kur katrs sev izvēlējās to nozari, kas viņam bija visvairāk piemērota. — Reiz kāds zinātnieks, krietns un eksakts fiziķis būdams, mūs pārsteidza ar jauniem un interesantiem atklājumiem savas zinātnes nozarē, un cik ļoti šis profesora priekšlasījums patika t a i sabiedrības daļai, kas bija zinātniski pietiekami izglītota, tik ļoti garlaikojās t ā daļa, kam viss tas bija svešs un nepazīstams. Pat arī firsts, tā šķita, ne sevišķi aptvēra profesora idejas un ar patiesu ilgošanos gaidīja priekšlasījuma beigas. Beidzot profesors arī nobeidza savu runu, galma ārsts bija sevišķi iepriecināts un izplūda atzinības un apbrīnas vārdos, piemetinādams,

ka dziļajiem zinātnes atzinumiem gan varētu sekot kaut kas, kam nebūtu nekādu citu pretenziju, kā vienīgi uzjautrināt garu. — Pārējie, kurus bija nomācis viņiem svešās zinātnes spēks, nu atkal saslējās, un pat arī firsta sejai pārlidoja smaids, kas apliecināja, cik ļoti viņam patika atgriešanās ikdienas dzīvē.

,,Jūs zināt, cienījamais kungs!" tā, pret firstu pavērsies, savu runu uzsāka galma ārsts, ,,ka es savos ceļojumos vienmēr kārtīgi dienas grāmatā esmu aprakstījis visus tos jautros atgadījumus, kādi dzīvē krustis šķērsis gadās, bet it īpaši tos jokainos savādniekus, kādus esmu sastapis; un tieši no šīs grāmatas esmu nodomājis jums šo to palasīt priekšā, kas, nebūdams nekas sevišķi ievērojams, tomēr man šķiet pajautrināšanai noderīgs esam.

—       Savā pagājušā gada ceļojumā kādu vēlu nakti es nonācu skaistā lielā ciemā četru stundu attālumā no B. pilsētas; es nolēmu apmesties turienes staltajā viesnīcā, kur mani uzņēma laipns no miega izcelts viesnīcnieks. Savā istabā nonācis, tālā ceļa noguris un salauzts, tūliņ iemetos gultā, lai krietni izgulētos, bet ap pulksten vieniem mani pamodināja tepat tuvumā stabulēta flauta. Šādu stabulēšanu savā dzīvē vēl nebiju dzirdējis. Tam cilvēkam vajadzēja būt ar milzīgām plaušām, jo viņš bez pārtraukuma stabulēja vienu un to pašu pasāžu, tik asā un griezīgā tonī, ka galīgi izgaisa šī instrumenta raksturs un neko nejēdzīgāku un riebīgāku iedomāties nevarēju. Es lamājos un lādējos par šo sasodīto trako mūzikantu, kas traucēja manu miegu un plosīja ausis, bet kā uzvilkts pulkstenis pasāža vēlās vien tālāk, līdz beidzot izdzirdu dobju sitienu, it kā kaut kas būtu triekts pret sienu, pēc kam iestājās klusums, un es mierīgi varēju gulēt tālāk."

,,No rīta izdzirdu lejā pagalmā skaļu bāršanos. Es saklausīju viesnīcnieka un vēl kāda cita vīra balsi, kas nemitīgi kliedza: ,Lai nolādēta jūsu viesnīca, kaut nekad nebūtu pārkāpis pār šo slieksni. — Pats sātans mani atvedis jūsu mājā, kur nav ne ko dzert, ne ko iebaudīt!

—       viss ir neģēlīgi slikts un dārgs pēc velna. — Šeit jums būs jūsu nauda, ardievu, jūs mani vairs neredzēsit savā nešķīstajā krogū.' — Un no viesnīcas izmetās laukā mazs tievs vīriņš tumši brūnos svārkos un dzeltenīgi sarkanā apaļā parūkā, uz kuj-as bija greizi un kareivīgi uzbāzta pelēka cepure; šis vīrs skriešus devās uz stalli, no kujra es viņu drīz vien redzēju uz pastīva zirga lempīgos auļos izjājam pagalmā."

„Protams, es viņu domāju kādu svešinieku esam, kas ar viesnīcnieku sanācis lielajā un nu aizceļoja tālāk; tādēļ ne mazumu biju izbrīnījies, kad pusdienu laikā, atrazdamies ēdamistabā, redzēju šo pašu tumši brūno rūsgani sarkanajā parūkā izgreznoto figūru, kas no rīta bija aizjājusi prom, ienākam iekšā un bez kādas klīrēšanās apsēstamies pie galda. Tā bija visnejaukākā un līdz ar to visērmīgākā seja, kādu jebkad biju redzējis. Visā šī vīra būtībā bija kaut kas tik ērmīgi nopietns, ka, viņu uzlūkojot, tikko varēju atturēties no smiekliem. Mēs abi divi sēdējām un ēdām, starp mani un viesnīcnieku norisa vārdos skopa saruna, kurā svešinieks, dūšīgi ēzdams, negribēja piedalīties. Kā es vēlāk sapratu, tad tā, acīm redzot, bija viesnīcnieka ļaunprātība, ka viņš sarunu novirzīja uz nacionālām īpatnībām un man atklāti jautāja, vai es jau pazīstot īrus un kaut ko zinot par viņu tā saucamām ērmībām? .Protams!‘ es atbildēju, un maņ prātā iešāvās vesela virkne šādu ērmību. Es pastāstīju par to īru, kas gluži vientiesīgi atbildējis, kad viņam jautāts, kādēļ viņš uzvilcis zeķi ar kreiso pusi uz āru: ,labajā pusē ir caurums!' — Tad vēl es atcerējos lielisko joku ar to īru, kas kopā ar kādu ātri sakaitināmu skotu gulējis gultā, no segas pabāzis laukā kailo kāju. To pamanījis anglis, kas arī atradies istabā; viņš noņēmis no sava zābaka piesi un to žigli piesējis īra kājai. Pa miegam īrs kāju atkal parāvis zem segas, bet ar piesi ieskrāpējis skotam, kas no tam pamodies un īram iezvēlis pamatīgu pļauku. Pēc tam starp viņiem notikusi šāda gudra saruna: ,Kāds

vēlns tevi dīda, kādēļ tu man siti?' — ,Tu ar savu piesi man ieskrāpēji!' — ,Kā tas iespējams, ja es gultā guļu tev blakus basām kājām?' — ,Un tomēr tā tas ir, paraugies.' — ,Lai velns mani parauj, tev taisnība, tas sasodītais kalpa tēviņš zābaku novilcis, bet piesi atstājis turpat pie kājas." — Viesnīcnieks sāka pārmērīgi smieties, bet svešinieks, kas tikko bija beidzis ēst un nolaidis lejā krietnu glāzi alus, nopietni uz mani paraudzījās un teica: ,Jums tiešām taisnība, ar īriem tamlīdzīgi joki bieži vien atgadās, bet tas nekādā ziņā nav tautas raksturā, kujra ir rosīga un apdāvināta, bet gan drīzāk to noteic sasodītais gaiss, kas tur pūš un ikkatru apmāj šādām līdzīgām trakulībām kā ar iesnām, jo es pats, mans kungs! gan esmu anglis, bet Īrijā dzimis un audzis, un vienīgi tādēļ esmu pakļauts šai nolādētai ērmību kaitei.' — Viesnīcnieks smējās vēl gardāk, un neviļus man bija jāsmej līdz, jo tiešām tas bija labs joks, ka īrs, vienīgi par joku runādams, jau tūlīt izsaka kādu it sevišķi padevušos. Svešinieks, ne mazākā mērā nebūdams mūsu smieklu aizkarts, plaši ieplēta acis, pielika pirkstu pie deguna un teica: .Anglijā īri ir stiprās garšas vielas, ko sabiedrībai pieliek klāt, lai to padarītu baudāmu. Es pats tai vienīgā ziņā esmu līdzīgs Falstafam, ka es dažkārt nevien pats esmu atjautīgs, bet arī citos modinu atjautības, kas šajos tukšajos laikos nav nekāds mazais nopelns. Vai gan jūs varētu iedomāties, ka, vienīgi manis ierosināta, tamlīdzīga bieži vien rosās arī šinī tukšajā alus maisā dvēselē? Bet šis saimnieks ir viens lāga saimnieks, viņš savu labo joku nabadzīgo kapitālu neaizkar, bet gan šad un tad bagātnieku sabiedrībā vienu no tiem aizdod uz krietniem augļiem; ja šie augļi viņam nav nodrošināti, kā pašreiz, viņš vismaz parāda savas galvenās grāmatas iesējumu, un tie ir viņa pārmērīgie smiekli, jo šajos smieklos viņš ievīstījis savu atjautību. Ardievu, mani kungi!' — To teicis, oriģinālais vīrs devās pa durvīm laukā, bet es tūliņ viesnīcniekam lūdzu kaut ko par viiju pastāstīt tuvāk. ,Šis īrs', teica viesnīcnieks, ,kurš saucas

Ivsens un tādēļ grib būt anglis, jo viņa ciltskoks sakņojas Anglijā, ir šeit kopš neilga laika, būs savi apaļi divdesmit divi gadi. — Biju vēl jauneklis, kad nopirku šo viesnīcu; pašreiz dzēru savas kāzas, kad atceļā uz tēvzemi gafām devās Ivsena kungs; jautrās kāzu mūzikas vilināts, viņš ienāca viesnīcā; toreiz arī Ivsena kungs bija vēl jauneklis, bet arī jau toreiz viņš valkāja rūsgani sarkanu parūku, pelēku platmali un tumši brūnus svārkus pēc tā paša piegriezuma kā šodien. Viņš apgalvoja, ka vienīgi uz kuģiem protot dejot, kur viņš savā bērnībā šo mākslu arī mācījies, un, lai to pierādītu, viņš izpildīja kādu deju, pie tam neganti caur zobiem svilpdams, bet, izdarot galveno palēcienu, viņš tik stipri izmežģīja 'kāju, ka viņam bija jāpaliek pie manis guļam un jāārstējas. — Kopš tā laika viņš nav no manis šķīries. Ar viņa savdabībām man tīrais posts; katru dienu, jau kopš tiem daudzajiem gadiem, viņš ar mani ķildojas, viņš pukojas par dzīves paražām, viņš man pārmet, ka ar cenām es viņu plēšot, ka bez rostbīfa un portejra viņš vairs ilgāk nevarot dzīvot, un tad sakravā savu somu, uzliek galvā trīs parūkas, vienu virs otras, pasaka man ardievas un tad jāj ar savu veco kleperi prom. Bet tā ir tikai viņa rīta izjāde, jo ap pusdienas laiku pa otriem vārtiem viņš atkal atgriežas atpakaļ, mierīgi apsēžas pie galda, kā jūs to šodien redzējāt, un ēd nebaudāmo ēdienu par trim vīriem. Ik gadu viņš saņem krietnu vekseli; tad visai grūtsirdīgi no manis atvadās, teic mani savu labāko draugu esam un lej gaužas asaras, pie kam arī man līst asaras pār vaigiem, no aizturētiem smiekliem. Nāves gadījumam sacerējis savu pēdējo vēlēšanos un, kā viņš saka, manai vecākai meitai novēlējis savu mantu, viņš noskumis itin gausi jāj uz pilsētu. Trešā, vēlākais ceturtā dienā viņš atkal ir šeit, atvezdams sev līdz divus jaunus tumši brūnus svārkus, trīs rūsgani sarkanas parūkas, citu par citu spilgtāku, sešus kreklus, vienu jaunu pelēku cepuri un vēl citus apģērba piederumus, bet manai vecākajai meitai turziņu saldumu kā mazam bērnam,

lai gan viņai jau pilni astoņpadsmit gadi. Tad viņš vairs nedomā ne par uzturēšanos pilsētā, ne par ceļojumu uz mājām. Savu tēriņu viņš nokārto ik vakarus, un no rītiem, projām jādams, lai vairs neatgrieztos atpakaļ, viņš man pasviež samaksu par brokastīm. Citādi gan viņš ir pats labsirdīgākais cilvēks pasaulē; manus bērnus viņš apdāvina ikkatrā izdevīgā gadījumā, viņš daudz laba dara ciema nabagiem, vienīgi mācītāju viņš necieš, jo tas, kā to Ivsena kungs bija dabūjis zināt no skolotāja, reiz bija zelta gabalu, ko Ivsens bija iemetis nabagu lādē, samainījis kailos kapara feniņos. Kopš tā laika Ivsens no viņa it visur vairās un nekad neiet baznīcā, par ko mācītājs viņu izdaudzinājis par ateistu. Bet kā jau teicu, man ar viņu bieži vien ir tīrais negals, jo viņš dusmās ļoti ātrs un visvisādu traku iedomu pilns. Vēl vakar, mājā nākdams, jau no tālienes izdzirdu skaļu kliegšanu un pazinu Ivsena balsi. Ienācis viesnīcā, ieraudzīju viņu visniknākā strīdū ar kalponi. Kā tas ķīviņos allaž gadījās, viņš parūku jau bija aizmetis pa roku galam un nu stāvēja kailu galvu, bez svārkiem, kreklā izmeties cieši kalpones priekšā un, tai zem deguna turēdams biezu grāmatu, stipri bļāva un lādējās un ar pirkstu grāmatā kaut ko rādīja. Kalpone bija rokas saspraudusi sānos un kliedza, lai viņš saviem muļķīgajiem jokiem izvēloties citus, viņš esot ļauns cilvēks, kas nekam neticot u. t. t. Ar pūlēm man izdevās izšķirt ķildniekus un izdibināt lietas apstākļus. — Ivsena kungs bija prasījis, lai kalpone viņam atnes oblātu, ko aizlipināt vēstuli; no sākuma kalpone viņu nemaz nebija sapratusi, bet tad vēlāk viņai iešāvies prātā, ka par oblātu sauc to, ko lieto svētā vakarēdienā, un viņa nodomājusi, ka Ivsena kungs grib ar hostiju nekrietni gānīties, jo mācītāja kungs bez tam taču bija teicis, ka šis esot viens Dieva aizliedzējs. Tādēļ meita turējās pretī, bet Ivsena kungs, kujrš domāja, ka vārdu nav pareizi izrunājis un tādēļ nav saprasts, tūliņ paņēma savu angliski-vācisko vārdnīcu un tajā zemnieku meičai, kas neprata ne vārda lasīt, demon-

strēja, ko viņš bija vēlējies, pie kam beidzot sāka runāt tikai angļu valodā, ko kalpone uzskatīja par mulsinošu sātana muldēšanu. Vienīgi mana iejaukšanās aizkavēja kautiņu, kufā Ivsena kungs, droši vien, būtu zaudētājs.'

„Es pārtraucu viesnīcnieka stāstu par ērmīgo vīru, jautādams, vai arī tas nav bijis Ivsena kungs, kas mani pagājušā naktī ar savu nikno flautas stabulēšanu traucējis miegā un saniknojis. ,Ak mans kungs!' turpināja viesnīcnieks, ,arī tā ir viena no Ivsena kunga savādībām, ar ko viņš man aizbaidījis gandrīz vai visus viesus. Priekš trim gadiem no pilsētas šeit ieradās mans dēls; zēns pūta lielisku flautu un cītīgi vien uz sava instrumenta šeit vingrinājās. Tad nu Ivsena kungs atcerējās, ka arī viņš reiz pūtis flautu, un neatlaidīgi uzplijās, līdz Fricis tam par bargu naudu pārdeva savu flautu un vienu koncertu, ko bija paņēmis līdz.'

,Nu Ivsena kungs, kam nebija nekādas saprašanas par mūziku un ne mazākās ritma izjūtas, cītīgi vien sāka šo koncertu stabulēt. Viņš nokļuva tikai līdz pirmā Allegro otrajam solo, tad viņš atdūrās pret kādu pasāžu, kuru nespēja pārvarēt, un nu šo vienīgo pasāžu viņš stabulē jau kopš trim gadiem, gandrīz vai ik dienas, simtām reižu, nerimstīgi, līdz lielās dļusmās triec pret sienu vispirms flautu, tad arī parūkas. Tā kā šādu rīcību ilgāku laiku iztur tikai nedaudzas flautas, tad jo bieži viņam vajadzīgas jaunas, un nu viņam apgrozībā parasti * ir trīs vai četras. Ja salūzusi vienīgi skrūvīte vai sabojājusies mēlīte, viņš triec flautu laukā pa logu, iesaukdamies: „Lai velns mani parauj, vienīgi Anglijā gatavo instrumentus, kas lieti der!" Bet briesmīgākais ir tas, ka šī flautas stabulēšanas kaislība bieži vien viņam uzbrūk naktīs, un tad viņš uzstabulē no visdziļākā miega manus viesus. Bet vai gan jūs varētu iedomāties, ka valdes namā, gandrīz tikpat ilgi kā pie manis Ivsens, mitinās kāds angļu ārsts, vārdā Grīns, kas Ivsenam tai ziņā līdzīgs, ka ir tikpat oriģināls, tikpat dīvaina humora pilns? — Viņi pastāvīgi ķildojas, taču viens bez otra

dzīvot nevar. Tagad man iešaujas prātā, ka šim vakaram Ivsena kungs man pasūtījis punšu, uz kupu uzaicinājis ciema vecāko un doktoru Grīnu. Ja nu jums, mans kungs, būtu labpaticis vēl līdz rītam pakavēties šeit, tad jūs šovakar varētu pie manis redzēt jokaino trijotni, kāda vien reiz kopā var sagadīties."'

,,Jūs gan varat iedomāties, ļoti cienījamais kungs, ka es labprāt atliku savu ceļojuma turpinājumu, jo cerēju redzēt Ivsena kungu visā viņa slavas mirdzumā. Kad vakars bija jau klāt, viņš ienāca istabā un bija tik jauks un mani ielūdza uz punšu, gan piemetinādams, ka viņam mani,, diemžēl, jāpacienājot ar tādu necienīgu dziru, ko šeit dēvējot par punšu; vienīgi Anglijā dzejrot punšu, un tā kā viņš tuvākā laikā došoties turp, tad cerot man pierādīt, ja arī es reiz Anglijā nonāktu, ka šo lielisko dzērienu viņš protot sagatavot. — Es zināju, kā viss tas man jāsaprot. — Drīz pēc tam ieradās arī ielūgtie viesi. Ciema vecākais bija mazs apaļš un gauži laipns vīrelis jautrām acīm un sarkanu deguntiņu; doktors Grīns bija robusts vīrs vidējos gados, spilgti izteiktiem nacionāliem vaibstiem, brilli uz deguna, cepuri galvā. — ,Jel dodiet sektu man, lai manas acis sārtas kļūst!' viņš patētiski sauca, tuvodamies viesnīcniekam un to, pie krūtīm satvēris, spēcīgi purināja. ,Tu, nelietīgais krodziniek, jel teic! kur palikušas princeses? Šeit ož pēc kafijas

-    un ne pēc dievu dziras!' — ,Ak, atstājies no manis, cēlais varoni! jel palaid vaļā savas stiprās rokas, jo savās dusmās tu manas ribas salauzt vari!' elsdams atsaucās viesnīcnieks. ,Ne agrāk, zaķapastala un gļēvuli', turpināja doktors, ,līdz saldais punša tvaiks man, prātu apmiglodams, glāstīs degungalu, ne agrāk tevi vaļā laidīšu, tu, nederīgais viesnīcniek!' — Bet tad doktoram nikni bruka virsū Ivsens un bārās: ,Tu, necienīgais Grīn! lai tavas sejas pantus plosa grīns, un pinkšķēt liek tev sirdēsti un mokas, ja neatstāsies tu no kauna pilna darba!' — Un es domāju, ka nu tikai sāksies ķīviņš un brēka, bet doktors teica: ,Nu labi, kļūšu kluss un, gļēvo

nevarību smiedams, es dzeršu dievu dziru, ko tu man, Ivsen, sniegsi.' — Viņš palaida viesnīcnieku vaļā, kas žigli metās prom, atsēdās ar Kato izteiksmi sejā pie galda, satvēra piebāzto pīpi un laida gaisā lielus dūmu mutuļus. ,Vai nav tā, it kā mēs atrastos teātrī?' man vaicāja laipnais ciema vecākais, ,lūk, doktors, kas vispār neņem vācu grāmatu ne rokā, nejauši pie manis atrada Schlegel'a Šekspīru, un kopš tā laika viņš, kā pats saka, spēlē sirmsenas pazīstamas melodijas uz sveša instrumenta. Jūs būsit pamanījuši, ka pat saimnieks runā ritmiski, doktors viņu, kā sacīt jāsaka, iejambojis.' — Viesnīcnieks ienesa kūpošu punša trauku, un lai gan Ivsens un Grīņs apgalvoja, ka tas neesot dzerams, taču viņi meta iekšā vienu pamatīgu glāzi pēc otras. Sarunas ritēja puslīdz labi. Grīns palika vārdos skops, tikai šad un tad viņš, opozicijā nostādamies, kaut ko komisku piemetināja. Tā, par piemēru, ciema vecākais runāja par pilsētas teātri, un es apgalvoju, ka pirmais varonis spēlē teicami.

—      ,Man nu gan tā nešķiet", doktors mani pārtrauca, ,vai jūs nedomājat, ka šis vīrs būtu piekrišanas daudz vairāk cienīgs, ja viņš būtu sešreiz labāk spēlējis?' — Gribot negribot man bija jāatzīstas, ka tā tas iri, bet es piemetināju, ka sešreiz labāk spēlēt dara lielas raizes tam aktierim, kas maigos tēvus visai nožēlojamā kārtā traģizē.

—       ,Man nu gan tā nešķiet", atsāka Grīns, ,šis vīrs dod visu, kas viņā ir! Ko lai viņš dara, ka viņam ir tieksme uz nelāgo? bet nelāgajā viņš sasniedzis ievērojamu pilnību, un tādēļ viņš ir slavējams!" — Vecākais sēdēja starp šiem diviem kā iekairinātājs princips, ar savu talantu abos prazdams ierosināt visvisādas trakas iedomas un uzskatus, un tā tas turpinājās, līdz sāka iedarboties stiprais punšs. Ivsens kļuva izvaļīgi līksms, ķērcošā balsī viņš dziedāja nacionālas dziesmas, pa logu laukā pagalmā izsvieda parūkas un svārkus un tad, visai savādi vaibstīdamies, sāka tik ērmīgi dejot, ka no smiekliem varēja vai plīst. Doktors palika tāds pats nopietns, bet viņam rādījās visdīvainākās vīzijas. Punša trauku viņš uz

skatīja par kontrabasu un visādā ziņā gribēja ar to staigāt apkārt, ar karoti akomponējot Ivsena dziesmas; vienīgi viesnīcnieka visneatlaidīgākie protesti viņu no tam aizkavēja. — Vecākais bija kļuvis aizvien klusāks un klusāks, beidzot viņš iestreipuļoja kādā istabas stūrī un, tur apsēdies, sāka skaļi raudāt. Es sapratu viesnīcnieka mājienu un prasīju vecākā dziļo sāpju cēloni. — ,Ai, ai‘, šņukstēdams viņš iesaucās, ,princis Eižens taču bija lielisks karavadonis, un šim varonīgajam firstam bija jāmirst. Ai, ai!' — un viņš raudāja vēl rūgtāk, un gaišas asaras ritēja pār viņa vaigiem. Cik spēdams centos viņu mierināt par šī pagājušā gadsimtā sen dzīvojušā drosmīgā prinča zaudēšanu, bet tas bija veltīgi. Pa tam doktors Grīns bija satvēris lielās sveces grieznes un ar tām nemitīgi bakstīja pret vaļējo logu. — Viņam bija padomā nospodrināt mēnesi, kas gaiši iespīdēja istabā. Ivsens lēkāja un kliedza, it kā viņu būtu apstājuši tūkstoš velnu, līdz beidzot istabā ienāca kalps, neraugoties uz gaišo mēnesnīcu rokā nesdams lielu lākturi, un viņš skaļi kliedza: ,Šeit es esmu, mani kungi! nu varam doties ceļā.' Doktors piegāja viņam cieši klāt un, dūmu mutuļus sejā pūzdams, teica: ,Tu mīļi gaidīts, draugs! Vai esi Skvencs, kas mēness gaismu nes, un suns un ērkšķu krūms? Es tevi spodrināju, nelieti, un tādēļ mirdzums tavs tik gaišs! Ar labunakt, jo daudz jau dzerts šīs vājās suslas, ar labunakt, mans dižais saimniek, ar labunakt, mans Pilad!' — Ivsens zvērējās, ka neviens mājā neaizies, sprandu nelauzis, bet neviens viņa vārdos neklausījās; zem vienas rokas kalps paņēma doktoru, zem otras vecāko, kas vēl vienmēr vaimanāja par prinča Eižena zaudējumu, un tā viņi grīļodamies devās pa ielu prom uz valdes namu. Tikai ar pūlēm mēs iedabūjām ākstīgo Ivsenu viņa istabā, kur vēl pus nakti viņš plosījās ar savu flautu, neļaudams man aizvērt ne aci, un tikai ratos snauzdams varēju atpūsties no šī trakā vakara ciema viesnīcā."

Galma ārsta stāstu bieži vien pārtrauca tik skaļi smiekli, kādi gan citkārt galma aprindās diez vai dzirdami. Firsts likās visai uzjautrināts. „Tikai vienu figūru", viņš teica ārstam, ,,jūs savā gleznā esat nostādījuši pārāk dziļi dibenplānā, un tā ir jūsējā, jo es deru, ka jūsu brīžiem mazliet ļaunprātīgais humors gan ākstīgo Ivsenu, gan arī patētisko doktoru būs pamudinājis uz neskaitāmām trakām palaidnībām un ka īsteni jūs bijāt tas iekairinātājs princips, par kādu nosaucāt vaimanājošo vecāko." — ,,Es jums varu apgalvot, ļoti cienījamais kungs!1 ' atbildēja ārsts, „ka šis no neparastas muļķības sakomponētais klubs bija tik pilnīgi saskaņots, ka katra sveša skaņa tajā radītu disonanci. Paliekot šīs pašas mūzikālās līdzības robežās, jāteic, ka šie trīs vīri bija tīrais trijskanis, katrs sevī atšķirīgs, tomēr izskaņā harmoniski līdzskanīgs, viesnīcnieks pievienojās klāt kā septima." —

Šādā kārtā vēl šis un tas tika runāts un pārrunāts, līdz valdnieku ģimene kā parasts devās uz savām istabām un sabiedrība visomulīgākā garastāvoklī izklīda.

Jautrs un līksms es dzīvoju jaunā pasaulē. Jo vairāk es iekļāvos mierīgajā un omulīgajā rezidences un galma dzīves gaitā, jo man vairāk izrādīja goda un atzinības, jo mazāk domāju par pagātni, kā arī par to, ka reiz mans tagadējais stāvoklis varētu mainīties. Firsts pret mani izturējās ar sevišķu labvēlību, un no dažādiem sīkiem mājieniem varēju secināt, ka viņš mani šādā vai tādā kārtā gribētu piesaistīt savā pavadonībā. Nebija noliedzams, ka gudram un pie pilnīgas brīvības pieradušam cilvēkam uzturēšanās galmā drīz vien kļūtu nepatīkama, jo te valdīja zināma vienveidība izglītībā, vienāda maniere zinātnes un mākslas nodarbībās, un šīs parādības, galmā razdamās, izplatījās pa visu rezidenci; kaut arī galma vienpusības radītie ierobežojumi bieži vien bija grūti panesami, taču man ļoti noderēja mans agrākais pieradums noteiktām formām, kas rēgulē vismaz ārējo dzīvi. Tā bija mana dzīve klosterī, kas arī vēl šeit uz

mani iedarbojās, kaut gan nemanāmā veidā. — Lai kā ari firsts mani pagodināja, lai kā arī pūlējos vērst uz sevi firstienes uzmanību, viņa tomēr palika salta un sevī noslēgusies. Jā! mana klātbūtne šķita viņu bieži vien it sevišķi satraucam, un tikai ar pūlēm viņa sevi pārvarēja, lai man, tāpat kā citiem, pateiktu kādu draudzīgu vārdu. Ar dāmām, kas pulcējās firstienes sabiedrībā, man laimējās labāk; mana āriene, šķiet, bija atstājusi labvēlīgu iespaidu, un, bieži viņu sabiedrībā būdams, es drīz vien piesavinājos to lielisko sabiedrisko izglītību, ko dēvē par galantēriju un kas nav nekas vairāk kā stāva ārējā lokanība, kas it kā palīdz iekļauties ikvienā stāvoklī, vai kur ejot, vai stāvot, un dažkārt top pārnesta pat arī uz sarunām. Tā ir tā sevišķā dāvana ne par šo, ne par to pļāpāt ar nozīmīgiem vārdiem un tādā kārtā sievietēs modināt zināmu labsajūtu, kupas rašanās iemeslu viņas pašas neapzinās. Ka šī augstākā un patiesā galantērija nevar nodarboties ar lempīgiem glaimiem, secināms no iepriekš teiktā, lai gan šis interesantais pļāpājums, kas izklausās pēc himnas pielūdzamai, ir pilnīga iegrimšana viņu dvēselē, tā ka viņu pašu Es viņām šķiet topam skaidrāks un viņas ar labsajūtu spoguļojas sava Es refleksā. — Kas gan nu būtu manī vēl pazinis mūku! — Varbūt vienīgā man bīstamā vieta vēl bija tikai baznīca, kurā man bija grūti izvairīties no tām klostejra svētceres lūgšanām, ko iezīmē īpats ritums, īpats takts. —

Galma ārsts bija vienīgais, kas nebija pieņēmis klišejas nospiedumu, ar kupu visi bija apzīmogoti kā līdzīgas monētas, un tas mani saistīja pie viņa, tāpat kā viņš piebiedrojās man, labi zinādams, ka es sākumā biju bijis opozicionārs un mani vaļsirdīgie spriedumi firstu, kas bija jūtīgs pret pārdrošu patiesību, bija pamudinājuši ar vienu rāvienu iztriekt no pils ienīsto faraona spēli.

Un tā arī gadījās, ka mēs bieži vien bijām kopā, runādami gan par zinātni un mākslu, gan par dzīvi, kāda tā atvērās mūsu acu priekšā. Ārsts tikpat augstu cienīja

firstiem kā es, un viņš apgalvoja, ka vienīgi viņa ir tā, kas novērš dažu labu firsta bezgaumību un, firstam pašam to bieži vien nemanot, viņam rokā ielikdama kādu nekaitīgu rotaļu lietiņu, prot aiztrenkt to dīvaino gaj-laikošanās veidu, kas viņu mētā šurp un turp pa lietu virspusi. Izmantodams šo gadījumu, es ārstam žēlojos, ka ar savu klātbūtni firstienei, šķiet, sagādāju neizturamu netīksmi, kuras iemeslus nespēju izdibināt. Ārsts tūliņ piecēlās un izņēma no savas rakstāmās pults (mēs tobrīd atradāmies viņa istabā) mazu miniatūrgleznu, kūpu viņš nodeva man, aizrādīdams to aplūkot sevišķi uzmanīgi. Es to darīju, un mans pārsteigums bija liels, kad šai gleznā attēlotā vīra vaibstos saskatīju pats savus vaibstus. Vajadzēja mainīt tikai frizūru un apģērbu, kas bija gleznots pēc senas modes, tikai papildināt ar manu spēcīgo vaigubārdu, Belkampo meistardarbu, lai gleznu pilnīgi pārvērstu par manu ģīmetni. Es to vaļsirdīgi izteicu ārstam. „Un tieši šī līdzība", viņš teica, ,,ir tā, kas firstieni baida un dara nemierīgu, kolīdz jūs viņai tuvojaties, jo jūsu seja modina atmiņas par kādu drausmu notikumu, kas priekš vairākiem gadiem kā postīgs negaiss drāzās pāri galmam. Iepriekšējais galiņa ārsts, kurš nomira pirms dažiem gadiem un kura audzēknis zinātnes laukā es esmu, man uzticēja šo atgadījumu valdnieku ģimenē un līdz ar to iedeva šo gleznu, kas attēlo firsta kādreizējo mīluli Frančesko un kas mākslas ziņā ir īsts meistara darbs. To radījis tas dīvainais svešais gleznotājs, kas toreiz atradās galmā un viņā traģēdijā spēlēja galveno lomu." — Aplūkojot šo gleznu, manī modās kādas sajukušas nojausmas, kuras veltīgi pūlējos noskaidrot. — Likās, ka šis notikums man atklās kādu noslēpumu, kurā es pats biju iesaistīts, un tādēļ jo vairāk uzplijos ārstam man uzticēt to, ko zināt man šķiet deva tiesības nejaušā līdzība ar Frančesko. — „Protams", teica ārsts, „šim visai ievērojamam apstāklim jāmodina jūsu sevišķā ziņkārība, un lai cik arī labprāt es vēlētos klusēt par šo notikumu, pāri kuram vēl tagad, vismaz

man tā šķiet, klājas noslēpumains plīvurs, ko nemaz arī negribu tālāk pacelt, taču jums jāzina viss, ko es par šo lietu zinu. Jau pagājuši daudzi gadi un galvenās personas nogājušas no skatuves, vienīgi atmiņas ir tās, kas iedarbojas naidīgi. Es lūdzu nevienam neko neteikt par to, ko jums sacīšu."

Es to apsolījos, un ārsts savu stāstu uzsāka šādā kārtā:

„Tieši tajā dienā, kad mūsu firsts salaulājās, no tāla ceļojuma atgriezās viņa brālis kopā ar kādu gleznotāju un kādu citu vīru, sauktu Frančesko, lai gan bija zināms, ka pēdējais pēc tautības ir vācietis. Princis bija viens no skaistākiem vīriešiem, kādi jebkad redzēti, un jau ar to vien viņš atšķīrās no mūsu firsta, ja arī nerunātu par viņa pārākumu zaļoksnībā un gara spēkā. Jauno firstiem, kas toreiz bija līdz pat draiskulībai dzīvīga un kam firsts bija pārāk formāls un pārāk salts, princis ietekmēja it sevišķā kārtā; tāpat arī princis jutās jaunās ļoti skaistās brāļa laulātās draudzenes valdzināts. Nerunājot par nosodāmām attiecībām, viņiem bija jāpakļaujas nepārspējamai varai, kas noteica viņu iekšējo dzīvi, it kā to savstarpīgi aizkveldinot, un tā jāiededzina liesma, kas viņu būtības sakausēja vienā kopībā. — Frančesko bija vienīgais, kas visādā ziņā līdzinājās savam draugam, un, kā princis bija ietekmējis sava brāļa laulāto draudzeni, tā Frančesko ietekmēja firstienes vecāko māsu. Frančesko drīz vien savu laimi nomanīja un to izmantoja ar labi pārdomātu viltību; princeses tieksme drīz vien pieauga stiprā un dedzīgā mīlestībā. Firsts bija pārāk drošs par savas laulātās draudzenes tikumību, lai nenicinātu visas ļaunprātīgās mēlnesības, kaut gan saspīlētās attiecības ar brāli viņu nomāca; un vienīgi Frančesko, kuj-u firsts bija iemīļojis viņa neparastā gara, viņa dzīves pieredzē rūdītās apdomības dēļ, bija tas, kas palīdzēja firstam saglabāt zināmu aukstasinību. Firsts viņu gribēja iecelt augstākos galma amatos, bet Frančesko pietika ar slepenajām pirmā mīluļa priekšrocībām

un princeses mīlestību. Šādos apstākļos noritēja galma dzīves parastā gaita, bet laimīgas bija vienīgi šīs četras slepenām saitēm sasaistītās personas; tās dzīvoja pašu radītajā mīlestības Eldorādo, kur citiem ieeja bija liegta.

Droši vien to bija iekārtojis firsts, ka, nevienam iepriekš nezinot, galmā ar lielu svinīgumu ieradās kāda itāliešu princese, kura agrāk princim bija nodomāta kā laulātā draudzene un kurai viņš, sava ceļojuma laikā atrazdamies viņas tēva galmā, bija izrādījis acīm redzamu mīlestību. — Viņa bijusi sevišķi skaista, gauži grācioza un piemīlīga, un to pauž arī lieliskā ģīmetne, ko jūs vēl varat redzēt gleznu galerijā. Viņas klātbūtne atdzīvināja drūmās garlaicības pārņemto galmu; ar savu mirdzumu viņa pārspēja it visus, pat neizņemot firstieni un tās māsu. Pēc itālietes ierašanās Frančesko izturēšanās drīz vien visai manāmi mainījās; šķita, it kā viņa dzīves zaļoksnību grauztu kādi slepeni sirdēsti; viņš bija saīdzis un sevī noslēdzies, viņš kļuva neuzmanīgs pret savu augstās kārtas mīļāko. Arī princis bija kļuvis grūtsirdīgs, viņu bija sagrābušas tieksmes, kurām nespēja pretoties. Itālietes ierašanās iedūra dunci firstienes sirdī. Bet sapņainai princesei līdz ar Frančesko mīlestības zaudēšanu bija zudusi dzīves laime; un tā šo četru laimīgo un apskaužamo sirdīs bija iezagušies sirdēsti un dziļas skumjas. Princis atspirga pirmais, taču, juzdams savas svaines stingro tikumību, viņš nespēja pretoties skaistās un pavedinošās sievietes vilinājumiem. Bērnišķīgās, gan no sirds dziļumiem izplaukušās, attiecības ar firstieni izgaisināja neizsakāmā tīksme, ko viņam solīja itāliete; un tā princis drīz vien jau atkal bija sasaistīts agrākajos valgos, no kuriem vēl kopš neilga laika bija atraisījies. — Jo vairāk princis šai mīlestībai nodevās, jo vairāk acīs dūrās Frančesko izturēšanās; galmā viņš gandrīz nemaz vairs nebija redzams, viens pats viņš klaiņoja kaut kur apkārt, bieži pat veselām nedēļām bija prom no galvaspilsētas. Turpretī biežāk kā parasti bija redzams dīvainais un biklais gleznotājs; it labprāt viņš

strādāja darbnīcā, ko itāliete bija likusi viņam iekārtot viņas mājā. Viņš to gleznoja vairākkārt, nepārspējami lieliskā izteiksmē; pret firstieni, kā šķita, viņš izturējās nelabvēlīgi, viņš to nekādā ziņā nevēlējās gleznot, turpretī princeses ģīmetni viņš uzgleznoja ar neizteicamu krāšņumu un līdzību, pašai princesei ne reizes nepozējot. Itāliete šim gleznotājam veltīja tik daudz uzmanības, un viņš savukārt izturējās pret viņu ar tādu sirsnīgu laipnību, ka princis kļuva greizsirdīgs; reiz viņš sastapa gleznotāju darbnīcā; gleznotājs, ciešu skatienu pievērsis itālietes galvai, ko atkal bija uz audekla uzbūris, šķita viņa ienākšanu nemaz neievērojam; bet tad princis viņam vaļsirdīgi teica, lai viņš esot tik laipns un šeit vairs nestrādājot, lai pameklējot sev citu darbnīcu. Gleznotājs mierīgi izslaucīja otu un klusēdams no molberta noņēma gleznu. Vislielākā satraukumā princis izrāva gleznu no mākslinieka rokām un teica, tā esot tik krāšņi padevusies, ka viņam tā jāiegūst. Mākslinieks, arvien vēl tikpat mierīgs un savaldīgs palikdams, lūdza atļauju pāris vilcieniem gleznu pabeigt. Princis uzlika gleznu uz molberta, pēc pāris minūtēm gleznotājs to atdeva viņam atpakaļ un skaļi iesmējās par prinča izbailēm, ieraugot neganti izķēmotu seju, kādā bija ģīmetne pārvērtusies. Tad gleznotājs devās laukā no zāles, bet, pie durvīm nonācis, viņš apgriezās un, nopietnu un ciešu, skatienu princī pavērsis, dobjā un svinīgā balsī teica: ,Nu tagad tu esi pazudis'!"

„Tas atgadījās tad, kad bija jau paziņots, ka itāliete ir prinča līgava, un tuvākajās dienās bija jānotiek svinīgām laulībām. Princis par gleznotāja izturēšanos nebēdāja, jo vairāk tādēļ, ka visiem bija zināms, ka tam dažkārt piemīt visādas neprātības. Kā stāstīja, viņš atkal sēdēja savā mazajā istabiņā un dienām ilgi stingušu skatienu lūkojās lielā uzvilktā audeklā, pie kam viņš apgal-, voja, ka pašreiz gleznojot visai lieliskas gleznas; tā viņš aizmirsa galmu, bet tas savukārt viņu."

„Prinča un itālietes laulības bija visai svinīgas, un tās notika firsta pilī; firstiene ar savu likteni bija samierinājusies un no bezmērķīgām, nekad neapmierināmām tieksmēm atteikusies; princese bija kā apskaidrota, jo atkal bija parādījies viņas mīļotais Frančesko, vēl zaļoksnīgāks, vēl līksmāks nekā agrāk. Princim un viņa laulātai draudzenei apdzīvojamās telpas bija paredzētas pils spārnā, kufu firsts šim nolūkam bija licis iekārtot. Šajos darbos firsts atkal bija gluži savā arodā; viņš nebija citādāk redzams kā architeklu, gleznotāju, tapsētāju sabiedrībā', biezas grāmatas šķirstām un plānus, metus, skices savā priekšā izklājam, kujus pa daļai pats bija pagatavojis un kup reizēm bija padevušies ne sevišķi labi. Ne princis, ne viņa līgava iepriekš nedrīkstēja redzēt telpu iekšējo iekārtojumu, tas bija atļauts vienīgi laulību dienas vēlā vakarā, kad firsts tos gajrā svinīgā gājienā veda cauri patiesi gaumīgā krāšņumā dekorētām istabām; šeit vienā lieliskā zālē, kas līdzinājās ziedošam dārzam, svinības noslēdzās.

Nakti prinča telpās izcēlās dobjš troksnis; dunoņa kļuva aizvien skaļāka un skaļāka, līdz tā uzmodināja pašu firstu. Jauzdams nelaimi, viņš sardzes pavadībā steidzās uz attālo pils spārnu; ieejot plašajā gaitenī, firsts redzēja, ka viņam nes pretī princi, kas bija atrasts jaunsalaulāto istabas durvju priekšā nogalināts ar naža dūrienu kaklā. Varam gan iedomāties firsta šausmas, princeses izmisumu, firstienes dziļās sirdi plosīgās bēdas. — Kad firsts bija cik necik nomierinājies, viņš sāka pētīt, kā gan slepkavība notikusi, kā slepkava varējis izbēgt caur gaiteņiem, kupos it visur nostādītas sardzes; tika pārmeklēti visi kakti, bet veltīgi. Pāžs, kas bija princi apkalpojis, stāstīja, ka viņš savu kungu, kas baigu nojausmu pārņemts, ilgi staigājis šurp un turp pa savu kabinetu, beidzot izģērbis un tad ar svečturi rokā pavadījis līdz jaunlaulāto istabas priekšnamam. Princis no viņa rokām paņēmis svečturi un aizsūtījis viņu atpakaļ; bet tikko izgājis no priekšnama, viņš izdzirdējis

dobju kliedzienu un sitienu un krītoša svečtura šķindoņu. Tūdaļ viņš skrējis atpakaļ un uz grīdas vēl degošas sveces gaismā jaunlaulāto istabas durvju priekšā ieraudzījis guļam princi un tam blakus mazu asinīm aptraipītu nazi. Nekavējoties viņš sacēlis trauksmi. — Nelaimīgā prinča laulātā draudzene stāstīja, ka tūliņ pēc tam, tikko viņa aizsūtījusi prom istabeni, princis steidzīgi bez gaismas ienācis istabā, žigli izdzēsis visas sveces, palicis pie viņas kādu pusstundu un pēc tam atkal devies prom; tikai dažas minūtes vēlāk notika slepkavība. — Kad visi jau bija noguruši prātojumos, kas gan būtu varējis būt slepkava, un kad vairs nebija nekādu izredžu ļaundarim sadzīt pēdas, pieteicās kāda princeses istabene, kura, sēdēdama pie vaļējām durvīm blaku zālē, bija noklausījusies liktenīgo sadursmi starp princi un gleznotāju, un nu viņa to sīki jo sīki atstāstīja. Neviens nešaubījās, ka gleznotājs nesaprotamā kārtā pratis klusītiņām iezagties pilī un princi nogalināt. Gleznotājs bija tūlīt apcietināms, bet jau kopš divi dienām viņš bija no mājām nozudis, neviens nezināja, kur, un veltīgi bija to izdibināt. Galmu pārņēma dziļas bēdas, kupās ar to dalījās visa galvaspilsēta; vienīgi Frančesko, kas atkal pastāvīgi bija redzams galmā, šaurajās ģimenes aprindās no drūmajiem padebešiem prata izvilināt dažu labu saulainu mirkli."

„Princese jutās mātes cerībās, un skaidri zinādama, ka viņas laulātā drauga slepkava bija nelietīgi izlietojis sava izskata līdzību nešķīstai krāpšanai, viņa devās prom uz kādu attālāku firsta pili, lai radības tiktu noklusētas un lai šis velnišķīgās neģēlības auglis laulāto draugu neapkaunotu vismaz sabiedrības priekšā, kam kalpotāju vieglprātība bija atklājusi kāzu nakts notikumus."

„Frančesko attiecības ar firstienes māsu šai bēdu laikā kļuva aizvien ciešākas un sirsnīgākas, un tāpat pret viņu pieauga abu valdnieku draudzības jūtas. Firstam jau sen bija uzticēts Frančesko noslēpums; drīz vien viņš vairs nespēja pretoties firstienes un princeses neat

laidībai un atļāva Frančesko un princeses slepenu salaulāšanos. Frančesko kāda attālāka galma dienestā bija jāsasniedz augstāka militāra pakāpe, pēc tam viņš varēja atklātībai ziņot par savām laulībām ar princesi. Un tā tas tiešām bija iespējams, jo firstam ar šo galmu bija tuvas attiecības."

„Laulību diena bija klāt; firsts ar savu laulāto draudzeni un divi uzticami vīri no galma aprindām (mans priekšgājējs bija viens no tiem) bija vienīgie, kas piedalījās ceremonijā firsta pils mazajā kapellā. Durvis apsargāja viens pats pāžs, kam noslēpums bija zināms."

„Laulājamie stāvēja altāra priekšā, firsta biktstēvs, vecs un cienīgs mācītājs, noturējis klusu aizlūgumu, uzsāka ceremoniju. — Te pēkšņi Frančesko nobālēja, un, stingu skatienu pavērsis uz stūļ-a pīlāru blakus dižaltārim, viņš dobjā balsī iesaucās: ,Ko tu vēlies no manis?'

—      Pie stūjra pīlāra atspiedies stāvēja gleznotājs, tērpies svešādā un savādā ģērbā, violetu mēteli apņēmis ap pleciem, un ar savu iedobušo tumšo acu rēgaino skatienu viņš stingi lūkojās Frančesko. Princese bija tuvu ģībonim, no šausmām visi nodrebēja, vienīgi mācītājs palika mierīgs un prasīja Frančesko: ,Kādēļ tevi biedē šis vīrs, ja tava sirdsapziņa tīra?' Tad Frančesko, kas bija vēl nometies ceļos, pietrūkās stāvus un, mazu nazi rokā satvēris, metās gleznotājam virsū, bet, to nesasniedzis, viņš dobji iekaukdamies nemaņā nogāzās gar zemi, bet gleznotājs pazuda aiz pīlāra. Nu visi atjēdzās kā no apskurbuma un steidzās Frančesko palīgā, kas gulēja kā miris. Klusu un citiem nemanot abi uzticības vīri viņu ienesa firsta istabā. No ģīboņa atmodies, Frančesko neatlaidīgi prasīja, lai ļauj viņam doties uz savu dzīvokli, bet viņš neatbildēja ne uz vienu firsta jautājumu par noslēpumaino atgadījumu baznīcā."

„Otrā rītā Frančesko no galvaspilsētas bija aizbēdzis, līdzi paņemdams dārgumus, ko savā labvēlībā princis un liisliene viņam bija piešķīruši. Firsts visādi nopūlējās, Īdi liktu skaidrībā par šo noslēpumu, par gleznotāja rē-

gaino parādīšanos baznīcā. Kapellai bija tikai divas ieejas, no kujrām viena veda no pils iekšējām istabām uz ložām blakus dižaltārim, otra, turpretī, no plašā un galvenā gaiteņa kapellas galvenajā telpā. Lai netuvotos neviens ziņkārīgais, šo ieeju bija sargājis pāžs; otra ieeja bija aizslēgta; tādēļ palika nesaprotams, kā gleznotājs varēja kapellā ienākt un atkal no tās nozust. — Ģībonī krizdams, Frančeslco kā stinguma lēkmē turēja rokā nazi, ko bija pacēlis pret gleznotāju, un pāžs (tas pats, kuj-š viņā nelaimīgajā kāzu vakarā bija noģērbis princi un tagad bija sargājis kapellas durvis) apgalvoja, ka tas ir tas pats nazis, kas toreiz gulējis blakus princim, jo tas ar savu spožo sudraba spalu ļoti dunoties acīs.

Pēc visiem šiem noslēpumainajiem notikumiem bija pagājis neilgs laiks, kad pienāca ziņas par princesi; tieši tai dienā, kad bija jānotiek Frančesko laulībām, viņa dzemdējusi dēlu un drīz vien pēc radībām nomirusi. — Firsts sērojās par viņas zaudēšanu, lai gan kāzu nakts noslēpums bija smagi uzgūlies viņas pleciem un zināmā mērā modinājis varbūt arī nedibinātas aizdomas pret viņu pašu. Dēls, šī neģēlīgā un nešpetnā darba auglis, tika uzaudzināts ar grāfa Viktorina vārdu kādā attālā malā. Princese (es domāju firstienes māsu), iekšēji saplosīta no drausmajiem notikumiem, kas tik īsā laikā bija pāri viņai vēlušies, iestājās klosterī. Kā jums tas būs zināms, viņa ir cisterciešu klostera priekšniece * * * pilsētā. — Gluži dīvainā un noslēpumainā sakarā ar šo atgadījumu mūsu galmā ir kāds nesens notikums barona F. pilī, kas barona ģimeni izpostījis līdzīgi mūsējai. — Klostera priekšniece, juzdama līdzjūtību pret kādu postā nonākušu nabaga sievu, kas ar savu dēlu bija iegriezusies klosteri, nākdama no svētceļojuma uz svētās Liepas klosteri, bija viņas dēlu —"

Šajā vietā galma ārsta runu pārtrauca kāds apciemojums, un man izdevās apslēpt to vētru, kas manī plosījās. Savā dvēselē es skaidri apzinājos, ka Frančesko bija mans tēvs, viņš princi bija nogalinājis ar to pašu nazi,

ar kufu es nonāvēju Hermogenu! — Es nolēmu pēc dažām dienām doties ceļā uz Itāliju un tādā kārtā izrauties no loka, kufā mani turēja ieslēgtu ļaunā naidīgā vara. Tai pašā vakarā es ierados galmā; tur daudz tika runāts par kādu lielisku un ļoti daiļu jaunavu, kupa šovakar firstienes pavadoņu pulkā kā galma dāma parādīsies pirmoreiz, jo viņa tikko vakar ieradusies.

Lielās divviru durvis atvērās, ienāca firstiene, līdz ar viņu svešiniece. — Tā bija Aurēlija.

OTRA DAĻA

..

Pirmā nodaļa LIKTEŅA GRIEŽI

Kujra dzīvē gan reiz nav uzplaucis brīnišķīgais, dziļi krūtīs slēptais mīlestības noslēpums! — Lai kas tu arī būtu, kas kādreiz lasīsi šīs lapas puses, atmodini savā atmiņā to saulaino svētlaimības laiku, raugies vēlreiz tai cēlajā sievas attēlā, kas it kā pašas mīlestības iemiesojums tev nāca pretī. Toreiz tu domāji tikai viņā apjaust savu augstāko esamību. Vai tu vēl atceries, cik skaidri strautu čalas, krūmu šalkas, liegais vakarvējš tev stāstīja par viņu, par tavu mīlestību? Vai tu vēl redzi, cik gaiši un laipni tevī noraudzījās puķes, nesdamas tev viņas sveicienu? — Un viņa nāca, viņa vēlējās pilnīgi būt tava. Alkainā dedzībā tu viņu apskāvi un no zemes atraisījies vēlējies iedegt kaislās ilgās! — Bet mistērija nepiepildījās, kad tu kopā ar viņu gribēji pacelties tālajā, tev apsolītajā viņsaulē, tumša un valdonīga vara tevi notrieca zemē. Un iekāms tu drīkstēji cerēt, tu jau viņu biji pazaudējis; visas balsis, visas skaņas bija izgaisušas, un drūmajā postažā tikai baigi elsoja vientuļnieka bezcerīgās žēlabas. — Svešiniek! Nepazīstamais! ja tevi kaut reiz plosījušas šādas neminamas sāpes, tad pievienojies sirmā mūka bezcerīgām žēlabām, mūka, kufš, atcerēdamies savas mīlestības saulaino laiku, asiņainām asarām slacina savas cietās cisas, kuj-a baigās nāves nopūtas klusajā naktī atbalsojas drūmajās klostera ejās. Bet arī tu, tu manas sirds tuviniek, arī tu tici, ka mīlestības augstākā svētlaime, noslēpuma piepildījums atvedas nāvē. — To mums sludina tumšās pravietotājas balsis, atšalkdamas pie mums no senseniem, zemes mēriem neizmērojamiem pirmlaikiem, un, tāpat kā mistērijās, ko svin dabas pirmatnīgās būtnes, tāpat arī mums nāve ir mīlestības svinības!-

Manu dvēseli skāra zibens, elpa aizrāvās, pulss paātrinājās, sirds konvulsīvi raustījās, gribēdama krūtīs pārplīst! — Prom pie viņas — prom pie viņas — skaut viņu mežonīgā mīlas kaismē! — ,,Kādēļ tu, nelaimīgā, pretojies varai, kas nesaraujamām saitēm tevi piesaistījusi man? Vai gan tu neesi mana — mana uz mūžu mūžiem?“ Tomēr labāk nekā toreiz, kad es Aurēliju pirmoreiz ieraudzīju barona pilī, es savaldīju savas neprātīgās kaislības izpausmi. Turklāt visu skatieni bija pievērsti Aurēlijai, un tā man laimējās šai vienaldzīgo cilvēku burzmā kustēties un rosīties, lai neviens mani sevišķi neievērotu un neuzrunātu, kas man būtu bijis pavisam nepanesams, jo es gribēju tikai viņu redzēt —

dzirdēt — sajust-

Lai nesaka, ka patiesi skaistu meiteni vislabāk grezno vienkāršs mājastērps, sievu rota izstrāvo noslēpumainu burvību, lcuļrai mums grūti pretoties. Varbūt tas ir sievu iedabā, ka tikai rotājumā viņas atvedas visžilbinošāk un krāšņāk, līdzīgi ziediem, kas pilnam izveidojas tikai raibā zaigainu krāsu košumā. — Vai gan toreiz tavos nervos un dzīslās nevirmoja neizskaidrojamas jūtas, kad tu savu mīļo pirmoreiz ieraudzīji svētku rotā? — Viņa tev šķita tik svešāda, bet tas viņai piešķīra neizsakāmu burvību. Tevī šalkoja saldkaire un neminama iekāre, kad tu slepenībā drīkstēji spiest viņas roku! — Aurēliju es nekad nebiju redzējis citādi, kā tikai ģērbušos vienkāršā mājas kleitā, šodien, saskaņā ar galma paražu, viņa bija tērpusies svētku rotā. — Cik viņa bija skaista! viņu ieraugot es notrīsēju neizsakāmā sajūsmā, saldā kaismē!

—     Bet tad manī modās ļaunais gars un pacēla savu balsi, un es viņā uzmanīgi klausījos. ,,Vai nu tu redzi, Medard", tā viņš man čukstēja, „vai nu tu redzi, ka tu pavēli liktenim, ka tev pakļautā nejaušība tikai veikli samezglo tava paša vērpto pavedienu?" —

Galma aprindās bija sievietes, ko varēja uzskatīt par nevainojamām skaistulēm, bet sirdi aizgrābjošā Aurēlijas piemīlīguma priekšā viņas visas nobālēja un

kļuva bezkrāsainas. Pat viskūtrākie izjuta dīvainu sajūsmu, pat vecākiem vīriem pēkšņi pārtrūka parasto galma sarunu pavediens, sarunu, kur rotaļājās tikai ar vārdiem, piešķirot tiem vienīgi ārēju jēgu, un bija tik jocīgi, ka ikviens acīm redzami nomocījās, lai vārdos un stājā svešnieces acīs liktos īsti svinīgs. Nodurtām acīm, cēlā piemīlībā, tomēr pietvīkusi Aurēlija uzņēma šos suminājumus; bet kad nu firsts vecākos vīrus sapulcināja ap sevi, bet dažs labs brīnumskaists jauneklis bikli, ar laipniem vārdiem tuvojās Aurēlijai, viņa acīm redza* mi kļuva jautrāka un brīvāka. Sevišķi kādam leibgvardes majoram laimējās saistīt viņas uzmanību, kādēļ viņi drīz vien šķita nogrimuši dzīvā sarunā. Es šo majoru pazinu kā noteiktu sieviešu mīluli. Pielietodams šķietami nevainīgus līdzekļus, viņš prata saviļņot un sagūstīt jutekļus un prātu. Ar smalku dzirdi uztverdams pat vismazāko ieskaņu, viņš kā izveicīgs spēlmanis veikli lika skanēt visiem radnieciskiem akordiem, un apmātajai šķita, ka šais svešajās skaņās viņa dzird tikai savas pašas iekšējo melodiju. — Es stāvēju netāl no Aurēlijas, šķita, viņa mani nepamanīja, gribēju doties pie viņas, bet it kā važu saistīts nespēju pakustēties no vietas. Vēlreiz skarbi palūkojoties majorā, man pēkšņi šķita, ka pie Aurēlijas stāv Viktorins. Tad es ļauni iesmējos: ,,Ha! — Ha! Tu nešķīsteni, vai tiešām tu velna bezdibenī esi ierīkojis tik mīkstu gultu, ka trakā iegribā tiecies pēc mūka mīļākās?"

Nezinu, vai es šos vārdus tiešām izteicu, bet dzirdēju pats savus smieklus un atmodos it kā no dziļa miega, kad vecais galma maršals, maigi aizkārdams manu roku, vaicāja: ,,Par ko jūs tā priecājaties, mīļais Leonarda kungs?" — Mani sagrāba saltas trīsas!

Vai tie nebija dievbijīgā brāļa Kirilla vārdi, kas man to pašu vaicāja, pamanījis manu zaimu pilno smaidu, kad mani ietērpa mūka svārkos? — Es tikko paguvu nomurmināt dažus nesakarīgus vārdus. Jutu, ka Aurēlijas vairs nebija manā tuvumā, tomēr neuzdrošinājos pacelt

acis un traucos prom pa apgaismotajām zālēm. Laikam gan visa mana būtne šķita esam baiga, jo vairāk gan skriedams, nekā kāpdams pa platajām galvenajām kāpnēm jutu, ka visi manis bikli vairījās.

Es vairījos galma, jo man šķita neiespējams redzot Aurēliju nenodot manu dziļo noslēpumu. Kādreiz es traucos pa druvām un mežu tikai viņu redzēdams, tikai par viņu domādams. Arvien vairāk un vairāk kļuvu pārliecināts, ka kāds tumšs noslēpums sasaistījis mūsu likteņus, un ka tas, kas lāgiem man šķita kā grēcīgi zaimi, ir tikai mūžīgi negrozāmā lēmuma piepildījums. Tā sevi mierinādams, es smējos par briesmām, kas man varētu draudēt, ja Aurēlija manī pazītu Hermogena slepkavu. Turklāt tas man šķita augstākā mērā neiespējams. Cik nožēlojami man šķita tie jaunekļi, kas veltās cerībās' viņu aplidoja, viņu, kas tik pilnīgi bija kļuvusi mana, ka es noteicu pat viņas vissmalkāko dzīvības pūsmu. — Visi šie grāfi, brīvkungi, galminieki, virsnieki vizošu zeltu un spožiem ordeņiem greznotos raibos tērpos nebija nekas cits kā nevarīgi izgreznoti insekti, kurus es, ja tie mani apgrūtinās, saberzīšu ar spēcīgu dūri. Es iešu viņu vidū, ģērbies mūka svārkos, slēgšu savās rokās līgavas tērpā greznoto Aurēliju, un šī lepnā naidīgā firstiene pati sagatavos laulības gultu uzvarošam un viņas nonicinātam mūkam. Sādu domu nodarbināts, es bieži skaļi saucu Aurēlijas vārdu un smējos un gaudoju kā ārprātīgs. Tomēr negaiss drīz vien norima. Es kļuvu mierīgāks un spējīgs pieņemt lēmumus, kā lai tagad tuvojos Aurēlijai. Tā reiz es klaiņāju pa parku, pārdomādams, vai būtu ieteicams apmeklēt firsta rīkotās viesības, kad kāds man uzsita uz pleca. Es apgriezos, manā priekšā stāvēja galma ārsts. „Atļaujiet aptaustīt jūsu pulsu!" viņš tūdaļ ierunājās un, stingi raudzīdamies man acīs, satvēra manu roku. „Ko tas nozīmē?" es izbrīnījies vaicāju. „Nekā liela", viņš turpināja, „klusi un slepeni šeit apkārt klīstot trakulības, it kā laupītāji tās uzbrūkot cilvēkiem un dodot viņiem tādu belzienu, ka tie skaļi ieklie

dzoties, kaut arī šie kliedzieni lāgiem līdzinās neprāta smiekliem. Tomēr iespējams, ka tie ir tikai rēgi, uņ šis negudrais velns tikai maigs drudzis ar stipru karstumu, tādēļ atļaujiet man jūsu pulsu, mans mīļais!" — „Apgalvoju jums, mans kungs, ka no visa tā es ne vārda nesaprotu!" — Es viņu pārtraucu, bet galma ārsts jau bija satvēris manu roku un, acis pret debesīm pacēlis, skaitīja manu pulsu — viens — divi, trīs. — Man viņa ērmīgā uzvešanās šķita mīklaina, gribēju viņu piespiest pateikt, ko viņš īsti vēlas. „Tātad jūs nezināt, cienījamais Leonarda kungs, ka nupat jūs sabiedējāt un satraucāt visu galmu? — Galma virsmeistariene vēl līdz .šai dienai mokās lēkmēs, un konsistorijas priekšsēdētājs nokavē svarīgas sēdes tādēļ, ka jums labpatikās traukties pār viņa podagras slimo kāju, un Viņš vēl tagad, sēdēdams atzveltnes krēslā, nikni rēc par daudziem dūrieniem! Tas notika tad, kad jūs it kā trakuma pārņemts traucāties ārā no zāles, pēc tam, kad bez jebkāda redzama iemesla tā iesmējāties, ka visiem no baismām vai mati slējās stāvus!" — Tai mirklī es atcerējos galma maršalu un piebildu, ka domās patiesi skaļi biju iesmējies, bet tik dīvains iespaids tam taču nevarēja būt, jo mazāk tādēļ, ka pats galma maršals man pavisam laipni bija jautājis: par ko es tā priecājoties? „Ai, ai!“ — galma ārsts turpināja, „tas vēl neko nenozīmē, galma maršals ir tāds homo impavidus, kas ne par pašu velnu nebēdā. Viņš palika mierīgi savā Dolcezza, lai gan minētais konsistorijas priekšsēdētājs tiešām, mans dārgais, apgalvoja, ka ar jūsu muti smējies pats nelabais, un mūsu skaisto Aurēliju sagrāba tādas baismas un šausmas, ka visas sabiedrības pūles viņu nomierināt bija veltīgas, un viņai drīz vien nācās pamest viesības, par lielu nožēlu visiem kungiem, no kūpu cekuliem redzami garoja eksaltētas mīlas liesmas! Tai mirklī, kad jūs, cienījamais Leonarda kungs, tik piemīlīgi smējāties, Aurēlija griezīgā balsī iesaukusies: ,Hermogen!' Ai, ai! ko gan tas nozīmē? Varbūt jūs to zināt?" — Galma ārsts vēl aizvien turēja manu roku

un stingi raudzījās man acīs. — „Es neprotu", diezgan pikti no viņa atraisīdamies, es sacīju, „es neprotu izskaidrot jūsu ērmīgās runas, mans kungs, bet man jāatzīstas, ka redzot, cik cītīgi Aurēliju ielenca greznotie kungi, no kujru cekuliem, kā jūs pats izteicāties, garoja eksaltētas mīlas liesmas, manā dvēselē atausa kādas rūgtas atmiņas no manas agrākās dzīves un, juzdams ļaunu prieku par dažu cilvēku aušīgajiem darbiem, es neviļus skaļi iesmējos. Man žēl, ka pret sava paša gribu esmu nodarījis tik daudz ļauna, bet es to izpērku, padzīdams pats sevi uz kādu laiku no galma. Lai firstiene un Aurēlija man piedod." — ,,Ai, mans mīļais Leonarda kungs", galma ārsts turpināja, „mūsos mājo dīvainas dziņas, bet tās viegli var uzvarēt, ja vien cilvēkam ir skaidra sirds." — „Kas gan ar to varētu lepoties?" — es dobji sevī noteicu. Pēkšņi galma ārsta balss un skatiens mainījās. „Man šķiet", viņš sacīja maigi un nopietni, „man šķiet, jūs patiesi esat slims. Jūs izskatāties bāls un sanīcis, — jūsu acis ir iekritušas un tajās deg sārta kvēle . . . Jūsu pulss sit drudžaini. . . Jūsu balss skan dobji… vai lai es jums ko parakstu?" — „Indi!" es tikko dzirdami noteicu. — ,,Ha, ha", galma ārsts izsaucās, „vai ar jums patiesi tik ļauni. Na, na, indes vietā labāk ieteicu sabiedrību un izklaidību, tas mazinās drudzi. — Tomēr iespējams, ka… Tomēr tas ir dīvaini. .. varbūt" — „Es jūs lūdzu, mans kungs!" es gaužām sapīcis izsaucos: ,,Es jūs lūdzu nemocīt mani ar saraustītu nesaprotamu runu, bet sakiet labāk visu skaidri un gaiši…" — „Pagaidiet!" galma ārsts mani pārtrauca, „pagaidiet. . . cilvēks var tik dīvaini maldīties, Leonarda kungs: es gandrīz esmu pārliecināts, ka dibinoties uz acumirklīga iespaida ir noteikta hipotēzē, kas varbūt pēc dažiem mirkļiem būs sabrukusi. Tur nāk firstiene ar Aurēliju, izmantojiet šo satikšanos, atvainojieties par savu uzvešanos . .. īstenībā . . . mans Dievs! Īstenībā jūs jau tikai smējāties . . . tiesa gan, mazliet dīvaini, bet vai tad kāds vainojams, ka nervozi cilvēki tādēļ sabīstas. Ardievu!"

Galma ārsts aizsteidzās ar viņam parasto veiklību, Firstiene ar Aurēliju nāca lejup pa eju. Es nodrebēju. Cik spēdams saņēmos. Pēc galma ārsta noslēpumainām runām sapratu, ka bija pienācis brīdis sevi attaisnot. Drosmīgi devos nācējām pretī. Tiklīdz Aurēlija mani ieraudzīja, viņa, dobji iekliegdamās, kā nedzīva saļima, es gribēju steigties klāt; šausmās un riebumā, mādama ar roku, lai pazūdu, firstiene sauca pēc palīga. Kā furiju un velnu šaustīts, es drāzos prom pa parku. Ieslēdzos savā dzīvoklī un, niknumā un izmisumā griezdams zobus, metos gultā! Pienāca vakars, iestājās nakts, tad es dzirdēju, ka atslēdz mājas durvis, vairākas balsis sačukstējās un kaut ko murmināja, kāpnēs klaudzēja un tipināja — beidzot pie manām durvīm pieklauvēja un likuma vārdā man pavēlēja atvērt. Skaidri neapzinādamies, kas man varētu draudēt, es tomēr it kā jutu, ka esmu pazudis. Jāglābjas bēgot, — es domāju un atrāvu logu. Mājas priekšā es saskatīju apbruņotus vīrus, no kubiem viens mani tūdaļ pamanīja. Kurp? viņš man uzsauca, un tai mirklī uzlauza manas guļamistabas durvis. Iekšā ienāca vairāki vīri; viena rokā bija lākturis, un tā gaismā es saskatīju policijas kareivjus. Man uzrādīja krimināltiesas orderi mani apcietināt; katra pretošanās būtu bijusi veltīga. Mani iemeta ratos, kas atradās mājas priekšā, un kad, nonākdams acīm redzami nozīmētajā vietā, es ievaicājos, kur atrodos? man atbildēja: augšējās pils cietumā. Zināju, ka pa prāvas laiku še ieslēdza bīstamus noziedzniekus. Pēc neilga laika atnesa manu gultu, un cietuma sargs man vaicāja, vai es ērtības labā vēl ko vēloties? Man nekādas vēlēšanās nebija, un beidzot es paliku viens. Ilgie soļu klaudzieni un daudzo durvju atvēršana un aizvēršana mani pārliecināja, ka atrodos kādā no pils iekšējiefn cietumiem. Diezgan ilgais brauciens mani pašam neizprotamā kārtā bija nomierinājis, jā, zināmā jūtekļu skurbumā es visas garām slīdošās ainas uztvēru bālās pusizdzisušās krāsās. Mani pārņēma nevis miegs, bet domas un fantaziju stindzinoša

nemaņa. Gaišā rītā pamodies es tikai pamazām atskārtu, kas bija noticis un kur atrodos. Spraišļainais, pilnīgi cellai līdzīgais kabūzītis, kufā es gulēju, man nemaz neliktos pēc cietuma, ja mazais lodziņš nebūtu aizrestots stiprām dzelzs margām un neatrastos tik augstu, ka es ne tikai nespēju to aizsniegt ar roku, bet vēl jo mazāk pa to palūkoties ārā. Iekšā ieslīdēja tikai nedaudzi saules stari: mani sagrāba kāre iepazīties ar manu apkārtni, tādēļ es pievilku gultu un uzliku uz tās galdu. Gribēju tieši kāpt uz galda, kad ienāca cietuma sargs un par manu izturēšanos šķita gaužām pārsteigts. Viņš vaicāja, ko es darot, es atbildēju, ka gribēju tikai palūkoties ārā; klusēdams viņš aiznesa prom galdu, gultu un krēslu un tūdaļ mani atkal ieslēdza. Nebija pagājusi ne stunda, kad viņš divu vīru pavadībā atkal atnāca un veda mani pa gajriem gaiteņiem un kāpnēm lejup un augšup, līdz beidzot es iegāju nelielā telpā, kur mani gaidīja krimināltiesnesis. Viņam līdzās sēdēja jauns cilvēks, kam viņš skaļi diktēja visas manas atbildes. Man laikam gan bija jāpateicas maniem agrākiem sakariem pie galma un vispārējai cieņai, ko tik ilgi biju baudījis, ka mani nopratināja tik pieklājīgi; no tā izrietēja arī mana pārliecība, ka mana apcietināšana bija notikusi it īpaši pamatojoties uz Aurēlijas nojautām. Tiesnesis mani skubināja sīki apgaismot manus līdzšinējos dzīves apstākļus; es viņam lūdzu iepriekš pateikt manas apcietināšanas iemeslus, viņš atbildēja, ka gan jau es savā laikā dabūšot zināt, par ko mani apvainojot. Tagad galvenais esot visos sīkumos apgaismot manu līdzšinējo dzīves gājumu, līdz nonākšanai galvaspilsētā, un viņam man jāatgādinot, ka krimināltiesai netrūkstot līdzekļu visos sīkumos izpētīt manus izteicienus, kādēļ man stingri jāturoties pie patiesības. Šis pamudinājums, ko tiesnesis, mazs kalsnējs vīriņš ar sarkaniem kā lapsas spalva matiem un plaši ieplēstām pelēkām acīm, aizsmakušā, jocīgi ķērcošā balsī man izteica, krita auglīgā zemē; tagad es atskārtu, ka man mana stāsta pavediens jārisina tālāk taisni no tās

vietas, kur es to biju savijis, ienākdams galmā un uzdodams savu vārdu un dzimšanas vietu. Tāpat bija nepieciešams, izvairīties visu neparasto, manu dzīves gājumu iesaistīt ikdienišķos, bet attālos un nepazīstamos apstākļos, kujru noskaidrošana būtu diezgan grūta un sarežģīta. Šai mirklī man iešāvās prātā kāds jauns polis, ar kupu kopā es mācījos B. pilsētas seminārā; nolēmu piedzejot sev viņa vienkāršos dzīves apstākļus. Tā apbruņojies es iesāku: „Ir gan iespējams, ka mani apvaino kādā smagā noziegumā, es tomēr še esmu dzīvojis firsta un visas pilsētas acu priekšā, un pa visu manu uzturēšanās laiku še nav noticis neviens noziegums, par kupa ierosinātāju vai dalībnieku mani varētu uzskatīt. Tātad tam jābūt kādam svešiniekam, kas mani apvaino agrāk izdarītā noziegumā, un tādēļ, ka es nekādas vainas neapzinos, tad varbūt tikai kāda nelaimīga līdzība ir izraisījusi manas vainas nojautas: tas mani skaj: jo sāpīgāk tādēļ, ka tikai tukšu iedomu un pieņemtu varbūtību dēļ mani līdzīgi rūdītam noziedzniekam ieslēguši drūmā kriminālcietumā. Kādēļ mani nekonfrontē ar manu vieglprātīgo, varbūt ļauno apsūdzētāju? … Droši vien viņš beigu beigās ir aušīgs nelga, kas …" — „Lēnām, lēnām, Leonarda kungs", ķērca tiesnesis: „savaldieties, citādi jūs varētu nekrietni apvainot augstas personas, un šī svešiniece, kujra jūs, kungs Leonard, jeb . . . (viņš pēkšņi aprāvās) ir pazinusi, nav ne vieglprātīga, ne aušīga, bet gan… Na, un tad mums ir labas ziņas no ..Viņš minēja apkārtni, kur atrodas barona F. muiža, un tagad es visu sapratu. Bija skaidrs, ka Aurēlija manī bija pazinusi mūku, kas nogalināja viņas brāli. Bet šis mūks taču bija Medards, B. kapuciešu klostera slavenais svētrunu teicējs. Reinholds viņu bija pazinis, un arī viņš pats par tādu bija uzdevies. Klostera priekšniece zināja, ka Frančesko bija šā Medarda tēvs, un tādēļ mana līdzība ar viņu, kas jau pašā sākumā firstienei šķita tik baiga, šķietamie apsvērumi, ko firstiene ar klostera priekšnieci varbūt jau rakstiski bija risinājušas, viņas tagad galīgi

pārliecināja. Iespējams, ka arī no B. kapuciešu klostera bija ievāktas ziņas; ka manas gaitas bija sīki izsekotas, un tādā kārtā mana identitāte ar mūku Medardu apstiprināta. To visu es strauji pārdomāju un sapratu savu bīstamo stāvokli. Tiesnesis nebeidza pļāpāt, un šis apstāklis man sniedza priekšrocības, tagad es atcerējos arī ilgi meklēto poļu pilsētiņas nosaukumu, ko vecajai galma dāmai biju minējis kā savu dzimšanas vietu. Tikko tiesnesis bija beidzis savu rimu, ar bargo norādījumu, ka man tagad nekavējoties jāpastāsta mans dzīves gājums, es iesāku; „Patiesībā mans vārds ir Leonards Krčinskis, un es esmu kāda muižnieka vienīgais dēls. Šis muižnieks bija pārdevis savu muižu un uzturējās Kviečičevā." — „Ko, kas"? — tiesnesis izsaucās, veltīgi pūlēdamies izrunāt manu vārdu un manas dzimšanas vietas nosaukumu. Protokola rakstītājs nemaz nezināja, kā lai šos vārdus raksta; man pašam tos nācās uzrakstīt, un tad es turpināju: „Jūs ievērojāt, mans kungs, cik grūti vācu mēlē izrunāt manu līdzskaņiem bagāto vārdu un šai apstāklī arī meklējams iemesls, kādēļ es ierazdamies Vācijā saucos tikai savā priekšvārdā par Leonardu. Turklāt neviena cilvēka dzīves gājums nevar būt vienkāršāks kā manējais. Mans tēvs, pats būdams diezgan izglītots, piekrita manai noteiktai dziņai nodoties zinātnei, un tieši pirms savas nāves gribēja mani sūtīt uz Krakovu pie kāda sava radinieka, garīdznieka Staņislava Krčinska. Neviens par mani nerūpējās, es pārdevu nedaudzās mantas, iekasēju dažus parādus un ar visu tēva atstāto mantojumu tiešām devos uz Krakovu, kur sava radinieka uzraudzībā pavadīju dažus studiju gadus. Pēc tam devos uz Dancigu un Karaļaučiem. Beidzot mani pārņēma neatvairāma dziņa doties ceļojumā uz dienvidiem; ar sava nelielā mantojuma atliekām cerēju izsisties cauri un tad meklēt nodarbošanos pie kādas augstskolas, bet še man gandrīz izgāja nelāgi, ja vien diezgan ievērojamais faraona spēles laimests firsta galmā man nebūtu nodrošinājis iespēju še vēl kādu laiciņu ērti uzkavēties

un tad, kā to biju nodomājis, doties tālāk uz Itāliju. Manā dzīvē vispār nav noticis nekas tik ievērojams, par ko būtu vērts stāstīt. Tomēr man vēl jāpiezīmē, ka man būtu ļoti viegli pilnīgi neapšaubāmi apliecināt manu vārdu patiesību, ja kāda pavisam neparasta gadījuma dēļ es nebūtu pazaudējis savu vēstuļu mapi, kur atradās mana pase, mans ceļa plāns un citi šim nolūkam paredzēti papīri/' —

Tiesnesis acīm redzami sapīka, viņš skarbi manī paskatījās un gandrīz izsmiedams vaicāja, kas tad tas esot par gadījumu, kas man laupījis iespēju pierādīt savu personību. — ,,Priekš vairākiem mēnešiem", es iesāku, ,,ceļā uz šejieni es atrados kalnājā. Maigais laiks un krāšņā romantiskā apkārtne mani noskaņoja turpināt ceļu kājām. Noguris es kādu dienu sēdēju neliela ciema ēdienu namā; biju sev pasūtījis atspirdzinājumus un no vēstuļu mapes izņēmis papīra gabaliņu, lai kaut ko atzīmētu, kas man bija iešāvies prātā; vēstuļu mape gulēja manā priekšā uz galda. Drīz vien pagalmā ieauļoja kāds jātnieks, kupa dīvainais apģērbs un mežonīgā āriene saistīja manu uzmanību. Viņš ienāca istabā, pasūtīja dzērienu un bikli un drūmi manī noraudzīdamies apsēdās man pretī pie galda. Šis vīrs man šķita baigs, es tādēļ devos ārā. Drīz vien iznāca arī jātnieks, samaksāja saimniekam un mani pavirši pasveicinādams aizauļoja. Es jau gribēju doties tālāk, kad atcerējos vēstuļu mapi, kas palika istabā uz galda; iegāju iekšā un atradu to vecajā vietā. Tikai nākamā dienā, kad es to izvilku no kabatas, ievēroju, ka tā nebija vis mana, bet droši vien piederēja svešiniekam, kas aiz pārskatīšanās bija paņēmis manējo. Svešinieka mapē atradās tikai dažas nesaprotamas piezīmes un vairākas grāfam Viktorinam adresētas vēstules. Šo vēstuļu mapi līdz ar saturu atradīs manās lietās; manējā, kā jau es minēju, atradās mana pase, mans ceļa plāns un kā tagad atceros pat mana krustāmzīme; visu l.o caur šo pārskatīšanos esmu pazaudējis." — Tiesnesis m,m pavēlēja šo svešinieku aprakstīt no galvas līdz kā

jām, un es nekavējos šai personai veikli piedēvēt visas iespējamās grāfa Viktorina un sava paša īpašības, kādas man piemita, kad bēgu no barona F. pils. Tiesnesis nevarēja vien beigt mani izjautāt par visiem šī notikuma sīkumiem, un kamēr es viņu apmierinādams atbildēju, manī šis tēls izveidojās tik pilnīgi, ka es pats sāku tam ticēt un man nedraudēja briesmas nokļūt pretrunās. Turklāt es ar pilnām tiesībām šo iedomu varēju atzīt par laimīgu — attaisnot tādā kārtā grāfa Viktorina vēstules, kas patiesi vēl atradās manā portfelī, bez tam iepīt šo izdomāto personu, kas turpmāk, ja apstākļi tā izvirzīsies, izrādīsies par aizbēgušo Medardu vai grāfu Viktorinu. Tad man vēl iešāvās prātā, ka varbūt Eufemijas papīros atradīsies vēstules, kas norādīs uz Viktorina plānu ierasties pilī mūka izskatā, un tādā kārtā šīs lietas īsteno norisi vēl par jaunu sarežģīs un aptumšos. Jo vairāk tiesnesis mani izvaicāja, jo rosīgāki darbojās mana fantazija, un es atradu vienmēr jaunus līdzekļus nodrošināties, lai nevarētu izdibināt manu personību, un man šķita, ka esmu spējīgs sagaidīt pat to visļaunāko. Pietiekami plaši izklāstījis savu dzīves gājumu, es tagad gaidīju, ka tiesnesis pieskarsies tuvāk noziegumam, kujrā mani apvainoja, bet tas tomēr nenotika; tieši pretēji, viņš vaicāja, kādēļ es gribējis bēgt no cietuma? — Es apgalvoju, ka man tas nav bijis ne prātā. Tomēr cietuma sargs, kas mani bija atradis pie loga, it kā liecināja pretējo. Tiesnesis piedraudēja, ka pēc otra mēģinājuma mani ieslēgs dzelzīs. Mani aizveda cietumā. Gultu man bija atņēmuši, uz grīdas bija izklāti salmi, galds piestiprināts un krēsla vietā nolikts ļoti zems sols. Pagāja trīs dienas un par mani neviens neinteresējās, es redzēju tikai kādu vecu īgnu kalpu, kas man ienesa ēdienu un vakaros aizdedzināja lampu. Spraigā noskaņa, kurā es jutos kā jautrs cīnītājs uz dzīvību un nāvi, — cīņā, no kupas es iziešu kā uzvarētājs — mainījās. Es iegrimu drūmās pārdomās, viss man šķita vienaldzīgs, pat Aurēlijas tēls bija izgaisis. Bet mans gars drīz atkal kļuva

modrs, tomēr to jo spējāk sagrāba baigās slimīgās jutoņas, ko bija izraisījis spiedīgais cietuma gaiss un vientulība, un kam es nespēju pretoties. Es nespēju gulēt. Dīvainajos refleksos, ko lampas tumšā šaudīgā gaisma meta uz griestiem un sienas, man ņirgājās pretī visādas izšķobītas sejas; es izdzēsu lampu, paslēpos salmu spilvenos, bet tad baigajā klusajā naktī vēl drausmāk skanēja baigie vaidi, cietumnieku važu žvadzoņa. Bieži man šķita, ka dzirdu Eufemijas un Viktorina nāves gārdzoņu. ,,Vai gan es esmu vainīgs pie jūsu posta? vai tā nav jūsu pašu vaina, nešķīsteņi! jūs, kas ļāvāties manai atriebībai?" — Tā es skaļi saucu, bet tad velvēs atskanēja ilga un dobja nāves nopūta, un es mežonīgā izmisumā kaucu: ,,Tu tas esi, Hermogen! . .. atriebība ir tuvu! . . . Nav vairs glābiņa!" Tas varēja būt apmēram devītā naktī, kad es, no baismām un šausmām gandrīz zaudējis samaņu, gulēju izstiepies uz cietuma saltā klona. Tad es skaidri zem sevis sadzirdēju klusus vienmērīgus klaudzienus. Es sāku klausīties, klaudzieni turpinājās un pa starpām no grīdas atskanēja dīvaini smiekli! — Es pielēcu kājās un metos salmu cisās, bet klaudzieni nerima un pa starpām skanēja vaidi un smiekli. Beidzot klusi klusi, bet derdzīgā, aizsmakušā, saraustītā balsī kāds neatlaidīgi sauca: Medard! Me-dard! — Saltas tirpas stindzināja manus locekļus! Es saņēmu drosmi un saucu: Kas tur! Kas tur ir? Smiekli kļuva skaļāki, tur vaidēja un sēca un klauvēja un neskaidri sauca: Medard .. . Me-dard! — Es piecēlos sēdus savās cisās. „Lai kas tu esi, kas tik nejauki spokojas, parādies manu acu priekšā, lai es varu tevi skatīt, jeb izbeidz šos derdzīgos smieklus un klaudzienus!" — Tā es saucu biezajā tumsā, bet tieši zem manām kājām sāka vēl stiprāk klauvēt un murmināt: Hihihi. . . hihihi… brā-līt. . . brālīt.. . Me-dard … tas esmu es . . . es … atdari. . . atda-ri. .. dosimies memežā . . . dosimies mežā! Tagad šī balss baigi un it kā pazīstama skanēja manī; es taču to biju dzirdējis, tomēr ne tik saraustītu un neskaidru… Jā, ar šausmām man šķita, ka dzirdu sava paša balsi.

Neviļus, it kā gribēdams pārbaudīt, vai tas tiesa, es murmināju: Me-dard … Me-dard! — Tad no jauna atskanēja smiekli, bet ņirdzīgi un nikni un kāds sauca: Brā-līt… Brā-līt, vai tu . . . mani pazini… pazini? at-da-ri… atda-ri… dosimies me-mežā … dosimies mežā! — „Nabaga ārprātīgais", baigi un drausmi atskanēja mana balss: „Nabagā ārprātīgais, es tev nespēju atdarīt, nespēju kopā ar tevi doties skaistajā mežā, krāšņajā brīvajā pavasara gaisā, kas viļņo ārēs; līdzīgi tev esmu ieslodzīts drūmā cietumā!" — Tad skanēja bezcerīgi vaidi un vienmēr klusāk un neskaidrāk bija dzirdami klauvieni, līdz beidzot tie apklusa; pa logu ielauzās gaisma, žvadzēja slēdzenes, un iekšā ienāca cietuma sargs, ko visu laiku nebiju redzējis. „Šonakt", viņš iesāka, „jūsu čellā ir dzirdēti visādi trokšņi un skaļas runas. Kā tas ir ar to lietu?" — „Man ir paraža", es atbildēju cik vien iespējams mierīgi, „miegā skaļi un stipri runāt, un arī nomodā skaļi runājos un domāju, tas man atļauts." — „Jums laikam gan", cietuma sargs turpināja, „būs zināms, ka katrs mēģinājums aizbēgt, katrs mēģinājums nākt sakaros ar citiem cietumniekiem tiek bargi sodīts."

—      Es apgalvoju, ka man nekas tamlīdzīgs nav prātā. — Pēc dažām stundām mani veda uz krimināltiesu. Nevis tas tiesnesis, kas mani nopratināja pirmoreiz, bet gan cits, pajauns vīrs, ko es no pirmā acu uzmetiena novērtēju kā daudz veiklāku un apķērīgāku par pirmo tiesnesi, laipni nāca man pretī un lūdza mani apsēsties. Vēl tagad viņš it dzīvi stāv manu acu priekšā. Saviem gadiem viņš bija diezgan drukns, gandrīz kailu galvu, ar brillēm uz deguna. Visa viņa būtne izstaroja tikdaudz laipnības un omulības, ka es skaidri nojautu, tieši tādēļ neviens nenocietināts noziedznieks nespēs viņam pretoties. Savus jautājumus viņš izmeta veikli, gandrīz vieglā sarunas tonī, bet tie bija pārdomāti un tik precīzi, ka prasīja gluži noteiktas atbildes. „Vispirms man jums jāvaicā (tā viņš iesāka), vai viss, ko jūs esat stāstījis par savu dzīvi, tiešām ir pamatots, vai varbūt, nopietnāk pārdomājot,

jums neiešāvās prātā viens otrs atgadījums, ko jūs vēlētos pastāstīt?"

„Esmu pastāstījis visu, kas man par manu vienkāršo dzīvi bija stāstāms."

„Vai jūs nekad neesat draudzējies ar garīdzniekiem… ar mūkiem?" .. .

„Jā, Krakovā … Dancigā . . . Frauenburgā .. . Karaļaučos. Šai pēdējā vietā ar laicīgu garīdznieku, kas bija šās baznīcas mācītājs un kapellāns."

„Agrāk jūs neminējāt, ka esat bijis arī Frauenburgā?"

„Tādēļ, ka man šķita nesvarīgi minēt tik īsu kā liekas astoņu dienu uzturēšanos tur, ceļā no Dancigas uz Karaļaučiem."

„Tātad jūs esat dzimis Kviečičevā?"

Šos vārdus tiesnesis teica pēkšņi poliski un turklāt skaidrā poļu izloksnē, kaut gan tikai it kā gaj-ām ejot. Vienu acumirkli es patiesi apmulsu, tomēr saņēmos, atcerējos tos nedaudzos poļu vārdus, ko biju mācījies seminārā no sava drauga Krčinska un atbildēju:

„Sava tēva muižiņā Kviečičevas tuvumā."

,,Kā šo muižu sauca?"

„Krčinevo, tā bija manas dzimtas īpasums."

„Kā dzimušam polim jūsu poļu izruna nav visai laba, vaļsirdīgi runājot, tā stipri vien atgādina vācu izloksni. Kā tas nākas?"

„Kopš ilgiem gadiem es runāju tikai vāciski. Jā, jau Krakovā es sagājos ar vāciešiem, kas no manis gribēja mācīties poliski; neviļus būšu piesavinājies viņu izloksni, tāpat kā pieņem kādas provinces dialektu un aizmirst labo pareizo valodu."

Tiesnesis palūkojās manī, viņa vaigā atplauka viegls smaids, tad viņš pievērsās protokola rakstītājam un klusā balsī kaut ko nodiktēja. Es skaidri sadzirdēju vārdus: „acīm redzami samulsa", un pašlaik gribēju paskaidi <»I vēl kaut ko par manu vājo poļu izrunu, kad tiesnesis vaicāja:

,,Vai jūs esat bijis B. pilsētā?'1

„Nekad."

„Ceļš no Karaļaučiem uz šejieni iet caur šo pilsētu?"

„Es izvēlējos citu ceļu."

„Vai jūs iepazināties ar kādu B. pilsētas kapuciešu klostera mūku?"

„Nē!"

Tiesnesis pazvanīja un ienākušajam tiesas kalpotājam kaut ko klusi pavēlēja. Drīz vien atvērās durvis, un mani pārņēma šausmas un baismas, redzot ienākam pateru Kirillu. Tiesnesis vaicāja:

„Vai jūs šo vīru pazīstat?"

„Nē!… es viņu nekad neesmu redzējis!"

Kirills nu mani stingi uzlūkoja, tad viņš nāca tuvāk; viņš sasita rokas un, kamēr pār viņa vaigiem spēji ritēja asaras, skaļi sauca: „Medard, brāli Medard! … kā gan es tevi atrodu, zaimos un velnišķā noziegumā. Brāli Medard, atjēdzies, atzīsties, nožēlo . . . Dieva pacietība ir bezgalīga!" — Kirilla runa tiesnesim šķita nepatīkama, viņš to pārtrauca vaicādams: „Vai jūs šo vīru atzīstat par B. pilsētas kapuciešu klosteja. mūku Medardu?"

„Tik tiešām kā ar Kristus palīdzību es ceru iegūt svētlaimību", atbildēja Kirills: ,,es varu tikai ticēt, ka šis vīrs, lai gan ģērbies pasaulīgā tērpā, ir B. pilsētas kapuciešu klostera mūks Medards, kas manu acu priekšā bija novīcis un tika svaidīts mūku kārtā. Bet Medardam kakla kreisajā pusē ir sarkana zīme, un ja šim vīram…" „Jūs būsit ievērojis", mūku pārtraukdams tiesnesis pievērsās man, ,,ka jūs pieņem par B. pilsētas kapuciešu klostejra mūku Medardu un ka tieši šo Medardu apvaino smagā noziegumā. Ja jūs neesat šis mūks, jums tagad gadījuma pēc viegli nāksies to pierādīt; jo šim mūkam uz kakla ir īpaša zīme, kas jums pēc jūsu norādījumiem nevarētu būt. Atsedziet savu kaklu." — „Tas ir lieki", savaldījies es atbildēju, „liktenīgā kārtā šķiet visos sīkumos esmu līdzīgs šim man gluži nepazīstamam mūkam Medardam, jo man pat netrūkst šīs sarkanās zīmes

kakla kreisajā pusē."' — Tā tas tiešām bija, klostera priekšnieces dimanta krusta ievainojums man kaklā bija atstājis sarkanu krustveidīgu rētu, ko pat laiks nespēja dzēst. „Atsedziet savu kaklu", tiesnesis atkārtoja. — Es to darīju, tad Kirills skaļi iekliedzās: „Svētā Dievmāte, tā ir sarkanā krusta zīme! .. . Medard . . . vai tu patiesi galīgi esi novērsies no mūžīgās svētlaimes?" — Raudādams, pusnemaņā viņš saļima kādā krēslā. „Ko jūs teiksit uz šā cienījamā garīdznieka apgalvojumu?" tiesnesis vaicāja. Šai mirklī mani skāra it kā zibenīga liesma; viss mulsums, kas mani draudēja pārņemt, bija izgaisis, ak, pats nelabais man čukstēja: Ko gan iespēj šie nevarīgie pret garā un miesā spēcīgo? . . . Vai lai Aurēlija nekļūtu tava? -— Gandrīz mežonīgā draudīgā spītā es saucu: „Šis pusnesamaņā krēslā gulošais mūks ir plānprātīgs stulbs sirmgalvis, kas savās trakās iedomās manī saskata no viņa klostera izbēgušo kapucieti, ar kuj-u man laikam ir pavirša līdzība." — Līdz šim tiesnesis bija izturējies mierīgi, nemainīdams ne skatienu, ne balsi; pirmoreiz viņa vaigs kļuva drūms un draudīgi nopietns, viņš piecēlās un skarbi palūkojās man acīs. Man jāatzīstas, ka pat viņa briļļu stiklu zibsnīšana man šķita nepanesama, drausmīga, es nespēju vairs runāt; kāda iekšēja, izmisīga,. ļauna niknuma varā, piespiedis dūri pie pieres, es skaļi iekliedzos: Aurelij! — „Kas tas? Ko nozīmē šis vārds?" tiesnesis strauji vaicāja. — „Tumšs liktenis mani ziedo kauna pilnai nāvei", es dobji noteicu, „bet es esmu nevainīgs, protams . .. esmu gluži nevainīgs . .. atlaidiet mani. . . žēlojiet mani… es jūtu, ka manos nervos un dzīslās sāk trakot ārprāts . .. atlaidiet mani!" — Tiesnesis kļuva atkal pavisam mierīgs, ilgi diktēja protokola rakstītājam man nesaprotamus vārdus, beidzot viņš man nolasīja protokolu, kur bija rakstīti visi jautājumi un atbildes, tāpat arī notikums ar Kirillu. Man bija M pa raksta mans vārds, tad tiesnesis pavēlēja man kaut ko uzrakstīt vācu un poļu valodā, ko es arī darīju. Tiesiir-.is paņēma vācu lapu un pasniedza to pateram Ki-

rillam, kas pa to laiku bija atjēdzies, vaicādams: ,,Vai šiem burtiem ir līdzība ar tiem, kādus rakstīja jūsu klostera mūks Medards?" — ,,Tas ir noteikti viņa rokraksts, pat visos sīkumos", atbildēja Kirills un no jauna pievērsās man. Viņš gribēja runāt, bet tiesnesis ar skatienu viņam to aizliedza. Tiesnesis uzmanīgi pārbaudīja rakstu poļu valodā, tad viņš piecēlās, pienāca man klāt un nopietnā, izšķīrīgā balsī sacīja:

,,Jūs neesat polis. Šis raksts ir pavisam nepareizs, pilns gramatisku un ortogrāfisku kļūdu. Neviens dzimis polis tā nerakstīs, kaut arī viņš būtu baudījis mazāku zinātnisku izglītību nekā jūs."

„Esmu dzimis Krčinevā, tātad tomēr esmu polis. Bet arī gadījumā, ja es tāds nebūtu, ja noslēpumaini apstākļi mani spiestu noslēpt manu kārtu un vārdu, man tādēļ vēl nebūtu jābūt kapucietim Medardam, kas kā man šķiet aizbēdzis no B. pilsētas klostera."

,,Ai, brāli Medard", Kirills iejaucās; ,,vai gan mūsu cienīgais priors Leonards, paļaudamies uz tavu uzticību un dievbijību, tevi nesūtīja uz Romu? . . . Brāli Medard! Kristus dēļ, nenoliedz ilgāk, nenoliedz ilgāk bezdievīgā kārtā svēto kārtu, no kuras tu esi atkritis."

,,Es jūs lūdzu mūs nepārtraukt", tiesnesis sacīja un tad man pievērsdamies turpināja:

,,Man jums jāaizrāda, ka šī cienījamā kunga neapšaubāmie izteicieni izraisījuši noteiktu pārliecību, ka jūs patiesi esat Medards, par kādu jūs uzskata. Negribu slēpt, ka jūs konfrontēs ar vairākām personām, kuras nešaubīgi atzinušas, ka jūs esat mūks Medards. Starp šīm personām ir viena, no kuras jums, ja šīs aplēses izrādās pareizas, gaužām jābīstas. Jā, pat starp jūsu lietām atrasts šis un tas, kas apstiprina pret jums vērstās aizdomas. Beidzot drīz vien no Polijas tiesas pienāks pieprasītās izziņas par jūsu uzdotiem ģimenes apstākļiem . . . Visu to es jums saku vaļsirdīgāki nekā to atļauj mans amats, lai jūs pārliecinātu, ka es nespekulēju ne uz kādiem veikliem paņēmieniem, lai, ja šīs aizdomas

būtu pamatotas, piespiestu jūs runāt patiesību. Jūs varat gatavoties kā vien jums tīk; ja jūs patiesi esat apsūdzētais Medards, tad ticiet man, ka tiesneša skatiens drīz vien izspiedīsies cauri visbiezākam plīvuram; tad arī jūs pats pavisam noteikti dabūsit zināt, kādā noziegumā jūs apvaino. Ja jūs turpretī patiesi esat Leonards fon Krčinskis, par kādu sevi uzdodaties, un kāda sevišķa dabas rotaļa līdz pat šai īpašai zīmei jūs padarījusi līdzīgu šim Medardam, tad jūs pats viegli atradīsit līdzekļus kā to pierādīt. Jūs man šķietat esam visai satrauktā noskaņā, jau tādēļ vien es pārtraucu nopratināšanu, bet tai pašā laikā gribu dot jums laiku nopietnām pārdomām. Pēc šīs dienas notikumiem vielas jums tam netrūks."

„Manas ziņas jūs tātad uzskatāt par noteikti nepareizām? . . . Jūs manī redzat aizbēgušo mūku Medardu?" — es vaicāju. Viegli palocīdamies tiesnesis atbildēja: „Ardievu, fon Krčinska kungs!" Tad mani aizveda atpakaļ cietumā.

Tiesneša vārdi mani dedzināja kā kvēlas dzelzis. Visas manis uzdotās ziņas man šķita pretīgas un bezgaumīgas. Ka persona, ar kujru mani konfrontēs un no kā man gaužām jābīstas, būs Aurēlija, tas bija pārāk skaidrs. Kā es to panesīšu! Es pārdomāju, kas gan aizdomīgs varēja atrasties starp manām lietām, un tad manu sirdi smagi nospieda doma, ka no savas toreizējās viesošanās barona F. pilī es biju paņēmis līdz gredzenu ar Eufemijas vārdu, tāpat arī Viktorina portfeli, ko, sasējis ar kapucieša auklu, bēgdams biju paņēmis līdz! — Uzskatīju sevi par pazudušu! — Izmisis es joņoju šurp un turp pa cietuma istabu. Tad šķita, ka man ausīs kaut kas čukstēja un elsoja: Nelga, kam tu zaudē drosmi? vai esi aizmirsis Viktorinu? — Skaļi es saucu: ,,Ha, šī spēle nav vis zaudēta, bet gan laimēta!" Manī rosījās un mutuļoja nemiers. Jau agrāk biju iedomājies, ka starp Eufemijas papīriem droši vien būs atrasti norādījumi par Viktorina ierašanos pilī mūku kārtā. Balstīdamies uz šo apstākli, es kaut kādā kārtā gribēju norādīt uz satikšanos ar Vik-

torinu, jā, varbūt pat ar šo mūku Medardu, par kādu mani uzskatīja. Pastāstīt, it kā būtu dzirdējis par šo drausmo dēku pilī, un nevainīgā, bet veiklā kārtā iepīt mani pašu un manu lielo līdzību ar šiem abiem. Visniecīgākais apstāklis bija nopietni pārdomājams; tādēļ es nolēmu rakstīt romānu, kas mani glābtu! — Man izsniedza pieprasītos rakstāmpiederumus, lai es plaši varētu apgaismot vienu otru manas dzīves noklusēto apstākli. Es nopūlējos līdz vēlai naktij; rakstot mana fantazija iekaisa, viss veidojās skaidrā dzejojumā, ciešāk un ciešāk sasaistījās bezgalīgo melu audums, ar ko es gribēju aizplīvurot tiesnesim patiesību.

Pils pulkstenis bija nositis divpadsmit, kad es manīju klusus un attālus klaudzienus, kas mani vakar tik ļoti bija satraukuši. — Negribēju to ievērot, bet klaudzieni atkārtojās noteiktos starpbrīžos vienmēr skaļāki, turklāt no jauna pa starpām bija dzirdami smiekli un vaidi. — Spēcīgi uzsizdams dūri uz galda, es skaļi saucu: Cietiet klusu, jūs, tur apakšā! cerēdams tādā kārtā atbrīvoties no šausmām, kas mani pārņēma; bet no velvēm skanēja spalgi un griezīgi smiekli un čuksti: Brā-lī-ti. . . brā-lī-ti. . . uz-klau-si.. . uz-klau-si… at-tai-si. .. at-tai-si! — Tad tieši man blakus zem grīdas sāka mīdīties, kašņāt un žvadzēt, pa starpām dobji dunēt, it kā tur kristu smagi priekšmeti. Turēdams lampu rokās, es biju piecēlies. Tad sakustējās grīda zem manām kājām, es pagājos nost un redzēju, ka tai vietā, kur biju stāvējis, atsprūda klona akmens. Es to saķēru un pavisam viegli izcēlu ārā. Baiga gaisma spiedās caur plaisu, man pretī stiepās kaila roka, tajā zibēja spožs nazis. Dziļu baismu pārņemts es atkāpos. Tad no jauna skanēja elsas-, Brā-lī-ti. . . brā-lī-ti, še ir Me-dards, augšup… ņem, ņem!… lauz, lauz… dosimies me-mežā. .. me-mežā! Man galvā žigli iedzirkstījās doma par bēgšanu un glābiņu, saķēru nazi, ko man pakalpīgi sniedza roka, un cītīgi sāku lauzt cementu starp klona akmeņiem. Viņš, kas atradās apakšā, drosmīgi spieda akmeņus uz augšu. Iesāņus gulēja kādi četri pieci akmeņi, tad

pēkšņi no dzijuma līdz gurnu vietai pacēlās kāds kails cilvēks un neprātā ņirdzīgi, baismīgi smiedamies rēgaini manī noraudzījās. Lampas gaisma krita uz seju, es pazinu pats sevi — zaudēju samaņu. — Jūtamas sāpes rokā mani atmodināja no dziļā ģīboņa; — ap mani bija gaišs: manā priekšā, spilgtu lākturi rokā, stāvēja cietuma uzraugs, velvēs atbalsojās važu žvadzoņa un vesela klaudzieni. Mani iekala važās. Bez roku un kāju dzelžiem man ap viduci aplika dzelzs joslu, kuru ar važām piestiprināja pie mūra. „Tagad nu gan kungs atmetīs domas par bēgšanu", ierunājās cietuma uzraugs. — „Ko gan īsti šis vīrs nodarījis?" ievaicājās viens kalējs. „Ko", atbildēja cietuma uzraugs, „vai tad tu to nezini, Jost? .. . par to taču runā visa pilsēta. Tas ir viens nolādēts kapucietis, kas nogalinājis trīs cilvēkus. Viss jau ir zināms. Pēc dažām dienām būs lieli svētki, tad griezīsies moku rats." — Vairāk es nekā nedzirdēju, jo par jaunu zaudēju samaņu. Tikai ar mokām atžilbu no apdullinājuma, bija tumšs, tad beidzot zemajā, tikai pēdas sešas augstajā velvē, kurā es sev par lielām šausmām no sava cietuma biju iemests, atspīdēja daži blāvi gaismas stari. Man slāpa, tvēru pēc ūdenskrūzes, kas atradās man blakus, mrn gar roku noslīdēja kas mitrs un auksts, redzēju tūļīgi aizlēcam uzpūstu krupi. Derdzīguma un pretīguma pārņemts es atbīdīju krūzi. „Aurelij!” es neizsakāma posta varā izsaucos. ,,Un tādēļ šie nožēlojamie meli un liegšanās tiesas priekšā? — visi šie liekuļa velnišķīgi niekalbīgie niķi? — tikai tādēļ, lai uz dažām stundām pagarinātu šo saplosīto moku pilno dzīvi? Ko tu vēlies, neprātīgais? Iegūt Aurēliju, kas tikai caur nedzirdētu noziegumu varētu kļūt tava? Jo viņa tevī vienmēr pazītu Hermogena neganto slepkavu un tevi dziļi nicinātu, kaut arī pasaules priekšā tu spētu izmeloties par nevainīgu. Nožēlojamais, neprātīgais ģeķi, kur paliek tavi spārnotie plāni, tava ticība pārcilvēcīgai varai, ar kuras palīdzību tu domāji vadīt pašu likteni; tu nespēsi nonāvēt tārpu, kas nāvīgi kremt tavu sirdi, tu nobeigsies kauna pilnā postā, kaut arī taisnības roka

tevi saudzētu." Tā skaļi gaudodams es metos salmu cisās un tai brīdī jutu spiedienu krūtīs, kas laikam cēlās no kāda cieta priekšmeta manas vestes krūšu kabatā. Es iebāzu roku kabatā un izvilku nelielu nazi. Nazis man nebija bijis, kamēr vien atrados cietumā, tas tādēļ laikam gan bija tas pats, ko man sniedza mana paša rēgainais attēls. Ar pūlēm es piecēlos, turēdams nazi gaismas staros, kas tagad ielauzās spēcīgāk. Ieraudzīju sudrabaini vizmaino spalu. Neizdibināmais liktenis! tas bija tas pats nazis, ar kuru biju nogalinājis Hermogenu un kas man vairākas dienas trūka. Bet nu pēkšņi manī atmirdzēja brīnišķīgs mierinājums un glābiņš no kauna. Neizprotamais veids, kādā es šo nazi dabūju, bija mūžīgās varas norādījums, kā man izpirkt savu grēku, kā nāvē gūt izlīgumu ar Aurēliju. Kā šķīstas uguns dievišķīgais stars, manī iekvēlojās mīlestība uz Aurēliju, katra grēcīga iekāre bija izgaisusi. Man šķita, it kā es viņu redzētu tā kā toreiz, kad viņa parādījās kapuciešu klostera baznīcas biktskrēslā. „Es gan tevi mīlēju, Medard, bet tu mani nesaprati! mana mīlestība ir nāve!" — tā ap mani šalkoja un zuzēja Aurēlijas balss, un manī nobrieda noteikts lēmums vaļsirdīgi izstāstīt tiesnesim manu maldu dīvaino stāstu un tad doties nāvē.

Ienāca cietuma uzraugs un ienesa labāku ēdienu, nekā es parasti saņēmu, arī vienu pudeli vīna. — „Firsta pavēle", viņš sacīja, klādams galdu, ko ienesa viņa kalps, un atslēgdams važu, kas mani piesaistīja pie mūra. Es viņam lūdzu pateikt tiesnesim, ka vēlos, lai mani nopratina, jo man daudz kas stāstāms, kas smagi nospiež man sirdi. Viņš apsolījās izpildīt manu lūgumu, tomēr es veltīgi gaidīju, kad mani vedīs uz nopratināšanu; neviens nerādījās, tikai, kad jau gluži satumsa, ienāca kalps un aizdedzināja lampu, kas karājās pie velves griestiem. Biju mierīgāks kā jebkad, tomēr jutos gaužām noguris un pa pusei iegrimu dziļā miegā. Tad mani ieveda gajū drūmā spraišļainā zālē, kur gar sienu uz augstiem krēsliem sēdēja vesela rinda garīdznieku, melniem tērpiem mu

gurā. Viņiem priekšā pie asinssārtas segas apklāta galda sēdēja tiesnesis un viņam blakus dominikānietis, ģērbies ordeņa tērpā. „Tagad tu esi", svinīgā skaļā balsī sacīja tiesnesis, ,,nodots garīgai tiesai, jo tu norūdītais, nekrietnais mūks, veltīgi centies noliegt savu vārdu un kārtu. Francisk, klostera vārdā saukts Medard, saki, kādus noziegumus tu esi pastrādājis?" — Es gribēju vaļsirdīgi pastāstīt visus savus grēcīgos un nekrietnos darbus, bet man pašam par lielām šausmām runāju ne to, ko domāju un gribēju teikt. Nopietnās nožēlas pilnās atzīšanās vietā es izplūdu nesaistītās, nesakarīgās runās. Tad milzīgs un liels manā priekšā nostājās dominikānietis un baismīgi zibsnīgiem skatieniem manī urbdamies sacīja: ,,Prom ar tevi uz moku solu, tu stūrgalvīgais, nocietinātais mūks." Dīvainie stāvi visapkārt piecēlās, izstiepa pēc manis savas garās rokas un aizsmakušā balsī griezīgi sauca: „Uz moku solu ar viņu!" Es izrāvu nazi un grūdu to pret savu sirdi, bet mana roka neviļus slīdēja uz augšu; es trāpīju pret sarkano krusta zīmi pie kakla, naža asmenis, mani neievainodams, saplīsa kā stikla drumstalas. Tad bendes kalpi mani sagrāba un iegrūda dziļā pazemes velvē. Dominikānietis un tiesnesis man sekoja. Tiesnesis vēlreiz skubināja mani atzīties. Es vēlreiz pūlējos, bet mana runa un domas pauda neprātīgu pretišķību. — Pilns nožēlas, dziļa kauna šaustīts, es sevī atzinos it visā — bezgaumīgi, juceklīgi un nejēdzīgi bija vārdi, ko pauda mana mute. Uz dominikānieša zīmi bendes kalpi mani izģērba kailu, sasēja man abas rokas uz muguras, un uz augšu raustīts es jutu, ka izstieptie locekļi it kā gribēja salūzt. Nepanesamās drausmās sāpēs es skaļi iekliedzos un atmodos. Sāpes rokās un kājās nerima, tās izraisīja smagās važas, turklāt sajutu vēl spiedienu uz acīm, kuras nespēju atvērt. Beidzot šķita, it kā no manis būtu novelta smaga nasta, es ātri piecēlos, manu salmu cisu priekšā stāvēja dominikāņu mūks. Mans sapnis kļuva īstenība, saltas tirpas stindzināja manas dzīslas. Nekustīgi kā statuja, uz krūtīm sakrustotām rokām, blenzdams manī sa

viem melnajiem acu dobumiem, manā priekšā stāvēja mūks. Es pazinu baismīgo gleznotāju un pa pusei zaudējis samaņu atkritu savās salmu cisās. Varbūt tie bija tikai sapnī satrauktā prāta māņi? es pats sevi drošināju, piecēlos sēdus, bet mūks stāvēja nekustīgi un blenza manī tukšajām melnajām acīm. Tad es neprātīgā izmisumā iekliedzos: „Briesmīgais cilvēk… ej prom! . . . Nē!… Tu neesi cilvēks, tu esi pats nelabais, kas mani grib iegrūst mūžīgā postā. . . ej prom, nešķīstais! ej prom! …” — „Nabaga tuvredzīgais ģeķi, es neesmu tas, kas tevi pūlas saistīt nesaraujamām saitēm! — kas tevi grib novērst no svētā darba, uz kuļ-u tevi aicināja mūžīgā vara! — Medard! nabaga īsredzīgais ģeķi! — drausmīgs un baismīgs esmu tev licies, kad tu vieglprātīgi līgojies pār mūžīgās pazušanas vaļējo kapu. Es tevi brīdināju, bet tu mani nesaprati! Piecelies! nāc man tuvāk!" Šie mūka vārdi skanēja dobji, žēlabaini, dziļi sirdi plosoši; viņa skatiens, parasti tik drausmīgs, bija kļuvis maigs un mīlīgs, viņa sejas vaibsti maigāki. Manas krūtis sažņaudzās neaprakstāmā skumībā; parasti tik baismīgais gleznotājs man tagad šķita kā mūžīgās varas sūtnis, ieradies mani drošināt, mani mierināt šai bezgalīgajā postā. — Es piecēlos no savām cisām, piegāju viņam klāt, viņš nebija rēgs, es pieskāros viņa drānām; neviļus nometos viņa priekšā ceļos, kā svētīdams viņš man uzlika roku uz galvas. Tad gaišās krāsās manī atplauka krāšņas ainas. — Ai, es biju svētajā mežā! Jā, tā bija tā pati vieta, kur svešādi ģērbtais svētceļnieks man atnesa brīnišķīgo puisēnu. Es gribēju iet tālāk, gribēju doties baznīcā, ko ieraudzīju turpat savā priekšā. Tur es (tā es to izjutu) grēkus izpirkdams un nožēlodams saņemšu savu smago grēku piedošanu. Bet es paliku nekustīgi stāvam — es nevarēju saskatīt, nevarēju apjēgt savu Es. Tad kāda dobja tukša balss sacīja: Domas ir darbi! — Sapņi izgaisa; šos vārdus bija teicis gleznotājs. „Neizdibināmā būtne, vai tā biji tu pati? tai nelaimīgajā rītā B. kapuciešu baznīcā? galvaspilsētā un tagad?" — „Rimsties", gleznotājs mani pārtrauca: ,,es

tas biju, kas visur tev stāvēja tuvu, lai tevi glābtu no posta un kauna, bet tava būtne palika man noslēgta! Tava paša labklājības labad tev jāveic darbs, kam tu esi izredzēts." — „Ai, es izmisumā iekliedzos, kādēļ tu nesaturēji man roku, kad es ļaunā negantībā to jaunekli.. ." „Tas man nebija atļauts", gleznotājs mani pārtrauca: „Nevaicā vairāk! mūžīgās varas lēmumiem nevar aizsteigties priekšā. . . Medard! tu eji pretī savam mērķim … rīt!"

—    Mani pārņēma saltas tirpas, jo man šķita, ka pilnīgi saprotu gleznotāju. Viņš zināja un piekrita nolemtajai pašnāvībai. Viegliem soļiem gleznotājs tuvojās cietuma durvīm. „Kad, kad es tevi atkal redzēšu?" — „Kad nokļūsi pie mērķa!" — vēlreiz pret mani pagriezdamies viņš izsaucās tik svinīgi un spēcīgi, ka visas velves nodrebēja.

—    „Tātad rīt?" — Durvis klusi aizvērās, gleznotājs bija izgaisis.

Tiklīdz atausa diena, ieradās cietuma uzraugs ar saviem kalpiem, kas no manām jēlajām rokām un kājām noņēma važas. Tas nozīmēja, ka mani drīz vien vedīs augšā nopratināšanā. Dziļi sevī nogrimis, ar tuvējās nāves domām samierinājies, es devos tiesas zālē; savu atzīšanos es sevī tā biju sakārtojis, ka cerēju sniegt tiesnesim īsu, bet visus sīkumus apgaismotāju nostāstu. Tiesnesis strauji nāca man pretī, es laikam gan izskatījos gaužām novārdzis, jo mani ieraugot līksmais smaids, kas rotājās viņa sejā, pēkšņi pauda dziļu līdzjūtību. Viņš satvēra manas rokas un apsēdināja mani atzveltnes krēslā. Tad stingi manī raudzīdamies, viņš lēnām un svinīgi sacīja: ,,Fon Krčinski kungs, man jums vēstījamas līksmas ziņas! Jūs esat brīvs! izmeklēšana uz firsta pavēli ir izbeigta. Jūs esat sajaukts ar kādu citu personu. Tur vainojama jūsu neticamā līdzība ar šo personu. Jūsu nevainība ir skaidri, pavisam skaidri pierādīta!.. . Jūs esat brīvs!" — Ap mani viss šalca un zuzēja un līgojās.

—   Tiesneša stāvs cauri biezajai miglai zaigoja simtkārtīgi pavairots, viss izgaisa biezā tumsā. Beidzot es jutu, ka man berzē pieri ar stipru smaržīgu ūdeni, es atžilbu no

nesamaņas stāvokļa, kādā biju iegrimis. Tiesnesis man nolasīja īsu protokolu, kas norādīja, ka viņš man paziņojis prāvas izbeigšanu un veicinājis manu atbrīvošanu no cietuma. Es parakstījos klusēdams, nebiju spējīgs izteikt ne vārda. Neaprakstāmas jutoņas, kas it kā plosīja manu sirdi, neļāva uzplaukt priekam. Un kad tiesnesis manī noraudzījās ar tādu labsirdību, ka saviļņoja manu sirdi, man bija tā, kā tagad, kad ticēja manai nevainībai un gribēja mani atbrīvot, man nāktos vaļsirdīgi atzīties savās baismās negantībās un tad iegrūst sev sirdī nazi. — Es gribēju runāt — tiesnesis šķita vēlējās, lai es aizietu. Es devos uz durvīm, tad viņš man sekoja un klusi sacīja: Tagad es vairs neesmu tiesnesis; kopš pirmā mirkļa, kad es jūs ieraudzīju, jūs augstākā mērā mani ieinteresējāt. Lai cik ļoti (tagad jums pašam tas jāatzīst) viss runāja jums par ļaunu, es tomēr vēlējos, kaut jūs patiesi nebūtu šis nejaukais noziedzīgais mūks, par kādu jūs uzskatīja. Tagad es jums paļāvīgi varu sacīt. . . Jūs neesat polis. Jūs neesat dzimis Kviečičevā. Jūs nesauc Leonards fon Krčinskis." — Mierīgi un noteikti es atbildēju: „Nē!" — „Un jūs neesat arī garīdznieks?" — tiesnesis nolaizdams acis, laikam, lai pasargātu mani no inkvizītoriskā skatiena, vaicāja tālāk. Es jutos saviļņots. — Nu, tad klausieties, es izsaucos. — „Cietiet klusu", tiesnesis mani pārtrauca, „tas, ko es sākumā un vēl tagad domāju, ir apstiprinājies. Redzu, ka še vijas mīklaini apstākļi, un ka jūs pats ar zināmām galma personām esat sasaistīts noslēpumainā likteņa rotaļā. Tas vairs neietilpst manos amata pienākumos iespiesties vēl dziļāk, un es atzīstu par nepieklājīgu jums kaut ko izvilināt par jūsu personību un jūsu droši vien savdabīgiem dzīves apstākļiem! — Bet kā būtu, ja jūs, lai izvairītos visu, kas var traucēt jūsu mieru, pamestu šo vietu. Turklāt pēc visa, kas noticis, uzturēšanās še jums nevar sniegt nekā laba." — Tiesnesim tā runājot, man šķita, ka visas tumšās ēnas, kas līdz šim mani smagi nospieda, strauji izgaisa. Dzīvība bija atkarota, un manos nervos

un dzīslās kvēli verdēja dzīves prieks. Aurēlija! es atkal viņu iedomāju, un es lai pamestu šo vietu, dotos prom no viņas? — Es smagi nopūtos. „Un atstāt viņu?" — Tiesnesis dziļā izbrīnā manī paraudzījās un tad strauji sacīja: ,,Ai, tagad man šķiet, ka redzu visu skaidri! Lai debesis dotu, Leonarda kungs, ka nepiepildītos kāda ļauna nojauta, ko tikai tagad es skaidri aptvej-u." — Manī viss bija izveidojies pavisam citādi. Viss miers bija izgaisis, un tā varēja gandrīz būt zaimu pilna negantība, kad es tiesnesim liekulīgā mierā vaicāju: ,,Bet jūs tomēr mani uzskatāt par vainīgu?" — „Atļaujiet, mans kungs", tiesnesis ļoti nopietni atbildēja, „ka es savus uz straujām jūtām pamatotos slēdzienus paturu sevī. Vislabākā veidā un kārtībā ir pierādījies, ka jūs nevarat būt šis mūks Medards, jo šis Medards atrodas še, un paters Kirills, kujru jūsu ārkārtējā līdzība maldinājusi, viņu tagad pazinis, un viņš pats arī nenoliedz, ka tiešām ir šis kapucietis. Tādā kārtā noticis viss tas, kam bija jānotiek, lai no jums nomazgātu visu vainu, tādēļ man vēl jo vairāk jātic, ka jūs nekādas vainas neapzināties." Šai brīdī tiesnesi aizsauca kāds tiesas kalpotājs, un tā kļuva pārtraukta saruna, kas mani sāka nomocīt.

I _

Es devos uz savu dzīvokli un atradu tur visu ta, ka biju pametis. Mani papīri bija apķīlāti, iesaiņoti un aizzīmogoti tie gulēja uz mana rakstāmgalda, trūka tikai Viktorina vēstuļu mapes, Eufemijas gredzena un kapucieša auklas, manas nojautas cietumā bija izrādījušās pareizas.

Pēc neilga laika ieradās kāds firsta kalpotājs un kopā ar paša firsta rakstītu zīmīti pasniedza man ar dārgakmeņiem rotātu zelta kārbu. „Jūs esat piedzīvojis ļaunas lietas, fon Krčinska kungs", rakstīja firsts; „bet pie tā neesmu vainīgs ne es, ne mana tiesa. Jūs esat pavisam neticamā kārtā līdzīgs kādam ļaunam cilvēkam; bet tagad viss noskaidrojies jums par labu. Nosūtu jums manas labvēlības pierādījumu, un ceru jūs drīz vien redzei." — Firsta labvēlība man bija tikpat vienaldzīga kā

viņa dāvana; kā stingrā cietuma sekas mani pārņēma drūma, manu garu nāvētāja skumība; es jutu, ka man nepieciešama miesīga palīdzība un tādēļ priecājos par galma ārsta ierašanos. Ārstniecības jautājumi drīz vien bija pārrunāti. „Vai tas tiešām nav sevišķs likteņa lēmums", iesāka galma ārsts, „ka tieši tad, kad visi bija pārliecināti, ka jūs esat nekrietnais mūks, kas barona F. ģimenei nodarījis tik daudz ļauna, ierodas tiešām pats šis mūks un novērš no jums katras aizdomas?"

„Man jāpiebilst, ka neesmu vēl tuvāki informēts par apstākļiem, kas veicināja manu atbrīvošanu; tiesnesis man tikai vispārīgi pateica, ka ieradies kapucietis Medards, kuj-u meklēja un par ko mani uzskatīja."

„Viņš nav vis ieradies, bet atvests saistīts ratos un dīvainā kārtā tieši tai pašā laikā, kad še ieradāties jūs. Nupat man iešaujas prātā, ka tieši toreiz, kad es jums gribēju pastāstīt brīnišķīgos notikumus, kas priekš kāda laika norisinājās mūsu galmā, mani pārtrauca tieši tad, kad es sāku stāstīt par ļauno Medardu, Frančesko dēlu, un par viņa negantiem darbiem barona F. pilī. Mūsu firstienes māsa, B. cisterciešu klostera priekšniece, kā jums būs zināms, kādreiz laipni uzņēma kādu nabaga sievu ar bērnu, viņas atceļā no svētceļojuma uz svētās Liepas klosteri."

„Šī sieva bija Frančesko atraitne un puisēns šis Medards."

„Gluži pareizi, bet kā jūs to zināt?"

„Pavisam dīvainā kārtā man kļuvuši zināmi kapucieša Medarda noslēpumainie dzīves apstākļi. Līdz tam brīdim, kad viņš pameta barona pili, man sīki zināms viss, kas tur notika."

„Bet kā gan?… no kā?"

„Visu to es dzīvi nosapņoju."

„Jūs jokojat?"

„Nepavisam ar ne. Ir tiešām tā, it kā es sapnī būtu dzirdējis par kādu nelaimīgo, kas kā tumšu varu paija ticis svaidīts šurp un turp, un dzenāts no viena nozieguma

otrā. Braucot no . .. mežniecības šurp, pastnieks bija nomaldījies un tā es nonācu mežziņa mājā, un tur . . ."

,,Ha, tagad es visu saprotu, tur jūs satikāt šo mūku . .

,,Tā tas ir, tikai viņš bija ārprātīgs."

„Šķiet, ka tāds viņš vairs nav. Vai jau toreiz viņam bija gaiši brīži, un viņš jums visu izstāstīja?"

„Ne nu gluži. Nakti pirms manas ierašanās šeit, viņš pēkšņi ieradās manā istabā. Mana ārkārtīgā līdzība viņam šķita baiga. Viņš mani uzskatīja par savu līdzinieku, kupa parādīšanās vēstī nāvi. Viņš murmināja, šļupstēja atzīšanos, es jutos no ceļa gaužām noguris un mani pārņēma miegs; man šķita, it kā mūks mierīgi un savaldīgi runāja tālāk, un tagad es patiesi nezinu, kur un kā sākās mans sapnis. Man šķiet, mūks apgalvoja, ka nevis viņš esot nogalinājis Eufemiju un Hermogenu, bet gan abu slepkava esot grāfs Viktorins."

„Savādi, augstākā mērā savādi, bet kādēļ jūs to visu noklusējāt tiesnesim?"

„Kā gan es varēju cerēt, ka tiesnesis piešķirs kaut vismazāko nozīmi nostāstam, kas viņam šķitis tik dēkains. Vai tad vispār apgaismotā krimināltiesa drīkst ticēt brīnumiem?"

„Vismaz jums taču vajadzēja nojaust, ka jūs samaina ar šo ārprātīgo mūku, un norādīt tieši uz viņu kā uz kapucieti Medardu."

„Tiesa gan — un it sevišķi pēc tam, kad kāds vecs stulbs sirmgalvis, man šķiet, viņu sauc Kirillu, mani katrā ziņā gribēja atzīt par viņa klostera mūku. Bet man neienāca prātā, ka šis ārprātīgais mūks ir Medards, un ka noziegums, kurā viņš man atzinās, ir šīs prāvas iemesls. Bet pēc mežziņa nostāstiem, viņš nekad nebija minējis savu vārdu. Kā to atklāja?"

„Pavisam vienkāršā kārtā. Mūks, kā jums zināms, kādu laiku uzturējās pie mežziņa; viņš šķita izārstēts, bet tad ārprāts no jauna parādījās tik ļaunā kārtā, ka mežzinis bija spiests viņu nogādāt šurp, kur viņu ievie

toja kādā vājprātīgo mājā. Dienām naktīm viņš tur sēdēja kā kāda statuja, nekustēdamies, stingu skatienu. Viņš nerunāja ne vārda un bija ēdināms, jo nepakustināja ne pirksta. Veltīgi bija visi līdzekļi atmodināt viņu no šā stinguma, pie stiprākiem nedrīkstēja ķerties, baidoties, ka viņš par jaunu nesāk trakot. Priekš dažām dienām pilsētā ierodas mežziņa vecākais dēls, viņš dodas vājprātīgo namā apmeklēt mūku. Nelaimīgā bezcerīgā stāvokļa dziļi saviļņots, viņš iznāk no nama tieši tai brīdī, kad tur garām iet B. kapuciešu klostera paters Kirills. Viņš to uzrunā un lūdz apmeklēt nelaimīgo ieslodzīto klostera brāli, jo, varbūt, garīdznieka vārdi viņu varētu dziedināt. Kirills, ieraudzīdams mūku, šausmās atkāpjas. ,Svētā Dievmāte! Medards, nelaimīgais Medards/!' Kirills sauc, un tai brīdī mūka stingās acis atdzīvojas. Viņš pieceļas un, dobji iekliegdamies, nokrīt zemē. Kirills, kas kopā ar pārējiem redzēja šo notikumu, tūdaļ dodas pie krimināltiesas priekšsēdētāja un visu izstāsta. Tiesnesis, kam bija uzdots vadīt pret jums izmeklēšanu, steidzas kopā ar Kirillu uz vājprātīgo māju; viņi atrod mūku gaužām gurdu, tomēr pilnīgi skaidrā prātā. Viņš atzīstas, ka esot B. kapuciešu klostera mūks Medards. Kirills no savas puses apliecina, ka jūsu neticamā līdzība ar Medardu viņu maldinājusi. Tagad gan viņš vērojot, ka Leonarda kungs ir valodā, ir skatienos, gaitā un stājā ievērojami atšķiroties no mūka Medarda, ko viņš tagad redzot. Kakla kreisajā pusē atklāja arī nozīmīgo krusta zīmi, kas jūsu prāvā radīja tādu satraukumu. Tad mūku sāka izvaicāt par notikumiem barona F. pilī. — ,Es esmu riebīgs, negants noziedznieks', viņš vārā, tikko saprotamā balsī saka, ,es savus darbus dziļi nožēloju. — Ak, esmu ļāvies apmānīt pats sevi un savu nemirstīgo dvēseli!… Esiet žēlsirdīgi! … dodiet man laiku… es visu . . . visu jums izstāstīšu.' — Firsts, dabūjis to zināt, tūdaļ pavēl jūsu prāvu izbeigt un jūs atbrīvot. Tāds ir jūsu atbrīvošanas stāsts. — Mūks ir pārvests krimināltiesas cietumā."

,,Un viņš atzinies? Vai viņš ir nogalinājis Eufemiju, Hermogenu? kā tas ir ar grāfu Viktorinu? …"

,,Cik man zināms, tad tiešā kriminālprāva pret mūku sākas tieši šodien. Bet kas attiecas uz grāfu Viktorinu, tad, šķiet, ka visam, kam jebkāds sakars ar notikumiem mūsu galmā, jāpaliek neizdibināmam un tumsā tītam."

,,Es nudien nespēju saskatīt kaut kādu sakarību ar notikumiem barona F. pilī un katastrofu jūsu galmā."

„Īstenībā es arī vairāk domāju personas, nevis pašu notikumu."

„Es jūs nesaprotu."

„Vai jūs skaidri atceraties manu stāstu par to katastrofu, kas princim maksāja dzīvību?"

„Katrā ziņā."

„Vai tad jums nav skaidrs, ka Frančesko noziedzīgi mīlēja itālieti? Ka viņš pirms prinča iezagās līgavas istabā un nodūra princi? Viktorins. ir šī negantā darba auglis. Viņš un Medards ir viena tēva dēli. Viktorins ir bez pēdām pazudis, visi meklējumi ir palikuši nesekmīgi."

„Mūks viņu iegrūda velna aizā. Nolādēts lai ir neprātīgais brāļa slepkava!"

Mirklī, kad es strauji izmetu šos vārdus, klusi, klusi ieskanējās cietuma briesmoņa rēgainie klaudzieni. Veltīgi es centos apspiest baismas, kas mani sagrāba. Ārsts šķita nemanīja ne šos klaudzienus, ne manu iekšējo cīņu. Viņš turpināja: „Ko? … Vai mūks jums atzinās, ka arī Viktorins kritis caur viņa roku?"

,,Jā!… Vismaz man tā šķita no viņa saraustītiem izteicieniem, un saistot to sakarībā ar Viktorina pazušanu, tas patiesi tā liekas. Nolādēts lai ir neprātīgais brāļa slepkava!" — Klaudzieni kļuva stiprāki, tur stenēja un gveldza; istabā nosvilpoja sīki smiekli, kas skanēja it kā Medard.. . Medard. . . pa. . . pa… palīdzi! — Ārsts, to neievērodams, turpināja:

„Franciska dzimšanu vēl šķiet ietin sevišķs noslēpums. Viņš droši vien ir firsta galma radinieks. Tik daudz vismaz zināms, ka Eufemija ir…"

Ar drausmu triecienu, ka viras vien nokrakšķēja, durvis atsprāga vaļā, atskanēja griezīgi smiekli. ,,Ha . . . ha . . . ha . . . brālīti", es neprātā iekliedzos: ,,haha . . . šurp . . . žigli, žigli, ja tu gribi ar mani cīkstēties . . . ūpis rīko kāzas; tagad kāpsim jumtā un cīnīsimies, un tas, kas otru nogrūdīs lejā, būs ķēniņš un drīkstēs dzert asinis."

—    Galma ārsts mani satvēra pie rokas un sauca: ,,Kas tas? kas tas? . . . Jūs esat slims .. . patiesi bīstami slims. Prom, prom gultā." — Bet es stingu skatienu raudzījos uz vaļējām durvīm, vai pa tām neparādīsies mans derdzīgais līdzinieks, tomēr es nekā neredzēju un drīz vien atžilbu no baismām, kas mani bija sagrābušas ledus saltiem nagiem. Galma ārsts apgalvoja, ka es esot daudz slimāks nekā pats atskārstot un vainoja šai ziņā cietumu un visus prāvas izraisītos satraukumus. Es lietoju viņa līdzekļus, bet manu straujo atspirgšanu vairāk gan veicināja nevis ārsta mākslas, bet gan tas apstāklis, ka vairs neatskanēja klaudzieni, un mans drausmais līdzinieks mani šķiet bija pametis.

Kādā rītā pavasara saule gaiši un līksmi kaisīja savus zelta starus manā istabā, pa logu ieplūda salda puķu smarža; bezgalīgas alkas mani dzina ārā, un, neievērodams ārsta noteikumus, es strauji traucos parkā. Šalkdami un zuzēdami koki un krūmi apsveica cilvēku, kas bija atspirdzis no nāvīgas kaites. It kā pamodies no baiga smaga sapņa, es dziļi atvilku elpu, un dziļas nopūtas pauda manu sajūsmu, ko es metu putnu vīterošanā, raibo kukaiņu līksmā sanoņā un dīkšanā.

Jā! — Klīstot tagad kādā tumšā koku apēnotā ejā, nevien nupat aiztecējušais laiks, bet visa mana dzīve, kopš es biju pametis klosteri, man šķita kā smags sapnis. — Es atrados B. kapuciešu klostera dārzā. No attāla krūmāja jau pacēlās augstais krusts, pie kura es allaž kvēlā lūgšanā izlūdzos spēku pretoties visiem kārdinājumiem.

—   Krusts man šķita esam tikai mērķis, pie kura, metoties pīšļos, man jānožēlo un jāizpērk mani negantie grēcīgie sātana izraisītie sapņi; saliktām, uz augšu paceltām ro

kām, pievērsis skatienu krustam, es gāju tālāk. Gaisa straume kļuva spēcīgāka un spēcīgāka, man šķita, ka dzirdu brāļu gaviļu pilnās dziesmas, bet tās bija tikai meža brīnumainās šalkas, ko vējš, kokos zuzēdams, bija atmodinājis, tās aizrāva man elpu, kādēļ man gurdumā drīz vien bija jāapstājas, jā, pat jāatbalstās pret kādu stumbru, lai nesaļimtu. Tomēr neatvairāma vara mani vilka pie tālā krusta; saņēmis visus spēkus es meimuroju tālāk, bet spēju aiziet tikai līdz sūnu sēdeklim pie krūmāja; nāvīgs gurdums stindzināja visus locekļus; lēnām kā vārs sirmgalvis es nolaidos sēdeklī un dobjos vaidos centos atvieglot saspiestās krūtis. Ejā, cieši man līdzās, atskanēja troksnis . . . Aurēlija! Tiklīdz šīs domas manī iedzirkstējās, viņa stāvēja manā priekšā! Dziļu skumju asaras ritēja no viņas acīm, bet asarām cauri zalgoja kvēls stars; tā bija neaprakstāmu, Aurēlijai šķietami svešu, kvēlu alku izpausme. Bet tā taču zaigoja toreiz biktskrēslā šīs noslēpumainās būtnes mīlestības pilnais skatiens, ko es tik bieži izjutu saldos sapņos. ,,Vai jūs man jebkad varat piedot?" Aurēlija čukstēja. Neizsakāmā sajūsmā kā neprātīgs es metos pie viņas, satvēru viņas rokas! — ,.Aurelij . . . Aurelij . .. tevis labad gribu būt moceklis! … Iet nāvē!" Jutu, ka kāds mani maigi pieceļ, Aurēlija piekļāvās pie manām krūtīm, es grimu karstos skūpstos. Kāda tuvēja trokšņa izbiedēta, viņa beidzot atraisījās no manām skāvām, es viņu neuzdrošinājos aizkavēt. „Visas manas ilgas un cerības ir piepildītas", es klusi sacīju un tai mirklī redzēju pa eju tuvojamies firstiem. Es iegriezos krūmos un sapratu, ka par krucifiksu dīvainā kārtā biju noturējis kādu sausu pelēku stumbru.

Nejutu vairs nekāda noguruma, Aurēlijas skūpsti manī iekvēlināja jaunu dzīvības spēku; man šķita, it kā lagad gaiši un krāšņi bija atrisinājies manas būtnes noslēpums. Ai, tas bija mīlestības brīnišķīgais noslēpums, k.is tikai tagad tīrā mirdzošā spožumā mani ieslēdza. Es slāvēju savas dzīves augstienēs; tagad tai vajadzēja pa

griezties lejup, lai kļūtu piepildīts augstākas varas izlemtais liktenis. Tas laiks mani apņēma kā debesu sapnis, kad es sāku uzzīmēt to, kas ar mani notika pēc atkalredzēšanās ar Aurēliju. Es tevi lūdzu svešiniek! nepazīstamais! kas tu reiz lasīsi šīs lapaspuses, atceries sava paša dzīves saulaino svētlaimības laiku, tad tu arī sapratīsi nožēlā un grēku izpirkšanā nosirmojošā mūka bezcerīgo postu un pievienosies viņa žēlabām. Vēlreiz es tevi lūdzu, atmodini savā sirdī šo laiku, un tad es tev drīkstēšu stāstīt: ka Aurēlijas mīlestība apskaidroja mani un visu kas bija ap mani, cik rosīgi un dzīvi mans gars atskārta dzīvības dzīvo pulsu, kā debesu līksme apņēma mani, dievišķīgo jūsmotāju. Neviena drūma doma neskāra manu dvēseli, Aurēlijas mīlestība bija mani šķīstījusi no grēka, jā! dīvainā kārtā manī nobrieda cieša pārliecība, ka nevis es biju tas nešķīstais mūks, kas barona F. pilī nogalināja Eufemiju un Hermogenu, bet gan tas ārprātīgais mūks, ko es satiku mežziņa mājā. Viss, ko biju atzinies ārstam, man vairs nelikās meli, bet gan man pašam neizdibināma īstā noslēpumainā lietas norise. — Firsts mani bija uzņēmis kā draugu, kas šķita esam pazudis un atkal ir atrasts; pats par sevi saprotams, ka tas noteica toni, kūpam visiem vienbalsīgi bija jāpievienojas, tikai firstiene, lai gan būdama maigāka nekā parasts, palika nopietna un atturīga.

Aurēlija man atdevās ar bērnišķīgu vienkāršību, viņa savu mīlestību neuzskatīja par vainu, kas pasaulei būtu slēpjama, un tikpat maz arī es spēju apslēpt jutoņas, kupās tikai es dzīvoju. Ikviens ievēroja manus sakarus ar Aurēliju, bet neviens par tiem nerunāja, jo firsta acīs bija lasāms, ja arī viņš mūsu mīlestību neveicinās, tomēr to klusēdams pacietīs. Tādēļ notika, ka es Aurēliju satiku pilnīgi brīvi, dažreiz pat bez lieciniekiem. Es viņu ieslēdzu savās skavās, viņa atbildēja maniem skūpstiem, bet juzdams, ka viņa jaunavīgā kautrībā notrīsēja, es nespēju dot vaļu savām grēcīgām iekārēm; trīsas, kas saviļņoja manu būtni, nonāvēja katru nešķīstu domu.

Šķita viņa nenojauta nekādas briesmas, un tādas viņai arī nedraudēja, jo it bieži, kad viņa viena sēdēja man blakus savā istabā, kad viņas dievišķīgais daiļums mirdzēja krāšņāk kā jebkad, kad manī mežonīgāk gribēja uzliesmot mīlas kvēle, viņa manī palūkojās tik neaprakstāmi maigi un šķīsti, ka man šķita, nožēlas pilnais grēcinieks caur debesu žēlastību jau še virszemes izbauda svētās tuvumu. Jā, tā nebija Aurēlija, bet gan svētā Rozālija, un es kritu pie viņas kājām un skaļi saucu: Ai tu dievbijīgā, cēlā Svētā, vai gan manā sirdī pret tevi drīkst uzplaukt pasaulīgā mīlestība? — Tad viņa man sniedza roku un saldā maigā balsī sacīja: Es neesmu nekāda cēla Svētā, bet gan diezgan dievbijīga un gaužām tevi mīlu!

Vairākas dienas es nebiju redzējis Aurēliju, viņa kopā ar firstiem bija devusies uz kādu tuvu vasaras pili. Ilgāk es to vairs nespēju panest, es devos turp. Nokļuvis tur vēlā vakarā, es dārzā satiku kādu istabeni, kas man norādīja Aurēlijas istabu. Klusītiņām klusītiņām es atvēru durvis, iegāju iekšā, man pretī sitās smags, brīnišķīgas puķu smaržas piesātināts gaiss, tas mani apmulsināja. Kā tumši sapņi manī modās atmiņas. Vai tā nav Aurēlijas istaba barona pilī, kur es . . . Tiklīdz es to iedomāju, man šķita aiz muguras pacēlās kāds baigs stāvs un: Hermogen! manī skanēja. Baismās es traucos uz priekšu, kabineta durvis bija tikko pievērtas. Muguru man pagriezusi, Aurēlija bija nometusies ceļos pie kāda ķeblīša, uz kujra gulēja atvērta grāmata. Biklu baismu pārņemts, es neviļus atskatījos, nekas nebija redzams, tad es dziļā sajūsmā iesaucos: Aurelij! Aurelij! — Viņa strauji pagriezās, bet iekāms paguva piecelties, es jau biju nometies blakus un viņu cieši apskāvis. — Leonard! Mans mīļotais! — viņa klusi čukstēja. Tad manī kūsāja un mutuļoja trakas iegribas, mežonīga grēcīga iekāre. Aurēlija nevarīgi gulēja manās skavās; sapītie mati bija

■           ilraisījušies un kuplās cirtās nokarājās man pār pleciem, jaunavīgās krūtis cilājās, viņa dobji elsoja, es vairs ne-

juh

spēju sevi valdīt! Es viņu piecēlu, viņa šķita zaudējusi spēkus, viņas acīs zalgoja svešāda kvēle, dedzīgāk viņa atbildēja maniem mežonīgiem skūpstiem. Tad aiz mums iešalcās kā varenas spēcīgas spārnu vēdas; istabu pāršķēla it kā kādas nāvīgi ievainotas griezīgs kliedziens: Hermogen! iekliedzās Aurēlija un, samaņu zaudējusi, izslīdēja no manām skavām. Mežonīgu šausmu sagrābts,® es traucos prom! Priekšnamā, atgriezdamās no pastaigas, man pretī nāca firstiene. Nopietni un lepni manī raudzīdamās viņa sacīja: ,,Man patiesi šķiet dīvaini redzēt jūs še, Leonarda kungs!" — Vienā mirklī apvaldīdams savu mulsu, es gandrīz noteiktāk, nekā tam vajadzēja būt, atbildēju: ka cilvēki ļoti bieži veltīgi cīnās pret diženiem ierosinājumiem un ka bieži šķietami nepieklājīgais ir tas pieklājīgākais! — Kad es tumšajā naktī steidzos uz galvaspilsētu, šķita kāds klusi soļoja man blakus, un kāda balss čukstēja: Vien… vien… vienmēr es esmu pie te. . . tevis . . . brā . . .līt. . . brālīt Medard! — Pametis ap sevi skatienus, es, protams, sapratu, ka šis līdzinieks tikai spokojas manā iztēlē; bet es nespēju atbrīvoties no šī drausmā tēla, jā, beidzot man pat šķita, it kā man ar viņu būtu jārunājas un viņam jāpastāsta, ka esmu bijis atkal aušīgs un ļāvies sabiedēties no šī trakā Hermogena; svētā Rozālija drīz, drīz vien būs mana, pilnīgi mana, jo tādēļ es taču esmu mūks un iesvaidīts šai kārtā. Tad mans līdzinieks smējās un vaidēja, kā to parasti mēdza darīt, un murmināja: bet dr. . . drīz .. . drīz! „Tikai pacieties, es atkal teicu, tikai pacieties manu puisīt! Viss būs labi. Hermogenam es tikai neesmu lāga trāpījis, uz viņa kakla ir tāds pat sasodīts krusts kā mums abiem, bet mans veiklais nazītis vēl ir ass un smails." — ,,Hi. .. hi. . . hi. .. trāpi labi. .. trāpi labi!" Tā līdzinieka balss čukstēja rīta vējam, kas šalca no austrumos iedegušās purpura kvēles.

Tikko biju nonācis savā dzīvoklī, kad mani aicināja pie firsta. Firsts gaužām laipni man nāca pretī. „Patiesi, Leonarda kungs, jūs esat augstākā mērā ieguvis manu

labvēlību; negribu slēpt, ka šī labvēlība ir izaugusi īstā draudzībā, es nevēlētos jūs zaudēt, vēlētos jūs redzēt laimīgu. Turklāt, par visu ko esat izcietuši, esam jums visu iespējamo pateicību parādā. Vai jums ir zināms, Leonarda kungs, kas vienīgais ierosināja jūsu ļauno prāvu? kas jūs apsūdzēja?"

„Nē, augstais kungs!"

„Baronese Aurēlija! . . . Jūs brīnāties? Jā, jā, baronese Aurēlija, mans Leonarda kungs, viņa jūs (viņš skaļi iesmējās), viņa jūs noturēja par kādu kapucieti! — Bet nudien, ja jūs arī esat kapucietis, tad tas vislaipnākais kapucietis, kādu cilvēks jebkad redzējis! Sakiet vaļsirdīgi, Leonarda kungs, vai jūs patiesi esat tāds klostera garīdznieks?"

„Augstais kungs, es nezinu, kāds ļauns liktenis mani vienmēr grib pataisīt par to mūku, kas …"

„Nu, nu, neesmu nekāds inkvizītors! tomēr tas būtu fatāli, ja jūs saistītu kāds garīgs zvērests. Nu, tagad pie lietas! Vai jūs par to postu, ko jums nodarīja baronese Aurēlija, nevēlētos atriebties?"

„Kūja. cilvēka krūtīs gan varētu rasties tamlīdzīgas domas pret šo cēlo dievišķīgo radījumu?"

„Vai jūs mīlat Aurēliju?"

Firsts, to vaicādams, lūkojās man cieši un nopietni acīs. Klusēdams es piespiedu roku krūtīm. Firsts turpināja:

„Es zinu, jūs mīlējāt Aurēliju kopš mirkļa, kad viņa kopā ar firstieni pirmoreiz še ieradās. Jūs kļūstat mīlēts un ar tādu kvēli, kādu es no maigās Aurēlijas nemaz nebiju sagaidījis. Viņa dzīvo tikai jums, firstiene man visu izstāstīja. Vai jūs man ticat, ka pēc jūsu apcietināšanas Aurēliju pārņēma bezcerīgs izmisums, kas viņu noveda slimnieces gultā un gandrīz pat nāvē? Aurēlija jūs toreiz uzskatīja par sava brāļa slepkavu, tādēļ jo nesaprotamākas mums šķita viņas sāpes. Jau toreiz jūs tikāt mīlēts. Na, Leonarda, vai pareizāki, fon Krčinska kungs, jūs esat dižciltīgs, es jūs piesaistīšu galmam jums tīkamā veidā.

Jūs precēsit Aurēliju. Pēc dažām dienām mēs svinēsim saderināšanos, es pats būšu vedējtēvs." — Es stāvēju kā mēms, pretrunīgu jutoņu plosīts. — „Ardievu, Leonarda kungs!" firsts man uzsauca un, laipni mādams ar roku, aizgāja no istabas.

Aurēlija mana sieva! Kāda noziedzīga mūka sieva! Nē, tumšās varas to negrib, lai kāds būtu šīs nelaimīgās liktenis! — Šīs domas mani sagrāba, uzvarēdamas visu, kas tām gribētu pretoties. Es jutu, ka man tūdaļ jāpieņem kāds lēmums, bet veltīgi meklēju līdzekļus, kas mani bez sāpēm atraisītu no Aurēlijas. Nepanesamas man šķita domas viņu vairs neredzēt, bet domas, ka viņa kļūs mana sieva, man šķita neizskaidrojami derdzīgas. Manī modās skaidras nojautas, ka, ja šis noziedzīgais mūks stāvēs tā kunga altājra priekšā, lai dzītu savu neganto spēli ar svēto zvērestu, parādīsies svešā gleznotāja tēls, bet nevis maigs un mierinošs kā toreiz cietumā, bet tāpat kā Frančesko laulībās, atriebību un postu sludinādams, un iegrūdīs mani neizsakāmā kaunā, mūžīgā postā. Bet tad dziļi manī skanēja kāda dobja balss: ,,Un tomēr Aurēlijai jātop tavai! Muļķa nelga, kā gan tu domā grozīt to, kas jums nolemts." Un tad no jauna skanēja: ,,Meties zemē, meties pīšļos! Aklais, tu zaimo Dievu! Ne mūžam viņa nevar kļūt tava; tā ir pati svētā Rozālija, ko tu domā skaut pasaulīgā mīlestībā." Tā ļaunu varu pretišķībās tirdīts, es nespēju ne domāt, ne nojaust, ko lai daru, kā lai izglābjos no posta, kas man visur uzglūnēja. Izgaisusi bija jūsmīgā noskaņa, kad visa mana dzīve, mana uzturēšanās barona F. pilī man šķita it kā baigs sapnis. Drūmā mulsā es sevī redzēju tikai nekrietnu kārībnieku un noziedznieku. Viss, ko es biju stāstījis tiesnesim, galma ārstam, tagad šķita tikai aušīgi neveikli izdomāti meli, no manis nebija vis runājusi kāda iekšķīga balss, kā es sev to agrāk gribēju iegalvot.

Dziļi sevī iegrimis, ne nieka nejuzdams un nemanīdams, es zagos pa ielu. Mani uzmodināja kučiera skaļie saucieni, ratu rīboņa, žigli es atlēcu sāņus. Man gajrām

ripoja firstienes rati, no tiem man laipni māja galma ārsts; es devos viņam līdzi tā dzīvoklī. Viņš izlēca no ratiem un veda mani sev līdzi, sacīdams; „Nupat nāku no Aurēlijas, man jums daudz kas sakāms." Mēs devāmies viņa istabā. „Ai, ai, viņš iesāka: jūs straujais, neapdomīgais, ko jūs esat izdarījis. Jūs pie Aurēlijas ieradāties pēkšņi kā rēgs, un šis nabaga nervozais radījums tagad saslimis." — Ārsts ievēroja, ka es nobālēju. ,,Na, na", viņš turpināja, „tik ļauni nu nav, viņa jau pastaigājas dārzā un rīt kopā ar firstieni atgriezīsies galvaspilsētā. Aurēlija daudz par jums runāja, mīļais Leonard, viņa jūt sirsnīgas ilgas jūs atkal redzēt un atvainoties. Viņa domā, ka jūsu acīs šķiet esam aušīga un niekalbīga."

Domādams par to, kas notika vasaras pilī, es nezināju, kā izskaidrot Aurēlijas izteicienus.

Šķita, ka ārstam firsta nodoms bija zināms, neskaidri viņš man to lika saprast un ar savu gaišo rosīgumu, kas visu ap viņu ietvēra, viņam laimējās izraut mani no drūmās noskaņas, tādēļ mūsu saruna kļuva jautrāka: Viņš vēlreiz aprakstīja, ka saticis Aurēliju, kas līdzīgi bērnam, kupš nespēj atjēgties no smaga sapņa, puspievērtām asarās smaidošām acīm, galviņu rokās Atspiedusi, gulējusi gultā un žēlojusies viņam par savām slimīgām vīzijām. Atdarinādams dziļām nopūtām salauztu meitenes balsi, viņš atkārtoja viņas vārdus, un diezgan jocīgi izteikdams viņas žēlabas, ar dažiem pārdroši irēniskiem vilcieniem tā prata uzburt šo piemīlīgo tēlu, ka tas gaišs un dzīvs nostājās manu acu priekšā. Kontrasta pēc viņš vēl notēloja svinīgo firstiem, kas mani ne mazum uzjautrināja. „Vai jūs gan domājat", viņš beidzot iesāka, „vai ienākdams galvaspilsētā maz domājāt, ka še pieredzēsit tik brīnišķīgas lietas? Vispirms šis trakais pārpratums, kas jūs nodeva krimināltiesas rokās un tad šī tiešām apskaužamā laime, ko jums gatavo jūsu draugs firsts!"

„Man patiesi jāatzīstas, ka firsta laipnā uzņemšana jau pašā sākumā man darīja labu; taču jūtu, cik ļoti

lielu cieņu es tagad esmu ieguvis pie visa galma, pie paša firsta, un par to man droši vien jāpateicas manām nepatiesi pelnītām ciešanām."

,,Ir tam, ir vēl kādam citam pavisam niecīgam apstāklim, ko jūs gan varēsit atminēt."

„Nekādā gadījumā."

„Uz jūsu vēlēšanos jūs vēl vienmēr tāpat kā agrāk sauc Leonarda kungu, tomēr katrs zina, ka jūs esat dižciltīgs, jo no Pozenes dabūtās izziņas jūsu norādījumus apstiprina."

„Bet vai tas gan var ietekmēt firstu, cieņu, ko es baudu pie galma? Kad firsts ar mani iepazinās un ielūdza mani galma aprindās, es iebildu, ka esmu pilsoniskas kārtas, tad firsts atteica, ka zinātne man piešķiļrot dižciltību, un tādēļ es varot būt galma aprindās."

„Būdams apgaismots cilvēks un koķetēdams ar zinātni un mākslu, viņš patiesi tā arī domā. Galma aprindās jūs būsit ievērojis vienu otru pilsoniskas kārtas zinātnieku un mākslinieku, bet smalkjūtīgākos viņu starpā, kas nopietnas lietas netvej: tik viegli, kas ar jautru ironiju nespēj ieņemt tādu viedokli, kas viņus paceltu tam visam pāri, še redz tikai reti, viņi gandrīz pavisam še nerādās. Cenšoties ar vislabāko gribu parādīt sevi brīvu no visiem aizspriedumiem, dižciltīgo nostājā pret pilsoņiem tomēr piejaucas kaut kas tāds, kas līdzinās iecietībai, it kā kaut kādas nepieklājības tolerancei; to nespēj panest neviens vīrs, kas patiesā lepnumā gan redz, ka dižciltīgā sabiedrībā tieši viņam bieži jābūt iecietīgam un jāpanes garīgais zemiskums un bezgaumība. Jūs pats esat dižciltīgas kārtas, Leonarda kungs, bet kā dzirdu baudījis pilnīgi garīgu un zinātnisku izglītību. Laikam gan tādēļ jūs arī esat pirmais dižciltīgais šais galma aprindās, pie kupa es pat tagad neesmu manījis šo dižciltību ļaunākā nozīmē. Varbūt jums šķitīs, ka es, būdams pilsoniskas kārtas, izteicu jau vecas pieņemtas atziņas jeb arī mana personīgā pieredze ir izraisījusi šādu aizspriedumu, tā tas tomēr nav. Es nu reiz piederu

tai šķirai, kupu izņēmuma veidā ne tikai pacieš, bet pat lutina un lolo. Ārsti un biktstēvi ir valdošie kungi —valdnieki par miesu un dvēseli, tātad tīri dižciltīgie. Vai tādēļ lai gremošanas traucējumi un mūžīga pazudināšana mazliet neapgrūtinātu tos spējīgākos galminiekus?

Kas attiecas uz biktstēviem, tad tas skap tikai katoļu garīdzniekus. Protestantu mācītāji, vismaz uz laukiem, ir tikai mājas kalpotāji, kas pēc tam, kad viņi saviļņojuši cienījamo kungu sirdsapziņu, galda visattālākā galā pazemīgi mielojas pie cepeša un vīna. Varbūt nenākas viegli atraisīties no seniem aizspriedumiem, bet lielāko tiesu tur trūkst labas gribas, jo viens otrs dižciltīgais gan nojautīs, ka tikai pateicoties savai dižciltībai viņš ieņem pasaulē to vietu, uz kupu viņam nav ne mazāko tiesību. Senču un dižciltīgo lepnums ir mūsu vienmēr garīgākā laikmeta augstākā mērā savāda, gandrīz smieklīga parādība. Bruņniecība, kapš un ieroči izveido vienu šķiru, kas pārējās šķiras apsargā, un tad pati no sevis rodas apsargātā padevība attiecībā pret to, kas viņu apsarga. Lai zinātnieks cildina savu zinātni, mākslinieks savu mākslu, amatnieks un tirgonis savu amatu, bet, lūk, bruņinieks saka: tur tuvojas stūrgalvīgs ienaidnieks, kam jūs bez kapa pieredzes neprotat stāties pretī, bet es, ieroču mākslā izveicīgs, stāšos jums priekšā ar savu kapa šķēpu un tas, kas man ir tikai rotaļa un prieks, tas jums izglābs jūsu dzīvību un mantu. Bet no zemes aizvien vairāk izzūd rupjā vara, gars aizvien vairāk rosās un rada, un aizvien vairāk atklājas gara visuuzvarošais spēks. Drīz vien mēs redzēsim, ka stipra dūre, bruņas, veikli vadīts šķēps nespēj uzvarēt gara gribu; pat kapš un ieroču māksla ir padoti laikmeta garīgam principam. Katram cilvēkam vienmēr vāirāk un vairāk būs jātiek galā pašam ar sevi, un kaut arī valsts viņam sniegtu zināmu ārēju spožumu, viņam tomēr savu stāvokli nāksies attaisnot ar savām iekšējām garīgām, radošām vērtībām. Uz pilnīgi pretēja principa balstās bruņniecības

senču kulta izraisītais lepnums, kas savu pamatojumu var rast tikai vienā teikumā: mani senči bija varoņi, tādēļ arī es esmu varonis. Un jo tālāk šis ciltskoks, jo labāk; jo tiklīdz skaidrāk saskatāms, kur kādam slēpjas viņa vectēva varonība un kad viņu iecēla dižciltīgo kārtā, jo mazāk tam tic, tāpat kā katram brīnumam, kam trūkst distances. Viss atkal atkarājas no varonības un fiziska spēka. Spēcīgiem, raupjiem vecākiem mazākais parasti ir tādi paši bērni, tāpat arī iedzimtības kārtā manto kareivisku drosmi un garu. Saglabāt bruņniecības skaidrību bija tādēļ toreizējās vecās bruņniecības uzdevums, un tas nebija nekāds sīks nopelns vecas cilts jaunavai dzemdēt junkuru, kam nabaga pilsoņi varētu uzsaukt: ,Lūdzu neaprij mūs, bet pasargi no citiem junkuriem.' Ar garīgo mantojumu tas tā nav. Ļoti gudri tēvi bieži vien izaudzina muļķa dēliņus, un tādēļ ka mūsu laikā fiziskā bruņniecība ir padota psīchiskai, tad attiecībā uz iedzimto dižciltību gan drīzāk būtu jābaidās saskatīt savus senčus Leibnicā un nevis Gallijas Amadā vai citā kādā sensenā apaļā galda bruņiniekā. Laika gars trauc uz priekšu noteiktā virzienā, un to dižciltīgo stāvoklis, kas lepojas ar saviem senčiem, ievērojami pasliktinās; un tādēļ arī viņu netaktiskā un derdzīgā ar iecietību sajauktā izturēšanās attiecībā pret pasaulei un valstij visai vērtīgiem pilsoņiem. Viņi varbūt neskaidri nojauš, ka gudro acīs sen aizgājušā laika niekalbība novecojusies, atklādama savu smieklīgo tukšumu, tā zaudē savu nozīmi. Daudzi dižciltīgie vīri un sievas, paldies dievam, atzīst laika garu un traucas krāšņajā lidojumā tais dzīves augstienēs, ko viņiem sniedz zinātne un māksla, tie būs īstie gara zinātnieki un šā nezvēra uzvarētāji."

Galma ārsta stāsti mani ievadīja svešā novadā. Man nekad nebija iešāvies prātā pārdomāt par dižciltīgiem un viņu nostāju pret pilsonību. Ārsts gan nenojauta, ka es tomēr piederu tai otrai šķirai, kujru pēc viņa apgalvojuma dižciltīgo lepnums neskar. — Vai gan es B. pilsētas smalkākās dižciltīgo mājās nebiju augsti cienījamais un

godājamais biktstēvs? — Vēl vairāk pārdomādams, nācu pie atziņas, ka atkal no jauna pats biju samezglojis savu likteni, jo vecajai galma dāmai minētais Kviečičevo nosaukums norādīja uz manu dižciltību, un tā firstam radās doma, saderināt mani ar Aurēliju.

Firstiene bija atgriezusies. Es steidzos pie Aurēlijas. Viņa mani saņēma cēlā jaunavīgā kautrībā; es viņu ieslēdzu savās skavās un tai mirklī ticēju, ka viņa kļūs mana sieva. Aurēlija bija maigāka, padevīgāka kā jebkad. Acīs viņai mirdzēja asaras, un balss, kādā viņa runāja, līdzinājās skumjai lūgšanai. Viņa atgādināja sapīkušu, nogrēkojušos bērnu, kad tā sirdī izgaist visas dusmas. Es drīkstēju domāt par savu apmeklējumu firstienes vasaras pilī, dedzīgi es tiecos visu noskaidrot; es lūdzos Aurēliju man uzticēt, kas viņu toreiz tik gaužām izbiedēja. Viņa klusēja, viņa nodūra acis, bet tādēļ, ka mani spēji sagrāba domas par manu līdzinieku, es iekliedzos: „Aurelij, visu svēto vārdā, kādu baigu stāvu tu redzēji aiz mums!" Pārsteigta viņa manī nolūkojās, viņas skatiens kļuva vienmēr stingāks, tad viņa pēkšņi pietraucās kājās, kā gribēdama aizbēgt, tomēr palika un rokām aizklājusi acis šņukstēja: ,,Nē, nē, nē, — tas nav viņš!" — Maigi es viņu satvēru, gurdi viņa noslīga zemē. „Kas, kas nav viņš?" — es strauji vaicāju, nojauzdams visu, kas varēja izraisīties viņas dvēselē — ,,Ai mans draugs, mans mīļais", viņa klusi un sērīgi runāja; vai tu mani neuzskatīsi par neprātīgu jūsmotāju, ja es tev visu. . . visu… sacīšu, kas atkal allaž mani satrauc manā pilnīgā skaidrā mīlestībā? Manā dzīvē vijas kāds drausmīgs sapnis, ar saviem baigajiem tēliem tas nostājās mūsu starpā, kad es tevi ieraudzīju pirmoreiz; es sajutu viņa saltās nāves vēdas, kad tu toreiz tik pēkšņi ienāci manā istabā firstienēs vasaras pilī. Zini, tā kā toreiz, kādreiz man līdzās ceļos gulēja kāds nešķīsts mūks un svēto lūgšanu gribēja izmantot riebīgam ļaunam darbam. Kā plēsīgs zvērs viltīgi uz savu laupījumu glūnēdams un man sekodams, viņš kļuva mana brāļa

slepkava! Ai un tu! . . . tavi vaibsti! . . . tava runa … šis tēls!. . . ļauj man klusēt, ai, ļauj man klusēt." Aurēlija atliecās atpakaļ; atspiedusi galvu uz rokas, pusgulošā stāvoklī, viņa atslīga dīvāna stūrī, skaidrāk iezīmējās jaunavīga auguma kuplās līnijas. Es stāvēju viņas priekšā, kārīgās acis mielojās bezgalīgajā piemīlīgumā, bet ar manu iekāri cīnījās velnišķīgās ņirgas un sauca: Tu, nelaimīgā, sātanam pārdotā, vai gan tu esi no viņa aizbēgusi, no šā mūka, kas caur lūgšanu tevi ievilināja grēkā? Tagad tu esi viņa līgava… viņa līgava! — Šai mirklī izgaisa mīlestība uz Aurēliju, kas kā debesu stars iedegās manī, kad no cietuma izlaists, nāvei izrauts, es viņu toreiz ieraudzīju parkā, un mani pilnīgi sagrāba doma: ka Aurēlijas posts kļūs manas dzīves mirdzošākais mirklis. — Aurēliju aicināja pie firstienes. Man kļuva skaidrs, ka man vēl nezināmi sakari saistīja Aurēlijas dzīvi ar manējo; tomēr nespēju rast nekādu iespēju tos noskaidrot, jo Aurēlija par spīti visām manām lūgšanām vienu otru izmesto norādījumu negribēja paskaidrot tuvāk. Gadījums man atklāja to, ko viņa bija nodomājusi noklusēt. Vienu dienu es atrados tā galma ierēdņa istabā, kuj-a pienākums bija nosūtīt visas firsta un galma piederīgo vēstules. Viņš bija izgājis, kad ienāca Aurēlijas kalpone, nesdama biezu vēstuli, un nolika to uz galda līdzās citām vēstulēm. Uzmezdams tai paviršu skatienu, es pārliecinājos, ka vēstule bija Aurēlijas rakstīta un adresēta firstienes māsai, klostej-a priekšniecei. Zibens ātrumā manī iedzirkstījās nojauta, ka vēstule atklās man visu vēl neizdibināmo, iekāms ierēdnis atgriezās, es ar Aurēlijas vēstuli rokās aizsteidzos prom.

Tu, vai nu mūks, vai pasaulīgām dziņām nodevies, kas no manas dzīves gribi gūt pamācību un brīdinājumu, lasi šīs lapas puses, ko es še iespraužu, lasi dievbijīgās skaidrās meitenes atzīšanos, lasi lapas puses, ko slacījušas nožēlas pārņemtā bezcerības pilnā grēcinieka rūgtās asaras. Lai apgrēcības un ļaundarības brīdī tevī kā gaišs mierinājums mostas bijīga noskaņa.

Aurēlija. . . cisterciešu mūķeņu klostejra priekšniecei.

„Mana dārgā, labā māte! ar kādiem vārdiem lai tev vēstītu, ka tavs bērns ir laimīgs, ka beidzot ar mīlestības dievišķo burvību ir aizdzīts tas baigais tēls, kas kā briesmīgs draudīgs rēgs, noplūkdams visus ziedus, izpostīdams visas cerības, ienāca manā dzīvē. Bet manu sirdi smagi nospiež doma, ka toreiz, kad tu iedomādama manu nelaimīgo brāli, manu aiz bēdām mirušo tēvu, man stāvēji klāt manā bezgalīgajā postā, ka es tev kā svētā grēkusūdzē neatklāju visu savu sirdi. Tomēr es tikai tagad drīkstu izteikt to noslēpumu, kas dziļi slēpts gulēja manā sirdī. Ir tā, it kā kāda ļauna vara manas dzīves augstāko laimi mānīgi kā drausmu baismu tēlu uzbūra manu acu priekšā. Mani svaidīja kā bangainā jūpā, un varbūt man bija bez glābiņa jāiet bojā. Tomēr tai mirklī, kad mani draudēja sagrābt neizsakāms posts, debesis kā par brīnumu sūtīja man savu palīdzību. Man jāatgriežas agrā bērnībā, lai visu, visu pateiktu, jo jau toreiz manī iekrita sēkla, kas tik ilgi tur dzina savus ļaunos dzietus. Man bija trīs vai četri gadi, kad es kādā jaukā pavasapa dienā kopā ar Hermogenu rotaļājos mūsu pils dārzā. Mēs plūcām dažādas puķes, un Hermogens, kās tādas rotaļas nevisai mīlēja, tomēr atļāva man vīt vainagus un rotāties. ,Tagad dosimies pie mātes', es sacīju, pilnīgi apkārusies ziediem; tad Hermogens strauji pielēca kājās un mežonīgā balsī iesaucās: ,Paliksim še, meitenīt! māte atrodas zilajā kabinetā un runājas ar velnu!' — Es nepavisam nesapratu, ko viņš ar to gribēja sacīt, tomēr baismās sastingu un sāku gaužām raudāt. ;Muļķe māsa, ko tu raudi', sauca Hermogens, ,māte katru dienu runā ar velnu, viņš tai nekā nedara!' Hermogens man iedvesa baismas, jo viņš tik stingi raudzījās sava priekšā, runāja tik rupji un tad klusēja.

Māte jau toreiz bija ļoti slima, bieži viņa mocījās briesmīgās lēkmēs, kas pārgāja it kā nāvei līdzīgā stāvoklī. Mani un Hermogenu tad aizveda prom. Es nemi

tīgi vaimanāju, bet Hermogens dobji sevī runāja: ,To viņai nodarījis velns!' Tā manā bērnišķīgā iztēlē modās iedomas, ka mātei ir kas kopējs ar kādu ļaunu riebīgu rēgu, jo baznīcas mācība man toreiz vēl bija nepazīstama, un velnu es nespēju iedomāties citādi. Kādu dienu. mani bija pametuši vienu, man ap sirdi kļuva tik baigi un noģizdama, ka atrodos zilajā kabinetā, kur pēc Hermogena apgalvojuma māte runājās ar velnu, es nespēju aizbēgt. Durvis atdarījās, pa tām ienāca māte, bāla kā nāve, un tuvojās kādai tukšai sienai. Dobjā žēlabainā balsī viņa sauca: Frančesko! Frančesko! Tad siena sakustējās un nobrīkšķēja, tā atvērās un kļuva redzama kāda skaista, violetā mētelī brīnišķīgi ģērbta vīra attēls visā cilvēka augumā. Šā vīra seja, stāvs mani neizsakāmi ietekmēja, aiz prieka es skaļi gavilēju; māte paraudzīdamās apkārt tikai tagad mani pamanīja un strauji sauca: Ko tu še meklē, Aurelij? Kas tevi še atveda? — Parasti tik maigā un laipnā māte bija tik nikna, kādu es to nekad nebiju redzējusi. Es domāju, ka tas manas vainas dēļ. ,Ai‘, es izplūzdama asarās šļupštēju, ,viņi mani pameta, es nemaz negribēju še palikt/ Bet pamanīdama, ka attēls izgaisis, es saucu: ,Ai, šis skaistais attēls, kur ir tas skaistais attēls!' — Māte mani pacēla gaisā, skūpstīja, glāstīja un sacīja: .,Tu esi mans labais mīļais bērns, bet šo attēlu neviens nedrīkst redzēt, tas tagad pazudis uz visiem laikiem!’ Par notikušo es nevienam nestāstīju, tikai Hermogenam es vienreiz sacīju: .Paklausies! māte nemaz nerunā ar velnu, bet ar kādu skaistu vīru, un tas ir tikai attēls, kas uz mātes saucienu parādās no sienas.' Tad Hermogens stingi blenza savā priekšā un murmināja: ,Velns var parādīties kādā izskatā tikai vēlas', saka patera kungs, ,bet mātei viņš nekā nedara.' — Mani sagrāba šausmas, un es lūdzu Hermogenu velnu vairs nepieminēt. Mēs aizbraucām uz galvaspilsētu, attēls izgaisa no manas atmiņas un neatdzīvojās pat tad, kad pēc mātes nāves mēs atgriezāmies uz laukiem.

Tas pils spārns, kurā atradās zilais kabinets, bija ne

apdzīvots; tur bija manas mātes istabas, kupās tēvs nevarēja ieiet, nesajuzdams sāpīgas atmiņas. Celtnes remonta dēļ istabas beidzot bija jāatvep; es ienācu zilajā kabinetā tieši tai brīdī, kad strādnieki uzlauza grīdu. Tad viens no strādniekiem pacēla kādu dēli istabas vidū, aiz sienas atskanēja troksnis, siena atvērās un kļuva redzams nepazīstamā attēls visā cilvēka augumā. Grīdā atrada kādu atsperi, kas paspiesta iedarbināja aiz sienas kādu mechanismu, kas atspieda sienas apšuvumu uz abām pusēm. Tagad manā atmiņā spilgti atausa manas bērnības gadi, manā priekšā stāvēja māte, es raudāju karstas asaras, bet nespēju novērst skatienu no krāšņā svešinieka, kas dzīvi mirdzošām acīm manī noraudzījās. Par notikumu laikam gan tūdaļ ziņoja manam tēvam, jo viņš ienāca istabā, kamēr es vēl stāvēju pie attēla. Uzmetis tam tikai vienu skatienu, viņš šausmu pārņemts palika stāvam un tad dobji sevī murmināja; .Frančesko! Frančesko!' Tad viņš strauji pievērsās strādniekiem un spēcīgā balsī pavēlēja: ,Izlauziet tūdaļ šo attēlu no sienas, satiniet un nododiet Reinholdam.’ Man likās, ka es šo skaisto krāšņo vīru, kas savā brīnišķīgajā tērpā man šķita kā augsts garu valdnieks, nekad vairs neredzēšu, un taču kāds nepārvarams biklums mani atturēja tēvam lūgt, šo attēlu neiznīcināt. Tomēr pēc dažām dienām iespaids, kādu šis notikums ar attēlu manī bija izraisījis, pilnīgi izgaisa no manas būtnes. —

Man jau bija četrpadsmit gadu, bet es vēl biju mežonīgs, nevaldāms radījums, kādēļ diezgan krasi atšķīros no nopietnā, svinīgā Hermogena, un tēvs bieži sacīja, ka Hermogens līdzinoties rāmai meitenei, bet es īsti izlaistam zēnam. Tas tomēr drīz vien mainījās. Hermogens kaislīgi un spēji nodevās bruņnieciskām mākslām. Viņš dzīvoja tikai cīņās un kaujās, tas piepildīja visu viņa dvēseli, un tādēļ, ka tieši bija paredzams kapš, viņš lūdza, lai tēvs viņam atļauj tūliņ iestāties kapa klausībā. Mani turpretī tai laikā pārņēma kāda dīvaina noskaņa, ko es nepratu izskaidrot, un kas drīz vien satrauca

visu manu būtni. Šķita, manā dvēselē modās kāda dīvaina nelabuma sajūta, kas valdonīgi sagrāba visu manu dzīvības pulsu. Bieži es biju tuvu nesamaņai, tad man uzmācās dažādi dīvaini tēli un sapņi, un likās tā, it kā es spētu ieraudzīt mirdzošas, svētlaimes un saldmes pilnas debesis, tikai kā samiegojies bērns nespēju atvērt acis. Pati nezinādama kādēļ, es lāgiem jutos līdz nāvei noskumusi, bet lāgiem izlaidīgi līksma. Visniecīgākā iemesla dēļ es izplūdu asarās, neizprotamas ilgas lāgiem man sagādāja fiziskas sāpes, ka pat visi locekļi raustījās lēkmē. Tēvs manu stāvokli ievēroja, domāja, ka pie tā vainīgi pārkairinātie nervi, un meklēja ārsta palīdzību, kujrš parakstīja visādus līdzekļus, tomēr bez jebkādiem panākumiem. Es pati nezinu, kā tas gadījās, bet pēkšņi es tik dzīvi atcerējos nepazīstamā vīra aizmirsto attēlu, ka man šķita, it kā viņš stāvētu manā priekšā, lūkodamies manī līdzjūtīgiem skatieniem. ,Ai! vai tiešām man jāmirst? Kas mani tik neizsakāmi nomoka?' Tā es uzsaucu šim sapņu tēlam, bet nepazīstamais smaidīdams atbildēja: ,Tu mani mīli, Aurelij; no tā rodas tavas mokas, bet vai tu vari salauzt Dievam svaidītā zvērestu?' — Sev par izbrīnu, es tagad ievēroju, ka nepazīstamais bija ģērbies kapuciešu ordeņa tērpā. — Visus spēkus saņēmusi, es centos izrauties no šā sapnim līdzīgā stāvokļa. Tas man izdevās. Es biju dziļi pārliecināta, ka šis mūks ir bijis tikai manu iedomu māņu tēls, un tomēr pārāk skaidri atskārtu, ka mani apņēmis mīlestības brīnums. Jā! — es mīlēju nepazīstamo ar visu atmodināto jutoņu spēku, ar visu jaunas sirds kaislību un dedzību. Šai sapņainā iejūtas mirklī, kad man šķita, ka redzu nepazīstamo, mana nelabuma sajūta, liekas, bija sasniegusi savu kulminācijas punktu, mani nervi uzlabojās, un es acīm redzami atspirgu, un tikai neatlaidīgā pieķeršanās šim attēlam, fantastiskā mīlestība uz būtni, kas tikai manī dzīvoja, piešķīra man sapņotājas izskatu. Es noslēdzos pret visu, nekustīgi sēdēju sabiedrībā, un, pastāvīgi nodarbināta ar savu ideālu, neievēroju, ko man vaicāja, un

bieži atbildēju pavisam aplam, tādēļ mani sāka uzskatīt par vientiesīgu radījumu. Sava brāļa istabā es uz galda ieraudzīju kādu svešu grāmatu; es to atvēru, tas bija kāds tulkots angļu romāns Mūks! Manī iedzirkstījās ledaini saltas domas, ka mans nepazīstamais mīļais ir mūks. Nekad es nebiju nojautusi, ka mīlestība uz Dievam svaidīto varētu būt grēcīga, tad es pēkšņi atcerējos sapņu tēla vārdus: ,Vai tu vari salauzt Dievam svaidītā zvērestu?' un tikai tagad, smagi manī guldamies, šie vārdi mani dziļi ievainoja. Šķita, šī grāmata man varētu sniegt dažu labu atrisinājumu. Es to paņēmu līdz, sāku lasīt, brīnumainais stāsts mani savaldzināja, bet pēc pirmās slepkavības, kad baismīgā mūka ļaunie darbi kļuva vienmēr negantāki, līdz viņš beidzot noslēdza sabiedrību ar nelabo, mani sagrāba neizteicamas šausmas, jo es atcerējos Hermogena vārdus: Māte runājās ar velnu! Tagad man šķita, ka šis nepazīstamais, tāpat kā mūks romānā, ir velnam pārdevies un grib mani ievilkt grēkā. Un tomēr es biju nespēcīga pret mīlu, kas manī kvēloja uz šo mūku. Tagad es pirmoreiz sapratu, ka mīlestība var būt noziedzīga, ar šausmām es cīnījos pret šīm jūtām, un šī cīņa mani darīja dīvaini jūtīgu. Bieži kāda vīra klātbūtnē mani pārņēma baigas jūtas, jo man pēkšņi šķita, ka tas ir šis mūks, kas mani sagrābs un ieraus postā.

Reinholds, atgriezies no kāda ceļojuma, daudz stāstīja par kādu kapucieti Medardu, kas tālā apkaimē esot izslavēts kā lielisks svētrunu teicējs, un kupu viņš pats esot apbrīnojis. . . pilsētā. Es iedomāju romāna mūku, un mani pārņēma dīvaina nojauta, ka mūks, ko es mīlēju un baiļojos, varēja būt šis Medards. Es pati nezināju, kādēļ šīs domas bija tik baismīgas, un mans stāvoklis paliesi kļuva ļaunāks un mocošāks, nekā es to varēju panest. Es peldēju nojautu un sapņu jūpā. Bet veltīgi cenlos atbrīvoties no mūka tēla; es, nelaimīgais bērns, ne■pēju pretoties grēcīgai mīlestībai uz Dievam svaidīto. Kudreiz pēc veca paraduma tēvu apmeklēja kāds gaini/nieks. Plaši un gapi viņš stāstīja par velna kārdināju

miem, un manā dvēselē iekrita daža laba dzirkstele, kamēr garīdznieks aprakstīja, cik bezcerīgs ir tāda jauna radījuma stāvoklis, ko ļaunais grib sagrābt savos nagos un kur viņš rod tikai vāju pretestību. Mans tēvs, it kā runādams par mani, piebilda dažu labu vārdu. Tikai neaprobežota paļāvība, garīdznieks beidzot noteica, tikai nemainīga uzticība, ne vien pret draudzīgi noskaņotiem cilvēkiem, bet arī uz reliģiju un tās kalpiem spēj sniegt glābiņu. Šī dīvainā runa mani noskaņoja meklēt mierinājumu baznīcā un svētā grēkusūdzē nožēlojot un atzīstoties atvieglot savas krūtis. Tā kā mēs atradāmies galvaspilsētā, tad otras dienas agrīnā rītā es gribēju doties klostera baznīcā, kas atradās tuvu mūsu mājai. Man bija jāpārlaiž moku pilna drausma nakts. Mani apņēma derdzīgas, noziedzīgas, nekad neredzētas un neiedomātas ainas, bet tad pēkšņi parādījās mūks, it kā glābiņam sniegdams man roku un saukdams: ,Saki vien, ka tu mani mīli, un visas tavas mokas izbeigsies.' Neviļus man bija jāsauc: ,Jā, Medard, es tevi mīlu!' — un elles gari bija izgaisuši! Es beidzot piecēlos, apģērbos un devos uz klostera baznīcu.

Pa raibajām logu rūtīm pašreiz ielauzās krāsainie ausmas stari, kāds laicīgs brālis tīrīja ejas. Netālu no sānu durvīm, pa kurām es biju ienākusi, atradās svētai Rozālijai veltīts altāris, tur es noskaitīju īsu lūgšanu, un tad devos uz biktskreslu, kufā pamanīju mūku. Debesis lai man palīdz! tas bija Medards! Nebija nekādu šaubu, to man sacīja kāda augstāka vara. Tad mani sagrāba neprātīgas baismas un mīlestība, tomēr jutu, ka tikai stingra drosme spēj mani glābt. Tieši viņam pašam es izsūdzēju savu grēcīgo mīlestību uz Dievam svaidīto, jā, pat vēl vairāk! . . . Mūžīgais Dievs! šai mirklī man šķita, ka jau bieži bezcerīgā izmisumā esmu nolādējusi svētās saites, kas mani saistīja ar manu mīļo, un arī to es izsūdzēju. ,Tu, tu, Medard, esi tas, ko es tik neizsakāmi mīlu.' Tie bija pēdējie vārdi, ko spēju izrunāt, bet tad maigs baznīcas mierinājums kā debesu balzāms plūda no mūka

lūpām, un mūks man vairs nelikās esam Medards. Drīz pēc tam mani apskāva kāds vecs cienīgs svētceļnieks, un, lēnām soļodams pa baznīcas ejām, veda mani uz galveniem vārtiem. Viņš teica svētus, brīnišķīgus vārdus, un man bija jāiemieg, kā maigas saldas melodijas ieaijātam bērnam. Es zaudēju samaņu. Atmozdamās es atrados apģērbta savā istabā uz dīvāna. ,Lai slavēts Dievs un visi svētie, krize pārciesta, viņa mostas!' kāda balss sauca. Tas bija ārsts, kas šos vārdus sacīja manam tēvam. Man pastāstīja, ka rītā mani atraduši sastingušā nāvei līdzīgā stāvoklī un baidījušies nervu trieku.

Tu redzi, mana mīļā dievbijīgā māte, ka mana grēkusūdze mūkam Medardam bija tikai pārkairināto nervu spilgts sapnis, bet šo sapni man bija sūtījusi svētā Rozālija, kuj-u es bieži pielūdzu un ko arī sapnī piesaucu, lai glābtu mani no ļaunviltīgā nelabā izmestām cilpām. No manas būtnes bija izgaisusi neprātīgā mīlestība uz iedomu tēlu mūka tērpā. Es pilnīgi atveseļojos, un tikai tagad līksmi un brīvi traucos dzīvē. Bet, taisnais Dievs, vēl vienreiz šis nīstais mūks mani briesmīgā kārtā nāvīgi ievainoja. Mūkā, kas ieradās mūsu pilī, es tūdaļ pazinu šo Medardu, kam es sapnī biju sūdzējusi grēkus. ,Viņš ir tas velns, ar ko māte runājās, piesargies, piesargies! viņš tev seko!' tā nelaimīgais Hermogens man nemitīgi uzsauca. Ai, šis brīdinājums man bija lieks. Jau no pirmā brīža, kad šis mūks grēcīgā iekārē zibošām acīm manī noraudzījās un liekulīgā bijībā piesauca svēto Rozāliju, viņš man šķita baigs un šausmīgs. Tu zini visas tās šausmas, kas pēc tam notika, mana mīļā, labā māte. Ai, tomēr man tev jāatzīstas, ka šis mūks man bija jo bīstamāks tādēļ, ka dziļi manī modās kāda sajūta, līdzīga lai, kas manī kvēloja, iekāms manī izraisījās grēcīgā doma, un man bija jācīnās pret ļaunā kārdinājumiem. Rija brīži, kad es, apmātā, ticēju mūka liekulīgi dievbijīgām runām, jā, pat tādi, kad man šķita, it kā no viņa izstarotu dievišķīgās dzirksteles, kas manī spēj iededzinu I skaidru pārpasaulīgu mīlestību. Bet pat brīnišķīgākos

svētuma mirkļos, viņš nešķīstā viltībā prata iededzināt ellišķīgu kvēli. Svētie, ko es tad dedzīgi lūdzu, sūtīja manu sargeņģeli — brāli. Iedomājies, mīļā māte, manas šausmas, kad, drīz pēc manas pirmās ienākšanas galmā, man tuvojās kāds vīrs, kas man no pirmā acu uzmetiena šķita Medards, par spīti viņa pasaulīgajam apģērbam. Viņu ieraugot, es zaudēju samaņu. Atmodusies firstienes rokās, es skaļi saucu: Tas ir viņš, tas ir viņš, mana brāļa slepkava. ,Jā, tas ir viņš' , sacīja firstiene: ,nomaskojies, no klostera izbēgušais mūks Medards; uzkrītošā līdzība ar viņa tēvu Frančesko…' Svētās debesis, palīdziet man, šos vārdus rakstot manus locekļus krata saltas tirpas. Attēls manas mātes istabā bija Frančesko … māneklīgam mūka attēlam, kas mani mocīja, bija pilnīgi viņa vaibsti! Medardā es pazinu savas brīnišķīgās grēkusūdzes sapņu tēlu. Medards ir Frančesko dēls, Francis, ko tu, mana mīļā māte, tik dievbijīgi uzaudzināji, un kas krita grēkā un noziegumā. Kāda saistība bija manai mātei ar Frančesko, ka tā slepeni glabāja viņa attēlu un viņā raugoties šķita grima svētlaimīgās atmiņās? Kā tas nācās, ka Hermogens šai attēlā saskatīja velnu un ka šis attēls bija iemesls maniem dīvainiem maldiem? Es grimstu nojautās un šaubās. Svētais Dievs, vai gan es esmu izbēgusi ļaunajai varai, kas mani bija sagūstījusi? Nē, es nespēju vairāk rakstīt, man šķiet, it kā mani apņemtu tumša nakts un neviens cerības stars laipni mirdzēdams nenorādītu ceļu, pa kuju man jāstaigā!

(Pēc dažām dienām.)

Nē! nekādas tumšas šaubas nedrīkst aptumšot manas gaišās saules dienas, kas man atmirdzējušas. Cik man zināms, cienījamais paters Kirills, tev, mana mīļā māte, jau sīki pastāstījis, kādu ļaunu pagriezienu ņēma prāva pret Leonardu, kas manas pārsteidzības dēļ krita ļaunās krimināltiesas rokās. Ka īstais Medards drīz tika sagūstīts, ka viņa varbūt liekuļotais ārprāts drīz vien rimās,

ka viņš atzinās savos ļaunos darbos, ka gaida savu taisnīgo sodu, un . . . bet vairāk par to nerunāšu, jo tavu sirdi pārāk ievainotu tā noziedznieka kauna pilnais liktenis, noziedznieka, kas tev kā zēns bija tik dārgs. Sī dīvainā prāva bija vienīgā sarunas viela galmā. Leonards šķita esam rūdīts stūrgalvīgs noziedznieks, jo viņš visu noliedza. Debesu tēvs! Daža laba runa man šķita kā naža dūriens, jo brīnišķīgā kārtā kāda balss manī teica: viņš ir nevainīgs un tas kļūs skaidrs kā diena. Es pret viņu jutu visdziļāko līdz jutību, biju spiesta sev atzīties, ka viņa attēls, tiklīdz es to modināju savās atmiņās, manī izraisīja jūtas, kurām es nespēju pretoties. Jā! — es viņu mīlēju neizsakāmi jau tad, kad viņš ,vēl pasaulei šķita ļauns noziedznieks. Brīnumam mūs jāglābj, jo, kad. Leonards kritīs no bendes rokas, miršu arī es. Viņš ir nevainīgs, viņš mani mīl, un drīz vien viņš būs pilnīgi mans. It kā krāšņa, brīnišķīga, svētlaimīga dzīve manī modās tumšas agro bērnības gadu nojautas, ko ļauna naidīga vara centās aptumšot. Dod jel man, dod manam mīļajam savu svētību, tu, dievbijīgā māte! Ai, kaut tavs laimīgais bērns varētu pie tavām krūtīm izraudāt savu tīro, dievišķīgo svētlaimi! — Leonards pilnīgi līdzinās Frančesko, tikai viņš šķiet lielāks, un tiklai ar kādu savdabīgu, viņa tautībai zīmīgu, rakstura vilcienu (Tu zini, ka viņš ir polis) redzami atšķiras no Frančesko un mūka Medarda. Vispār, tā bija aušība asprātīgo, izveicīgo, lielisko Leonardu, kaut arī tikai uz brīdi, samainīt ar kādu aizbēgušu mūku. Tomēr šausmīgie notikumi mūsu pilī vēl tik spēcīgi mani tur savā varā, ka bieži, kad Leonards negaidot ienāk manā istabā, noraudzīdamies manī savām mirdzošajām acīm, kas, ak vai, tik ļoti līdzinās Medarda acīm, mani sagrābj baismas, un es baiļojos ar savu bērnišķību ievainot mīļoto. Man šķiet, ka tikai mācītāja svētība aizdzīs drūmos tēlus, kas vēl tagad īsti naidīgi tumši apēno manu dzīvi. Ieslēdz mani un manu mīļo savās bijīgās lūgšanās, mana dārgā māte! Firsts vēlas, lai saderināšanās notiktu drīz; es tev rakstīšu, kad

tas notiks, lai tu iedomātu savu bērnu viņa dzīves svinīgā liktenīgā brīdī."

Allaž un allaž no jauna es lasīju Aurēlijas vēstuli. Šķita, it kā dievišķīgais gars no tās atmirdzēdams iespiežas manī, un tā smalkie skaidrie stari dzēš it visu grēcīgo noziedzīgo kvēli. Raugoties Aurēlijā, mani pārņēma svēta bijība, es vairs neuzdrošinājos viņu tik vētraini glāstīt kā citkārt. Aurēlija pamanīja manu pārvēršanos, nožēlodams es viņai atzinos, ka biju nolaupījis viņas klostej-a priekšniecei rakstīto vēstuli; šo soli es izskaidroju ar neredzamas augstākas varas izraisītu dziņu, kam es nespēju pretoties, es viņai apgalvoju, ka šī augstākā vara mani ietekmēja tieši tādēļ, lai rādītu man šo vīziju biktskrēslā, noskaidrotu, ka mūsu sirsnīgā saistība ir šīs augstākās varas mūžīgais lēmums. ,,Jā, tu dievbijīgais debesu bērns", es sacīju, ,,arī es reiz pieredzēju brīnišķīgu sapni, kuj-ā tu man atzinies savā mīlestībā, bet es biju nelaimīgs, likteņa sagrauzts mūks, kura krūtis plosīja tūkstoš elles mocības. — Tevi — tevi es mīlēju bezgalīgā dedzībā, tomēr mana mīla bija noziegums, divkāršs ļauns noziegums, jo es biju mūks, un tu svētā Rozālija." Aurēlija izbīlī satrūkās: ,,Dieva dēļ", viņa sacīja, „Dieva dēļ, mūsu mīlestību caurstrāvo kāds dziļš neizdibināms noslēpums; ai, Leonard, nekad nepieskarsimies plīvuram, kufš mūs ietin, kas zina, kādas šausmas un baismas aiz tā slēpjas. Būsim bijīgi un uzticīgā mīlestībā turēsimies kopā, tā mēs uzvarēsim tumšo varu, kuj-as gari mūs varbūt naidīgi apdraud. Ka tu manu vēstuli lasīji, tā tam bija jābūt; ai, man pašai vajadzēja tev visu izstāstīt, starp mums nedrīkst būt it nekāda noslēpuma. Un tomēr man šķiet, it kā tu gribētu noklusēt daudz ko, kas agrāk diezgan postoši ienāca tavā dzīvē, bet aiz neīstas kautrības nedrīksti to stāstīt! — Esi vaļsirdīgs, Leonard! Ai, cik ļoti vaļsirdīga atzīšanās atvieglos tavu dvēseli un spožāk liks atmirdzēt mūsu mīlestībai!" —

Dzirdēdams šos, Aurēlijas vārdus, es mocoši izjutu, ka manī mājo maldu gars un ka priekš nedaudziem acu

mirkļiem es šo dievbijīgo bērnu noziedzīgi biju mānījis; un brīnišķīgā kārtā spēcīgāk un spēcīgāk manī modās sajūta, man Aurēlijai jāatklāj viss, it viss, un tomēr jāiegūst viņas mīlestība. ,,Aurelij — tu mana svētā, kas mani glāb no . . Šai mirklī ienāca firstiene. Viņu ieraugot, es pēkšņi atkal jutos esam ellē, zaimu un noziedzīgu domu varā. Tagad viņai vajadzēs mani paciest, es paliku un droši un pārgalvīgi nostājos viņas priekšā kā Aurēlijas līgavainis. Vispār tikai atrazdamies vienatnē ar Aurēliju, es jutos brīvs no visām ļaunām domām; bet tad mani arī apņēma debesu svētlaimība. Tikai tagad es dedzīgi vēlējos salaulāties ar Aurēliju. —

Kādu nakti manu acu priekšā jo dzīvi nostājās mana māte, es gribēju satvert viņas roku un atskārtu, ka šis veidols bija tikai dvēsma. Kādēļ šie aušīgie māņi, es saniknots saucu; tad no manas mātes acīm plūda gaišas asaras, kas pārvērtās sudrabotās, gaišmirdzošās zvaigznēs, no kufām ritēja spožas lāses, virmodamas ap manu galvu, it kā gribēdamas izveidot svētu nimbu, tomēr arvien kāda briesmīga melna dūre salauza šo apli. ,,Tu, kas esi dzimis skaidrs un bez ļaunuma", māte maigā balsī sacīja, ,,vai patiesi tavs spēks ir salauzts, ka tu nespēj pretoties sātana kārdinājumiem? Tikai tāgad es varu tevī ieskatīties, jo esmu atbrīvota no zemes nastas! Piecelies, Francisk! es gribu tevi rotāt ziediem un lentēm, jo ir pienākusi svētā Bernarda diena, un tu kļūsi atkal dievbijīgs puisēns!" — Tad man šķita, ka svētajai par godu jādzied himna, bet mana dziesma vērtās mežonīgās gaudās, un starp mani un mātes veidolu čaukstēja melni plīvuri. — Dažas dienas pēc šās vīzijas es ielā satiku krimināltiesnesi. Viņš laipni man tuvojās. ,,Vai jūs jau zināt", viņš iesāka, ,,ka kapucieša Medarda prāvā no jauna radušās šaubas? Jau bija jāuzraksta spriedums, kas viņam droši vien paredzētu nāvi, kad viņš no jauna sāka izrādīt ārprāta pazīmes. Krimināltiesa bija saņēmusi ziņu par viņa mātes nāvi; es viņam to paziņoju, tad viņš mežonīgi iesmējās un tādā balsī, kas pat visizturīgākā omā

varēja izraisīt šausmas, sauca: ,Ha, ha, ha! Princese .. . (viņš nosauca mūsu firsta nogalinātā brāļa sievu) jau sen ir mirusi!' — Ārsti viņu no jauna pārbauda, tomēr domā, ka šī mūka ārprāts ir izlikšanās."

Es dabūju zināt manas mātes nāves dienu un stundu; viņa man bija parādījusies tieši savā miršanas brīdī, un dziļi iespiezdamās manās jūtās un prātā šī tik gaužām sen aizmirstā māte kļuva starpniece starp mani un šo skaidro debesu dvēseli, kujrai bija jākļūst manai. Kļuvis piemīlīgāks un maigāks es tikai tagad, šķita, īsti sapratu Aurēlijas mīlestību; kā svēto, kas mani apsargā, es viņu nemaz negribēju pamest, un tagad, kad viņa mani ar saviem jautājumiem vairs nemocīja, mans baigais noslēpums man pašam šķita kā augstāko varu samezglots neizdibināms noslēpums. Bija pienākusi firsta noliktā laulību diena. Aurēlija vēlējās laulāties tuvējā klostera baznīcā agrīnā rīta stundā. Nakti es pavadīju nomodā, un pēc ilgiem laikiem dedzīgi lūgdamies. Ai, es apstulbotais, nejutu, ka lūgšana, ar ko es bruņojos grēkam, bija velnišķīgs noziegums! Kad es iegāju pie Aurēlijas, viņa, ģērbusies baltās drānās, smaržīgām rozēm rotāta, cēla un skaista kā eņģelis, nāca man pretī. Kā viņas ģērbs, tā arī matu rota pauda kaut ko senatnīgu, mani pārņēma neskaidras nojautas, bet kad pēkšņi manu acu priekšā dzīvi iznira attēls virs altājra, pie kura mūs laulās, mani pāršalca dziļas baismas. Šai attēlā bija veidotas svētās Rozālijas ciešanas, un viņa bija ģērbusies tieši tāpat kā Aurēlija. Man bija grūti apslēpt baigo iespaidu, kādu tas uz mani atstāja. Uzmezdama man skatienu, kas izstaroja dievišķīgu mīlestību un svētlaimību, Aurēlija sniedza man roku, es viņu pievilku sev pie krūtīm un tīrās jūsmas skūpsts manī no jauna izraisīja pārliecību, ka manu dvēseli spēj glābt vienīgi Aurēlija. Kāds firsta sulainis ziņoja, ka kungi esot gatavi mūs saņemt. Aurēlija ātri uzvilka cimdus, es paņēmu viņu zem rokas, tad istabene pamanīja, ka Aurēlijas mati ir nekārtībā un aizskrēja atnest matadatas. Mēs gaidījām pie durvīm. Aurēlijai šī

uzkavēšanās šķita nepatīkama. Šai brīdī, ielā sacēlās dobjš troksnis, skanēja spiedzīgas balsis, bija dzirdama smagu, lēnām ritošu ratu dobja rīboņa. Es piesteidzos pie loga. Tieši pils priekšā, bendes kalpa vadīti, stāvēja margām apsisti rati, kupos atmuguriski sēdēja mūks, bet tā priekšā, dedzīgi kopā ar viņu skaitīdams lūgšanu, kāds kapucietis. Nāves baiļu bālums un izpūrusi bārda izķēmoja viņa seju, tomēr es pārāk labi pazinu briesmīgā līdzinieka vaibstus. Kad rati, uz brīdi liela ļaužu pūļa aizturēti, no jauna sāka kustēties, mūks uzmeta man savu stingo baismīgi zibošo acu skatienu un smējās un kauca: „Līgavainis, līgavainis! . . . nāc, nāc uz jumtu… uz jumtu .. . tur mēs cīnīsimies, un tas, kas uzvarēs, būs ķēniņš un drīkstēs dzert asinis!1 ' Es iekliedzos: „Šausmīgais cilvēk … ko tu gribi, ko tu gribi no manis." — Aurēlija apskāva mani abām rokām, viņa vilka mani prom no loga, saukdama: „Dievs un svētā jaunava! viņi ved mūku Medardu . . . mana brāļa slepkavu … uz nāvi. . . Leonard, Leonard!" Tad manī pamodās visi elles gari un rosījās ar visu spēku, kas viņiem bija dots par noziedzīgo nešķīsto grēcinieku. Es satvēru Aurēliju tādā ļaunā niknumā, ka viņa nodrebēja: ,,Ha, ha, ha . . . ārprātīgā, ģeķīgā sieva … es … es, tavs mīļākais, taVs līgavainis, esmu Medards, tava brāļa slepkava… tu mūka līgava, vai gribi iegrūst savu līgavaini postā? Ha, ha, ha! . . . es esmu ķēniņš… es dzepu tavas asinis!" — Es izrāvu slepkavas nazi, grūdu ar to Aurēlijai, kas bija saļimusi uz grīdas, manu roku apšalca asins strūkla. Es brāzos lejup pa kāpnēm, cauri ļaužu jūklim līdz ratiem, norāvu mūku no ratiem un metu viņu zemē; tad mani satvēra, trakā niknumā es cirtu ar nazi uz visām pusēm -— atbrīvojos — traucos prom — ļaudis spiedās ap mani, jutu kādu dūrienu sānos, bet turēdams labajā rokā nazi, es ar kreiso izdalīju uz visām pusēm belzienus un izspiedos līdz parka tuvējam mūrim, ko ar vienu lēcienu pārlēcu. „Slepkavība . . . slepkavība . . . Turiet. . . turiet slepkavu!" aiz manis skanēja balsis, es dzirdēju troksni, viņi

gribēja uzspridzināt parka aizslēgtos vārtus, nemitīgi es brāzos tālāk. Pienācu pie platā grāvja, kas atdalīja parku no meža, viens varens lēciens — es biju grāvim pāri un pa mežu traucos tik tālāk un tālāk, līdz noguris saļimu zem kāda koka. Bija jau iestājusies dziļa nakts, kad es atmodos it kā no dziļa apdullinājuma. Manā dvēselē bija tikai viena doma, bēgt, bēgt kā vajātam zvēram. Es piecēlos, bet tikko biju pagājis dažus soļus, kad no biezokņa izskrēja kāds cilvēks, uzlēca man mugurā un ar rokām apķērās ap kaklu. Veltīgi es centos no viņa atbrīvoties, metos zemē, spiedu muguru pie kokiem, viss bija velti. Cilvēks ņirdzīgi smējās un krekstēja; tad cauri tumšajām eglēm gaiši atmirdzēja mēness, un viltus Medarda, līdzinieka b'aismīgā nāves bāluma seja tāpat kā no ratiem blenza manī. ,,Hi … hi . . . hi. . . brālīti. . . brālīti, vienmēr, vienmēr es esmu pie tevis . . . nepametu tevi. . . nepametu tevi. . . Nevaru skriet. . . skriet tā kā tu. . . tev mani jā. . . jānes. . . Nāku no kar… karātavām… viņi mani gribēja sa. . . saraustīt ar moku ratu… hi. . . hi. . ." Tā gaudoja baismīgais rēgs, kamēr es mežonīgu šausmu spēcināts kā milzu čūskas apņemts tīģeris pielēcu kājās!

—    Es triecos pret kokiem un klintīm, cenzdamies viņu ja nu nenogalināt, tad vismaz smagi ievainot, lai viņš justos spiests mani pamest. Bet viņš smējās vēl skaļāki, un es pats sajutu spējas sāpes; mēģināju atraisīt viņa zem mana zoda sažņaugtās rokas, bet nezvēra spēks draudēja aizžņaugt man kaklu. Beidzot, pēc traka skrējiena viņš nokrita, bet nebiju paguvis paiet dažus soļus, kad no jauna smiedamies un krekstēdams sēdēja man mugurā un murmināja šos šausmīgos vārdus! No jauna mežonīga niknuma piepūle, no jauna atbrīvots! — no jauna drausmīgā rēga žņaugos. Es nespēju tieši noteikt, cik ilgi šā līdzinieka vajāts es traucos pa tumšo mežu, man šķiet, it kā es būtu pavadījis veselus mēnešus bez barības un dzēriena. Dzīvi es atceros tikai vienu gaišu mirkli, pēc kura iegrimu pilnīgā nesamaņas stāvoklī. Man tikko bija laimējies atbrīvoties no mana līdzinieka,.

kad mežā atspīdēja gaišs saules stars un iešalcās jaukas piemīlīgas skaņas. Sapratu, ka kāda klostera zvani iezvana agrīno mesu. ,,Tu esi noslepkavojis Aurēliju!" Šīs domas mani sagrāba ledainām rokām, un es nesamaņā saļimu.

Otra nodaļa GRĒKU NOŽĒLA

Manī strāvoja maigs siltums. Tad es visās dzīslās jutu dīvainu rosību un nemieru; šīs jutoņas izveidoja domas, tomēr mans Es bija simtkārtīgi sadalīts. Ik daļai tās novadā piemita sava īpata dzīvības apziņa, un galva veltīgi centās valdīt pār locekļiem, kas kā neuzticīgi vasaļi negribēja pulcēties kopā. Tad atsevišķo daļu domas sāka virmot kā mirdzošas dzirkstis, vienmēr ātrāk un ātrāk, izveidodamas ugunīgu apli, kas līdz ar ātruma pieaugumu samazinājās, līdz beidzot līdzinājās nekustīgai ugunīgai lodei. No tās šāvās kvēli stari un kustējās krāsainā liesmu rotaļā. ,,Tur kustas mani locekļi, tagad es atmostos!" Tā es skaidri domāju, bet tai mirklī spējās sāpēs nodrebēju, manās ausīs skanēja gaišā zvanu skaņas. ,,Bēgt, tālāk! — tikai tālāk!" es skaļi saucu, gribēdams žigli piecelties, bet nespēkā saļimu atpakaļ. Tikai tagad es spēju atvērt acis. Zvani nerima skanēt, domāju vēl vienmēr esam mežā, bet cik pārsteigts biju, aplūkodams tuvāk apkārtni, aplūkodams pats sevi. Ģērbts kapucieša ordeņa tērpā, es gulēju izstiepies uz labi polstēta matrača, augstā vienkāršā istabā. Pāris pītu krēslu, neliels galds un nabadzīga gulta bija vienīgie priekšmeti šai istabā. Es sapratu, ka manas nesamaņas stāvoklis būs ieildzis, ka mani šajā stāvoklī tādā vai citādā kārtā būs atnesuši klosterī, kas uzņem slimniekus. Varbūt manas drānas bija saplēstas un mani pagaidām ieģērba mūka svārkos. Briesmām, tā man šķita, es biju izbēdzis. Šīs iedomas mani pilnīgi apmierināja, un es nolēmu mierīgi

nogaidīt, kas notiks tālāk, jo bija jāpieņem, ka drīz taču kāds nāks aplūkot slimnieku. Es jutos gaužām vārs, tomēr nejutu nekādas sāpes. Tā pilnā samaņā biju nogulējis tikai dažas minūtes, kad sadzirdēju solus, kas it kā klaudzēja pa kādu gajru gaiteni. Manas durvis atslēdza, un es ieraudzīju divus vīrus, no kupem viens bija ģērbies pilsoniskās drānās, bet otram bija mugurā žēlsirdīgo brāļu ordeņa tērps. Klusēdami viņi man tuvojās, pilsoniski ģērbies vērīgi lūkojās man acīs un šķita pārsteigts. „Esmu nācis pie samaņas, mans kungs", es vārā balsī iesāku, „lai slavēts tas Kungs, kas mani atmodinājis uz dzīvību, — bet kur es atrodos, kā esmu še nokļuvis?" Man neatbildēdams, pilsoniski ģērbies pievērsās garīdzniekam un teica italiski: „Tas patiesi ir pārsteidzoši, skatiens ir pilnīgi mainījies, valoda skaidra, tikai vāra . . . laikam gan būs iestājusies sevišķa krize." — „Man šķiet", garīdznieks atbildēja, ,,ka par atveseļošanos vairs nav ko šaubīties." — „Tas būs atkarīgs no tā", pilsoniski ģērbies turpināja, „kā viņš izturēsies tuvākās dienās. Vai jūs neprotat tik daudz vāciski, lai ar viņu sarunātos?" — „Diemžēl nē", garīdznieks atbildēja. — ,,Es saprotu un runāju italiski", es viņu pārtraucu, „sakiet man, kur es esmu, kā esmu še nokļuvis?" — Pilsoniski ģērbies, ārsts kā man šķita, likās priecīgi pārsteigts. „Ai", viņš izsaucās, „ tas ir labi! Jūs, cienījamais kungs, atrodaties kādā vietā, kur pēc iespējas rūpējas par jūsu labklājību. Priekš trim mēnešiem jūs še atnesa visai nožēlojamā stāvoklī. Jūs bijāt ļoti slims, bet ar mūsu gādību un kopšanu šķiet sākat atspirgt. Ja mums laimēsies jūs pilnīgi izārstēt, tad jūs varēsit savu ceļu turpināt, jo kā es dzirdēju, jūs dodaties uz Romu!" — „Vai tad es", tā es vaicāju tālāk, „ierados pie jums šajā apģērbā?" — „Protams", ārsts atbildēja, „bet tagad beidziet vaicāt, jūs visu dabūsit zināt, tagad vispirms jārūpējas par jūsu atveseļošanos." Viņš taustīja manu pulsu, kamēr garīdznieks pa to laiku bija atnesis kādu tasi, ko man pasniedza. „Dzeriet", ārsts sacīja, „un tad pasakiet man, kas tas ir par dzērienu. —

„Tas ir ļoti spēcīgs gaļas buljons", padzēries es atbildēju. Ārsts apmierināts smaidīja un uzsauca garīdzniekam: „Labi, ļoti labi!" Abi tad aizgāja. Manas iedomas man tagad šķita pareizas. Es atrados kādā publiskā slimnīcā. Mani baloja ar spēcīgiem ēdieniem un deva stipras zāles, un pēc dažām dienām es jau varēju piecelties. Garīdznieks atvēra logu, nekad neizjusts brīnišķīgs silts gaiss ieplūda istabā, ēku ieslēdza dārzs, kur ziedēja un zaļoja krāšņi svešādi koki, augšup gar mūri vijās lekni vīnogulāji, bet it īpaši tumši zilās gaisīgās debesis man šķita kā redzējums no tālas burvīgas pasaules. „Kur gan es esmu", es sajūsmā izsaucos, „vai svētie man piešķīruši to godu dzīvot debesu mājokļos?" Garīdznieks labvēlīgi smaidīdams sacīja: „Jūs esat Itālijā, mans brāli! Itālijā!" Mani pārņēma vēl lielāka izbrīna, neatlaidīgi lūdzu garīdznieku sīki pastāstīt, kā es biju iekļuvis šai mājā, viņš norādīja uz doktoru. Tas beidzot man pastāstīja, ka priekš trim mēnešiem mani atvedis kāds ērmīgs cilvēks un lūdzis uzņemt; es atrodoties slimnīcā, ko pārvaldot žēlsirdīgie brāļi. Atspirgdams arvien vairāk, es ievēroju, ka ir ārsts, ir garīdznieks labprāt ar mani sarunājās, tā dodami man iespēju daudz ko pastāstīt. Manas vispusīgās zināšanas dažādās zinātnes nozares sniedza man bagātīgu vielu, un ārsts man ieteica šo un to uzrakstīt, ko tad manā klātbūtnē nolasīja un šķita ļoti apmierināts. Tomēr bieži man likās dīvaini, ka viņš nevis slavēja manu darbu, bet tikai teica: „Patiesi.. . viss iet labi . . . es neesmu alojies! . . . lieliski. . . lieliski!" Noteiktās stundās es tagad drīkstēju iet dārzā, kur dažreiz žēlsirdīgo brāļu pavadībā satiku drausmi kroplus, bālus kā nāve, līdz kauliem izdēdējušus cilvēkus. Kādreiz, kad pašlaik gribēju atgriezties mājās, es satiku kādu gaj-u, kalsnu, ērmīgā dzeltenā mēteli ietītu vīru, ko divi garīdznieki veda pie rokas. Pie katra soļa viņš spalgi iesvilpdamies taisīja jocīgu palēcienu. Pārsteigts es apstājos, bt'l garīdznieks, kas mani pavadīja, steidzīgi rāva mani l.il.ik, runādams: „Nāciet, nāciet, mīļais brāli Medard,

tas nav priekš jums!" — „Dieva dēļ", es izsaucos, „kā jūs zināt manu vārdu?" ■— Manu pavadītāju šķiet padarīja nemierīgu straujums, kādā es šos vārdus izteicu. „Ai", viņš sacīja, „kā lai mēs nezinātu jūsu vārdu? Vīrs, kas jūs atveda, to skaidri pateica, un jūs esat ierakstīts mūsu mājas grāmatā: B. kapuciešu klostera brālis Medards." Manus locekļus kratīja saltas trīsas. Bet lai šis nepazīstamais, kas mani atveda šai slimīcā, būtu kas būdams, kaut arī viņš zinātu manu baigo noslēpumu, viņam tomēr nebija ļauni nodomi, jo viņš par mani laipni bija rūpējies, un es taču biju brīvs.

Es gulēju vaļējā logā un pilnām krūtīm ieelpoju lielisko' silto gaisu, kas, plūzdams pa manu miesu un dzīslām, iededzināja manī jaunu dzīvību, tad ieraudzīju kādu sīku, izkaltušu, izbalējušā mētelī ģērbtu stāvu, ar smailu cepuri galvā; vairāk palēkdamies un tipinādams nekā soļodams, šis vīriņš tuvojās galvenai ejai. Mani ieraudzījis viņš vicināja gaisā cepuri un meta man rokas skūpstus. Vīriņš man šķita pazīstams, tomēr viņa vaibstus nevarēju lāga saskatīt, un iekāms man bija skaidrs, kas tas tāds varētu būt, viņš jau bija pazudis aiz kokiem. Tomēr pēc neilga laika pie manām durvīm pieklauvēja, es tās atvēru, un istabā ienāca tas pats vīrelis, ko biju redzējis dārzā. „Šēnfeld", es saucu, gaužām izbrīnījies, „Dieva dēļ, kā jūs še ieradāties?"

Tas bija ākstīgais galvaspilsētas frizieris, kas mani toreiz paglāba no lielām briesmām. „Ai, ai, ai", viņš nopūtās, jocīgi un raudulīgi savilkdams seju: ,,kā gan citādi es būtu še ieradies, cienījamais kungs, kā gan citādi, kā visu ģēniju vajāta ļauna likteņa tramdīts! Man bija jābēg kādas slepkavības dēļ…" — „Kādas slepkavības dēļ?" es viņu strauji pārtraucu. ,,Jā, slepkavības dēļ", viņš turpināja: „dusmās es nogalināju jaunā pilsētas komerciju padomnieka kreisā vaiga bārdu un labo bīstami ievainoju." — „Es jūs lūdzu", es viņu no jauna pārtraucu, „metiet šo māžošanos pie malas, esiet reiz prātīgs un pastāstiet visu sakarīgi vai atstājiet mani." — „Ai,

mīļais brāli Medard", viņš pēkšņi ļoti nopietni iesāka, „tagad, kad tu esi izveseļojies, tu gribi mani sūtīt prom, bet gulēdams slims tu mani pacieti savā tuvumā, es biju tavs istabas biedrs un gulēju tur, tajā gultā." — ,,Ko tas nozīmē", es pārsteigts izsaucos, ,,kā jums ienāca prātā vārds Medards?" — „Paskatieties", viņš laipni smaidīdams runāja, „jūsu svārku labo apmali." Es to darīju un aiz bailēm un izbrīnās sastingu, jo redzēju tur iešūtu Medarda vārdu, tāpat tuvāk pārbaudot redzēju, ka man bez šaubām bija mugurā tie paši mūka svārki, kupus es, bēgdams no barona F. pils, biju paslēpis kāda koka tukšā dobumā. Šēnfelds ievēroja manu iekšējo saviļņojumu, viņš smaidīja pavisam savādi, pielicis rādāmo pirkstu degunam, pacēlies pirkstgalos, viņš lūkojās man acīs; es paliku kā bez valodas, tad viņš klusi un apdomīgi iesāka.

„Jūsu godība acīm redzami brīnāties par šo skaisto apģērbu, tas jums vispār šķiet brīnišķīgi piemērots un labi piestāv, daudz labāk nekā šis rieksta brūnuma apģērbs, ar nožēlojamām apvilktām pogām, uzvalks, ko jums uzģērba mans Damons … Es . . . es . . . neatzītais, sasodītais Piētro Belkampo, tas biju es, kas ar šo apģērbu apsedza jūsu kailumu. Brāli Medard! Jūs atradāties ne visai teicamā stāvoklī, jo mēteļa -— angļu frakas vietā — jums vienkārši bija jūsu pašu āda, par pieklājīgu matu sukājumu jau nemaz nerunājot, jo jūs iespiezdamies manā mākslā, savu cekulu apkopāt ar desmitzarīgu pie jūsu pašu dūrēm pieaugušu suku." — „Rimstieties ākstīties", es izsaucos, „rimstieties ākstīties, Šēnfeld . . ."

—    „Mani sauc Piētro Belkampo", viņš mani nikni pārtrauca. „Jā, še Itālijā Piētro Belkampo, un tev jāzina, Medard, es pats, es pats esmu šis āksts, kas allaž stāv tev klāt, lai palīdzētu tavam saprātam, un vai nu tu to atzīsti vai ne, bet glābiņu tu gūsi tikai šai ākstībā, jo tavs saprāts ir gaužām nožēlojams un nevar tev palīdzēt, tas meimuro kā nevarīgs bērns, un tam jānoslēdz saderība .11 ākstību, kas tam palīdzēs un parādīs pareizo ceļu uz dzimteni — uz trako māju, tad mēs abi esam nokļuvuši

īstā vietā, brālīti Medard." Es sarāvos, iedomājos redzētos stāvus, iedomājos lēkājošo vīru dzeltenajā mētelī, un man nebija šaubu, ka Sēnfelds savā ārprātā runāja patiesību. ,,Jā, mans brālīti, Medard", skaļā balsī un strauji žestikulēdams, turpināja Sēnfelds: ,,Jā, mans mīļais brīlīti. Ākstība nāk zemes virsū kā īstā garu ķēniņiene. Saprāts ir tikai kūtrs reģents, kas neinteresējas, kas notiek ārpus valsts robežām, kas tikai aiz gaja laika kareivjiem liek mācīties kauju spēles parādes laukumā, bet, ārējam ienaidniekam iebrūkot, šie kareivji neprot izšaut neviena šāviena. Bet ākstība, tautas patiesā ķēniņiene, nāk ar timpaniem un trompētēm: heisā, heisāi — to pavada gaviles — gaviles! Vasaļi pieceļas no savām vietām, kur tos bija ieslēdzis saprāts, viņi vairs negrib ne stāvēt, ne sēdēt, ne gulēt, kā to vēlas pedantiskais galma maršals; viņš pārbauda numurus un saka: paskat, ākstība man atņēmusi manus labākos skolniekus, izvilinājusi ārā no prāta, — viņi kļuvuši ārprātīgi. Tā ir vārdu spēle, brālīt Medard — ākstības rokas vārdu spēle ir degošas dzirkles, ar ko viņa loka domas." — „Vēlreiz", es pārtraucu aušīgā Šēnfelda valodu, „vēlreiz es jūs lūdzu, beidziet šo nejēdzīgo pļāpāšanu, ja tas jums ir iespējams, un pasakiet man, kā jūs še nokļuvuši, un kas jums zināms par mani un šīm drānām, kas man .mugurā." — Ar šiem vārdiem es viņu biju saņēmis pie abām rokām un atsēdinājis krēslā. Nodūris acis un dziļi elpodams, viņš šķita kaut ko pārdomāja. „Esmu jums otrreiz izglābis dzīvību", viņš klusā vārā balsī iesāka, ,,es taču jums palīdzēju aizbēgt no tirdzniecības pilsētas, šoreiz es jūs atvedu še." — „Bet Dieva un visu svēto vārdā, kur jūs mani atradāt?" — palaizdams viņu vaļā, es skaļi izsaucos, bet tai mirklī viņš pielēca kājās unacīm zibsnīdams sauca: ,,Ai„ brāli Medard, ja es, kaut arī mazs un nevarīgs, nebūtu tevi uz saviem pleciem aizstiepis, tu tagad būtu moku rata saraustīts." — Es nodrebēju, kā iznīcināts saļimu krēslā, durvis atvērās un pa tām strauji ienāca garīdznieks, kas mani kopa. ,,Kā jūs še tikāt? kas

jums atļāvis ienākt šai istabā?" Tā viņš uzbruka Belkampo, bet tas izplūda asarās un drebošā balsī sacīja: „Ai, mans cienījamais kungs! es ilgāk nespēju apspiest dziņu runāt ar savu draugu, ko esmu izglābis no nāves briesmām!" Es saņēmu drosmi. „Sakiet man, mīļais brāli", es vaicāju garīdzniekam, „vai šis vīrs mani patiesi še atnesa?" Viņš samulsa. „Es zinu, kur atrodos", es turpināju, „varu iedomāties, cik briesmīgā stāvoklī atrados toreiz, bet jūs redzat, ka esmu pilnīgi atspirdzis un tādēļ es drīkstu visu dabūt zināt, ko man līdz šim apzinīgi noklusēja, atzīdami mani pārāk nervozu." — „Tā tas patiesi ir", atbildēja garīdznieks. „Šis vīrs priekš apmēram puspiekta mēneša atnesa jūs mūsu iestādē. Pēc viņa nostāsta, viņš jūs atradis tikpat kā nedzīvu mežā, kas atrodas verstis četras no šejienes un norobežo …. novadu no mūsējā. Viņš jūsos pazinis B. kapuciešu klostera brāli Medardu, kas, ceļodams uz Romu, devies cauri apvidum, kur šis vīrs dzīvojis. Jūs jutāties pilnīgi apatisks. Jūs gājāt, ja jūs veda, apstājāties, ja jūs palaida vaļā, apsēdāties un gūlāties, ja jūs tā novirzīja. Ēdiens un dzēriens jums bija jāieliek mutē. Jūs izgrūdāt tikai dobjas neizprotamas skaņas, jūsu skatiens šķita ne nieka nespēja saskatīt. Belkampo jūs neatstāja, bet bija jūsu uzticīgais kopējs. Pēc četrām nedēļām jums uzbruka trakuma lēkme,,mēs bijām spiesti jūs ievietot šim nolūkam paredzētā noslēgtā istabā. Jūs līdzinājāties mežonīgam zvēram, bet es negribētu sīkāk aprakstīt jūsu stāvokli, jo šīs atmiņas jūs varbūt sāpina. Pēc četrām nedēļām atkal iestājās šis apātiskais stāvoklis, tas pārgāja pilnīgā stingumā, no kura jūs atspirdzis atmodāties." — Kamēr garīdznieks runāja, Šēnfelds, atspiedis galvu rokās, bija nogrimis dziļās pārdomās. „Jā", viņš iesāka, „zinu gaužām labi, ka lāgiem esmu ģeķīgs nelga, bet prātīgiem ļaudīm kaitīgais trako mājas gaiss mani ietekmējis pavisam labi. Es sāku spriedelēt pats par sevi, un tā ir visai laba zīme. Ja es vispār eksistēju caur manu apziņu, tad tas tikai tādēļ, ka šī apziņa apzinātājam uzvelk jokdara tērpu, un tad

es pats sev liekos kā solids džentlmenis. Mans Dievs, vai gan ģeniāls frizieris jau pats par sevi nav noteikts zaķapastala? Bailība pasarga no katra neprāta, un varu jums apgalvot, cienījamais kungs, ka ari es pie ziemeļrietumu vēja varu atšķirt baznīcas torni no bākas." — ,,Ja nu tas patiesi tā", es sacīju, ,,tad pierādiet to, mierīgi pastāstīdams, kā jūs mani atradāt un ka atnesāt še." — ,,To es gribu darīt", atbildēja Šēnfelds, „lai gan garīdznieka kungs izskatās visai norūpējies; tomēr atļauj, brāli Medard, ka es tevi kā savu aizsargājamo uzrunāju ar draudzīgo tu.

■       Otrā rītā pēc nakts, kad tu biji aizbēdzis, neizprotamā kārtā pazuda arī svešais gleznotājs ar visu savu gleznu krājumu. Cik ļoti šis notikums sākumā visus satrauca, tikpat ātri to jaunu notikumu plūsmā aizmirsa. Tikai kad kļuva zināma slepkavība barona F. pilī, kad …. tiesa izlika sludinājumus par B. pilsētas, kapuciešu klostera mūka Medarda apcietināšanu, sāka atcerēties, ka gleznotājs visu šo notikumu bija stāstījis vīna krogū un tevī uzzīmējis brāli Medardu. Tavas viesnīcas saimnieks izteica aizdomas, ka es palīdzējis tev aizbēgt. Tagad mani sāka uzmanīt, gribēja iemest cietumā. Vieglu sirdi es nolēmu pamest šo nožēlojamo dzīvi. Nolēmu doties uz Itāliju, kur vēl atrodami abati un frizūras. Ceļā uz turieni es tevi redzēju firsta . . . galvaspilsētā. Runāja par tavu laulību ar Aurēliju un mūka Medarda notiesāšanu. Es šo mūku arī redzēju. Nu! lai nu kā tas būtu, es tevi tomēr uzskatu par īsto Medardu. Es nostājos tavā ceļā, tu mani nepazini, un es pametu galvaspilsētu, lai turpinātu savu ceļu. Pēc ilga ceļa es kādā agrīnā rītausmā sagatavojos doties cauri drūmajam tumšajam mežam, kas gulēja manā priekšā. Tieši tai mirklī, kad izlauzās pirmie saules stari, tumšajā krūmājā nočabēja un man gaļ-ām paskrēja cilvēks izpūrušiem matiem un bārdu, bet ģērbies smalkās drānās. Viņa skatiens bija mežonīgs un satraukts, nākamā mirklī viņš jau bija izzudis maniem skatieniem. Es soļoju tālāk, bet gaužām izbijos, ieraudzī

dams tieši savā priekšā zemē guļam kailu cilvēku. Es domāju, ka būs notikusi slepkavība un bēdzējs būs bijis slepkava. Es noliecos pie kaila cilvēka, pazinu tevi un vēroju, ka tu viegli elpo. Cieši tev līdzās gulēja mūka svārki, kas tev tagad mugurā; ar lielām grūtībām es tev tos uzģērbu un vilku tevi tālāk. Beidzot tu atmodies no dziļā ģīboņa, tomēr paliki -tādā stāvoklī, kā to nupat apgaismoja šis cienījamis kungs. Nebija viegla lieta dabūt tevi prom, un tādēļ tikai pret vakaru es sasniedzu kādu krogu meža vidū. Dziļā miegā iegrimušu es tevi pametu kādā mauriņā, bet pats devos iekšā, lai atnestu ēdienu un dzērienu.

Krogū sēdēja . . . dragūni, kas pēc saimnieces izteicieniem līdz pat robežai meklēs kādu mūku, kas neizprotamā kārtā nozudis tieši pašā notiesāšanas brīdī. Tas man palika noslēpums, kā tu no galvaspilsētas biji nokļuvis mežā, bet būdams pārliecināts, ka tu esi meklētais Medards, es visiem spēkiem rūpējos izraut tevi no briesmām, kupās tu pēc manām domām atradies. Pa aplinkus ceļiem es tevi dabūju prom, pāri robežai, un beidzot nokļuvu šai mājā, kur mūs abus uzņēma, jo paskaidroju, ka negribu no tevis šķirties. Še tu biji drošs, jo uzņemto slimnieku nekādā ziņā neizdotu svešām tiesām. Kad es še istabā dzīvoju un tevi kopu, ar taviem pieciem prātiem viss nebija kārtībā. Arī ar locekļu vingrumu tu nevarēji lepoties, Noverre un Festra tevi dziļi nicinātu, jo tava galva nevarīgi karājās uz krūtīm, un ja tevi gribēja nostādīt uz kājām, tu apgāzies kā nepareizi sista biljarda bumba. Arī ar runāšanu lāga neveicās, jo tu biji sasodīti vienzilbīgs un teici tikai stundām ilgi ,,PIu hu!" un ,,Me . . . me . . ." kas ne visai skaidri izteica tavas vēlēšanās un domas, un gandrīz bija jādomā, ka tās klaiņo savā vaļā. Pēkšņi tu kļuvi priecīgs, lēkāji, sajūsmā skaļi rēci un raustīji savu apģērbu, lai atbrīvotos no katra ierobežojuma …" — „Rimstieties, Šēnfeld", es pārtraucu šo drausmīgo jokdari, „rimstieties! Man jau stāstīja par šo baismīgo stāvokli, kādā es atrados. Lai pateicība tā

Kunga mūžīgai pacietībai un žēlsirdībai, lai pateicība svēto gādībai, ka esmu ticis apžēlots!" — ,,Ai cienījamais kungs", sauca Šēnfelds, ;,kas nu jums no tā tiek! Es domāju no tās sevišķās gara funkcijas, ko sauc par apziņu, un kas nav nekas cits, kā tikai sasodīto vārtu sargu darbība — akcīznieka, virskontroliera darbība, kas savu nelaimīgo kantori iekārtojis augšējā istabiņā un visam, kas grib tikt ārā, uzsauc: hei. . . hei. . . eksports aizliegts, visam jāpaliek iekšzemē, iekšzemē. . . Tos skaistākos dārgos dārgakmeņus kā nožēlojamus graudus bāž zemē, un no tiem izaug augstākais cukurbietes, no kupām praktiķis ar tūkstoš centneru smagu svaru izspiež augstākais vienu ceturtdaļunci nelāga cukura .. . Hei. . . hei… un tomēr šim eksportam vajadzētu nodibināt tirdznieciskus sakarus ar krāšņo Dieva pilsētu tur augšā, kur viss ir tik lepns un lielisks. Ak tu debestiņ, mans kungs! Es būtu ar mieru iemest upes dzīlēs visus savus pūderus ā la Marechal vai ā la Pompadour, vai ā la reine de Golconde , ja tikai caur transittirdzniecību no debesīm dabūtu kādu nieciņu saules puteklīšu, ar ko pūderēt augsti izglītoto profesoru un skolas kollēgu, bet vispirms mana paša parūku! Ak, ko es runāju! būtu mans Damons jums, visu cienījamākais no visiem mūkiem, blusukrāsas mēteļa vietā aplicis saulesapmetni, kādā Dieva pilsētas bagātie augstprātīgie pilsoņi iet zināmā vietā, tad patiesi viss būtu noticis citādi; bet tad jūs pasauli uzskatītu par glebae adscriptus un velnu par jūsu Cousin germain." Šēnfelds bija piecēlies kājās un, strauji žestikulēdams un grimasēdams, soļoja, vai, pareizāki sakot, lēkāja no viena istabas kakta uz otru. Ākstība viņu iekaisināja uz vēl lielāku ākstību, bet tad es viņu satvēru pie rokām un teicu: ,,Vai tiešām tu gribi še palikt manā vietā? Vai patiesi tu nespēj pat vienu brīdi palikt nopietns un atmest šo ģeķību?" Viņš savādi pasmaidīja un sacīja: „Vai tiešām, kad pār mani nāk gars, es runāju tik aušīgi?" — „Tā jau ir tā nelaime", es atbildēju, „ka tavām grimasēm pamatos bieži vien ir dziļāka jēga, bet tu visu apkarini un izpušķo ar raibiem

niekiem, kādēļ labās un īstās sliedēs ievirzītas domas kļūst smieklīgas un nenozīmīgas kā palsainām skrandām apKlāts ģērbs. It kā piedzēries tu nevari iet taisni, bet lēkā uz vienu un otru pusi, — tavs virziens ir greizs!" — ,,Ko nozīmē virziens", tikpat rūgti-saldeni smaidīdams Sēnfelds mani klusi pārtrauca. „Ko nozīmē virziens, cienījamais kapuciet? Virziens nozīmē mērķi, uz kupu mēs virzāmies. Vai jūs par savu mērķi esat pārliecināts, dārgais mūk? Vai jums nav bail, ka jūs dažkārt neesat paņēmis par maz kaķa smadzeņu, bet gan tai vietā plītnīcā, līdzās uzvilktai auklai, baudījuši pārāk alkohola, un tagad tikpat kā kāds reibīgs jumtu sedzējs redzat divus mērķus, pats nenoģizdams, kujš tas īstais? Turklāt, kapuciet, piedod manai kārtai, ka es sevī nesu manierību, it kā kādu patīkamu spāņu piparu piejaukumu pie puķu kāpostiem. Bez šīs īpašības matu mākslinieks ir tikai nožēlojams nelga, nabaga muļķis, kas savas privilēģijas nes kabatā, neprazdams tās izlietot sev par prieku un patiku."

Garīdznieks vērīgi uzlūkoja gan mani, gan grimasētāju Sēnfeldu; tā kā mēs runājām vāciski, viņš nesaprata ne vārda, tagad viņš mūs pārtrauca. „Piedodiet, mani kungi, ka mans pienākums spiež pārtraūkt jūsu sarunu, kujru jūs, šķiet, nespējat pārtraukt. Jūs vēl esat pārāk vārs, mans brāli, lai tik ilgi runātos par lietām, kas laikam gan modina sāpīgas atmiņas no jūsu agrākās dzīves; jūs taču pamazām visu no sava drauga uzzināsit, jo kad jūs mūsu iestādi pavisam pametīsit, tad jūsu draugs jūs taču laikam pavadīs. Turklāt jums ir tāds runas veids (viņš pievērsās Šēnfeldam), visu, ko jūs stāstāt, uzburt tik dzīvi klausītāja acu priekšā. Vācijā jūs droši vien uzskatīja par traku, un pat pie mums jūs uzskatīs par Buffon'u. Jūs varētu taisīt karjēru „Komiskā teātrī." Šēnfelds plaši izplēstām acīm blenza garīdzniekā, tad viņš pacēlās pirkstgalos, sasita rokas pār galvu un itāliešu valodā skaļi sauca: „Garu balss . . . likteņa balss … tu runā uz mani ar šī cienījamā kunga muti! . . . Belkampo. . .

Belkampo … tā tu tiešām varētu aizmirst savu īsto arodu… tas ir izlemts!" — Ar šiem vārdiem viņš izdrāzās pa durvīm. Nākamā dienā viņš ceļa gatavībā ieradās pie manis. ,,Tu, mans mīļais Medard", viņš sacīja, „tagad esi gluži atspirdzis, es dodos turp, kurp mani vada mans iekšējais aicinājums . . . Dzīvo vesels! . . . tomēr atļauj, lai es pēdējo reizi savu mākslu, kas man tagad šķiet kā nožēlojams amats, izmēģinu pie tevis." Viņš izvilka bārdas skujamo nazi, grieznes un ķemmes un tūkstoškārtīgi grimasēdams un manierīgi runādams, sakārtoja manus matus un bārdu. Par spīti viņa pierādītai uzticībai, šis cilvēks man bija kļuvis baismīgs, un es priecājos, kad viņš atvadījās.

Ārsta spēcīgās zāles man diezgan bija līdzējušas; mani vaigi atkal sārtojās, un caur ilgām pastaigām es atguvu spēkus. Biju pārliecināts, ka veikšu ceļojumu kājām, un tādēļ atstāju māju, kas garā slimam ir labs mājoklis, bet veselam baiga un drausma. Man bija piedēvējuši nodomu doties uz Romu, es nolēmu to patiesi darīt, un tā es devos pa man norādīto ceļu. Lai gan garīgi biju gluži vesels, tomēr apzinājos savu nejūtīgo stāvokli, kas ikvienu gleznu, kura manī atplauka, ietina drūmā plīvurā, kādēļ viss šķita tik bezkrāsains un pelēks. Skaidri neatcerēdamies visu, kas bija noticis, es nomocījos domās par pašreizējo acumirkli. Es lūkojos tālē, saskatīju vietu, kur varētu izubagot ēdienu un naktsmājas, un jutos ļoti līksms, ka garīgie brāļi tik bagātīgi bija piepildījuši manu ceļa kuli un pudeli; mechaniski es runāju lūgšanas vārdus. Pat garā es biju noslīdējis līdz parastam stulbam ubagotāja mūkam. Tā es beidzot nonācu pie lielā kapuciešu klostera, kas, saimniecības ēku ieslēgts, atrodas tikai nedaudzu stundu brauciena attālumā no Romas. Tur viņiem vajadzētu uzņemt ordeņa brāli, un es cerēju visā ērtībā tur atkopties. Stāstīju, ka klosteris Vācijā, kur es mitu, ir likvidēts, un es esmu nodomājis doties tālāk un stāties kādā citā sava ordeņa klosteri. Ar itāliešu mūkiem piemītošo laipnību viņi mani bagātīgi pacienāja, un klos-

tejra priekšnieks paskaidroja, ja vien kāds zvērests mani nespiežot doties tālāk, es kā svešinieks varot viņu klosteri uzturēties tik ilgi, cik vien man patīkot. Bija vakara dievkalpojuma laiks, mūki devās korī un es baznīcā. Mani ne mazums pārsteidza pārdrošais krāšņais baznīcas veidojums, bet zemei piesaislītais gars nespēja pacelties augstienēs, kā tas notika agrāk, kopš tā laika, kad es kā tikko paaudzies bērns redzēju svētās Liepas baznīcu. Noskaitījis pie dižaltāpa savu lūgšanu, es soļoju pa sāņu ejam, aplūkodams altāru gleznas, kas kā parasti attēloja to svēto mocības, kam šīs gleznas bija veltītas. Beidzot es iegāju kādā sāņu kapellā, kuras altāri noslēpumaini apgaismoja raibo logu stiklu lauztie saules stari. Gribēdams aplūkot velvi, es pakāpos dažus pakāpienus — Svētā Rozālija — liktenīgā mana klostera altāra glezna. Ai! -— Es ieraudzīju Aurēliju! Visa mana dzīve — mani tūkstoškārtīgie noziegumi — mani ļaunie darbi — Hermogena — Aurēlijas slepkavība — viss, viss tas apvienojās vienā baigā domā, un tā skāra manas smadzenes kā smaila kvēla dzelzs. — Baismas mokas un mežonīgas sāpes plosīja manas krūtis, nervus un dzīslas! — Tā nebija sāpju remdētāja nāve! — Es metos zemē — kaukdams bezcerīgās žēlabās, līdz tas skaļi atbalsojās baznīcā: „Esmu nolādēts, esmu nolādēts! — Nekādas žēlastības — nekāda mierinājuma, ne še, ne aizsaulē! — mūžīgai pazudināšanai padotais bezdievīgais grēcinieks!" — Mani piecēla, — kapellā atradās mūki, manā priekšā stāvēja klostera priekšnieks, slaids cienījams sirmgalvis. Neaprakstāmi laipnā nopietnībā viņš manī noraudzījās, satvēra manas rokas, un man šķita, ka kāds svētlaimīgais debesu žēlsirdībā pacēla pazudušo pār liesmu zaņķi, kufā viņš gribēja mesties. „Tu esi slims, mans brāli!" teica priekšnieks, „mēs tevi aiznesīsim klosterī, tur tu varēsi atpūsties." Es skūpstīju viņa rokas, viņa drānas, nespēju runāt, tikai dziļas baismu pilnas nopūtas nodeva manas saplosītās dvēseles drausmīgo stāvokli. Mani ieveda klostera ēdamzālē, uz priora mājienu mūki aizgāja, es paliku ar

viņu divatā. „Tevi, mans brāli", viņš iesāka, „šķiet, nospiež smaga grēku nasta, jo tā var izpausties tikai visdziļākā, bezcerības pilna nožēla par kādu šausmu darbu. Tomēr liela ir tā Kunga pacietība, spēcīga un varena svēto aizlūgšana, esi paļāvīgs, — izsūdzi man savus grēkus, un pēc grēku izpirkšanas tev piešķirs baznīcas mierinājumu!" Šai mirklī man priors šķita esam vecais svētās Liepas svētceļnieks, un tikai viņam vienīgam visā pasaulē es varētu atklāt savu grēcīgo un noziedzīgo dzīvi. Vēl es nebiju spējīgs izteikt ne vārda, es metos sirmgalvja priekšā zemē. „Es došos klostejra kapellā", viņš svinīgi sacīja, un devās uz priekšu. — Es biju savaldījies — steidzīgi viņam sekoju, viņš sēdēja biktskrēslā, un es tai mirklī sekoju gara neatvairāmai iedvesmai: izsūdzēju visus savus grēkus! Briesmīga bija grēku izpirkšana, ko priors man uzlika. Izstumts no baznīcas, kā spitālīgais, izdzīts no brāļu savienības, es gulēju klosteļ-a miroņu velvēs, ar negaršīgām, ūdenī vārītām zālēm tikko uzturēdams sevi pie dzīvības, šaustīdams un mocīdams sevi ar visasprātīgākās cietsirdības izgudrotiem instrumentiem, paceldams savu balsi tikai sevis paša apsūdzībā un karsti lūgdamies, lai mani izrautu no pekles, kuj-as liesmas jau manī kvēloja. Bet kad manas daudzās brūces noasiņoja, kad sāpes mani dedzināja kā simts indīgi skorpiju dūrieni, līdz daba vairs nespēja pretoties un miegs ar savām sargātājām rokām mani apņēma kā nevarīgu bērnu, tad iznira naidīgi sapņu veidoli, sagādādami man jaunas nāves mokas. Baismīgā kārtā notēlojās visa mana dzīve. Redzēju, kā krāšņā daiļumā man tuvojās Eufemija, bet es skaļi saucu: „Ko tu par mani zini, nešķīstā! Nē, ellei nav pār mani varas!" Tad viņa atsedza savu tērpu, un mani sagrāba baismīgas šausmas. Viņas miesa bija sakaltusi skeletā, bet ap to locījās neskaitāmas čūskas, stiepdamas man pretī savas galvas un sarkani kvēlās mēles. „Liec mani mierā! . . . Tavas čūskas dursta manas jēlās krūtis . . . viņas grib badoties no manas sirds asinīm . . . bet tad es nomiršu. . . tad es nomiršu . . . nāve

mani izraus tavai atriebībai.“ Tā es kliedzu, bet tad stāvs iekaucās: „Manas čūskas var badoties no tavas sirds asinīm . . . bet to tu nejūti, jo tās nav tavas mokas — tavas mokas ir tevī un nespēj tevi nonāvēt, jo tu viņās dzīvo. Tavas mokas ir noziedzīgā doma, un tā ir mūžīga!" Iznira asiņainais Hermogens, bet Eufemija no viņa aizbēga, tad viņš aiztraucās garām, norādīdams uz kakla brūci, kas līdzinājās krusta zīmei. Es gribēju lūgt Dievu, tad sākās prātu mulsinoši čuksti un čalas. Ķēmīgi izšķobītām sejām manu acu priekšā parādījās cilvēki, ko agrāk biju redzējis. Apkārt lodāja galvas ar siseņu kājām, kas tām bija pieaugušas pie ausīm, un smējās un ņirdza man pretī, — gaisā virmoja ērmīgi putni — kraukļi cilvēku sejām. — Es pazinu B. pilsētas koncertmeistaru ar viņa māsu, kura griezās mežonīgā valsī, un brālis spēlēja, vilkdams lociņu pār paša krūtīm, kas bija pārvērtušās vijolē. Sēdēdams uz riebīga spārnota tārpa, uz mani trauca Belkampo, bet sejas vietā viņam bija pretīgs ķirzakas ģīmis; ar kvēlu dzelzs suku viņš gribēja sukāt manu bārdu, bet tas viņam neizdevās. Trakāka un trakāka kļūst šī jezga, ērmīgāki un dīvaināki stāvi, sākot ar sīkām skudrām uz dejojošām cilvēku kājām un beidzot ar gari izstieptu zirga skeletu, liesmainām acīm, — zirga āda bija pārvērtusies seglu segā. Sai zirgā sēž jātnieks ar mirdzošu pūces galvu. Kauss ar izsistu dibenu ir viņa miesas bruņas — apgāzta piltuve viņa bruņu cepure! — Ieradušies visi pekles ērmi. Es dzirdu savus smieklus, bet šie smiekli griež manu sirdi, un manas brūces asiņo spējāk. Atviz kādas sievas stāvs, elles salašņas atkāpjas — stāvs man tuvojas! — Ai, tā ir Aurēlija! „Es esmu dzīva un tagad pilnīgi piederu tev!" viņa saka. — Tad manī pamostas noziedzīgās dziņas. 1— Mežonīgas iekāres sagrābts es viņu apskauju. Visa nevarība izgaisusi, bet pie manām krūtīm glaužas kas kvēls, asi sari duras man acīs, un sātans skaļi smejas: Nu tu pilnīgi piederi man! —

Šausmīgi iekliegdamies es atmostos, un mana ,miesa noasiņo zem tērauda pātagas cirtieniem, ar ko es' sevi

bezcerīgā izmisumā šaustīju. Jo pat noziedzīgs sapnis, katra grēcīga doma prasa divkāršu sodu. Beidzot bija pagājis priora noteiktais bargais grēku izpirkšanas laiks, un es izkļuvu no miroņu velves, lai pašā klosterī, kaut arī noslēgtā, no brāļiem norobežotā čellā, izciestu vēl man uzlikto sodu. Tad sods vienmēr samazinājās, līdz beidzot man atļāva iet baznīcā brāļu korī. Bet šī pēdējā veida grēku izpirkšana, kas izpaudās parastā ikdienas pātagošanā, man pašam šķita par maigu. Neatlaidīgi es noraidīju katru labāku ēdienu, ko man gribēja pasniegt, augām dienām gulēju izstiepies uz saltā marmora klona svētās Rozālijas attēla priekšā, un savā vientuļā čellā sevi nežēlīgi mocīju, jo tikai ar šām ārējām mokām cerēju apdullināt iekšējās šausmīgās ciešanas. Viss bija velti, domu atmodināti no jauna atgriezās visi šie tēli, un es biju paša sātana varā. Ņirgādamies viņš mani mocīja un vilināja grēkā. Mana stingrā grēku izpirkšana, neparastais veids, kā es to veicu, modināja mūkos uzmanību. Ar cieņas pilnu biklumu viņi manī noraudzījās, un es dzirdēju viņus čukstam: ,,Tas ir svētais!" Šis vārds man iedvesa šausmas, jo pārāk skaidri atcerējos to brīdi B. pilsētas kapuciešu mūku klosterī, kad es pārdrošā neprātā uzsaucu gleznotājam, kas manī noraudzījās: Es esmu pats svētais Antonijs! —

Beidzot bija notecējis arī pēdējais priora noteiktais grēku izpirkšanas laiks, tomēr es nebeidzu sevi mocīt, kaut gan mana daba šīs mokas tikko spēja panest. Manas acis bija izdzisušas, mans jēlais augums pārvērties asiņainā skeletā, un notika, ka, nogulējis stundām ilgi uz saltā klona, es bez palīdzības nespēju piecelties. Priors lika mani ienest viņa pieņemamā istabā: ,,Vai tu jūti, mans brāli”, viņš iesāka, ,,ka šis bargais sods atvieglo tavu sirdi? Vai jūti debesu mierinājumu?" — ,,Nē, cienīgais kungs", es dziļā izmisumā attraucu. „Uzlikdams tev, mans brāli", priors runāja skaļākā balsī, „uzlikdams tev visbargāko sodu, pēc tam, kad tu biji man izsūdzējis daudzus šausmīgus ļaunus darbus, es turējos pie baznīcas

likumiem, kas prasa, lai ļaundaris, ko taisnības roka nav aizsniegusi un kas nožēlodams atzinies tā Kunga kalpam savos grēkos, arī ar ārējiem līdzekļiem pierāda savu grēkunožēlu. Garā viņam pilnīgi jāpievēršas debesīm, bet miesa jāmoka, lai šīs zemes mocības izdzītu katru velnišķu ļauna darba prieku. Tomēr man šķiet, un to apstiprina arī daudzu ievērojamu baznīcas tēvu mācības, ka visdrausmīgākās mokas, ko grēku izpircējs sev uzliek, ne pa mata platumu neizpērk viņa grēkus, tiklīdz viņš tam pārāk paļaujas un jūtas mūžīgās žēlastības cienīgs. Nevienam cilvēka saprātam nav izdibināms, kā tas Mūžīgais novērtē mūsu darbūs, un pazudis ir tas, kas arī tiešām būdams tīrs no noziedzīgiem darbiem, tomēr pārdroši ar savu ārišķīgo dievbijību cer iekarot debesis. Tas grēku nožēlnieks, kas ar sevis sodīšanu domājas izpircis visus grēkus, tikai pierāda, ka viņa grēkunožēla nav dziļi patiesa. Tu, mīļais brāli Medard, vēl neesi radis nekāda mierinājuma, tas pierāda tavas grēkunožēlas patiesīgumu. Es vēlos, lai tu tagad atmestu sevis šaustīšanu, ņem pretī labāku barību un nevairies brāļu sabiedrības. Zini, ka tava noslēpumainā dzīve ar visiem tās brīnišķīgiem samezglojumiem man ir labāk pazīstama nekā tev pašam. Liktenis, kam tu nespēji izbēgt, deva sātanam pār tevi varu, un, darīdams savus ļaunos darbus, tu biji tikai viņa ierocis. Tomēr neiedomājies, ka tādēļ tu tā Kunga acīs būsi mazāk grēcīgs, jo tev bija dots spēks varenā cīņā uzvarēt sātanu. Kuļa cilvēka sirdī gan nemājo ļaunums, un vai tas gan nepretojas labiem darbiem; bet bez šās cīņas nebūtu tikuma, jo tikai tādā kārtā labā princips var uzvarēt ļauno, tāpat kā pretējā gadījumā uzvar grēks. Tad zini vispirms, ka tu sevi apsūdzi noziegumā, ko esi pastrādājis tikai domās. — Aurēlija ir dzīva. . . man tas ir zināms."

Es metos ceļos, lūgšanā es pacēlu rokas, no manām krūtīm izlauzās dziļa nopūta, asaras plūda no acīm! ,,Tad zini vēl", turpināja priors, ,,ka šis vecais svešais gleznotājs, par kupi tu runāji savā grēkusūdzē, lāgiem ir ap

meklējis mūsu klosteri, un, varbūt, drīz vien atkal ieradīsies. Viņš man nodevis glabāšanā kādu grāmatu ar dažādām atzīmēm, bet it īpaši ar kādu nostāstu, kuj-u viņš, būdams še, allaž papildināja ar dažām rindiņām. Viņš man nav aizliedzis dot šo grāmatu citam, un tev es to jo vairāk gribu uzticēt tādēļ, ka tas ir mans svēts pienākums. Tu dabūsi zināt sava paša savādā likteņa sakarību, kas tevi ierauj augstākā brīnišķīgu vīziju pasaulē vai arī iegrūž visnekrietnākā dzīvē. Saka, ka brīnumi pasaulē vairs nenotiek, es tam neticu. Brīnumi nav izzuduši; jo ja arī mēs to visbrīnišķīgāko, kas mūs ik dienas apņem, vairs negribam saukt par brīnumu, tādēļ, ka esam novērojuši, ka zināmas parādības atkārtojas noteiktā kārtībā, tad tomēr šo apli bieži salauž retas parādības, ko mēs ar visu savu gudrību nevaram izskaidrot, un, nespēdami tās aptvert, stulbā stingumā tām neticam. Stūrgalvīgi mēs noliedzam iekšējās acs redzējumu tādēļ, ka šis pārāk lielais redzējums nespēj atspoguļoties ārējās acs raupjajā virsā.

So savādo gleznotāju es pieskaitu tām neparastajām parādībām, kas neietilpst nevienā likumā; es pat šaubos, vai viņa miesīgā parādība ir tas, ko mēs saucam īstenību, Tik daudz ir zināms, ka neviens viņā nav novērojis parastās dzīvības funkcijas. Tāpat es viņu nekad neesmu novērojis lasām vai rakstām šai grāmata, lai gan ikreiz pēc viņa viesošanās grāmatā vienmēr parādījās dažas aprakstītas lapas vairāk nekā iepriekš. Tāpat tas ir savādi, ka šai grāmatā man viss šķita chaotisks švīkājums, fantastiska gleznotāja neskaidrs mets, un tikai pēc tavas grēkusūdzes, brāli Medard, viss kļuva skaidrs un salasāms.

Es nedrīkstu izteikties plašāk, ko es par šo gleznotāju nojaušu un domāju. Tu pats to atminēsi, vai pareizāki sakot šis noslēpums tev atklāsies pats. Ej, spēcinies, un ja pēc dažām dienām jutīsies garā stiprs, par ko es esmu pārliecināts, tad tu no manis saņemsi šā noslēpumainā gleznotāja grāmatu."

Es izpildīju priora vēlēšanos, ēdu kopā ar mūkiem, atmetu pašmocības un aprobežojos ar karstām lūgšanām pie svēto altāriem. Ja arī manas sirds brūces nebeidza asiņot, ja arī sāpes manā iekšienē nekļuva vieglākas, taču baismie sapņu tēli bija izgaisuši, un bieži, kad es līdz nāvei noguris bezmiegā gulēju izstiepies cietajās cisās, jutu ap sevi it kā eņģeļu spārnu vēdas, un redzēju, kā pār mani noliecās dzīvā cēlā Aurēlija, kamēr viņas asaru pilnajās acīs staroja dievišķīgā līdzcietība. Kā mani apsargādama viņa izstiepa roku pār manu galvu, mani plaksti aizvērās, un maigs spirdzinošs miegs manās dzīslās ielēja jaunus dzīvības spēkus. Kad priors bija nomanījis, ka manam garam atkal radās zināms spraigums, viņš man iedeva gleznotāja grāmatu un ieteica to manā čellā vērīgi izlasīt.

Es to atvēru, un pirmais, kas man dūrās acīs, bija tikko iezīmēti un tad ar gaismu un ēnu izveidotie svētās Liepas freskas gleznas zīmējumi. Manī nesaviļņojās ne mazākā izbrīna, ne mazākā iekāre atminēt šo mīklu pēc iespējas jo drīzāk. Nē! — tā man vairs nebija nekāda mīkla, jau sen es zināju visu, kas bija atzīmēts šai gleznotāja grāmatā. Tas, ko gleznotājs grāmatas pēdējā lapaspusē ar tikko salasāmu raibi krāsainu rakstu bija savilcis kopā, bija tikai mani sapņi, manas nojautas, vienīgi attēlotas skaidros asos vilcienos, kā es pats to nekad nejaudātu.

Izdevēja iespraustās piezīmes

Neuzkavēdamies pie gleznotāja grāmatā atrastajām piezīmēm, brālis Medards stāsta tālāk, ka viņš ardievojies no priora, kam bija uzticējis savus noslēpumus, no laipnajiem mūkiem un devies tālāk uz Romu, un savā ceļā gan svētā Pētera, gan sv. Sebastjāna un Laurenca, ir sv. Džiovanni a Laterano, ir sv. Marijas Madžioras u. d. c. baznīcās ceļos mezdamies pie visiem altāriem lūdzis Dievu; ka pat vērsis uz sevi pāvesta uzmanību, un beidzot

ticis cildināts kā svētais, bet tagad, tiešām apzinādamies un juzdamies sevi vienīgi tikai kā grēcinieku, šīs sumināšanas dēļ pametis Romu. Mēs, es un tu, vēlīgais lasītāj, tomēr zinām pārāk maz par brāļa Medarda nojautām un sapņiem, un tādēļ, neizlasot gleznotāja piezīmes, nespētu sasaistīt vienā mezglā Medarda dzīves stāsta sarežģītos, uz visām pusēm tekošos dzīves pavedienus. Varbūt pareizāki būtu sacīt, ka mums trūkst degpunkta, no kura izlaužas dažādie raibie stari.

Nelaiķa kapucieša manuskripts bija ietīts vecā nodzeltējušā pergamentā, un šis pergaments bija aprakstīts ar sīkiem, gandrīz nesalasāmiem -burtiem, kas manu ziņkāri kairināja jo vairāk tādēļ, ka šis rokraksts bija pavisam dīvains. Ar lielām grūtībām man laimējās atšifrēt burtus un vārdus, un es jutos gaužām pārsteigts, noskaidrodams, ka šā gleznotāja uzrakstītais stāsts ir tas pats, par ko runā Medards. Vecitaļu valodā šis stāsts līdzinās gandrīz chronikai un pilns aforismiem. Šī savādā melodija vācu valodā skan rupji un dobji, it kā saplaisājis stikls, tomēr lai visu varētu labāk saprast, bija nepieciešams še iespraust tulkojumu; to es arī daru, tikai ar skumjām piezīmēm. Itālijā vēl dzīvo tā firsta dzimta, no kuras cēlies tik bieži minētais Francisks, tāpat vēl dzīvo tā firsta pēcnācēji, kujra galvaspilsētā Medards uzturējās. Tādēļ arī nebija iespējams minēt vārdus, un visā pasaulē nav otra tik nevarīga un neveikla cilvēka, kā tas, kas tev, vēlīgais lasītāj, ieliek rokās šo grāmatu, pie kam viņam jāizdomā citi vārdi tik skaistu un romantiski skanošu vārdu vietā. Minētais izdevējs domāja labi, gribēdams izpalīdzēt firstam, baronam u.' c., taču, kad vecais gleznotājs tagad noskaidrojis tos visnoslēpumainākos un sarežģītākos ģimenes apstākļus, izdevējs atzina, ka ar vispārējām piezīmēm tomēr nepietiks. Viņš bija spiests ar dažādiem paskaidrojumiem un norādījumiem it kā ar barbalainiem rakstiem izrotāt un izpušķot gleznotāja vienkāršo chroniku-korāli.

Aizstādams izdevēju, es tevi lūdzu, vēlīgais lasītāj,

iekāms lasi tālāk, laipni ievēro sekojošo. Kamils, firsts fon. P., ir tās dzimtas cilts tēvs, no kuras cēlies Frančesko, Medarda tēvs. Teodors, firsts fon V., ir firsta Aleksandra fon V. tēvs, kura galmā uzturējās Medards. Firsta brālis Alberts apprecēja itāliešu princesi Džiacintu B. Barona F. dzimta kalnājos ir pazīstama, tikai jāpiezīmē, ka baronese fon F. ir itāliete, jo bija grāfa Filipa S. dēla Piētro meita. Viss tagad, vēlīgais lasītāj, būs daudz skaidrāks, ja tu šos nedaudzos burtus un priekšvārdus paturēsi galvā. Tagad šā nostāsta turpinājuma vietā seko

vecā gleznotāja pergamenta lapaspuses

… Un gadījās, ka Alžiras korsāru smagi apdraudētā Genujas republika griezās pie diženā jūras varoņa Kamila, firsta fon P., lai viņš ar četrām labi apbruņotām un krietnām komandām apgādātām galerām dotos sirojumā pret pārdrošajiem laupītājiem. Slavenus varoņdarbus alkdams, Kamils tūdaļ rakstīja savam vecākam dēlam Frančesko, lai viņš atgrieztos mājās, tēva prombūtnes laikā pārvaldīt zemi. Frančesko apmeklēja Leonardo da Vinči gleznošanas skolu, un tik ļoti bija nodevies mākslai, ka nespēja domāt par kaut ko citu. Tādēļ viņš mākslu turēja augstāk par visas zemes godību un krāšņumu, un visi citi cilvēku darbi un rosme viņam šķita nožēlojama cenšanās pēc tukšas niekalbības. Viņš nespēja pamest ne mākslu, ne meistaru, kas jau bija labi gados, un tādēļ rakstīja tēvam, ka viņš gan protot rīkoties ar otu, bet nevis ar valdnieka zizli, un gribot palikt pie Leonardo. Vecais lepnais firsts tad jutās dziļi sadusmots, nosauca dēlu par necienīgu ģeķi un aizsūtīja pēc viņa uzticīgus kalpotājus. Bet kad Frančesko noteikti atteicās atgriezties, paskaidrodams, ka visa troņa mirdzuma apstarotais firsts viņam, salīdzinot ar krietnu gleznotāju, šķietot tikai nožēlojams radījums, un ka tie visdiženākie karadarbi esot ne/ellīga pasaulīga rotaļa, turpretī gleznotāja darbi dievišķīga gara tīrākā izpausme, tad jūras varonis Kamils

niknās dusmās zvērēja, ka Frančesko padzīs un mantojumu nodrošinās viņa jaunākam brālim Zenobio. Frančesko jutās visai apmierināts un ar oficiālu dokumentu svinīgi un formāli visas mantošanas tiesības uz firsta troni novēlēja savam jaunākam brālim. Tad nu notika, ka vecais farsts Kamils krita kādā sīvā asiņainā cīņā ar-alžīriešiem, Zenobio kļuva valdnieks, bet Frančesko turpretī, noliegdams savu firsta kārtu, vienkāršs gleznotājs, dzīvodams diezgan trūcīgi no valdnieka-brāļa nelielā pabalsta. Frančesko bija bijis lepns pārgalvīgs jauneklis, vienīgi vecais Leonardo prata iegrožot viņa mežonīgo dabu, bet, nolicis firsta kārtu, viņš kļuva Leonardo bijīgais un uzticīgais dēls. Viņš palīdzēja sirmgalvim pabeigt dažu labu lielu svarīgu darbu, un notika, ka skolnieks, paceldamies līdz meistara radīšanas augstumiem, kļuva slavens un gleznoja baznīcām un klosteriem dažu labu altāra gleznu. Vecais Leonardo viņam uzticīgi palīdzēja ar padomiem un darbiem, līdz beidzot mira lielā vecumā. Tad, kā ilgi un rūpīgi apspiesta kvēle, jaunajā Frančesko no jauna uzliesmoja lepnums un pārgalvība. Viņš sevi uzskatīja par sava laika diženāko gleznotāju un, apvienodams sasniegto mākslas gatavību ar savu kārtu, saucās valdnieciskais gleznotājs. Par veco Leonardo viņš izteicās nicīgi un, novērsdamies no vienkāršā bijīgā stila, radīja sev jaunu manieri, kas ar sa'viem krāšņajiem veidoliem un diženo krāsu mirdzumu apžilbināja pūli, kura pārspīlētie suminājumi viņu padarīja vienmēr niekalbīgāku un pārdrošāku.

Notika, ka Romā viņš nokļuva mežonīgu izvirtušu jaunekļu sabiedrībā un, kārodams vienmēr un visur būt izcilākais, viņš arī šai mežonīgajā izvirtības vētrā bija drošākais braucējs. Neīstā mānīgā pagāniskā krāšņuma apstulboti, šie jaunekļi noslēdza slepenu savienību, kuras priekšgalā atradās Frančesko. Noziedzīgā kārtā nopulgodami kristietību, viņi atdarināja seno grieķu paražas, ar izlaidīgām sievietēm rīkodami pastāvīgas dzīres. Viņu starpā bija gleznotāji, bet visvairāk gan tēlnieki, viņi in

teresējās tikai par antīko mākslu, zaimodami it visu, ko kristietībai par slavu un godu bija darinājuši un lieliski izveidojuši jaunie svētās kristietības iedvesmotie mākslinieki. Pagāniskā sajūsmā Frančesko gleznoja daudzus attēlus no melīgās teiksmu pasaules. Neviens neprata tik patiesi kā viņš attēlot kairo sievu krāšņos augumus, ņemdams no dzīviem modeļiem iekšējo kaismi, bet no antīkajiem marmora attēliem formu un izteiksmi. Viņš nesēdēja kā agrāk baznīcās un klosteros, pētīdams un ar māksliniecisku bijību sevī uzņemdams veco bijīgo meistaru krāšņos attēlus, bet gan rūpīgi zīmēja māneklīgo pagānu dievu veidolus. Taču neviens veidols viņu nebija tik dziļi saviļņojis kā kāds slavens Veneras attēls, par ko viņš neatlaidīgi domāja.

Kādreiz brāļa Zenobio noteiktais pabalsts nepienāca ilgāk nekā parasts, un notika, ka Frančesko savā mežonīgajā dzīvē, kas viņam aprija visu peļņu, bet no kujras viņš tomēr negribēja atteikties, nokļuva ļoti lielās naudas grūtībās. Tad viņš atcerējās, ka priekš ilgāka laika kāds kapuciešu klosteris viņam par augstu maksu uzdeva gleznot svēto Rozāliju, un viņš, gribēdams iegūt šo naudu, tagad nolēma pabeigt pēc iespējas ātrāk šo darbu, ko, nicinādams visus kristīgo svētos, nebija vēlējies uzsākt. Viņš nodomāja gleznot šo attēlu kailu, piešķirot tam Veneras sejas formu un izteiksmi. Mets tiešām izdevās lieliski, un izlaidīgie jaunekļi visai cildināja Frančesko nešķīsto iedomu ielikt dievbijīgo mūku baznīcā kristīgās svētās vietā pagānisku elku tēlu. Bet kad Frančesko iesāka gleznot, redzi, tad viss izveidojās pavisam citādi, nekā viņš to domās un prātā bija iecerējis. Kāds varenāks gars uzvarēja nekrietno melu garu, kas Frančesko bija turējis savā varā. No baigās miglas sāka iznirt augsto debesu eņģeļa vaigs; bet it kā biklās baismās baiļodamies apvainot svēto un izsaukt pār sevi tā Kunga soduļ, Frančesko neuzdrošinājās pabeigt svētās vaigu, bet Itis kailo miesu piemīlīgās krokās sedza šķīsts tērps, tumši sārta kleita un mētelis debesu zilumā. Kapuciešu

mūki savā rakstā gleznotājam Frančeslco bija minējuši tikai svētās Rozālijas attēlu, nenorādīdami, vai lai gleznotājs attēlotu kādu ievērojamu notikumu no svētās dzīves, un tādēļ arī Frančesko audekla vidū bija uzmetis tikai svētās auguma veidolu. Tagad turpretī gara iedvesmots viņš ap svētās augumu zīmēja brīnišķīgas figūras, kas attēloja svētās mocības. Frančesko bija pilnīgi iegrimis savā gleznā, vai, pareizāki sakot, glezna bija kļuvusi it kā varens gars, kas viņu apskāva savām spēcīgajām rokām un pacēla pār līdz šim nodzīvoto noziedzīgo pasaulīgo dzīvi. Tomēr svētās vaigu viņš nespēja pabeigt, un tas viņam sagādāja elles mokas, kas it kā ar smailiem dzeloņiem durstīja viņa iekšieni.

Viņš vairs nedomāja par Veneras attēlu, bet gan šķita redzam veco meistaru Leonardo, kas žēli viņā noraudzījās un bailīgi un sāpīgi sacīja: ,,Ai, es gan gribēju tev palīdzēt, bet to-nedrīkstu, vispirms tev jāatteicas no visām grēcīgām dziņām un dziļā nožēlā un pazemībā jālūdz, lai svētā, pret kujru tu esi grēkojis, aizlūdz par tevi."

Frančesko viņa darbnīcā uzmeklēja jaunekļi, no kuriem viņš tik ilgi bija vairījies, un atrada viņu guļam savās cisās kā nevarīgu slimnieku. Kad nu Frančesko viņiem gaudās, ka it kā ļauna gara salauzts nespējot pabeigt svētās Rozālijas attēlu, viņi smējās un sauca: ,,Ai manu brālīt, ka tu uzreiz esi kļuvis tik slims? Ziedosim vīnu Asklēpijam un laipnajai Higiējai, lai šis vārgulis izveseļotos!" Atnesa Sirakuzas vīnu, jaunekļi piepildīja kausus un pagānisko dievu nepabeigtās gleznas priekšā ziedoja vīnu, to izliedami. Bet kad viņi pēc tam sāka dzīrot un aicināja arī Frančesko ņemt dalību, viņš atteicās dzert un piedalīties šo mežonīgo jaunekļu plītēšanā, lai gan viņi sumināja un cildināja Veneru. Tad viens no viņiem sacīja: „Šis nelga gleznotājs patiesi ir slims pie miesas un pie dvēseles, man jāataicina ārsts." Viņš uzmeta apmetni, piesprādzēja zobenu un devās pa durvīm laukā. Tomēr pēc neilga laiciņa viņš atkal atgriezās un sauca: ,,Ei, paraugieties šurp, es pats esmu tas ārsts, kas izdzie

dēs šo sirdzēju!" Jauneklis, cenzdamies gaitā un stājā atdarināt vecu ārstu, tipināja apkārt izļodzītiem ceļgaliem, ērmīgi izšķobījis savu jauneklīgo seju rievās un grumbās, kādēļ līdzinājās vecam īsti riebīgam vīram, un jaunekļi ļoti smējās un sauca: ,,Ei, paskatieties, ka šis ārsts prot savilkt īsti mācīta vīra grimases!" Ārsts tuvojās slimajam Frančesko un runāja rupjā un zobgalīgā balsī: „Ak tu nabaga puisi, man tevi jāizrauj no tavas melancholiskās nemaņas! Ak tu nožēlojamais, tu izskaties tik bāls un slims, tāds tu nepatiksi Venerai! Varbūt, ka donna Rozālija tevi pieņems, kad būsi atspirdzis! Tu, nevarīgais puisi, dzer manu brīnumdziru. Tā kā tu gribi gleznot svētos, tad mans dzēriens tevi laikam gan spēcinās, tas ir vīns no svētā Antonija pagraba." Viltus dakteris bija izvilcis no mēteļa pudeli, ko tagad attaisīja. No pudeles izplūda dīvaina smarža, kas jaunekļus tā apdullināja, ka viņi it kā miega pārņemti atslīga sēdekļos un aizvēra acis. Bet Frančesko mežonīgā niknumā, ka viņu izsmej par nevarīgu vārguli, izrāva dakterim no rokām pudeli un dzēra no tās pilniem malkiem. ,,Uz veselībām!" izsaucās jauneklis, atkal pieņemdams savu jauneklīgo seju un spēcīgo gaitu. Tad viņš uzmodināja jaunekļus no miega, un viņi meimuroja pa kāpnēm lejuļp.

It kā Vezuvs mežonīgi šņākdams izspļauj liesmas, kas visu aprij, tādas pat kvēlas liesmas tagad izstrāvoja Frančesko. Viņš savu acu priekšā saskatīja visus pagāniskos tēlus, ko kādreiz bija gleznojis, it kā tie būtu kļuvuši dzīvi, un varenā balsī sauca: „Arī tev jānāk, mana mīļotā sieva, tev jādzīvo un jākļūst manai, jeb es ziedošos pazemes dieviem!" Tad cieši pie pašas gleznas viņš ieraudzīja Veneru, kas viņam laipni māja. Viņš pielēca kājās no savas guļasvietas un sāka gleznot svētās Rozālijas galvu, jo cerēja pilnīgi atveidot Veneras burvīgo seju. Šķita, it kā viņa griba nespētu vadīt roku, jo ota neatlaidīgi aizslīdēja no miglas, kas ietina svētās Rozālijas galvu, un nejauši slīdēja pār barbaru galvām, kas ielenca svēto. Un tomēr svētās dievišķīgais vaigs kļuva

vienmēr redzamāks, pēkšņi raudzīdamies Frančesko tik dzīvām un starojošām acīm, ka viņš it kā nāvīga zibens trāpīts saļima uz grīdas. Mazliet atžilbis, viņš ar pūlēm piecēlās, tomēr neuzdrošinājās paraudzīties pēkšņi tik baismīgā gleznā, bet nodurtu galvu aizzagās līdz galdam, uz kura atradās doktora vīna pudele, no tās viņš iedzēra krietnu malku. Tad Frančesko no jauna jutās pilnīgi spēcināts, viņš palūkojās uz savu gleznu, tā bija galīgi pabeigta, taču viņā neraudzījās vis svētā Rozālija, bet gan viņa mīļotā Venera, kairiem mīlas pilniem skatieniem viņam uzsmaidīdama. Šai mirklī Frančesko iekaisa mežonīgās noziedzīgās dziņās. Viņš kauca neprātīgā iekārē, atcerējās pagānisko tēlnieku Pigmalionu, kura dzīves stāstu bija gleznojis, un tāpat kā viņš lūdza Veneru, lai tā viņa veidolā iedveš dzīvību.

Drīz viņam patiesi šķita, ka attēls sāk kustēties, bet kad viņš to gribēja tvert savās skavās, tad redzēja, ka tas bija tikai nedzīvs audekls. Tad viņš plūca savus matus un izturējās it kā velna apsēsts. Frančesko tā bija pavadījis divas naktis un dienas; trešajā dienā, kad viņš it kā statuja stāvēja attēla priekšā, viņa istabas durvis atvērās, aiz muguras it kā iečaukstējās sieviešu drānas. Viņš apgriezās un ieraudzīja kādu sievu, kurā pazina sava attēla oriģinālu. Viņa prāti apmulsa, kad viņš savā priekšā ieraudzīja neizsakāmi daiļās sievas tēlu, ko savā dvēselē bija izveidojis pēc marmora veidola, un viņu sagrāba gandrīz baismas, raugoties gleznā, kas tik pilnīgi atspoguļoja svešās sievas tēlu. Ar viņu notika tas pats, kas notiek ar cilvēku brīnišķīga gara redzējuma priekšā, klusi viņš nometās svešās priekšā ceļos un it kā lūgdamies pacēla uz viņu rokas. Tomēr svešā sieva smaidīdama viņu piecēla un sacīja, ka jau toreiz, kad viņš apmeklējis Leonardo da Vinči gleznošanas skolu, viņa kā maza meitene viņu bieži redzējusi un bezgalīgi viņā iemīlējusies. Tagad viņa pametusi vecākus un radus un viena pati devusies uz Romu viņu meklēt, jo kāda iekšēja balss viņai sacījusi, ka viņš to gaužām mī

lot un aiz dziļām ilgām un iekāres viņu gleznojis. Tagad viņa redzot, ka tas tiešām tā. Frančesko nu noprata, ka starp viņu un šo svešo sievu pastāv kādas noslēpumainas dvēseliskas saites un ka šīs saites radījis brīnišķīgais attēls un viņa neprātīgā mīlestība uz to. Viņš apskāva šo sievu sirsnīgā mīlestībā un gribēja viņu tūdaļ vest baznīcā, lai mācītājs ar svēto sakramentu viņus uz mūžu savienotu. Tomēr sievu tas šķita šausmināja, un viņa sacīja: „Ai, mīļais Frančesko, vai gan tu neesi drosmīgs mākslinieks, kas neļaujas saistīties kristīgās baznīcas saitēm? Vai gan tu ar visu miesu un dvēseli nepiekrīti līksmajai svaigajai senatnei un tās dzīvei labvēlīgiem dieviem? Kāda mūsu savienībai daļa gar skumjajiem priesteriem, kas bezcerīgās žēlabās pavada savu dzīvi drūmās cellās? Svinēsim līksmi un gaiši mūsu mīlestības svētkus." Šīs sievas runas Frančesko paveda, un tā notika, ka viņš kopā ar grēcīgajiem, noziedzīgi vieglprātīgajiem jaunekļiem, kas saucās viņa draugi, vēl tai pašā vakarā pēc pagānu paražām svinēja savas kāzas ar svešo sievu. Izrādījās, ka šī sieva bija atvedusi sev līdz vienu kasti ar dārgumiem un skaidru naudu, un Frančesko, nododamies grēcīgām baudām un aizmirsdams savu mākslu, nodzīvoja ar viņu kopā ilgu laiku. Sieva jutās grūta, un tikai tagad viņas starojošais skaistums atplauka vienmēr krāšņāk un krāšņāk, viņa pilnīgi līdzinājās atmodinātam Veneras attēlam, un Frančesko tikko spēja panest savas dzīves krāšņos priekus. Kādā naktī Frančesko uzmodināja dobji baismu pilni vaidi; kad viņš izbijies pielēca kājās un turēdams rokās sveci aplūkoja savu sievu, tad redzēja, ka viņa bija dzemdējusi puisēnu. Kalpotājiem bija jāsteidzas ataicināt vecmāti un ārstu. Frančesko paņēma bērnu no mātes klēpja, bet tai mirklī sieva izgrūda šausmīgu spalgu kliedzienu un it kā spēcīgu dūru sagrābta locījās lēkmē.

Vecmāte ieradās ar savu kalponi, viņai sekoja ārsts; kad nu viņi nedēļniecei gribēja sniegt palīdzību, tad šausmās atkāpās, jo sieva gulēja nāves stingumā. Viņas

kaklu un krūtis izķēmoja zili šausmīgi plankumi, un jaunās daiļās sejas vietā viņi ieraudzīja riebīgi izšķobītu grumbainu seju ar izvalbītām acīm. Abu sievu kliedzieni sapulcināja kaimiņus, jau agrāk par svešo sievu bija stāstītas visādas dīvainības; viņas un Frančesko lepnais dzīves veids visus bija šausminājis, un daudz netrūka, ka viņu grēcīgo priestera neiesvētīto kopdzīvi uzrādīja garīgām tiesām. Tagad, redzēdami šausmīgi sakropļoto mironi, visi bija pārliecināti, ka viņa dzīvojusi savienībā ar velnu, kas viņu tagad sagrābis savā varā. Viņas skaistums bija bijis tikai nolādētas burvības melīgs māņu tēls. Ļaudis, kas bija ieradušies, baismās aizbēga, jo neviens negribēja pieskarties mirušai. Tagad Frančesko zināja, ar ko viņam bijusi darīšana, un viņu sagrāba šausmīgas baismas. Viņa acu priekšā iznira visi viņa grēki, un tā Kunga sods sākās jau šīs zemes virsū, jo viņa iekšienē iedegās elles liesmas.

Nākamā dienā ieradās garīgās tiesas pārstāvis ar spiegiem un gribēja Frančesko apcietināt, bet tad atmodās viņa drosme un lepnums, viņš satvēra savu zobenu, atbrīvoja sev ceļu un aizbēga. Labu gabalu no Romas viņš atrada kādu alu, kurā noguris un savārdzis apslēpās. Pats lāga neapzinādamies, viņš jaunpiedzimušo puisēnu bija ietinis mētelī un paņēmis līdzi. Mežonīgā niknumā viņš šo velnišķās sievas dzemdēto bērnu gribēja sašķaidīt pret akmeņiem, bet kad viņš to pacēla gaisā, bērniņš žēlabaini un lūdzoši ieraudājās, un Frančesko pārņēma dziļa līdzjūtība; viņš nolika puisīti sūnās un iepilināja viņa mutē dažus pilienus līdzpaņemtās apelsīnu sulas.

Līdzīgi grēku nožēlotājam vientuļniekam Frančesko bija pavadījis vairākas nedēļas alā un atmezdams grēcīgos noziegumus, kādos līdz šim bija dzīvojis, dedzīgi pielūdzis svētos. Bet it sevišķi piesauca smagi apvainoto Rozāliju, lai tā aizlūgtu par viņu tā Kunga troņa priekšā. Kādā vakarā Frančesko šai biezoknī gulēja uz ceļiem Dievu lūgdams un raudzījās saulē, kas grima jūra, kuras

sārtie liesmu viļņi rietumos sita jo augstas bangas. Bet kad liesmas izplūda pelēkajā vakara miglā, Frančesko gaisā pamanīja starojošu sārtu mirdzu, kas pamazām pārgāja veidolā. Eņģeļu vidū nometušos ceļos uz kāda padebeša Frančesko ieraudzīja svēto Rozāliju, un liegās šalkās un čalās skanēja vārdi: „Kungs, piedodi cilvēkam, kas savā nevarībā un nespēkā nav spējis pretoties sātana kārdinājumiem." Tad sārtajā mirdzā atplaiksnēja zibeņi, un debesu velvi satricināja dobjš pērkona grāviens: „Kujš grēcīgs cilvēks ir gan grēkojis tā kā šis? Ne žēlastību, ne mieru viņš neatradīs savā kapā, kamēr viņa noziegumā radītā cilts dzīvo tālāk noziedzīgos

grēkos!"- Frančesko sabruka pīšļos, jo viņš labi

zināja, ka nu bija pasludināts viņam spriedums, un viņu vajās bezcerīgs baismīgs liktenis. Viņš aizbēga, aizmirsdams alā puisīti, un, nespēdams vairs gleznot, dzīvoja dziļā nožēlojamā postā. Lāgiem viņam iešāvās prātā, ka par slavu kristīgai ticībai būtu jāglezno krāšņas gleznas, un viņš jau izdomāja zīmējumā un krāsās lieliskus darbus, kas attēlotu svētās jaunavas un Rozālijas svēto dzīves stāstu; bet kā lai viņš iesāktu šādas gleznas, kad viņam nebija neviena skudo, ar ko nopirkt audeklu un krāsas, un tikai ar niecīgām žēlastības dāvanām, ko saņēma pie baznīcas durvīm, varēja vilkt savu nožēlojamo dzīvību. Tad notika, ka reiz, kad viņš, raudzīdamies baznīcas kailajā sienā, domās gleznoja, viņam tuvojās divas aizplīvurotas sievas, un viena cēlā eņģeļa balsī sacīja: „Tālajā Prūsijā, kur tā Kunga eņģeļi uz kādas liepas nolika jaunavas Marijas gleznu, viņai par godu uzcelta baznīca, un tai trūkst glezniecisko rotājumu. Dodies turp, lai tava māksla tur kļūtu par svētu lūgšanu un tavu saplosīto dvēseli dziedētu debesu mierinājums."

—    Kad Frančesko pacēla savas acis uz šīm sievām, viņš redzēja, ka tās izgaisa liegi vizmainos staros, un baznīcu piepildīja līliju un rožu smarža. Tagad Frančesko zināja, kas bijušas šīs sievas, un nākamā rītā gribēja uzsākt savu svētceļojumu. Bet vēl tās pašas dienas vakarā pēc

lielām grūtībām viņu atrada Zenobio kalpotājs, izmaksāja viņam divu gadu pabalstu un ielūdza sava kunga galmā. Taču Frančesko paturēja tikai niecīgu summu, pārējo izdalīja nabagiem un devās ceļā uz tālo Prūsiju. Viņa ceļš gāja caur Romu, un viņš iegriezās tuvējā kapuciešu klosterī, kuram bija gleznojis svēto Rozāliju. Viņš arī redzēja gleznu altāra ielokā, tomēr apskatījis to tuvāk pamanīja, ka tā bija tikai viņa gleznas kopija. Oriģinālu mūki dīvaino baumu dēļ, kas vijās ap aizbēgušo gleznotāju, no kuļ-a viņi šo gleznu bija mantojuši, negribēja paturēt, bet to nokopējuši pārdeva B. pilsētas kapuciešu klosterim. Pēc nogurdinošā svētceļojuma Frančesko sasniedza svētās Liepas baznīcu Austrumprūsijā un izpildīja svētās jaunavas uzdevumu. Viņš tik brīnumaini izgleznoja baznīcu, ka pats atzina, viņā darbojoties žēlastības gars. Viņa dvēseli piepildīja debesu mierinājums.

Gadījās, ka grāfu Filipu S. medībās kādā attālā mežonīgā apkaimē pārsteidza briesmīgs negaiss. Vētra auroja aizās, lietus gāzās straumēm, it kā cilvēkiem un dzīvniekiem būtu jāiet bojā jaunos grēku plūdos; tad grāfs Filips atrada kādu alu, kur viņš paglābās kopā ar savu zirgu, ko tikai ar pūlēm tur ievilka. Viss apvārsnis bija tīts melnos padebešos, tādēļ alā bija tik tumšs, ka grāfs Filips nespēja izšķirt un saskatīt, kas viņam līdzās tā čaukst un čalo. Viņš baiļojās, ka alā varētu būt paslēpies kāds plēsīgs zvērs, un izvilka savu zobenu, lai spētu aizstāvēties. Bet kad negaiss pārgāja un alā iespiedās saules stari, viņš sev par lielu izbrīnu ieraudzīja, ka viņam blakus lapu cisās guļ kails puisītis, raudzīdamies viņā starojošām acīm. Viņam līdzās stāvēja ziloņkaula kauss, kuj-ā grāfs Filips atrada dažus pilienus smaržīga vīna, ko puisēns kāri sūca. Grāfs lika skanēt savai taurei, un pamazām salasījās viņa ļaudis, kas bēgdami bija izklīduši uz visām pusēm; tagad viņi gaidīja grāfa pavēli, vai drīz neieradīsies cilvēks, kas alā bija pametis puisēnu.

Bet naktij iestājoties grāfs Filips sacīja: „Es nevaru nevarīgo puisīti pamest šai alā, bet ņemšu viņu sev līdz un darīšu to visiem zināmu, lai viņa vecāki vai cits kāds, kas viņu šai alā nolicis, to varētu no manis saņemt." Tā tas notika; tomēr pagāja nedēļas, mēneši un gadi, bet neviens nepieteicās. Grāfs šim atradenim svētās kristībās bija devis vārdu Frančesko. Puisēns pieauga, un ir izskatā, ir garā kļuva brīnišķīgs jauneklis, kādēļ grāfs, viņa retās apdāvinātības dēļ, mīlēja to kā savu dēlu un, būdams bez bērniem, nolēma novēlēt viņam visu savu mantu. Frančesko jau bija divdesmit pieci gadi, kad grāfs ģeķīgi iemīlējās kādā nabadzīgā brīnumskaistā jaunavā un to apprecēja, lai gan viņa bija ļoti jauniņa, bet viņš jau labi gados. Frančesko drīz vien sagrāba grēcīga iekāre, un lai gan grāfiene bija gaužām dievbijīga un tikla un negribēja lauzt doto uzticības zvērestu, viņam tomēr pēc sīvas cīņas laimējās viņu ar velnišķīgu mākslu palīdzību tā apmāt, ka viņa padevās noziedzīgai baudai, un viņš savam labdarim atmaksāja ar nejauku nepateicību un nodevību. Abi bērni, grāfs Piētro un grāfiene Andžiola, kurus sirmais grāfs tēvišķīgā sajūsmā spieda pie savr.s sirds, bija šā nozieguma augļi, bet grāfam un arī visai pasaulei tas palika apslēpts.

Iekšēja gara tirdīts, es devos pie sava brāļa Zenobio un teicu: „Esmu atsacījies no troņa, un pat tad, ja tu mirtu agrāk par mani un tev nebūtu bērnu, es vēlos palikt par gleznotāju un pavadīt savu dzīvi klusās lūgšanās un kalpojot mākslai. Tomēr mūsu zeme nedrīkst piekrist svešai valstij. Šis Frančesko, ko uzaudzinājis grāfs Filips S., ir mans dēls. Mežonīgā bēgšanā es viņu pametu alā, kur to atrada grāfs. Ziloņkaula kausā, kas atradās viņam blakus, ir iegravēts mūsu ģerbonis, taču katras šaubas vēl jo vairāk novērš jaunekļa izskats, kas tik ļoti līdzinās mūsu ģimenes locekļiem. Brāli Zenobio!

pieņem šo jaunekli kā savu dēlu, un lai viņš būtu tavs pēctecis!"

Zenobio šaubas, vai tikai šis jauneklis dzimis likumīgā laulībā, izkliedēja pāvesta adoptācijas dokumenti, ko es izgādāju, un tā notika, ka mana dēla grēcīgā laulības pārkāpēja dzīve beidzās un viņam drīz vien likumīgā laulībā piedzima dēls, ko viņš nosauca Paolo Frančesko. Noziedzīgā dzimta vairojās noziedzīgā kārtā. Bet vai mana dēla nožēla nespēj šo noziegumu izpirkt? Es stāvēju viņa priekšā it kā tā Kunga soģis, jo viņa iekšiene man bija atklāta un caurredzama, un kas pasaulei palika apslēpts, to man pauda gars, kļūdams manī vienmēr varenāks un varenāks un paceldams mani pāri dzīves nemierīgajām bangām, kādēļ es spēju ieskatīties pašās dzīlēs, un šis skatiens man nenesa nāvi.

Grāfienei S. Frančesko aiziešana atnesa nāvi, jo tikai tagad viņa apzinājās savu grēku, un viņu nobeidza cīņa ar mīlestību uz šo noziedznieku un nožēla par padarīto. Grāfs Filips piedzīvoja deviņdesmit gadus un mira kā bērnišķīgs sirmgalvis. Viņa iedomātais dēls Piētro, kopā ar savu māsu Andžiolu devās uz Frančesko galmu; pats Frančesko bija sekojis nelaiķim Zenobio. Paolo Frančesko saderināšanos ar Viktoriju, firstieni M. ievadīja grezni svētki, bet kad Piētro ieraudzīja līgavu visā viņas skaistumā, viņā iedegās dedzīga mīlestība un, briesmas nebaidīdamies, viņš centās iekarot līgavas labvēlību. Paolo Frančesko nemanīja Piētro pūles, jo pats bija iekvēlojies pret Piētro māsu Andžiolu, kas viņu salti noraidīja. Viktorija pameta galmu, lai, pēc pašas vārdiem, dotos uz savu dzimteni un klusā vientulībā pildītu kādu zvērestu. Viņa atgriezās tikai pēc gada, kāzas jau bija noliktas, un tūdaļ pēc laulībām grāfs Piētro kopā ar savu māsu Andžiolu gribēja atgriezties savā dzimtā pilsētā. Andžiolas pastāvīgā neatlaidīgā pretestība vēl vairāk bija iekaisinājusi Paolo Frančesko mīlestību, kas

tagad jau līdzinājās plēsīga zvēra mežonīgai iekārei, un ko spēja savaldīt vienīgi iztēlē izjustā bauda.

Tā gadījās, ka, neģēlīgi noziegdamies pašā kāzu dienā, Paolo Frančesko, iekāms devās līgavas istabā, uzbruka Andžiolai, kas gulēja nemaņā, jo pie kāzu mielasta bija dabūjusi opiatu viņas guļamistabā, un apmierināja savu grēcīgo iekāri. Kad šis noziedzīgais darbs Andžiolu gandrīz iedzina nāvē, sirdsapziņas moku tirdītais Paolo Frančesko atzinās savā noziegumā. Pirmajā dusmu uzliesmojumā Piētro gribēja nodevēju nogalināt, bet tad viņa roka noslīga, jo viņš atcerējās, ka bija jau atriebies, iekāms šis noziegums notika. Mazā Džiacinta, B. firstiene, ko vispār uzskatīja kā Viktorijas māsu, bija Piētro un Paolo Frančesko līgavas slepeno sakaru auglis. Piētro kopā ar Andžiolu devās uz Vāciju, tur viņa dzemdēja dēlu, ko nosauca Franci, un to rūpīgi uzaudzināja. Nevainīgā Andžiola beidzot aizmirsa drausmīgo noziegumu un atplauka lielā piemīlībā un daiļumā.

Tad notika, ka firsts Teodors fon V. iedegās pret viņu spējā mīlestībā, un arī Andžiola no visas sirds viņā iemīlējās. Drīz vien viņa kļuva firsta laulātā draudzene, un grāfs Piētro tai pašā laikā salaulājās ar kādu vācu jaunavu; no šīm laulībām viņiem piedzima meita, bet Andžiola dzemdēja firstam divus dēlus. Lai gan dievbijīgās Andžiolas sirdsapziņa bija skaidra, tomēr bieži, atcerēdamās Paolo Frančesko noziedzīgo darbu, viņa grima drūmās pārdomās, bieži vien viņai šķita, ka pat nesamaņā izdarītais grēks pelna sodu, un tas atriebsies viņai un viņas pēcnācējiem. Viņu nespēja mierināt pat grēkusūdze un pilnīga grēku atlaišana. Pēc ilgām ciešanām viņai kā debesu mājiens iešāvās galvā domas izstāstīt visu savam laulātam draugam. Lai gan apzinādamās smago cīņu, ko viņai maksās atzīšanās nelieša Paolo Frančesko noziegumā, viņa tomēr sevī svinīgi apņēmās spert šo smago soli un savu solījumu patiesi pildīja. Šausmu pārņemts firsts Teodors nu dabūja zināt šo noziedzīgo darbu, viņš jutās dziļi saviļņots, un viņa

kvēlais niknums šķita pat apdraudam nevainīgo Andžiolu. Tā notika, ka viņa dažus mēnešus pavadīja kādā attālā muižā; pa to laiku firsts apvaldīja savu sarūgtinājumu un nonāca tik tālu, ka ne tikai samierināts sniedza roku savai laulātai draudzenei, bet viņai nezinot rūpējās pat par Franča audzināšanu. Pēc firsta un viņa laulātās draudzenes nāves tikai Piētro un jaunais firsts Aleksandrs fon V. zināja Franča dzimšanas noslēpumu. Neviens gleznotāja pēctecis nebija ne garā, ne izskatā tik līdzīgs Frančesko, ko izaudzināja grāfs Filips, kā šis Francis. Viņš bija brīnišķīgs jauneklis, cildenu garu, dedzīgs un straujš kā domās, tā darbos. Kaut jel uz viņu negulētu tēva un senča grēki, kaut jel viņš spētu pretoties sātana kārdinājumiem.

Pirms firsta Teodora nāves viņa abi dēli Aleksandrs un Johans aizceļoja uz skaisto Itāliju, tomēr tam, ka abi brāļi Romā izšķīrās, nebija vis par iemeslu viņu acīm redzamā nevienprātība, bet gan dziņu dažādība. Aleksandrs nonāca Paolo Frančesko galmā un tik ļoti iemīļoja Paolo un Viktorijas jaunāko meitu, ka nodomāja ar viņu salaulāties. Firsts Teodors ar firstam Aleksandram neizprotamu pretīgumu noraidīja šo savienību, un tādēļ tikai pēc Teodora nāves firsts Aleksandrs salaulājās ar Paolo Frančesko jaunāko meitu.

Atceļā princis Johans bija iepazinies ar savu brāli Franci un, nenojauzdams viņu tuvo radniecību, viņš tā pieķērās šim jauneklim, ka negribēja no viņa vairs šķirties. Tikai Franča dēļ princis neatgriezās brāļa galvaspilsētā, bet devās uz Itāliju. Pēc mūžīgā neizdibināmā likteņa lēmuma princis Johans un Francis ieraudzīja Viktorijas un Piētro meitu Džiacintu, un abi iekaisa uz viņu karstā mīlestībā. Noziegums dzen savus dzietus, kas gan spēj pretoties tumšajām varām.

Manas jaunības grēki un noziegumi gan bija šausmīgi, bet Dieva apžēloto vīru un svētās Rozālijas aiz

lūgšanas mani glābušas no mūžīgas pazudināšanas un man atļauts izciest lāsta ciešanas šīs zemes virsū, kamēr noziedzīgais stumbrs nokaltīs un nenesīs vairs augļus. Mani nospiež pār garīgiem spēkiem pavēlētāja zemes nasta, un, drūmās nākotnes noslēpumu nojauzdams, mani žilbina māneklīgais dzīves krāsu zaigs, bet slīdošo tēlu mulsinātās acis nespēj atskārst iekšējo veidolu. Bieži vien es saskatu pavedienu, ko pretodamās manas dvēseles svētlaimei vērpj tumšās varas, un veltīgi domāju to satvert, to saraut. Bet man jācieš un ticīgi un neatlaidīgi nemitīgā grēkunožēlā jāpanes man uzliktās mokas, lai izpirktu savus ļaunos darbus. Princi un Franci es gan aizbiedēju no Džiacintas, bet sātans rosīgi gatavo Franča postu, kam viņš nespēj izbēgt.

Francis un princis nonāca vietā, kur uzturējās grāfs Piētro, viņa laulātā draudzene un piecpadsmit gadus vecā meita Aurēlija. Tāpat kā noziedzīgais tēvs Paolo Frančesko iekaisa mežonīgā iekārē, ieraudzīdams Andžiolu, tā arī dēlā, ieraugot Aurēliju, uzliesmoja aizliegtās iekāres kvēle. Ar visādām velnišķīgām kārdināšanas mākslām viņš prata savaldzināt dievbijīgo, tikko uzplaukušo Aurēliju, kas viņam atdevās ar visu savu dvēseli, un jau bija grēkojusi, iekāms grēka doma atausa viņas dvēselē. Kad Jaunā darba sekas vairs nebija noslēpjamas, viņa dziļā izmisumā par padarīto metās mātes priekšā ceļos un visu viņai izstāstīja. Grāfs Piētro, lai gan pats grēkā un noziegumā ieņemts, Franci un Aurēliju būtu nogalinājis. Māte lika Francim sajust viņas pamatotās dusmas un, draudēdama atklāt grāfam Piētro viņa ļauno darbu, aizraidīja viņu uz visiem laikiem no sava un savas meitas tuvuma. Viņai laimējās aizvest meitu no grāfa Piētro prom, un kādā vientuļā vietā Aurēlija dzemdēja meitiņu. Bet Francis nespēja Aurēliju aizmirst, viņš dabūja zināt viņas uzturēšanās vietu, traucās turp un iegāja istabā tieši tai brīdī, kad grāfiene, saimes prombūtnē, sēdēja pie meitas gultas, turēdama klēpī tikai astoņu dienu veco meitiņu. Negaidot ieraudzīdama ļaundari, grāfiene šaus

mu un baismu pārņemta piecēlās kājās un pavēlēja viņam atstāt istabu. ,,Prom. . . prom, citādi tu esi pazudis, grāfs Piētro zina tavu darbu, ļaundari!" Tā viņa sauca, lai Franci sabiedētu un bīdīja viņu uz durvju pusi; tad Franci sagrāba mežonīgs velnišķīgs niknums, viņš izrāva no grāfienes rokām bērnu, deva viņai belzienu krūtīs, ka viņa atmuguriski saļima, un aizdrāzās prom. Kad Aurēlija atmodās no dziļā ģīboņa, māte vairs nebija pie dzīvības, dziļa brūce galvā (viņa bija kritusi uz dzelzīm apkaltas lādes) viņu bija nogalinājusi. Francis bija nodomājis bērnu nogalināt; ietinis to segās, viņš vakara tumsā traucās pa kāpnēm lejup un tieši gribēja pamest māju, kad sadzirdēja klusus vaidus, kas šķita nākam no kādas apakšējā stāva istabas. Neviļus viņš apstājās, klausījās un zagās šai istabai tuvāk. Tai brīdī žēlabaini vaidēdama no istabas iznāca kāda sieva. Francis, kas dzīvoja baroneses S. mājā, pazina šīs baroneses bērnu aukli. Viņš vaicāja, kādēļ viņa tā izturas? ,,Ak, kungs", sieva atteica, „mana nelaime ir nenovēršama, nupat mazā Eufemija sēdēja man klēpī, gavilēja un smējās, bet pēkšņi viņa noliec galviņu un ir beigta, Uz pieres viņai ir zili plankumi, un tagad mani apvainos, ka esmu viņu nosviedusi zemē!" Francis strauji iegāja istabā un, ieraudzījis mirušo bērnu, saprata, ka liktenis grib, lai viņa bērns dzīvotu, jo nedzīvā Eufemija brīnišķīgā kārtā gan izskatā, gan stāvā pilnīgi līdzinājās viņa bērnam. Aukle, kas pie bērna nāves varbūt nemaz nebija tik nevainīga kā stāstīja, Franča bagātīgo dāvanu piekukuļota, šo maiņu atļāva; tagad Francis nedzīvo bērnu ietina segās un iemeta upē. Aurēlijas bērnu baronese S. uzaudzināja kā savu meitu Eufemiju, un mazās dzimšanas noslēpums pasaulei palika apslēpts. Baznīca ar svētās kristības sakramentu nelaimīgo neuzņēma savā klēpī, jo bērns, kas ar savu nāvi viņai dāvāja dzīvību, jau bija kristīts. Pēc vairākiem gadiem Aurēlija salaulājās ar baronu fon F.; šīs laulības augļi bija divi bērni, Hermogens un Aurēlija.

Kad princis kopā ar Frančesko (tā viņš italiski sauca Franci) bija nodomājis doties uz brāļa galvaspilsētu, debesu mūžīgā vara man atļāva viņiem pievienoties un doties līdzi. Ar spēcīgām rokām es gribēju satvert nevarīgo Frančesko, kad viņš tuvosies bezdibenim, kas atvērās viņa priekšā. Nevarīga grēcinieka veltīgs nodoms, jo grēcinieks tā Kunga troņa priekšā vēl nebija ieguvis žēlastību! Frančesko, neģēlīgi noziedzies pret Džiacintu, nogalināja savu brāli! Frančesko dēls ir nelaimīgais zēns, ko firsts uzaudzināja ar grāfa Viktorina vārdu. Slepkava Frančesko gribēja salaulāties ar firstienes dievbijīgo māsu, bet man laimējās šo noziegumu izjaukt tai mirklī, kad tam bija jānotiek svētajā vietā.

Laikam gan šis dziļais posts, kujrā Francis pagrima pēc tam, kad viņš neizpērkamo grēku apziņas tirdīts aizbēga, bija nepieciešams, lai viņu pievērstu nožēlai. Skumju un slimības salauzts, viņš bēguļodams nonāca pie kāda tautieša, kas viņu laipni uzņēma. Tautieša meita, dievbijīga klusa jaunava, sajuta karstu mīlestību pret Franci un viņu rūpīgi kopa. Tad notika, ka atspirdzis Francis arī viņu iemīļoja, un svētais sakraments viņus savienoja. Ar gudrību un zināšanām viņam laimējās tikt uz augšu un sava tēva ievērojamo mantojumu bagātīgi pavairot un iegūt lielu pasaulīgu labklājību. Bet nepastāvīga un tukša ir ar Dievu neizlīdzināta grēcinieka laime. Francis pagrima dziļā nabadzībā, un viņa posts pauda nāvi, jo miesa un gars bija padoti smagai kaitei. Viņa dzīve kļuva nepārtraukta grēkunožēla. Beidzot debesis viņam sūtīja mierinājuma staru. Viņam jādodoties svētceļojumā pie svētās Liepas, un tur kāda dēla piedzimšana viņam pasludināšot tā Kunga žēlastību.

Meža, kas iesledza svētas Liepas klosteri, es devos pie rupju nomāktās mātes, kad viņa apraudāja jaunpiedzi-

mušo bērniņu, kam nebija tēva, un spirdzināju viņu ar mierinājuma vārdiem.

Tā Kunga žēlastība brīnišķīgā kārtā apņem bērnu, kas dzimis tā Kunga izredzēto svētajā vietā! Bieži vien atgadās, ka viņam parādās Jēzusbērns, jau agri viņa bērnišķīgās jūtās iededzinādams mīlestības dzirksteli.

Svētās kristībās māte bērniņu bija nosaukusi tēva vārdā par Franci! Vai tu tas būsi, svētajā vietā dzimušais Francisk, kas ar savu dievbijību izpirksi noziedzīgā senča grēkus un sniegsi viņam kapā mieru? Tālu no pasaules un tās mulsajiem kārdinājumiem bērniņš pilnīgi pievērsīsies debesīm. Viņam jākļūst garīdzniekam. Tā mātei sludināja svētais vīrs, kas ielēja manā dvēselē brīnišķīgu mierinājumu, un laikam gan žēlastības pravietojums manī izraisīja brīnišķīgu skaidrību, ka es savā iekšienē šķitu saskatām nākotnes skaidru ainu.

Es redzu, ka jauneklis izcīna nāves cīņu ar tumšo varu, kas ar briesmīgu ieroci viņam uzbrūk! Viņš krīt, tomēr dievišķīga sieva paceļ pār viņa galvu uzvaras vainagu! — Viņu glābj pati svētā Rozālija! Cik bieži vien to mūžīgā debesu vara man atļaus, es gribu stāvēt klāt šim jauneklim, šim vīram, un viņu sargāt, cik vien spēdams. Viņš būs kā —

Izdevēja piezīme

Še, vēlīgais lasītāj, vecā gleznotāja pusizdzisušais rokraksts kļūst tik neskaidrs, ka atšifrēt kaut ko tālāk galīgi nav iespējams. Atgriezīsimies pie kapucieša Medarda savādā manuskripta.

Trešā nodaļa ATGRIEŠANĀS KLOSTERĪ

Beidzās ar to, ka it visur, kur vien es Romas ielās parādījos, atsevišķi cilvēki apstājās un, pazemīgi noliekušies, izlūdzās manu svētību. Var būt, ka mana stingrā, nepārtrauktā grēkunožēla vērsa uz sevi uzmanību, bet viens ir skaidrs, ka mans svešādais, dīvainais izskats romiešu dzīvajā fantazijā drīz vien kļuva par leģendu, un iespējams, ka viņi, man pašam to nenojaušot, bija mani padarījuši par kādas vienkāršas pasaciņas varoni. Baigas nopūtas un klusu bijīgu lūgšanu čuksti mani bieži iztraucēja no dziļas ieceres, kurā es, gulēdams uz altāļra pakāpieniem, biju iegrimis, un tad es ievēroju, ka ap mani gulēja ceļos dievlūdzēji un šķita izlūdzās manas aizlūgšanas. Tāpat kā tajā kapuciešu klosterī, es dzirdēju aiz sevis saucam: il Sancto! — un manas krūtis skāra sāpīgi dūča dūrieni. Es gribēju pamest Romu, bet kā es izbijos, kad klostera priors man paziņoja, ka pāvests mani aicinājis pie sevis. Manī modās drūmas nojautas,, ka ļaunā vara mani varbūt no jauna grib sasaistīt savās važās, tomēr saņēmu drosmi un noteiktā stundā devos uz Vatikānu. Pāvests, visai izglītots vīrs, pašos spēka gados, saņēma mani sēdēdams izrotātā atzveltnes krēslā. Divi brīnumskaisti, pēc garīdznieku kārtas ģērbti puisēni, pasniedza viņam aukstu ūdeni un ar gārņu spalvām vicinādami pūlējās radīt valgmi, jo diena bija pārāk svelmaina. Palocīdamies pēc pieņemtās paražas ceļos, es pazemīgi devos viņam klāt. Skarbi viņš manī palūkojās, tomēr viņa skatiens pauda labsirdību. Un parastās bargās nopietnības vietā, kas, kā man iztālēm šķita, parasti gūlās viņa vaigā, tur atplauka liegs smaids. Viņš vaicāja, no kurienes es nāku, kādēļ devies uz Romu, īsi sakot parastās lietas par maniem personīgiem apstākļiem, tad viņš piecel. is, sacīdams: ,,Esmu licis jūs ataicināt, jo man ticis stāstīts par jūsu lielo dievbijību. — Kādēļ tu, mūk Me-

dārd, pielūdz Dievu publiski visu ļaužu priekšā visapmeklētākās baznīcās? Ja tu domājies esam tā Kunga svētais, fanātiska pūļa pielūgts, tad raugies savā sirdī un pētī, kādas ir tavas dziļākās domas, kas tevi spiež tā rīkoties. Ja tu neesi skaidrs tā Kunga un manis, viņa vietnieka, priekšā, tad drīz pieredzēsi nožēlojamu galu, mūk Medard!" — Pāvests šos vārdus teica skaļā, iespaidīgā balsī, un viņa acis meta zibeņus. Pirmoreiz pēc ilgiem laikiem es neapzinājos grēka, kujrā mani apvainoja, un tādēļ notika, ka es netikai saglabāju savu stāju, bet, noģizdams, ka mana grēkunožēla patiesi bija iekšēja posta izraisīta, jutos kā tā gara svaidīts un runāju: ,,Jūs vissvētākais tā Kunga vietniek, jums gan ir dots spēks ieskatīties manā sirdī; jūs gan zināsit, ka manu grēku smagā nasta mani spiež pie zemes, bet tāpat jūs tad arī zināsit manu patieso nožēlu. Tālu no manis ir nekrietnas liekulības domas, tālu katrs nolūks neģēlīgā kārtā maldināt ļaudis. Atļaujiet, ak visusvētais tēvs, grēku nožēlniekam, ka viņš jums īsos vārdos izstāsta savu noziedzīgo dzīvi, bet arī to, ko sācis nožēlā un skumjās!"

Tā es iesāku, un, neminēdams vārdus, bet pēc iespējas koncentrēti izstāstīju visu savu dzīves gājumu. Pāvests kļuva uzmanīgāks un uzmanīgāks. Viņš apsēdās atzveltnes krēslā un atspieda galvu rokā; viņš raudzījās zemē, tad pēkšņi pielēca kājās; sakrustojis rokas un izvirzījis labo kāju, it kā gribēdams mani samīt, viņš kvēliem skatieniem stingi manī noraudzījās. Kad es biju beidzis, viņš no jauna apsēdās. „Jūsu stāsts, mūk Medard", viņš iesāka, ,,ir tas dīvainākais, kādu es jebkad esmu dzirdējis. Vai jūs ticat ļaunās varas, ko baznīca sauc velnu, redzamai ietekmei?" — Es gribēju atbildēt, pāvests turpināja: „Vai jūs ticat, ka uz jūsu izdarīto noziegumu jūs dzina vīns, ko atradāt relikviju istabā un izdzērāt?" ,,It kā indīgu garaiņu piesātināts ūdens, tas deva spēku ļaunai sēklai, kas manī slēpās, lai tā zeltu un vairotos!" — Kad es to biju izteicis, pāvests kādu brīdi klusēja, tad sevī vērstu skatienu turpināja: „Bet ja nu

daba organisma fiziskos likumus ievērotu arī garīgā nozīmē, ka zināma sēkla spēj radīt tikai zināmus augļus? .. . Ja tieksme un griba — tāpat kā sēklā slēptais spēks koka plaukstošās lapas allaž krāso zaļas — visus šķēršļus noārdīdama pāriet no senča uz senci? … Ir slepkavu un laupītāju ciltis! . . . Tas būtu iedzimtā grēka, noziedzīga dzimuma ne ar kādu grēku upuri neizdzēšamais lāsts!" — ,,Ja iedzimtības dēļ no grēcinieka dzimušais atkal grēko, tad grēka nemaz nav", es pārtraucu pāvestu. ,,Tomēr", viņš sacīja, „mūžīgais gars radīja milzi, kas spēj savaldīt un sasaistīt katru zvēru, kas plosās mūsos. Šo milzi sauc apziņa, no tās cīņas ar zvēru rodas spontānitāte. Milža uzvaru sauc tikumu, zvēra uzvaru — grēku." Pāvests kādu brīdi klusēja, tad viņa skatiens kļuva līksmāks, un liegā balsī viņš sacīja: „Kā jums šķiet, mūk Medard, vai tā Kunga vietniekam piederas prātot ar jums par tikumu un grēku?" — „Jūs, visusvētais kungs", es atbildēju, „esat pagodinājuši savu kalpu, paskaidrodami viņam jūsu dziļo atziņu par cilvēcīgo būtību, un, protams, jums piederas runāt par cīņu, ko jūs jau sen tik lieliski, spīdoši un uzvaroši esat pabeidzis." — „Tu esi par mani labās domās, mūk Medard", pāvests sacīja, „jeb vai tev šķiet, ka šī lauru tiāra mani pasludina par varoni un pasaules uzvarētāju?" — ,,Ir patiesi", es sacīju, „diženi būt ķēniņam un valdīt par tautu. Ieņemot dzīvē tik augstu stāvokli, viss šķiet it kā esam tuvāks un ar vienu mēru mērojams, un tieši šis augstais stāvoklis attīsta pārskatāmības brīnišķīgo spēku, kas it kā kāds svaidījums izpaužas dzimušos valdniekos." — ,,Tu domā", pāvests mani pārtrauca, ,,ka pat tiem valdniekiem, kujru saprāts un griba ir vāja, piemīt zināma iedziļināšanās spēja un kā šķietama gudrība imponē pūlim. Bet kāds tam sakars ar mūsu sarunu?" — „Es gribēju runāt par tiem svaidītiem valdniekiem, kufu valstība ir no šīs pasaules, un tad par svēto, dievišķīgo, tā Kunga svaidīto vietnieku. Tā Kunga gars noslēpumainā kārtā apgaismo konklāvā ieslēgtos ■ ingslos priesterus. Debesu stars apgaismo nošķirtos at

sevišķās istabās, lūgšanās grimušos, parādības alkstošos garus, un tad no jūsmīgām lūpām kā mūžīgo varu teikdamas gaviles, atskan viens vārds. Tikai pasaulīgā valodā izteikts kļūst skaidrs mūžīgās varas lēmums, kad šī mūžīgā vara sev izredz cienīgu vietnieku zemes virsū, un tā, visusvētais kungs, jūsu kronis ir trīskārtīgs aplis tā Kunga, pasaules valdnieka, mistērijā, tie ir patiesi lauri, kas jūs vainago kā varoni un uzvarētāju. Jūsu valstība nav no šīs pasaules, un tomēr jūs esat aicināts valdīt par visām šīs zemes valstīm, sapulcinādams zem tā Kunga karoga baznīcas neredzamos locekļus! Jums piešķirtā pasaulīgā valstība ir tikai jūsu dievišķīgā krāšņumā ziedošais tronis." — ,,Tu ar mani esi vienis prātis", pāvests mani pārtrauca, „tu ar mani esi vienis prātis, brāli Medard, ka man ir iemesls ar šo man piešķirto troni būt apmierinātam. Mana ziedošā Roma gan ir greznota ar dievišķīgu krāšņumu, to tu gan jutīsi, brāli Medard, ja tavs skatiens zemes lietām nav gluži noslēgts . . . Tomēr, es tam neticu… Tu esi drosmīgs runātājs un esi runājis man pa prātam … Es manu, mēs sapratīsimies!… Paliec še! . . . Varbūt tu pēc dažām dienām jau būsi priors, un vēlāk es tevi pat varētu iecelt par savu biktstēvu… Ej … neizturies baznīcās tik ģeķīgi, par svēto tu tik un tā nekļūsi — svēto kalendārs jau pilns. Ej.” — Pāvesta pēdējie vārdi mani pārsteidza tāpat, kā vispār visa viņa izturēšanās, kas pilnīgi bija pretrunā ar tēlu, ko biju izveidojis sevī, domādams par kristīgās draudzes augstmaņiem, kam dota tā vara saistīt un atbrīvot. Manī nebija nekādu šaubu, ka viņš visu to, ko es sacīju par viņa amata augsto dievišķību, uzskatīja par tukšiem viltīgiem glaimiem. Ieņēmis prātā domu, ka es gribu pacelties līdz svētiem, un sevišķu iemeslu dēļ aizsprostodams man ceļu, viņš tagad vēlējās citādā kārtā man sagādāt cieņu un iespaidu. Arī to viņš darīja sevišķu, man nezināmu, iemeslu labad. »

Nedomādams vairs, ka pirms pāvesta aicinājuma es gribēju Romu pamest, es tagad nolēmu savas grēkuno-

žēlas lūgšanas turpināt. Tomēr jutos pārāk saviļņots, lai ar visu sirdi spētu pievērsties dievišķīgām lietām. Pat lūgdamies es neviļus iedomāju savu agrāko dzīvi; manu grēku aina bija izgaisusi, un mana gara acu priekšā iznira mans spožais dzīves ceļš, ko es iesāku kā kāda firsta mīlulis, turpināšu kā pāvesta biktstēvs un nobeigšu, kas zina, kādās augstienēs. Un tā notika, ka nevis pāvesta aizlieguma dēļ, bet tāpat nejauši, es atmetu savas lūgšanas un tai vietā klaiņāju Romas ielās. Kādā dienā, kad es gāju pāri Spāņu laukumam, pie kādas leļļu teātra kastes bija sapulcējies bariņš ļaužu. Es dzirdēju PuliCinelas komiskos spiedzienus un pūļa zviegšanu. Pirmais cēliens bija beidzies, gatavojās otram. Mazais jumts uzlidoja augšā, parādījās jaunais Dāvīds ar savu stopu un oļiem pildītu maisu. Klīrīgi kustēdamies viņš paskaidroja, ka tagad noteikti nogalinās milzi Goliātu un atbrīvos Izrāēli. Atskanēja dobja dīkšana un šņākšana. Parādījās milzis Goliāts ar drausmīgu galvu. Cik ļoti es biju pārsteigts no pirmā acu uzmetiena Goliāta galvā pazīdams ģeķīgo Belkampo. Ar kādu īpašu ierīci cieši zem galvas viņš bija piestiprinājis nelielu augumu ar roķelēm un kājelēm, bet sava paša plecus un rokas apslēpis ar kādu drapēriju, kas bija sakārtotas kā plāts, krokots Goliāta mētelis. Ērmīgi vaibstīdamies un groteski purinādams savu pundurīša augumu, milzis Goliāts sacīja lepnu runu, kuru tikai lāgiem pārtrauca Dāvīda sīkie smiekli. Ļaudis smējās nevaldāmi, un arī es pats, jaunās pasakainās Belkampo parādības savaldzināts, ļāvos aizrauties un izplūdu ilgi aizturētos bērnišķīgos smieklos.

Ai, cik bieži gan parasti mani smiekli bija tikai iekšēju sirdi plosītāju moku konvulsīva lēkme.

Iekāms sākās cīņa ar milzi, notika gaļra diskusija, un Dāvīds visai izveicīgi un zinātniski pierādīja, kādēļ viņam jānogalina baismīgais pretinieks. Belkampo sejas muskuļi kustējās kā sprakstošas liesmas, un milža roķeles tvēra pēc sīciņā Dāvīda, kas veikli prata izlocīties, parādīdamies gan še, gan tur, bet lāgiem pat paša Go

liāta mēteļa krokās. Beidzot akmens skāra Goliāta galvu, viņš saļima un jumtiņš aizkrita. Belkampo trakās izdomas sakairināts es smējos aizvien skaļāk, tad kāds lēni pieskārās man pie pleca. Man līdzās stāvēja kāds abats. ,,Es priecājos", viņš iesāka, „ka jūs, mans cienījamais kungs, neesat zaudējis patiku uz pasaulīgiem priekiem. Redzēdams jūsu neparastās grēkunožēlas lūgšanas, es gandrīz domāju, ka par šādām ģeķībām jūs vairs nespēsit smieties." Dzirdot šos abata vārdus, man bija tā, it kā man par savu līksmību vajadzētu kaunēties, un neviļus es teicu vārdus, ko vēlāk rūgti nožēloju. „Ticiet man, abata kungs", es teicu, „ka tam, kas dzīves raibajās bangās ir bijis drošsirdīgs peldētājs, nekad netrūks spēka iznirt no tumšās straumes un drosmīgi pacelt savu galvu." Abats manī noraudzījās starojošām acīm. „Ai", viņš sacīja, „cik labi jūs to esat izdomājis un paveicis. Man šķiet, ka es jūs tagad pilnīgi pazīstu un no visas sirds apbrīnoju."

„Nezinu, mans kungs, kā gan nabaga grēku nožēlnieks mūks spējis modināt jūsu apbrīnu!"

„Lieliski, visucienījamais! Jūs krītat atpakaļ savā lomā! Vai jūs esat pāvesta mīlulis?"

„Tam visusvētajam tā Kunga vietniekam ir labpaticis pagodināt mani ar savu skatienu. — Es viņu pielūdzu zemē krizdams, kā tas pienākas tai cieņai, ko viņam veltījusi mūžīgā vara, saskatīdama viņā debesu skaidro tikumību."

„Nu, tu tā trīskārt kronētā troņa pavisam cienīgais vasalis, tu drosmīgi pildīsi rvu pienākumu! Bet tici man, tā Kunga tagadējais vietnieks ir īstais tikumības dārgums, salīdzinot ar Aleksandru sesto, un, varbūt, tu viņā tomēr būsi pārrēķinājies! — Taču spēlē vien savu lomu

—      līksmi un veikli sāktā spēle drīz būs galā. Dzīvojiet vesels, mans ļoti cienījamais kungs!"

Abats aizdrāzās spalgi un ņirdzīgi smiedamies, bet es paliku kā sastindzis stāvot. Sakopojot viņa izteicienus ar mana paša novērojumiem pāvesta klātbūtnē, man kļuva skaidrs, ka pāvests nekādā ziņā nebija tas kronētais nc-

zvēra uzvarētājs, par kādu es viņu uzskatīju, un tāpat drausmīgā kārtā man bija jāatzīst, ka vismaz vienai zināmai ļaužu daļai mana grēkunožēla bija šķitusi liekulīga cenšanās šādā vai tādā veidā tikt uz augšu. Ievainots līdz dvēseles dziļumiem, es atgriezos savā klosterī un vientuļā baznīcā dedzīgi lūdzu Dievu. Tad man nokrita kā zvīņas no acīm, un es drīz vien noģidu ļaunās varas pūles mani no jauna sapīt savos valgos, bet tai pašā laikā atskārtu arī savu grēcīgo vājību un debesu sodu. Mani spēja glābt vienīgi strauja bēgšana, un es nolēmu agrā rītā doties ceļā. Bija jau iestājusies gandrīz nakts, kad pie klostera vārtiem spēji piezvanīja. Manā čellā drīz vien ienāca brālis vārtu sargs un stāstīja, ka ar mani katrā ziņā gribot runāt kāds dīvaini ģērbies vīrs. Es iegāju pieņemamā istabā, tas bija Belkampo, kas savā negudrā veidā pieskrēja man klāt, saķēra pie abām rokām un ievilka istabas kaktā. „Medard", viņš klusi un strauji iesāka, ,,tu vari rīkoties, kā tev tīk, lai sevi iedzītu postā, bet ģeķība tev seko uz rietumu vēja — dienvidu vēja, pat dienvidrietumu vēja spārniem, tā tevi satvers un izvilks ārā, kaut arī no bezdibeņa rēgotos tikai tava mūka ģērba niecīga apmale. Ak, Medard, atzīsti to, atzīsti, ko nozīmē draudzība, atzīsti, ko iespēj mīleļstība, tici Dāvidam un Jonatānam, mīļais kapuciet!" — ,,Esmu jūs apbrīnojis kā Goliātu", es pārtraucu pļāpas runu, „bet sakiet žigli, kas tā ir par lietu, kas jūs dzinusi pie manis?"

—      „Kas mani dzina šurp?" attrauca Belkampo, „kas mani dzina šurp? — Neprātīga mīlestība uz kādu kapucieti, kam es kādreiz kārtoju matus, kurš mētājās apkārt ar asiņainiem zelta dukātiem, kas sagājās ar šausmīgiem viņpasaules gariem, kas, izdarījis nelielu slepkavību, pilsoniskā vai, drīzāk gan, dižciltīgā kārtā gribēja apprecēt pasaules skaistāko sievu."—„Rimsties", es izsaucos, „rimsties, tu drausmais āksts!Smagi es esmu izpircis, ko tu man nekrietnā izlaidībā pārmet."—„Ak Kungs", Belkampo turpināja, „vai patiesi tā vieta, kur naidīgā vara jums cirta dziļas brūces, vēl tik jūtīga? Ai, tad jau jūs vēl neesat

izdziedēts? Tagad es būšu maigs un mierīgs, it kā bijīgs bērns, es sevi savaldīšu, nelēkāšu ne miesīgi, ne garīgi, bet jums, mīļotais kapuciet, tikai teikšu, ka mīlu jūs tik maigi, it īpaši jūsu cēlā neprāta labad, un tā kā vispār ir derīgi, lai katrs neprātīgs princips pēc iespējas ilgāk šīs zemes virsū zeltu un zaļotu, es tevi glābšu no tām nāves briesmām, kurās tu pārgalvīgi dodies. Savā leļļu kastē es noklausījos kādu sarunu, kas attiecas uz tevi. Pāvests grib tevi paaugstināt par šejienes kapuciešu klostera prioru un savu biktstēvu. Bēdz žigli prom no Romas, jo tev uzglūn dūči. Es pazīstu to vīru, kas tevi grib nosūtīt debesu valstībā. Tu esi ceļā pāvesta tagadējam biktstēvam — dominikānim un viņa piekritējiem. Rīt tu vairs nedrīksti būt še." — Šīs jaunās ziņas es ļoti labi varēju saskaņot ar nepazīstamā abata izteicieniem; jutos tik satraukts un tikko manīju, ka klīrīgais Belkampo mani vairākas reizes spieda pie krūtīm un beidzot kā parasts, dīvaini vaibstīdamies un lēkādams, ardievojās.

Pusnakts jau laikam bija garām, kad es izdzirdu, ka atvērās klostera ārējie vārti un uz pagalma bruģa norībēja rati. Drīz vien ejā atskanēja soļi; pie manas cellas durvīm pieklauvēja, es atvēru un ieraudzīju pateru Gvardianu, kam sekoja dziļi maskojies mūks ar lāpu rokās. „Brāli Medard", sacīja Gvardians, ,,kāds mirējs nāves mokās lūdz jūsu apciemojumu un pēdējo vakarēdienu. Dariet savu pienākumu un sekojiet šim vīram, kas jūs aizvedīs turp, kur jūs esat nepieciešams." — Mani sagrāba saltas tirpas un modās nojauta, ka mani ved uz nāvi; taču pretoties es neuzdrošinājos un tādēļ sekoju maskotajam, kas atvēra ratu durvis un piespieda mani iekāpt. Ratos atradās divi vīri, kas mani paņēma savā vidū. Es vaicāju, kurp mani vedīs? — kas vēlas manu apciemojumu un pēdējo vakarēdienu? Nekādas atbildes! Rati traucās uz priekšu dziļā klusumā pa dažādām ielām. Pēc ratu rīboņas spriežot, man šķita, ka mēs jau esam ārpus Romas, taču drīz vien es skaidri sadzirdēju, ka mēs izbraucām cauri kādiem vārtiem, un tad atkal braucām

pa bruģētām ielām. Rati beidzot apstājās, man ātri sasēja rokas un uzmeta uz galvas biezu kapuci. „Jums nekas ļauns nenotiks'’, kāda skarba balss sacīja, ,,tikai jums jāklusē par visu, ko jūs še redzēsit un dzirdēsit, citādi jūsu tūlītēja nāve ir neizbēgama." — Mani izcēla no ratiem, slēdzenes nožvadzēja, un nočīkstēja kādu vārtu smagās nepaklausīgās viras. Mani veda pa gaļriem gaiteņiem un beidzot lejup pa kāpnēm — arvien dziļāk un dziļāk. Soļu klaudzieni mani pārliecināja, ka mēs atrodamies velvēs, kuj:u uzdevumu pauda spiedīgā miroņu smaka. Gājiens beidzot apstājās, man atraisīja rokas un noņēma no galvas kapuci. Es atrados plašā, griestu lampas vāji apgaismotā telpā, man blakus stāvēja melni maskojies vīrs, laikam tas pats, kas mani atveda, uz zemiem soliem visapkārt sēdēja dominikāņu mūki. Man ienāca prātā baismīgais sapnis, ko sapņoju reiz cietumā, biju pārliecināts, ka mani gaida moku pilna nāve, tomēr savaldījos un klusībā dedzīgi lūdzos nevis glābiņu, bet svētītu galu. Pēc dažām minūtēm baigu nojautu pilna klusuma, viens no mūkiem pienāca man klāt un dobjā balsī sacīja: „Mēs esam notiesājuši vienu jūsu ordeņa brāli, Medard! sodu tūdaļ izpildīs. No juņis, svētā vīra, viņš gaida grēku atlaišanu un pēdējo nāves sveicienu! Ejiet un dariet savu pienākumu!" Maskotais, kas stāvēja man blakus, paņēma mani zem rokas un veda tālāk pa šauru eju kādā nelielā velvē, Še kādā kaktā, salmu cisās gulēja bāls nonīcis, lupatām klāts skelets. Maskotais nolika līdzpaņemto lampu uz akmens galda velves vidū un aizgāja. Es tuvojos gūsteknim, viņš lēnām pagriezās uz manu pusi; es sastingu, pazīdams dievbijīgā Kirilla cienījamo vaigu. Viņa sejā atplauka dievišķīgs apskaidrots smaids. „Tātad”, viņš vārgā balsī iesāka, „šejienes šausmīgie pekles kalpi mani tomēr nav pievīluši. No viņiem es dabūju zināt, ka tu, mans mīļais brāli Medard, vēl atrodies Romā, un kad nu es tik gaužām tevis ilgojos, jo biju tev nodarījis lielu netaisnību, viņi apsolīja atvest

tevi pie manis manā nāves stundā. Tagad tā ir pienākusi, un viņi ir turējuši doto vārdu."

Es metos ceļos dievbijīgā cienījamā sirmgalvja priekšā, lūdzos, lai viņš vispirms man pastāsta, kā tas bijis iespējams, ka viņu iemetuši cietumā un nosodījuši uz nāvi. „Mans mīļais brāli Medard", Kirills sacīja, „tikai tad, kad es dziļi nožēlodams tev atzīšos, cik grēcīgi es, būdams maldināts, esmu pret tevi izturējies, tikai tad, kad tu mani būsi samierinājis ar Dievu, es tev drīkstēšu stāstīt par savu postu, par manu pasaulīgo bojā eju! Tu zini, ka es un līdz ar mani mūsu klosteris tevi uzskatīja par nekrietnāko grēcinieku; ka uz tavas galvas (tā mēs domājām) gulstas tie visdrausmīgākie noziegumi, un mēs tevi bijām izstūmuši no visas mūsu draudzes. Un tomēr tas bija tikai viens liktenīgs mirklis, kad velns tev uzmeta kaklā cilpu un aizrāva tevi no svētās vietas uz grēcīgo pasaules dzīvi. Piekrāpdams tevi tavā vārdā, tavās drānās un izskatā kāds velnišķīgs krāpnieks ar saviem ļaunajiem darbiem tevi gandrīz iedzina slepkavas kauna pilnā nāvē. Mūžīgā vara brīnišķīgā kārtā atklājusi, ka tu gan vieglprātīgi grēkoji, gribēdams lauzt svēto zvērestu, bet ka no šiem drausmajiem noziegumiem esi tīrs. Atgriezies mūsu klosterī, Leonards un brāļi uzņems tevi, šķietami pazudušo, ar mīlestību un līksmību. Ai, Medard . . ." Nespēka pieveikts, sirmgalvis iegrima dziļā nesamaņā. Es savaldīju satraukumu, kādu viņa vārdi, šķietami sludinot jaunu brīnišķīgu notikumu, manī izraisīja, un tikai domādams par viņu, par viņa dvēseles glābšanu, bez jebkādiem palīglīdzekļiem, es mēģināju viņu atsaukt pie dzīvības, lēnām un liegi, ar labo roku glaudīdams viņa galvu un krūtis; šo paņēmienu mēs parasti pielietojām mūsu klosterī, mēģinādami uzmodināt no ģīboņa nāvīgi slimus. Kirills drīz vien atžirga un sūdzēja grēkus, viņš, dievbijīgais vīrs, man nekrietnam grēciniekam! Bet kamēr es atlaidu grēkus šim sirmgalvim, kura lielākā kļūdīšanās bija tikai šaubas, kas viņu lāgiem bija pārņēmušas, bija tā, it kā augstā mūžīga vara manī

iededzinātu debesu varu, it kā es būtu tikai ierocis, ķermenis, ko izlieto šī vara, lai runātu ax vēl neatraisīto cilvēku cilvēcīgā valodā. Kirills pacēla bijīgo skatienu uz debesīm un runāja: ,,Ai, brāli Medard, cik ļoti tavi vārdi mani veldzējuši! Līksmi es eju nāvē, ko man sagādājuši neģēlīgie ļaundajril Es krītu par upuri tai baismīgai nepatiesībai un grēkam, kas apņem trīskārtīgi kronētā troni."

Es sadzirdēju dobjus soļus, kas vienmēr vairāk tuvojās, durvīs nožvadzēja slēdzene. Kirills spēji pietrūkās sēdus, satvēra manu roku un sauca man ausī: „Atgriezies mūsu klosterī. — Leonards zina visu — arī manu nāvi

—     lūdz viņu, lai par manu nāvi klusē. — Tik un tā mani, gurdu sirmgalvi, nāve drīz vien aizsniegtu — dzīvo vesels, mans brāli! — Aizlūdz par manu dvēseli! — Es būšu pie jums, kad jūs klosterī turēsit par mani aizlūgšanu. Apsoli man, ka par visu, ko še dabūsi zināt, klusēsi, jo citādi tu nestu tikai postu un iepītu mūsu klosteri tūkstoš ļaunos sarežģījumos!" — Es to viņam apsolīju, maskotie vīri bija ienākuši, viņi piecēla sirmgalvi no gultas un vilka viņu, kas aiz vārguma pat paiet nespēja, pa gaiteni velvē, kurā es biju bijis agrāk. Uz maskoto mājienu es sekoju, dominikāņi bija izveidojuši aplij kuļ:a vidū uz grīdas bija izbērta kaudzīte zemes, uz tās viņi nometa sirmgalvi. Rokās viņam bija iedevuši krucifiksu. Uzskatīdams to par savu pienākumu, arī es biju iegājis apļa vidū un skaļi lūdzu Dievu. Kāds dominikānis mani satvēra pie rokas un pavilka sāņus. Šai mirklī es redzēju kāda aplī vēlāk ienākuša maskotā rokā pazibam šķēpu, un pie manām kājām noripoja Kirilla asiņainā galva. Nesamaņā es saļimu uz grīdas.

Kad atkal nācu pie samaņas, es atrados nelielā, cellai līdzīgā istabā. Pie manis pienāca kāds dominikānis un ļauni smaidīdams sacīja: „Jūs esat visai izbijies, mans brāli, un tomēr jums būtu jāpriecājas, jo ar sava paša acīm esat skatījis skaistu svētā mocekļa nāvi. Tā taču to jā apzīmē, ja kāds no jūsu klostera mūkiem saņem pel

nītu nāvi, jo jūs savā klosteri visi esat sevišķi svēti?" — „Svēti gan mēs neesam, bet mūsu klosteri neviens vēl nav noslepkavots! Atlaidiet mani, es savu pienākumu esmu pildījis līksmu prātu! Apskaidrotā gars man stāvēs klāt, ja es kritīšu nekrietnu slepkavu rokās!" — ,,Es nemaz nešaubos", dominikānis sacīja, ,,ka tādā gadījumā nelaiķim brālim Kirillam būs iespējams jums stāvēt klāt, taču jūs, mīļais brāli, viņa notiesāšanu negribēsit saukt par slepkavību? Kirills bija smagi noziedzies pret tā Kunga vietnieku, kufš tad arī pats piesprieda viņam nāves sodu. Taču grēkusūdzē viņš jums visu būs izstāstījis, un tādēļ būtu lieki ar jums par to runāt, iedzeriet labāk šo dzērienu, tas jūs stiprinās un spirdzinās, jūs izskatāties pavisam bāls un satraukts." Pie šiem vārdiem dominikānis man pasniedza kristalla kausu, kuj-ā putoja tumši sarkans, stipri smaržīgs vīns. Nezinu kāda nojauta manī iedzirkstījās, kad es kausu cēlu pie lūpām. Tikai viens bija skaidrs, ka tā smaržoja tas pats vīns, ko man pasniedza Eufemija viņā liktenīgajā naktī, un pavisam neviļus, nekā skaidra nedomādams, es šo vīnu ielēju sava tērpa kreisajā piedurknē, kamēr labo roku it kā gaismas apžilbināts aizliku priekš acīm. „Lai tas jūs spēcina", izsaucās dominikānis, izbīdīdams mani pa durvīm. Mani iemeta ratos, kas man par lielu izbrīnu bija tukši, un tad mēs devāmies prom. Nakts baismas, garīgais satraukums, dziļās sāpes par Kirillu mani bija it kā apdullinājušas, kādēļ es bez pretošanās padevos, kad mani izrāva no ratiem un diezgan rupji nosvieda zemē.

Pienāca rīts, un es ieraudzīju, ka guļu pie kapuciešu klostera vārtiem, kupi zvanu, mazliet piecēlies, es pavilku. Vārtu sargs izbijās mana satrauktā izskata dēļ un laikam gan bija pastāstījis prioram, kādā ceļā es esmu atgriezies, jo priors tūdaļ pēc agrīnās mesas norūpējies ienāca manā čellā. Uz viņa vaicājumu es atbildēju vispārējos izteicienos, ka tā cilvēka nāve, kam es atlaidu grēkus, bija pārāk drausmīga, lai mani nesatrauktu, tomēr skaudrās sāpes manā kreisajā rokā bija tik mocošas, k;i

es nespēju runāt, bet skaļi iekliedzos. Ienāca klostera ārsts, norāva pie miesas pielipušo piedurkni; visa mana roka bija it kā no kodīgas vielas sakapāta un saēsta. ,,Man bija jādzer vīns, — es to ielēju piedurknē", aiz šausmīgām mokām gandrīz zaudējis samaņu, es vaidēju. ,,Šai vīnā ir bijusi kodīga inde", sauca ārsts un steidzās pielietot līdzekļus, kas vismaz mazināja skaudrās sāpes. Pateicoties ārsta veiklībai un rūpīgai kopšanai, ko priors man piešķīra, roku, ko sākumā paredzēja noņemt, izdevās glābt, bet gaļa izkalta līdz pat kaulam, un naidīgais nāves dzēriens bija atņēmis visu kustības spēku. „Redzu pārāk skaidri", sacīja priors, ,,kā tas ir ar to notikumu, kas jums gandrīz laupīja jūsu roku. Dievbijīgais brālis Kirills pavisam neizprotamā kārtā pazuda no mūsu klostera un no Romas, un arī jūs, mīļais brāli Medard, pazudīsit tādā pat kārtā, ja visdrīzākā laikā neatstāsit Romu. Pa jūsu slimības laiku visai aizdomīgā kārtā par jums aptaujājās, un jums jāpateicas vienīgi manai modrībai un dievbijīgo brāļu vienībai, ka slepkava jūs nevajāja jūsu čellā. Vispār jūs man liekaties esam dīvains cilvēks, ap kuru it visur samezglojas liktenīgas saites, tāpat jūs, īsu laiku uzturēdamies Romā, esat kļuvis pārāk ievērojams, nekā tas zināmām personām būtu vēlams, un tās jūs gribēja nodabūt nost no ceļa. Atgriezieties savā tēvzemē, savā klosterī! Miers lai ir ar jums!"

Es gan jutu, ka, kamēr uzturēšos Romā, mana dzīvība būs apdraudēta, bet mocošām atmiņām par izdarītiem noziegumiem, ko visstingrākā grēkunožēla nespēja dzēst, pievienojās kalstošās rokas fiziskās sāpes, un tādēļ ātra nāve kā smagu nastu noveltu no maniem pleciem šo moku pilno vārgulīgo dzīvi. Es arvien vairāk pieradinājos pie domām, ka miršu varmācīgā nāvē, un šāda nāve man gandrīz šķita kā slavas vainagota moceklība, iegūta ar manu stingro grēkunožēlu. Es pats sevi saskatīju izejam pa klostera vārtiem, un kāds tumšs stāvs strauji iegrūž man dūci sānos. Ap asiņaino mironi pulcējas ļaudis. „Medards, — dievbijīgais grēkunožēlnieks Medards

ir nogalināts!" — Tā sauc ielās, un ļaudis drūzmējas blīvāk un blīvāk, skaļi apraudādami aizgājēju. Sievas metas ceļos un baltiem lakatiem nosusina asiņaino brūci. Tad viena ierauga krustu uz mana kakla un skaļi sauc: Viņš ir svētais moceklis — redziet, pie viņa kakla ir tā Kunga zīme! — Visi ļaudis tad nometas ceļos. Laimīgs jūtas tas, kas var pieskarties svētā miesai, aizkart viņa drānas! — ātri ir atnestas nestuves, uz tām uzliek mironi, apklāj to ziediem, un, skaļi dziedādami un lūgdami Dievu, jaunekļi triumfa gājienā to nes uz sv. Pētera baznīcu!

Tā mana fantazija radīja ainu, kas spilgtās krāsās attēloja manu slavināšanu, nemaz nedomājot un nenoskārstot, ka grēcīgā lepnuma ļaunais gars mani no jauna mēģina sagūstīt, un, pilnīgi atspirdzis, es nolēmu dzīvot Romā tāpat kā agrāk un vai nu mirt slavas pilnā nāvē, vai arī, ar pāvesta palīdzību izrauts manu naidnieku rokām, iegūt augstu baznīcas cieņu. Mana spēcīgā dzīvesspējīgā daba man beidzot palīdzēja panest neizsakāmās sāpes un uzvarēt velnišķo dziru, kas no jauna mani gribēja saindēt. Ārsts man solīja drīzu izveseļošanos, un patiesi tikai delīrija mirkļos, kas parasti iestājās pirms gulētiešanas, es sajutu drudžainas lēkmes, kas mainījās ar saltām tirpām un lieliem karstumiem. Tieši šādos brīžos savas svētās moceklības iztēlē, es, kā jau tas bieži bija noticis, redzēju sevi nogalinātu ar dūča dūrienu. Taču es negulēju vis kā parasti Spāņu laukumā, cilvēku jūkļa ielenkts, kas sumināja mani kā svēto, bet gan vientuļš B. klostera dārza ejā. Asins vietā no manas plaši uzplēstās brūces tecēja riebīga bezkrāsaina sula, un kāda balss sacīja: ,,Vai ir izlietas mocekļu asinis? Taču es netīro ūdeni gribu padarīt dzidru un krāsainu, un tad viņu vainagos uguns, kas uzvar gaismu!" Šos vārdus biju sacījis es pats, bet atdalījies no sava nedzīvā Es, atskārtu, ka esmu mana Es bezvielas doma, un drīz vien jutos kā ēterī peldošs sarkanums. Es pacēlos mirdzošās kalnu smailēs, — gribēju doties pa zeltaino austrumpadebešu

vārtiem dzimtenes pilī, bet debesu velvi līdzīgi ugunīgām čūskām šķērsoja zibeņi, un es kritu lejup kā mitra bezkrāsaina migla. — Es ■— es, doma sacīja — es tā esmu, kas krāso jūsu puķes, jūsu asinis — ziedi un asinis ir jūsu kāzu rota, ko es sagatavoju! Tā krizdams dziļāk un dziļāk, es ieraudzīju mironi ar plašu uzplēstu brūci krūtīs, no kuras straumēm tecēja netīrs ūdens. Manai dvašai šo ūdeni vajadzēja pārvērst asinīs, tomēr tas nenotika, mironis piecēlās un blenza manī dziļi iegrimušām šausmīgām acīm un gaudoja it kā ziemelis dziļā aizā: Apmātā ģeķīgā doma, nav nekādas cīņas starp gaismu un uguni, bet gaisma ir ugunskristības caur sārtumu, ko tu mēģini saindēt. Mironis sabruka; visi ziedi pagalmā novīta un nolieca galviņas, cilvēki, līdzīgi bāliem spokiem, metās pie zemes, un tūkstošbalsīgas bezcerīgas žēlabas cēlās gaisā: Ak Kungs, Kungs, vai patiesi mūsu grēku nasta ir tik neizmērojama, ka' tu dodi ienaidniekam varu nonāvēt mūsu asins izlīdzināšanās upuri? Spēcīgāk un spēcīgāk, it kā jūjras šalcošās bangas, pieauga žēlabas! — Šo bezcerīgo vaimanu varenajās skaņās domas draudēja sabirt putekļos, tad it kā elektriska strāva mani izrāva no mana sapņa. Klostera torņa pulkstenis sita divpadsmit, no baznīcas loga manā čellā krita spilgta gais* ma. „Mirušie pieceļas no saviem kapiem un notur dievkalpojumu." Tā runāja manā iekšienē, un es sāku lūgt Dievu. Tad es manīju klusus klaudzienus. Domāju, pie manis grib ienākt kāds mūks, bet drīz vien ar šausmām sadzirdēju mana rēgainā līdzinieka baismīgo sēkšanu un smieklus; ķircinādamies un ņirgādamies viņš sauca: „Brālīti… brālīti… Nu atkal esmu pie tevis… brūce asiņo… brūce asiņo… sārti… sārti… Nāc man līdzi, brālīt Medard! Nāc man līdzi!" — Gribēju pielēkt kājās no savām cisām, bet šausmas klāja pār mani savu ledus segu, un ik kustība vērtās iekšējā cīņā, kas skaldīja manus locekļus. Palika tikai doma, vērsdamās dedzīgā lūgšanā: kaut jel kļūtu paglābts no tumšajām varām, kas traucās uz mani l>.i vaļējiem elles vārtiem. Tad notika, ka es skaļi un

skaidri sadzirdēju lūgšanu, ko tikai sevī biju domājis, ka šī lūgšana uzvarēja drausmīgā līdzinieka klaudzoņu un sēkšanu un baismīgo gveldzoņu, un beidzot izgaisa dīvainā sanoņa, it kā dienvidu vējš būtu uzmodinājis naidīgu insektu barus, kas cirta savus indīgos sūcekļus ziedošajā zelmenī. Cilvēku gaužās žēlabas vērtās šai sanoņā, un mana dvēsele vaicāja, vai tas nav pravietīgais sapnis, kas kā dziedinātājs un mierinātājs klāj tavu asiņaino brūci? Šai mirklī cauri drūmajai bezkrāsainai miglai izlauzās rieta purpura zaigs, un tajā pacēlās kāds slaids stāvs. Tas bija Kristus, no viņa brūcēm lāsoja asinis, un zeme ieguva savu sārtumu, un cilvēku vaimanas vērtās gaviļu himnā, jo šis sārtums bija par cilvēkiem izlietā Dieva žēlastība! Tikai no Medarda brūces vēl ritēja bezkrāsainās asinis, un viņš dedzīgi lūdzās: Vai visā plašajā pasaulē tikai es, es vienīgais esmu nolemts mūžīgām elles mokām? Ceros tad sakustējās, dievišķīgas kvēles sārtota iznira rozes galviņa un liegi kā eņģelis smaidīdama noraudzījās Medardā, viņu apņēma salda smarža, un šī smarža bija dzidrā pavasara aitēra brīnišķīgais vizmojums. „Nevis uguns ir uzvarējusi, nav nekādas cīņas starp gaismu un uguni. Uguns ir vārds, kas apgaismo grēciniekus." — Šķita, it kā šos vārdus būtu sacījusi roze, bet roze bija cēlas sievas tēls. Ģērbusies baltās drānās, rozēm tumšajos matos, viņa man tuvojās.

—       Aurēlija, es iekliedzos, atmozdamies no sapņa. Brīnišķīga rožu smarža plūsmoja manā čellā, un taču tie laikam bija mana satrauktā prāta maldi, kad šķitos skaidri saskatot Aurēlijas stāvu, jūtot uz sevi vērstu viņas nopietno skatienu, un tad izgaistam rītausmas staros, kas krita manā čellā. Tagad es atskārtu velna kārdinājumu un manu grēcīgo nespēku. Es steidzos ārā un pie svētās Rozālijas altāra dedzīgi lūdzu Dievu. Es sevi nešaustīju, nesodīju sevi pēc klostera paražām; bet kad pusdienas saule taisni meta lejup savus starus, es jau atrados tālu no Romas. Nevien Kirilla mājiens, bet neuzvaramas dzimtenes alkas mani dzina atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuj-u

es kādreiz biju traucies uz Romu. Vēlēdamies aizbēgt no sava amata, es pats pret savu gribu devos pa taisnāko ceļu uz priora Leonarda nozīmēto mērķi.

Nevis tādēļ es vairījos firsta galvaspilsētu, ka mani tur varētu pazīt un es no jauna kristu krimināltiesas rokās, bet vai gan manu sirdi neplosītu atmiņas, ierodoties tai vietā, kur es noziedzīgā apmātībā tiecos pēc pasaulīgas laimes, no kuras kā Dievam svaidītais biju atteicies, -— ai, kur es novērsies no mūžīgā skaidrā mīlestības gara, par dzīvības augstāko mirkli, kujrā juteklīgais un pārjuteklīgais uzliesmo vienā liesmā, atzinu pasaulīgo dziņu apmierinājuma brīdi, un dzīves rosīgā pilnība, viņas pašas krāšņās bagātības uzturēta, man šķita esam princips, kuram būtu spēcīgi jācīnās pret katru dievišķīgo dziņu, ko es spēju atzīt tikai par nedabisku sevis noliegšanu!

Bet vēl vairāk! — dziļi sevī es jutu, ka par spīti spēcinājumam, ko man vajadzētu iegūt ar nevainojamu dzīves veidu un ilgstošu grēkunožēlu, mani negaidot var pārņemt nespēks, un es nespēšu kā uzvarētājs veikt cīņu pret šo tumšo drausmīgo varu, kuras ietekmi es sajutu pārāk bieži, pārāk baismi. — No jauna skatīt Aurēliju! — varbūt lielā piemīlībā un starojošā skaistumā! Vai gan es to spētu panest, nepadodoties ļaunajam garam, kas vēl aizvien ar elles liesmām iekaisināja manas asinis, ka tās šalkdamas un rūgdamas šalkoja manās dzīslās. Bieži man parādījās Aurēlijas tēls, bet vēl jo biežāk manī tad rosījās jutoņas, kuru grēcīgumu es nojautu un ar visu gribas spēku tās iznīcināju. Tikai visu to apzinādamies un veltīdams vislielāko uzmanību sev pašam un sava nespēka jutoņai, kas mani spieda vairīties šo cīņu, es šķitos apzināmies savas grēkunožēlas patiesīgumu, un guvu mierinājumu pārliecībā, ka mani vismaz bija pametis ellišķīgais lepnuma gars, pārdrošība uzsākt cīņu <11 tumšajām varām. Drīz vien es atrados kalnos, un vienā 11 la ielejā, kas gulēja manā priekšā, no miglas iznira kaila pils, ko, pieiedams tai tuvāk, pazinu. Es atrados barona lon F. muižā. Parka apstādījumi bija kļuvuši me

žonīgi, ejas aizaugušas un klātas nezālēm; kādreiz tīk skaistā mauriņa garajā zālē pils priekšā ganījās lopi; pils logi vietu vietumis bija izdauzīti, kāpnes sadrupušas. Nebija manāma neviena cilvēcīga dvēsele. Kluss un sastindzis es stāvēju šai baismīgajā vientulībā. Kādā lapenē, kas vēl nebija tik pārāk aizaugusi, atskanēja vaidi; es pamanīju kādu vecu gluži sirmu vīru, kas sēdēja lapenē, un, lai gan es viņam biju pavisam tuvu, šķita mani nemaz nemanām. Piegājis viņam vēl tuvāk, es sapratu vārdus: „Miruši, visi, ko es mīlēju, ir miruši! Ai Aurelij! Aurelij — arī tu — pēdējā — mirusi, mirusi šai pasaulei!" Es pazinu veco Reinholdu, paliku stāvam kā pieaudzis zemei. — „Aurēlija mirusi? Nē, nē, tu alojies, vecais, mūžīga vara viņu pasargājusi no neģēlīgā slepkavas naža." — Tā es runāju, tad vecais it kā zibens ķerts satrūkās un skaļi sauca: „Kas te ir? — kas te ir? Leopold! Leopold!" Pieskrēja kāds puisēns, mani ieraudzījis, viņš zemu palocījās un sveicināja: „Laudetur Jesus Christus!"

; — ,,In omnia saecula saeculorum", es atbildēju. Tad vecais piecēlās kājās un sauca vēl spēcīgāk: Kas še ir?

—     kas še ir? — Tagad es ieraudzīju, ka vecais ir akls. — „Kāds cienījams kungs", sacīja puisēns, „kāds kapuciešu ordeņa garīdznieks ir še." Tad šķita, it kā sirmgalvi sagrāba dziļas baismas un šausmas, un viņš kliedza: „Prom

—     prom — zēn, ved mani prom — iekšā — iekšā — aizslēdz durvis — lai Pēteris tās apsarga — prom, prom, iekšā!" Sirmgalvis saņēma visus savus spēkus, lai bēgtu no manis kā no plēsīga zvēra. Zēns manī paraudzījās pārsteigts un izbijies, bet sirmgalvis nevis gaidīja, lai zēns viņu ved, bet pats rāva viņu sev līdz, un drīz vien viņi bija pazuduši aiz durvīm, kuras, kā dzirdēju, tika aizslēgtas.

Strauji es traucos prom no vietas, kur bija pastrādāts mans vislielākais noziegums un ko šis atgadījums dzīvāk kā jebkad atmodināja manu acu priekšā, un drīz vien atrados dziļā biezoknī. Noguris es apsēdos sūnās pie kāda koka stumbra; netālu no tā bija uzmests neliels paugurs,

uz kura atradās krusts. Kad es atmodos no miega, kufā biju grimis aiz dziļā noguruma, man blakus sēdēja kāds vecs zemnieks, kas, ieraudzījis mani atspirgušu, godbijīgi noņēma cepuri un dziļi godīgā labsirdīgā balsī teica: ,,Ai, jūs nu gan esat nācis tālu ceļu, cienījamais kungs! un laikam gan bijāt gaužām noguris, jo citādi nu gan šai baismīgā vietā negulētu tik dziļā miegā. Jeb varbūt jūs nemaz nezināt, kāds notikums saistās ar šo vietu?" Es viņam apgalvoju, ka, būdams svešs un nākdams no svētceļojuma Itālijā, nepavisam nezinu, kas še noticis. „Tas it īpaši skar jūs un jūsu ordeņa brāļus", sacīja zemnieks, ,,un man jāatzīstas, ka, redzēdams jūs še tik liegi dusam, es apsēdos pie jums, lai atvairītu jebkuras briesmas. Priekš vairākiem gadiem še esot nogalināts kāds kapucietis. Tik daudz ir zināms, ka šai laikā caur mūsu ciemu gāja kāds kapucietis un, ciemā pārnakšņojis, devās uz kalniem. Tai pašā dienā mans kaimiņš devās pa dziļo ielejas ceļu, lejup gar velna aizu, un pēkšņi izdzirda spalgu kliedzienu, kas tik dīvaini izskanēja gaisā. Viņš pat esot, lai gan man tas šķiet neiespējams, redzējis, ka no kalna smailes bezdibenī nogāzies kāds cilvēks. Tik daudz ir skaidrs, ka mēs visi ciema iedzīļvotāji, paši nezinādami kādēļ, domājām, ka būs nogāzies šis kapucietis, un vairāki no mums, cik tālu tas nu bija iespējams, neriskējot ar dzīvību, nokāpa aizā, lai vismaz uzmeklētu šā nelaimīgā cilvēka līķi. Mēs tomēr nekā neatradām un izsmējām savu kaimiņu, kad viņš apgalvoja, ka kādā naktī, mēnesnīcā, atgriezdamies pa ielejas ceļu mājup, nāves bailēs ieraudzījis izkāpjam no velna aizas kādu pavisam kailu cilvēku. Tās jau nu gan. bija tikai tīrās iedomas; taču vēlāk mēs gan dabūjām zināt, ka kapucieti, Dievs viņu zina kādēļ, nogalinājis kāds dižciltīgs vīrs, un līķi iemetis aizā. Slepkavībai jābūt notikušai še, šajā vietā, jo redziet, cienījamais kungs, še es reiz sēdu un domās nogrimis aplūkoju izdobto koku mums līdzās. Pēkšņi man liekas, it kā no plaisas nokarātos kāds tumši brūns drānas gabals. Es pietraucos kājās, pieeju klāt un

izvelku pavisam jaunu kapucieša apģērbu. Pie vienas piedurknes bija pielipušas drusku asinis un vienā apmalē iešūts Medarda vārds. Būdams nabaga vīrs, es domāju izdarīt labu darbu, ja pārdotu šo apģērbu un par iegūto naudu noturētu aizlūgumu par labu šim nabaga cienījamam kungam, kas še ticis nogalināts pavisam nesagatavots nāvei. Tad nu notika, ka es šo apģērbu aiznesu uz pilsētu, bet neviens vecu lietu tirgotājs to negribēja pirkt un kapuciešu klostera pilsētā nebija; beidzot nāca kāds vīrs, spriežot pēc apģērba mednieks vai mežzinis, viņš sacīja, ka tieši šāds apģērbs viņam esot vajadzīgs, un bagātīgi man par to samaksāja. Tad es uzdevu mūsu mācītājam nolasīt kārtīgus aizlūgumus, un tā kā velna aizā nebija iespējams uzstādīt krustu, tad uzstādīju to še par zīmi kapucieša kauna pilnai nāvei. Bet šis nelaiķa kungs laikam gan būs cirtis drusku pāri par mēru, jo lāgiem še vēl spokojoties, un tā arī mācītāja aizlūgšanas daudz nav līdzējušās. Tādēļ es jūs lūdzu, cienījamais kungs, ja jūs būsit veseli atgriezušies mājās no jūsu ceļojuma, tad noturiet aizlūgumu par jūsu ordeņa brāļa Medaida dvēseli. Apsoliet man to!" — ,,Jūs alojaties, mans labais draugs!" es sacīju, „kapucietis Medards, kas priekš vairākiem gadiem devās cauri jūsu ciemam uz Itāliju, nav nogalināts. Vēl aizlūgumi par viņa dvēseli ir lieki, viņš dzīvo un pats var pūlēties iegūt mūžīgu apžēlošanu! Es pats esmu šis Medards!" Pie šiem vārdiem es atvēru savus mūka svārkus un parādīju viņam apmalē iešūto Medarda vārdu. Tikko zemnieks bija ieraudzījis šo vārdu, viņš nobālēja un šausmās manī noraudzījās. Tad viņš strauji pielēca kājās un skaļi kliegdams brāzās mežā. Bija skaidrs, ka es viņam šķitu esam nogalinātā Medarda klīstošais rēgs, un veltas būtu bijušas manas pūles viņu pārliecināt. Pamestība, vietas klusums, ko pārtrauca tikai tuvējā meža strauta dobjās čalas, pilnīgi bija piemērots izraisīt baismīgus rēgus; es iedomāju savu pretīgo līdzinieku, un zemnieka baismu ietekmēts iekšķīgi nodrebēju, un man šķita, ka no tumšā

krūmāja parādīsies mans līdzinieks. Saņēmies es soļoju tālāk, un tikai tad, kad biju atbrīvojies no mana Es rēga baismīgās idejas, ko manī izraisīja zemnieka stāsts, iedomājos, ka tagad saprotu, kādā veidā ārprātīgais mūks ieguvis kapucieša svārkus, ko es bēgdams biju pametis un nešaubīgi pazinu kā savus. Mežzinis, pie kura viņš uzturējās un kam bija lūdzis jaunus svārkus, tos viņam pilsētā no zemnieka bija nopircis. Manu dvēseli dziļi skāra doma, ka šis kļūmīgais notikums pie velna aizas tik dīvainā kārtā ticis sakropļots, jo tagad redzēju, ka visi apstākļi bija samezglojušies, lai izraisītu nelaimīgo samainīšanu ar Viktorinu. Bailīgā kaimiņa vīzijas man šķita visai svarīgas, un es paļāvīgi cerēju iegūt noteiktāku izskaidrojumu, gan nenojauzdams, kur un kā to iegūšu.

Beidzot, pēc nemierīga vairāku nedēļu nepārtraukta ceļojuma, es tuvojos dzimtenei; drebošu sirdi es savu acu priekšā redzēju paceļamies cisterciešu mūķeņu klostera torņus. Nonācu brīvajā laukumā pie klostera baznīcas. No tāles plūda vīru balsu dziedāta garīga dziesma. — Kļuva redzams krusts. Tam sekoja pa pārim it kā gājienā sakārtojušies mūki. — Ai, es pazinu savus ordeņa brāļus, viņu priekšgalā kāda jauna, man nepazīstama mūka vadīts gāja Leonards. Mani nepamanīdami viņi pagāja man garām un devās iekšā pa atvērtajiem klostera vārtiem. Drīz vien tādā pašā kārtā soļoja B. pilsētas dominikāņi un franciskāņi, klostera pagalmā iebrauca cieši slēgtas karietes, tās bija B. pilsētas mūķenes. Viss norādīja, ka notiks kādas neparastas svinības. Baznīcas durvis bija plaši atvērtas, es iegāju iekšā un redzēju, cik rūpīgi viss bija uzposts un sakārtots. Dižaltāri un altārus tam līdzās rotāja ziedu vītnēm, un kāds baznīcas kalpotājs daudzkārt runāja par svaigi uzplaukušām rozēm, kam rīt visā agrumā katrā ziņā jābūtot šeit, jo priekšnieces kundze noteikti pavēlējusi dižaltāri rotāt rozēm. — Apņēmies tūdaļ pievienoties brāļiem, es, spēcīgas lūgšanas stiprināts, devos klosterī un vaicāju pēc priora Leonarda; vār

tu sardze mani ieveda kādā zālē, brāļu ielenkts Leonards sēdēja atzveltnes krēslā; skaļi raudādams, iekšēji saplosīts, nespēdams izsacīt ne vārda, es metos pie viņa kājām, ,,Medard!" — viņš izsaucās, un mūku rindu pāršalca dobja murmināšana: „Medards — brālis Medards beidzot ir klāt!" — Mani piecēla, brāļi mani spieda pie savām krūtīm. ,,Lai slavētas debesu varas, ka tu esi izglābts no viltīgās pasaules cilpām — bet stāsti — stāsti, mans brāli" — tā cits caur citu sauca mūki. Priors piecēlās un uz viņa mājienu es sekoju istabā, kur viņš, būdams klosterī, parasti uzturējās. ,,Medard", viņš iesāka, „noziedzīgā kārtā tu esi lauzis savu zvērestu; aizbēgdams kauna pilnā kārtā no tev uzliktiem pienākumiem, tu necienīgā kārtā esi piekrāpis klosteri. Es varētu likt tevi iemūrēt, ja gribētu rīkoties pēc klostera bargajiem likumiem!" — „Tiesājiet mani, cienīgais tēvs", es atbildēju, „tiesājiet mani pēc likuma; ai, priecīgs es nometu nožēlojamas moku pilnas dzīves nastu! — Es gan jūtu, ka tā visbargākā grēku izpirkšana, kādu es sev uzliku, man nespēj sniegt nekāda mierinājuma!" — „Esi vīrišķīgs", turpināja Leonards, „priors ar tevi ir runājis, tagad ar tevi var runāt draugs un tēvs! — Brīnišķīgā kārtā tu esi ticis izglābts no nāves, kas tev draudēja Romā. — Tikai Kirills krita par upuri…" — ,,Jūs tātad zināt?" pārsteigts es jautāju. „Visu", atbildēja priors. ,,Es zinu, ka tu biji šim nabagam klāt viņa pēdējās nāves briesmās, un kā tevi gribēja nogalināt ar saindēto vīnu, pasniedzot to tev kā veldzīgu dzērienu. Kaut gan mūku modrīgo acu apsargāts, tu tomēr būsi atradis iespēju šo vīnu izliet, jo ja tu būtu izdzēris kaut tikai vienu pilienu, tad desmit minūtēs būtu bijis beigts." — ,,0, raugieties šurp", es saucu un, atlocīdams svārku piedurkni, rādīju prioram savu līdz pat kaulam nokaltušo roku, pie tam pastāstīdams, ka, noģizdams ļaunu, es vīnu biju ielējis piedurknē. Ieraudzīdams pretīgo, mūmijai līdzīgo, locekli, Leonards sarāvās un dobji sevī noteica: ,,Tu savus grēkus esi nožēlojis, tu, kas tik daudzkārtīgi esi noziedzies; bet

Kirill — tu dievbijīgais sirmgalvi!" Es sacīju prioram, ka īstenībā man nabaga Kirilla slepenā nāves soda iemesls ir palicis nezināms. „Varbūt", sacīja priors, ,,tu būtu pieredzējis to pašu likteni, ja tu tāpat kā Kirills būtu uzstājies par mūsu klostera pilnvaroto. Tu zini, ka kardināla. . . prasības, ko viņš nepatiesā ceļā piedzen, izputina mūsu klostera ienākumus; tas arī bija iemesls, kādēļ kardināls tik pēkšņi noslēdza draudzību ar līdz šim naidīgo pāvesta biktstēvu un tā ieguva savā pusē šo spēcīgo pretinieku dominikāni, ko varēja sūtīt pret Kirillu. Viltīgais mūks ātri vien atrada līdzekli, kā iznīcināt Kirillu. Viņš ieveda Kirillu pie pāvesta, prazdams svešo kapucieti tā attēlot, ka pāvests viņu uzņēma kā kādu dīvainu parādību, un Kirills ierindojās garīdzniekos, kas uzturējās pāvesta tuvumā.

Kirills drīz vien ievēroja, ka tā Kunga vietnieks savu valstību pārāk meklē šai pasaulē un tās baudās, un to arī atrod; ka viņš ir tikai rotaļlieta liekulīga izdzimuma rokās, kas mētā viņu starp debesīm un elli par spīti spēcīgajam garam, kas pāvestā iemājo un ko viņi tomēr ar neģēlīgiem līdzekļiem pratuši pakļaut. Dievbijīgais vīrs, kā to jau varēja paredzēt, jutās gaužām saniknots un aicināts ar ugunīgām tā gara iedvesmotām runām saviļņot pāvestu un novērst viņa garu no laicīgām lietām. Pāvestu, kā tas ar mīkstčaulīgiem raksturiem mēdz notikt, tiešām saviļņoja dievbijīgā sirmgalvja vārdi, un tieši šai satrauktajā stāvoklī dominikānim viegli nācās pamazām jo veikli sagatavot pret Kirillu vērsto triecienu. Viņš stāstīja pāvestam, ka tiekot organizēta slepena sazvērestība, kas pāvestu gribot apgaismot kā trīskārtējā kroņa necienīgu; Kirillam esot uzdots pāvestu novest tik tālu, lai viņš uzņemtos kādu publisku grēkusūdzi, kas tad kļūšot par kardinālos rūgstošā dumpja signālu. Tagad pāvests mūsu brāļa augstprātīgajos vārdos viegli saskatīja slēptus nolūkus, viņš dziļi ienīda šo sirmgalvi un, tikai vēlēdamies izvairīties pārsteidzīgus soļus, cieta viņu savā klātienē. Kad Kirills atkal reiz bija radis iespēju runāt ar pāvestu bez lieciniekiem, viņš viņam vaļsirdīgi pārmeta, ka tas, kas nav pilnīgi atteicies no laicīgās baudas, kas patiesi nedzīvo svētu dzīvi, nav cienīgs būt par tā Kunga vietnieku, bet baznīcai ir tikai par kauna un posta pilnu nastu, no kuras tai jāatbrīvojas. Drīz vien un tieši pēc tam, kad Kirillu redzēja iznākam no pāvesta iekšējās istabas, ledus ūdens, ko pāvests mēdza dzert, bija saindēts. Par Kirilla nevainību man tevi, kas šo dievbijīgo sirmgalvi pazina, gan nebūs jāpārliecina. Tomēr pāvests viņa vainā bija pārliecināts, un sekas bija tās, ka dominikāņiem uzdeva svešo mūku slepeni sodīt ar nāvi.

Tu Romā biji neparasta parādība; veids, kādā tu runājies ar pāvestu, bet it īpaši tava dzīves gājuma stāsts viņam lika nojaust starp jums zināmu garīgu radniecību; viņš cerēja kopā ar tevi pacelties līdz kādam augstākam viedoklim un grēcīgā prātniecībā par visiem tikumiem un reliģiju veldzēties un spēcināties, lai, kā es to gan drīkstētu sacīt, grēkotu īstā grēcīgā sajūsmā. Tavas grēkunožēlas viņam šķita īsti gudri ievirzīta liekulīga dziņa pēc augstāka mērķa. Viņš tevi apbrīnoja un sauļojās tavās spožajās cildinošās runās. Tā notika, ka, iekāms dominikānis to bija atskārtis, tu biji ieguvis augstu cieņu un kļuvis šai bandai daudz bīstamāks nekā Kirills jebkad varēja kļūt.

Tu gan nomani, Medard! ka es par tavām Romas gaitām esmu sīki informēts; ka es zinu katru vārdu, ko tu runāji ar pāvestu, un ka tu tur neredzēsi nekā noslēpumaina, ja es tev pateikšu, ka pāvesta rezidencei tuvējā klosterī mums ir kāds draugs, kas man visu pastāstīja. Pat tad, kad tu šķities ar pāvestu esam vienatnē, viņš bija tuvu diezgan, lai saprastu katru vārdu. Kad tu kapuciešu klosterī, kūja priors ir man tuvs radinieks, uzsāki savu stingro grēku izpirkšanu, es tavu nožēlu uzskatīju par patiesu. Tā tas arī bija, bet Romā tevi no jauna sagrāba grēcīgās augstprātības ļaunais gars, kuj-am tu jau padevies mūsu klosterī. Kādēļ tu pāvestam žēlojies par noziegumiem, kurus nekad nebiji darījis? — Vai tu jebkad esi bijis barona fon F. pilī?" — ,,Ai( cienīgais tēvs", iekšēju sāpju plosīts, es izsaucos, ,,tā taču bija mana drausmīgākā nozieguma vieta! — Taču tas ir mūžīgās neizdibināmās varas vissmagākais sods, ka es šīs zemes virsū nevaru tikt šķīstīts no grēka, ko veicu neprātīgā stulbumā! — Arī jums, mans cienīgais tēvs, es šķietu esam grēcīgs liekulis?" — „Patiesi", priors turpināja, „tagad, kad es tevi redzu un ar tevi runājos, esmu gandrīz pārliecināts, ka tu pēc savas grēkunožēlas vairs neesi spējīgs melot, bet tad paliek vēl kāds man līdz šim neizskaidrojams noslēpums.

Drīz pēc tavas bēgšanas no galvaspilsētas (debesis nevēlējās noziegumu, kuru tu gribēji izdarīt, viņas glāba tiklo Aurēliju), drīz pēc tavas bēgšanas, es saku, un pēc tam, kad mūks, kujru pats Kirills bija noturējis par tevi, kā ar brīnumu bija izglābies, kļuva zināms, ka nevis tu esi bijis barona pilī, bet gan par mūku maskējies grāfs Viktorins. Eufemijas papīros atrastās vēstules to jau gan agrāk bija apliecinājušas, tomēr domāja, ka pati Eufemija kļuvusi maldināta, jo Reinholds apgalvoja, ka viņš tevi pārāk labi pazinis, lai tava ārkārtīgā līdzība ar Viktorinu varētu viņu maldināt. Eufemijas apmātība palika neizprotama. Tad pēkšņi ieradās grāfa staļļa puisis un stāstīja, ka grāfs, kas kopš mēnešiem bārdu apaudzis vientuļi dzīvojis kalnājos, piepeši parādījies viņam mežā kapucieša apģērbā tieši pie pašas velna aizas. Lai gan viņš nav zinājis, kur grāfs šos svārkus dabūjis, taču šis apģērbs viņu sevišķi nav pārsteidzis, jo viņam jau bijis zināms grāfa nolūks ierasties barona pilī mūka ģērbā, valkāt šo ģērbu veselu gadu un paveikt vēl lielākas lietas. Viņš gan noģidis, kur grāfs šo apģērbu ņēmis, jo grāfs pats dienu iepriekš bija sacījis, ka ciemā redzējis kādu kapucieti, un ja šis kapucietis dosies mežā, viņš cerot tādā vai citādā veidā dabūt no viņa tā svārkus. Staļļa puisis kapucieti redzējis gan neesot, bet dzirdējis mežā kliedzienu; drīz pēc tam arī ciemā runājuši par kāda kapucieša nogalināšanu. Viņš pārāk labi pazinis savu kungu, pārāk daudz runājies ar viņu vēl pēc bēgšanas no pils, lai še varētu notikt kāda samainīšana.

Šie staļļa puiša izteicieni atspēkoja Reinholda uzskatus, palika nesaprotama tikai Viktorina pilnīgā pazušana. Firstiene pieņēma hipotēzi, ka šis fon Krčinski kungs no Kviečičevo laikam esot bijis grāfs Viktorins, pamatodamās uz viņa dīvaino pavisam neparasto līdzību ar Francisku, par kuļ-a vainu jau sen neviens vairs nešaubījās, tāpat arī uz to satraukumu, ko viņa ikreiz sajutusi, ieraudzīdama Francisku. Daudzi viņai piebalsoja un apliecināja, ka šim dēkainim patiesībā piemitusi īsti dižciltīga stāja, un tikai smieklīgā kārtā viņu noturējuši par maskotu mūku. Mežziņa stāstam par ārprātīgo mūku, kas dzīvojis mežā un beidzot ticis uzņemts mežziņa mājā, arī bija sava sakarība ar Viktorina ļaunajiem darbiem, tiklīdz dažus zināmus apstākļus pieņēma par patiesību. — Kāds brālis no tā klostera, kuj-ā Medards bija bijis, ārprātīgo mūku noteikti atzinis par Medardu, tātad tam vajadzēja būt viņam. Viktorins viņu bija iegrūdis bezdibenī; viņš bija ticis izglābts caur kādu gadījumu, kas nemaz nav jāuzskata par tik nedzirdētu. Atžilbušam no apdullinājuma, bet galvā smagi ievainotam, viņam laimējās izrāpties no aizas. No brūces sāpēm, izsalkuma un slāpēm viņš kļuva ārprātīgs — traks! Tā viņš skraidīja apkārt kalnos, varbūt lāgiem līdzcietīgu zemnieku paēdināts un skrandām klāts, līdz beidzot nonāca mežziņa dzīvokļa apkaimē.

Tomēr divas lietas paliek neizskaidrojamas, proti: kā Medards neaizturēts varēja noskriet tādu gabalu un kā gan viņš pats, pēc ārsta liecības pilnīgi skaidrā apziņas stāvoklī, varēja atzīties ļaunos darbos, ko nekad nebija izdarījis. Tie, kas šo sakarības varbūtību aizstāvēja, piezīmēja, ka no velna aizas izglābtā Medarda liktenis ir pilnīgi nezināms; esot iespējams, ka viņa ārprāts sācies tikai tad, kad viņš nonācis mežziņa dzīvokļa tuvumā. Bet attiecībā uz viņa atzīšanos noziegumā katrā ziņā jāpieņem, ka viņš nekad nav ticis izārstēts, un kaut šķitis saprātīgs, tomēr vienmēr bijis ārprātīgs. Ka viņš tiešām izdarījis slepkavību, kurā pats sevi apvainoja, šīs domas kļuvušas par viņa neizdzenamo ideju. —

Krimināltiesnesis, uz kura spriedumu visai paļāvās, kad viņam vaicāja, atbildēja: Kungs, kas uzdevās par Krčinski, nekādā ziņā nebija polis un arī grāfs ne, katrā gadījumā grāfs Viktorins noteikti ne, tomēr nevainīgs arī nē — mūks kļuva ārprātīgs, un katrā gadījumā neaprēķināms, tādēļ arī krimināltiesa viņa ieslodzījumu atzina vienīgi kā drošības soļus. — Firsts šo atziņu nedrīkstēja dzirdēt, tikai viņš vienīgais gaužām satraukts par noziegumu barona pilī, šo krimināltiesas ieteikto ieslodzījumu pārvērta nāves sodā. —

Taču kā viss šai nožēlojamā iznīcīgā dzīvē, vienalga, vai notikums, vai darbs, lai gan pirmajā mirklī šķietami drausmīgs, ar laiku zaudē mirdzu un krāsu, tā arī notika, ka tas, kas galvaspilsētā un it sevišķi galmā bija modinājis šausmas un baismas, vērtās nepatīkamās baumās. Hipotēzē, ka Aurēlijas aizbēgušais līgavainis esot bijis grāfs Viktorins, atsvaidzināja atmiņas par notikumu ar itālieti, tagad to dabūja zināt pat tie, kas agrāk nekā nenojauta, to viņiem pastāstīja cilvēki, kas domāja, nu viņiem vairs neesot jāklusē, un ikviens, kas bija redzējis Medardu, protams, atzina, ka viņa sejas vaibsti pilnīgi līdzinās grāfa Viktorina vaibstiem, jo viņi taču esot viena tēva dēli. Galma ārsts par to bija pilnīgi pārliecināts un sacīja firstam: „Priecāsimies, visu cienījamais kungs, ka abi šie baismie puiši ir prom, un apmierināsimies ar pirmo neizdevušos mēģinājumu viņus sagūstīt.“ — Firsts šīm domām pievienojās no visas sirds, jo patiesi juta, ka šis divkāršais Medards viņu dzinis no vienas kļūmes otrā.

—      ,,Lai šī lieta paliek kā noslēpums”, firsts sacīja, „nepacelsim plīvuru, ko brīnišķīgs notikums labdarīgi pārklājis. — Tikai Aurēlija…" — „Aurēlija”, es strauji pārtraucu prioru, „Dieva dēļ, mans cienīgais tēvs, sakiet man, kas notika ar Aurēliju?” — „Ai, brāli Medard",

maigi smaidīdams priors sacīja: ,,vai tavā sirdī bīstamā uguns vēl nav izdzisusi? — vai šī liesma vēl uzliesmo pie vismazākā pieskāriena? — Tad tu vēl neesi atbrīvojies no grēcīgām dziņām, kurām biji nodevies? — Un es lai ticu tavai grēkunožēlai; es lai būtu pārliecināts, ka melu gars tevi pilnīgi atstājis? — Zini, Medard, ka es tavu grēkunožēlu tikai tad atzīšu, ja tu noziegumus, kuros sevi apvaino, tiešām būtu izdarījis. Jo tikai tādā gadījumā es varētu ticēt, ka šie ļaunie darbi tā saplosījuši tavu dvēseli, ka tu, aizmirsdams manas mācības, visu to, ko es tev sacīju par ārējo un iekšējo grēku izpirkšanu, it kā avariju cietušais tver pēc vieglā, nedrošā dēļa, pēc tiem maldīgiem grēku izpirkšanas līdzekļiem, kas tevi ne tikai nelietīgā pāvesta, bet ikviena tiešām dievbijīga vīra acīs padara par tukšu ākstu. — Saki, Medard, vai tava lūgšana, tava dzīšanās pretī mūžīgai varai tiešām bija bez vainas, ja tev bija jādomā par Aurēliju?" — Iekšķīgi iznīcināts es nolaidu acis. ,,Tu esi patiess, Medard", priors turpināja, ,,tava klusēšana man saka visu. — Es biju pilnīgi pārliecināts, ka tu tas biji, kas galvaspilsētā spēlēji poļu dižciltīgo un gribēji precēt baronesi Aurēliju. Es diezgan sīki sekoju tavām gaitām, kāds savāds cilvēks (viņš minēja frizieri Belkampo), ko tu pēdējo reizi redzēji Romā, man sniedza ziņas; es biju pārliecināts, ka tu neģēlīgā kārtā esi nogalinājis Hermogenu un Eufemiju, un tādēļ man šķita jo baismīgāk, ka tu gribi šais velna tīklos ievilkt Aurēliju. Es būtu varējis tevi pazudināt; tomēr nekādā ziņā nedomādams sevi atzīt par atriebības ieroci, es tevi un tavu likteni pametu mūžīgo debesu varā. Tu izglābies brīnišķīgā kārtā, un jau tas vien mani pārliecināja, ka tava laicīgā bojā eja vēl nav izlemta. — Klausies, kādu sevišķu apstākļu dēļ man vēlāk bija jātic, ka tas patiesi bija grāfs Viktorins, kas pārģērbies par mūku ieradās barona fon F. pilī! — Priekš neilga laika vārtu sargu, brāli Sebastjānu uzmodināja sēcieni un vaidi, kas līdzinājās mirēja nopūtām. Bija jau atausis rīts, viņš piecēlās, atvēra klostera vārtus un at

rada kādu cilvēku, kas pa pusei sastindzis no aukstuma gulēja cieši pie vārtiem un tikai ar pūlēm izrunāja šos vārdus: viņš esot Medards, no mūsu klostera aizbēgušais mūks. — Gaužām izbijies Sebastjāns ziņoja man par notikušo; es kopā ar brāļiem nokāpu lejā, mēs paģībušo mūku ienesām refektorijā. Lai gan šā vīra vaigs bija drausmīgi sakropļots, mums tomēr šķita, ka tie bija tavi vaibsti, un daudzi domāja, ka vienīgi pārmainītais tērps padara svešādu tik pazīstamo Medardu. Viņš bija apaudzis ar bārdu, mati bija gāji, turklāt pasaulīgās drānas, lai gan gluži saplēstas un sabojātas, tomēr liecināja kādreizēju smalkumu. Viņa kājās bija zīda zeķes, uz vienas kurpes zelta sprādze, mugurā balta atlasa veste …" — „Smalkākās vadmalas svārki kastaņu brūnumā", es pārtraucu, „smalki šūta veļa — pirkstā vienkāršs zelta gredzens." — „Jā gan", pārsteigtais Leonards atteica, „bet kā gan tu vari…" — „Ak, tas taču bija tas pats uzvalks, kas man bija mugurā kļūmīgajā kāzu dienā!" — Manu acu priekšā nostājās līdzinieks. —

Nē, tas nebija abstraktais ārprāta velns, kas mani tramdīja un kā sirdi plosīgs nezvērs sēdēja uz maniem kamiešiem; mani vajāja izbēgušais ārprātīgais mūks un, beidzot, kad es gulēju dziļā ģībonī, paņēma manas drānas un pasvieda man mūka svārkus. Viņš tas bija, kas gulēja pie klostera vārtiem, drausmīgā kārtā attēlodams mani — mani pašu! — Es lūdzu prioru turpināt viņa stāstu, jo manī atausa patiesa nojauta par to, kā tas ar mani brīnišķīgā noslēpumainā kārtā bija noticis. — „Pēc neilga laika", priors turpināja, „pie šā vīra parādījās skaidri neapšaubāmas nedziedināma ārprāta pazīmes, un lai gan, kā jau sacīju, viņa sejas vaibsti pilnīgi līdzinājās tavējiem, lai gan viņš neatlaidīgi sauca: Es esmu Medards, aizbēgušais mūks, gribu pie jums izpirkt savus grēkus — tomēr drīz vien ikviens no mums bija pārliecināts, ka svešnieku sagrābusi neatvairāma ideja uzskatīt sevi par tevi. Mēs uzvilkām viņam kapucieša svārkus, ievedām viņu baznīcā, viņam bija jāizpilda parastās lūgšanas, un kad nu viņš pūlējās to darīt, mēs drīz vien nomanījām, ka viņš nekad nevarēja būt bijis kādā klosterī. Man galvā vajadzēja rasties idejai: ja nu šis ir no galvaspilsētas aizbēgušais mūks, ja nu šis mūks ir Viktorins? — Man bija zināms notikums, ko'ārprātīgais savā laikā bija stāstījis mežzinim, taču pēc manām domām visi šie apstākļi, velna eliksīra atrašana un izdzeršana, vīzija cietumā, vārdu sakot, visa neilgā uzturēšanās klosterī laikam gan bija tavas individuālitātes dīvainās psīchiskās ietekmes izraisīts slima gara izdzimums. Dīvainais šai ziņā bija tas, ka šis mūks ļaunajos brīžos allaž bija kliedzis, ka esot grāfs un valdnieks! -— Es nolēmu nodot šo vīru sv. Getreijas pilsētas vājprātīgo namā, jo varēju cerēt, ja vispār še bija iespējama ārstēšana, tad to noteikti spēja veikt šīs iestādes direktors, ģeniāls ārsts, kas dziļi bija izpētījis ikkatru cilvēcīga organisma anormālitāti. Svešnieka izveseļošanās, vismaz pa daļai, atklātu nepazīstamo varu noslēpumaino rotaļu. — Tas nenotika. Trešā naktī mani uzmodināja zvans, kas, kā tu zini, parasti atskan, ja slimnieku istabā kādam nepieciešama mana palīdzība. Es iegāju iekšā, man sacīja, ka svešnieks dedzīgi saucis pēc manis, un šķietot, it kā ārprāts viņu pilnīgi būtu pametis, laikam gan viņš vēloties sūdzēt grēkus, jo diezin, vai šo nakti vairs pārdzīvošot. Piedodiet, iesāka svešnieks, kad es viņu ar dievbijīgiem vārdiem biju uzrunājis, piedodiet, cienīgais kungs, ka es uzdrošinājos jūs maldināt. Es neesmu mūks Medards, kas aizbēga no jūsu klostera. Jūs savā priekšā redzat grāfu Viktorinu , . . Viņam vajadzētu saukties firstam, jo viņš ir cēlies no firsta nama, un es ieteicu jums to ņemt vērā, jo citādi jūs var trāpīt manas dusmas. — Kaut arī viņš būtu firsts, es atbildēju, tad tomēr šajos mūros un viņa tagadējā stāvoklī tam nav it nekādas nozīmes, un man šķiet, būtu labāk, ja viņš novērstos no laicīgām lietām un pazemībā gaidītu, ko mūžīgā vara viņam nolēmusi. — Viņš stingi manī noraudzījās, šķita viņš zaudēja samaņu, viņam pasniedza spēcinātājas zāles, viņš drīz vien atspirga un runāja: Man ir tā, it kā man drīz būs jāmirst un iepriekš jāatvieglina mana sirds. Jums par mani ir vara, un lai kā jūs censtos izlikties, es tomēr nomanu, ka jūs esat svētais Antonijs un tādēļ vislabāk zināsit, kādu postu nodarījuši jūsu eliksīri. Man gan bija padomā lielas lietas, kad es nolēmu tēlot garīdznieku ar lielu bārdu un brūnos mūka svārkos. Bet kad nu es tā grimu pats savā nodabā, tad šķita, it kā no manis izraisītos manas noslēpumainākās domas un iemaskotos miesīgā būtnē, diezgan baismīgā, taču manā Es. Šim otram Es piemita negants spēks, un kad no dziļā bezdibeņa melnajām akmens šķautnēm šļakatainos irdzošos ūdeņos parādījās princese sniega baltumā, tas mani notrieca lejup. Princese uztvēra mani savās rokās un mazgāja manas brūces, un drīz vien es vairs nejutu nekādas sāpes. Es gan tagad biju kļuvis mūks, bet manu iedomu Es bija spēcīgāks un spieda mani princesi, ka.s mani bija izglābusi un ko es tik ļoti mīlēju, līdz ar viņas brāli nogalināt. Mani iemeta cietumā, bet jūs pats to zināt, svētais Antonij, kādā kārtā jūs, pēc tam, kad es biju baudījis jūsu nolādēto dziru, aizrāvāt mani gaisos. Zaļais meža ķēniņš mani uzņēma nelāgi, lai gan zināja par manu dižciltību; tad parādījās manu domu Es, (pārmezdams man daudzas nejaukas lietas, vēlēdamies palikt vienībā ar mani, jo mēs taču visu bijām veikuši kopīgi. Tas arī notika, bet drīz vien, kad mēs no turienes aizbēgām, jo mums gribēja nocirst galvu, mēs izšķīrāmies. Un kad smieklīgais Es vienmēr un mūžam gribēja baroties no manām domām, es viņu nometu, kārtīgi sapēru un novilku svārkus. —

Tiktāl nelaimīgā runa kaut cik bija saprotama, bet tad viņš iegrima neprātīgos aušīgos pilnīga ārprāta murgos. Pēc kādas stundas, kad iezvanīja agrīno rīta dievkalpojumu, viņš šausmīgi spalgi iekliegdamies pietrūkās kājās un, kā mums šķita, nedzīvs saļima. Es liku viņu aiznest miroņu kambarī, gribējām viņu apbedīt mūsu dārzā iesvētītā vietā, tomēr tu vari iedomāties mūsu pār steigumu, mūsu baismas, kad mironis, kuru mēs gribējām iznest ārā un iezārkot, bija bez pēdām pazudis. Visi pētījumi palika nesekmīgi, un man bija jāatteicas noskaidrot kaut ko tuvāku, saprotamāku par šā notikuma, kuj-ā tu ar grāfu biji iejaukts, mīklaino sakarību. Un tomēr, ja es saistīju man zināmos notikumus pilī ar šīm sajukušām ārprāta izķēmotām runām, tad nemaz nevarēju šaubīties, ka mirušais patiesi bijis grāfs Viktorins. Kā staļļa puisis norādīja, viņš kalnos bija nogalinājis kādu svētceļnieku-kapucieti un paņēmis viņa svārkus, lai veiktu savu pasākumu barona pilī. Varbūt tas nemaz nebija viņa nodoms, bet pasāktais noziegums beidzās ar Eufemijas un Hermogena slepkavību. Varbūt viņš jau toreiz bija ārprātīgs, kā to apgalvo Reinholds, vai arī tāds kļuva bēgdams un sirdsapziņas mocīts. Svārki, ko viņš valkāja, un mūka noslepkavošana viņā radīja neizdzenamu ideju, ka viņš patiesi ir mūks un viņa Es ir sadalīts divās naidīgās būtnēs. Neapgaismots paliek tikai laika sprīdis kopš viņa bēgšanas no pils un ierašanās mežziņa mājā, tāpat nevar izskaidrot, kā viņā radās stāsts par viņa uzturēšanos klosterī un izglābšanos no cietuma. Nav nekādu šaubu, ka še jābūt kādiem ārējiem motīviem, bet augstākā mērā savāds ir tas, ka šis stāsts attēlo tavu likteni, kaut arī sakropļotā veidā. Tikai vienīgi mūka ierašanās diena pie mežziņa, kā viņš to uzdod, nekādā ziņā negrib saskanēt ar Reinholda norādīto Viktorina bēgšanas dienu no pils. Pēc mežziņa apgalvojuma ārprātīgajam Viktorinam vajadzēja tūdaļ pēc savas ierašanās barona pilī parādīties mežā."

,,Stājieties", es pārtraucu prioru, „stājieties, mans cienīgais tēvs, lai no manas dvēseles izgaist katra cerība par spīti manu grēku nastai cīnīties pēc tā Kunga žēlastības un mūžīgas svētlaimības; esmu ar mieru mirt dziļā izmisumā, nolādēdams sevi un savu dzīvi, ja dziļā nožēlā un pazemībā uzticīgi jums neizstāstu visu, kas notika ar mani, pēc tam, kad biju pametis klosteri, kci to jau darīju svētajā grēkusūdzē." Priors nu kļuva gaužām

pārsteigts, kad es viņam tagad pēc iespējas sīki atklāju visu savu dzīvi. —

„Man tev jātic", priors sacīja, kad es biju beidzis, „man tev jātic, brāli Medard, jo, tev runājot, es novēroju visas īstās nožēlas pazīmes. — Kas gan spētu atklāt noslēpumu, ko radījusi divu brāļu garīgā radniecība, brāļu, kas dzimuši no noziedzīga tēva un paši saistīti noziegumā. Skaidrs, ka Viktorins brīnišķīgā kārtā izglābies no bezdibeņa, kujrā tu viņu iegrūdi, ka viņš bija tas ārprātīgais mūks, ko uzņēma mežzinis, viņš bija tavs līdzinieks, kas tevi vajāja un mira še, klosterī. Viņš bija tikai paija to tumšo varu rokās, kas iejaucās tavā liktenī, — viņš bija nevis tavs biedrs, bet gan pakļauta būtne, kas nostājās tavā ceļā, lai aizsegtu taviem skatieniem gaišo mērķi, kas varbūt varēja tev atklāties. Ai, brāli Medard, velns vēl nemierīgi staigā pa zemes virsu un piesola cilvēkiem savus eliksīrus! — Kufš gan kādreiz nav atzinis par garšīgiem vienu vai otru viņa velnišķo dzērienu;

—      bet tā ir debesu griba, lai cilvēks apzinātos acumirklīgā vieglprāta ļauno ietekmi, un šī skaidrā apziņa viņam dotu spēku šai ietekmei pretoties. Bet še parādās tā Kunga spēks, tikpat kā dabā inde pasvītro dzīvības spēku, tā arī morāliski labo principu pasvītro ļaunais. — Es drīkstu ar tevi tā runāt, Medard, jo zinu, ka tu mani nepārpratīsi. Tagad ej pie brāļiem!" —

It kā spējas nervus un pulsu tirdošas sāpes, šai mirklī mani sagrāba augstākās mīlestības alkas; „Aurelij — ai, Aurelij!" es skaļi saucu. Priors piecēlās un runāja visai nopietni: „Tu laikam būsi pamanījis, ka še klosterī gatavojas kādām lielām svinībām? — Aurēlija rīt stāsies mūķeņu kārtā un dabūs Rozālijas vārdu.” — Klusi, kā sastindzis es stāvēju priora priekšā. „Ej pie brāļiem!" viņš gandrīz nikni izsaucās, un es neskaidri apzinādamies nokāpu ēdamzālē, kur bija sapulcējušies mūki. Mani no jauna apbēra jautājumiem, bet es nebiju spējīgs izteikt kaut vienu vienīgu vārdu; visas pagātnes ainas manī aptumšojās, un tikai Aurēlijas gaismas tēls starodams

*

nāca man pretī. Teikdams, ka došos lūgt Dievu, es pametu brāļus un devos uz kapellu, kas atradās plašā dārza attālākā stūrī. Še es gribēju lūgt Dievu, bet vismazākais troksnis, vismaigākā lapu šalkoņa iztraucēja mani no manām bijīgām lūgšanām. Tā ir viņa . . . Viņa nāk.. . es viņu atkal redzēšu — tā manī skanēja, un mana sirds drebēja baismās un sajūsmā. Man šķita, ka dzirdētu klusu sarunu. Es piecēlos kājās, izgāju ārā no kapellas, un raugi, lēnām, netāl no manis soļoja divas mūķenes, viņu vidū viena novīce. — Ai, protams, ka tā bija Aurēlija, mani sagrāba konvulsīvas trīsas — elpa aizrāvās — gribēju doties uz priekšu, bet nespēdams paspert ne soli, saļimu zemē. Mūķenes un līdz ar viņām novīce pazuda krūmājos. Kāda diena! — kāda nakts! Aurēlija, tikai Aurēlija! — Manī nebija vietas nevienam citam tēlam, —nevienai citai domai. —

Tiklīdz atmirdzēja pirmie rīta stari, klostera zvani vēstīja Aurēlijas uzņemšanas svinības, un drīz vien pēc tam lielajā zālē sapulcējās mūki; iekšā ienāca klostera priekšniece divu māsu pavadīta. Nav aprakstāmas tās jūtas, kas mani pārņēma, ieraugot to, kas tik sirsnīgi mīlēja manu tēvu, un lai gan viņš noziedzīgi sarāva saites, kas viņam varēja sniegt augstāko pasaules laimi, viņa tomēr savu tieksmi, kas izpostīja viņas laimi, pievērsa dēlam. Šo dēlu viņa gribēja uzaudzināt tikumībā un dievbijībā, bet līdzīgi tēvam, viņš grima noziegumā pēc nozieguma, tā iznīcinādams katru dievbijīgās audžumātes cerību dēla tikumībā gūt mierinājumu par grēcīgā tēva postu. — Nodurtu galvu, lejup vērstu skatienu, es klausījos īso uzrunu, kurā klostera priekšniece sapulcētiem garīdzniekiem vēlreiz norādīja Aurēlijas iestāšanos klosterī, lūgdama izšķirīgā zvēresta brīdī dedzīgi lūgt Dievu, lai iedzimtam naidniekam nebūtu spēka dzīt savu mulsinātāju rotaļu un mocīt dievbijīgo jaunavu. ,,Smagi", klostera priekšniece sacīja, „smagi bija tie pārbaudījumi, kas šai jaunavai bija jāpārvar. Naidnieks viņu gribēja pavedināt uz ļaunu, un pielietoja visu elles viltību, lai viņu apmātu, un viņa, nekā ļauna nenoskārzdama, grēkotu, bet, no sapņa atmozdamās, kaunā un izmisumā aizietu bojā. Tomēr mūžīgā vara sargāja šo debesu bērnu, un lai ienaidnieks mēģina viņai vēl šodien kārdinādams tuvoties, viņas uzvara būs jo spožāka. Lūdziet — lūdziet, mani brāļi, nevis lai šo Kristus līgavu nemāktu šaubas, jo viņas debesīm pilnīgi pievērstais prāts ir noteikts un negrozīgs, bet gan, lai nekāda laicīga nelaime nepārtrauktu šo dievbijīgo rīcību. — Manas jūtas sagrābušas baismas, kujrām es nespēju pretoties!" — Bija skaidrs, ka klostera priekšniece minēja mani — tikai mani kā vēlnišķīgu kārdinājumu, ka viņa manu ierašanos veda sakarā ar Aurēlijas iestāšanos klosterī, ka varbūt nojauta manī kādu ļaunu nodomu. Manas patiesās nožēlas, manas grēku izpirkšanas pārliecība, atziņa, ka mans prāts ir mainījies, man lika saslieties. Klosteja priekšniece mani nepagodināja ne ar vienu skatienu; aiz dziļa iekšķīga sāpinājuma manī modās šis rūgtais zaimu pilnais naids, ko jutu toreiz galvaspilsētā, ieraudzīdams klostera priekšnieci un, iekāms priekšniece bija sacījusi šos vārdus, es nevis metos zemē viņas priekšā, bet gan gribēju pārdroši iet viņai klāt un sacīt: Vai tu gan vienmēr esi bijusi tik dievišķīga sieva, ka zemes baudas tev bija vienaldzīgas? … Vai, redzot manu tēvu, tevī nekad nebija vietas grēcīgām domām?… Ai saki jel, vai pat tad; kad tevi jau rotāja infula un valdnieces zizlis, vājuma brīžos mana tēva attēls tevī nemodināja pasaulīgas alkas? . . . Ko gan izjuti tu toreiz, lepnā! kad spiedi pie savām krūtīm sava mīļā dēlu un tik sāpīgi sauci šā pazudušā, kaut arī nekrietnā noziedznieka, vārdu? — Vai tu jebkad esi tā cīnījusies ar tumšajām varām kā es? — Vai gan tu vari priecāties par īstu uzvaru, ja neesi izcīnījusi sīvu cīņu? — Vai patiesi tu jūties tik stipra, ka vari nicināt to, kas bija vājāks par vareno ienaidnieku un tomēr pacēlās dziļā nožēlā un grēku izpirkšanā? — Manu domu pēkšņā pārmaiņa, grēku nožēlnieka pārvēršanās cilvēkā, kas lepodamies par izcīnīto cīņu noteikti ieiet atkarotā dzīvē, laikam gan bija jūtama pat ārēji. Jo man blakus stāvošais brālis vaicāja: „Kas ar tevi notiek, Medard, kādēļ tu vērs pret šo gaužām svēto sievu tādus savādus dusmu pilnus skatienus?" — „Jā", es pusbalsī atbildēju; „var jau būt, ka viņa ir gaužām svēta sieva, jo viņa pacēlās tik augstu, ka nepraša viņu nespēja aizsniegt, tikai tagad viņa man šķiet nevis kā kristīga, bet gan kā pagāniska priesteriene, kas ar paceltu nazi ir gatava veikt cilvēka ziedojuma upuri." Pašam nezinot es izteicu pēdējos vārdus, kas bija ārpus manas ideju pasaules, bet līdz ar šiem vārdiem manī drūzmējās raibu tēlu jūklis, kas apvienojās tikai vienā drausmā atziņā: Aurēlija uz visiem laikiem pametīs pasauli, ar zvērestu, kas man šai mirklī šķita kā reliģiskā ārprāta izdzimums, viņa līdzīgi man atteiksies no visa pasaulīgā? — Tāpat kā toreiz, kad es pārdots sātanam, domājos grēkā un noziegumā saskatām dzīves mirdzošāko gaismas punktu, arī tagad es domāju, ka mums abiem, man un Aurēlijai, kaut arī tikai uz vienu vienīgu augstāko pasaulīgās baudas mirkli, jākļūst dzīvē savienotiem, lai tad mirdami ziedotos pazemes varai. — Jā, it kā drausmīgs nešķīstenis, kā pats sātans, manā dvēselē iedzirkstījās slepkavības domas! — Ak, es apstulbotais nemanīju, ka tai brīdī, kad es priekšnieces vārdus domāju vērstus pret mani, es pārdzīvoju varbūt to vissmagāko pārbaudījumu, ka sātans bija guvis pār mani varu un gribēja mani ievilināt visšausmīgākā noziegumā, kādu es jebkad biju pastrādājis! Brālis, kam es šos vārdus sacīju, izbijies manī noraudzījās: „Jēzus un svētās jaunavas vārdā, ko jūs runājat?" tā viņš teica; es paraudzījos priekšniecē, kas pašlaik taisījās aiziet, viņas skatiens skāra mani, bāla kā nāve viņa stingi manī lūkojās, tad sagrīļojās, mūķenēm nācās viņu atbalstīt. Man šķita, it kā viņa čukstētu šos vārdus: „Pie visiem svētiem, mana nojauta!" Drīz vien pie viņas aicināja prioru Leonardu. Kad priors atkal atgriezās, zālē jau no jauna skanēja visi klostera zvani, tiem starpā gaisā trīsēja ērģeļu dunoņa un korī sapulcējušos māsu svētās dziesmas. Tagad dažādo ordeņu brāļi svinīgā gājienā devās uz baznīcu, kas gandrīz tāpat kā svētā Bernarda dienā bija ļaužu pārpilna. Ar smaržīgām rozēm pušķotā dižaltāra vienā pusē pretī tribīnei, uz kuras novietojās bīskapa mūzikas kapella, pavadīdama ar mūziku dievkalpojumu, ko noturēja pats bīskaps, bija novietoti sēdekļi garīdzniecībai. Leonards pieaicināja mani sev klāt, un es ievēroju, ka viņš bailīgi mani uzraudzīja; mana vismazākā kustība modināja viņa uzmanību; viņš man pavēlēja nepārtraukti lasīt lūgšanas grāmatā. Klāras klostera mūķenes sapulcējās zemām margām iežogotā laukumā cieši pie; dižaltāra; tuvojās izšķirīgais mirklis; no klostera iekšienes caur režģu durvīm aiz altāra cisterciešu mūķenes ieveda Aurēliju. —

Kad viņa kļuva redzama, pūli pāršalca čuksti; ērģeles klusēja, un mūķeņu vienkāršā dziesma brīnišķīgos akordos spiedās dziļi sirdī. Es vēl nebiju pacēlis acis; drausmīgu baismu sagrābts, es konvulsīvi sarāvos, mana lūgšanas grāmata nokrita zemē. Es noliecos, lai to paceltu, bet pēkšņs reibonis mani būtu nogāzis lejā no augstā sēdekļa, ja mani nesatvertu Leonards. ,,Kas ar tevi notiek, Medard", priors klusi sacīja, ,,tu esi tik savādi satraukts, pretojies ļaunajam naidniekam, kas tevi tirdī." Es saņēmu visus spēkus, pacēlu acis un ieraudzīju Aurēliju, nometušos ceļos pie dižaltāra. Ak, debesu Kungs, vairāk kā jebkad viņa staroja cēlā daiļumā un piemīlībā! Viņa bija tērpusies līgavas tērpā — ai, gluži tāpat, kā tai liktenīgajā dienā, kad viņai bija jākļūst manai. Viņas mākslīgi sapītos matus rotāja ziedošas mirtes un rozes. Pielūgsmes, mirkļa svinīgums bija sārtojis viņas vaigus, un viņas debesīm pievērstais skatiens pauda dziļu dievišķu līksmi. Kas gan bija tas mirklis, kad es Aurēliju pirmoreiz ieraudzīju firsta galmā, pret šo atkalredzēšanos. Mežonīgāk kā jebkad manī uzliesmoja mīlestības kaisme, mežonīga iekāre. — Ak Dievs,

—      ai, visi svētie! pasargiet mani, no ārprāta, tikai nekļūt

ārprātīgam — glābiet mani, glābiet mani no šīm elles mokām. — Tikai neļaujiet man kļūt ārprātīgam — jo tad man jādara visdrausmīgākais un mūžīgi jāpazudina mana dvēsele! — Tā es sevī lūdzos, jo jutu, ka ļaunais gars aizvien vairāk kļuva pār mani kungs. — Man šķita, it kā Aurēlija piedalījās šai noziegumā, ko tikai es izdarīju, it kā nodomātais solījums viņas domās bija tikai zvērests tā Kunga altājra priekšā kļūt manai. — Nevis Kristus līgavu es viņā redzēju, bet gan zvēresta lauzēja mūka noziedzīgo sievu. — Apskaut viņu ar mežonīgās iekāres dedzību un tad nogalināt — neatturami mani sagrāba šādas domas. Mežonīgāk un mežonīgāk mani tirdīja ļaunais gars, un es jau gribēju kliegt: „Stājieties, jūs apstulbotie nelgas! jūs gribat iesvētīt debesu līgavas kārtā nevis no zemes dziņām šķīstu jaunavu, bet gan mūka līgavu!" — Es gribēju mesties mūķeņu vidū, izraut Aurēliju — satvēru svārkus, meklēju nazi, tad ceremonija jau bija nonākusi tik tālu, ka Aurēlija sāka sacīt zvēresta vārdus. — Dzirdot viņas balsi, man šķita, it kā cauri melnajiem mežonīgas vētras trenktajiem negaisa mākoņiem izlauzās maiga mēness mirdza. Manī kļuva gaišs, un es atzinu ļauno garu, kam ar visiem spēkiem pretojos. ' Katrs Aurēlijas vārds man deva jaunu spēku, un karstā cīņā es kļuvu uzvarētājs. Katra nozieguma tumšā doma, katra laicīga iekāre bija izgaisusi. — Aurēlija bija šķīstā debesu līgava, viņas lūgšana mani spēja glābt no mūžīga kauna un posta. — Viņas zvērests bija mans mierinājums, mana cerība, un mani pārņēma gaiša debesu līksmība. Leonards, ko es tikai tagad pamanīju, šķita nojauta manu iekšējo pārvērtību, jo maigā balsī sacīja: ,,Tu esi uzvarējis ienaidnieku, mans dēls! tas gan laikam bija pēdējais smagais pārbaudījums, ko tev uzlika mūžīgā vara!" —

Zvērests bija norunāts; kamēr Klāras klostejra mūķenes dziedāja kādu dziesmu, Aurēlijai gribēja uzvilkt mūķenes tērpu. Jau no matiem bija izņemtas mirtes un rozes, jau gatavojās nogriezt matu cirtas, kas krita lejup,

kad baznīcā izcēlās satraukums, — es redzēju, ka cilvēki kļuva nobīdīti sāņus un nogāzti gar zemi; — tuvāk un tuvāk virmoja kņada. Neganti žestikulēdams, ar savilktām dūrēm visus atgrūzdams no ceļa, mežonīgi drausmīgi skatīdamies apkārt, cauri pūlim spiedās kāds puskails cilvēks (ap viņa miesu karājās kapucieša svārku skrandas). Es pazinu savu baismīgo līdzinieku, bet tai pašā mirklī, kad gribēju viņam mesties pretī, šis ārprātīgais nezvērs jau bija pārlēcis margas, kas iežogoja laukumu ap dižaltāri. Mūķenes kliegdamas izklīda; klostera priekšniece cieši savās rokās bija ieskāvusi Aurēliju. — ,,Ha, ha, ha", trakais spalgā balsī spiedza, ,,vai jūs'gribat man nolaupīt princesi? Ha, ha, ha! — princese ir mana līgava, mana līgaviņa!" — ar šiem vārdiem viņš uzrāva Aurēliju augšup un līdz pat spalam iegrūda viņai krūtīs nazi, ko turēja augsti paceltajā rokā, no viņas krūtīm augstu uzšalca asins strāva. ,,Juche — juch, juch — tagad man ir mana līgaviņa, tagad esmu ieguvis princesi!" — Tā trakais kliedza, mezdamies caur režģu durvīm, kas atradās aiz dižaltāj-a, klostera dārzā. Šausmu pārņemtās mūķenes skaļi iespiedzās. — „Slepkavība — slepkavība pie tā Kunga aJtāļ'a", kliedza ļaudis, drūzmēdamies pie dižaltāfa. „Apsargiet klostera ejas, lai slepkava nevar izbēgt", skaļā balsī sauca Leonards, un ļaudis traucās ārā, bet spēcīgākie mūki satvēra kaktā saliktos procesiju zižļus un pa klostera ejām brāzās pakaļ nezvēram. Viss tas norisinājās vienā mirklī; drīz vien es nometos ceļos pie Aurēlijas, mūķenes, cik jau nu labi varēdamas, brūci bija apsējušas ar baltiem lakatiem un atbalstīja paģībušo klostera priekšnieci. Kāda spēcīga balss man līdzās sauca: ,,Sancta Rosalia, ora pro nobis." — Es palūkojos augšup.

—      Man blakus nopietns un maigs, kā toreiz cietumā, stāvēja vecais gleznotājs. — Mani vairs nespēja aizsniegt nekādas laicīgas sāpes par Aurēlijas nāvi, nekāds pārsteigums par gleznotāja parādīšanos, jo manā dvēselē atausa nojauta, ka tagad atraisās tumšās varas samezglotās mīklainās cilpas.

„Brīnums, brīnums!" nemitīgi sauca ļaudis. „Vai jūs redzat veco vīru mēļajā mētelī? — tas ir nokāpis no dižaltāra gleznas es to redzēju — es ari — es arī —", cita caur citu sauca vairākas balsis, un visi ļaudis metās ceļos, bet neskaidrā jezga vērtās skaļās elsās un raudās, ko pārtrauca klusās lūgšanas. Klostera priekšniece pamodās no ģīboņa un dziļu spēju sāpju pārņemtā balsī, kas plosīja sirdi, sacīja: „Aurelij, mans bērns, mana tiklā meita!

—      mūžīgais Dievs, — tas ir tavs lēmums!" Bija atnestas polstējumiem un segām sakārtotas nestuves. Kad uz tām uzlika Aurēliju, viņa dziļi nopūtās un atvēra acis. Gleznotājs stāvēja aiz viņas galvas, uz kuras bija uzlicis savu roku. Viņš līdzinājās cildenam svētam, un visus, pat klostera priekšnieci, bija pārņēmusi brīnišķīga bikla bijība. — Es nometos ceļos gandrīz cieši līdzās nestuvēm. Mani skāra Aurēlijas skatiens, tad mani sagrāba dziļas skumjas, šīs svētās sāpīgo moku labad. Nespēdams izteikt ne vārda, es tikai izgrūdu dobju kliedzienu. Aurēlija tad maigi un klusi sacīja: „Kam tu žēlo to, ko debesu mūžīgā vara pagodinājusi aizsaukt no zemes tai mirklī, kad viņa apjauta visas pasaules niecību, kad viņas krūtis pildīja bezgalīgas ilgas pēc mūžīgās miera un svētlaimes valstības?" — Es biju piecēlies kājās, biju piegājis nestuvēm cieši klāt. „Aurelij", es sacīju, ,,— svētā jaunava! Tikai vienu mirkli pievērs man no augstajiem mājokļiem savu skatienu, citādi manu dvēseli, manas jūtas samals plosītājas šaubas. — Aurelij! vai tu nicini noziedznieku, kas it kā pats ļaunais ielauzās tavā dzīvē?

—     Ai, smagi viņš izpircis savus grēkus, tomēr zina, ka nekāda grēkunožēla nespēj mazināt viņa grēkus. — Aurelij, vai nāve tevi ir samierinājusi?" — Aurēlija pasmaidīja, it kā eņģeļu dvesmas skarta, un aizvēra acis. „Ai, — pasaules glābēja — svētā jaunava — tad es palieku šai pasaulē bez mierinājuma, izmisumam padots! Ai, sniedziet man glābiņu! — glābiņu no elles posta!" Tā es dedzīgi lūdzos. Tad Aurēlija vēlreiz atvēra acis un sacīja: „Medard tu gan biji padevies ļaunai varai! bet vai gan ari es, cerēdama iegūt laicīgu laimi manā noziedzīgā mīlestībā, paliku tīra no grēka? — Tā Mūžīgā īpašs lēmums bija mūs izredzējis izpirkt mūsu noziedzīgās cilts smago noziegumu, un tad mūs vienoja tā mīlestība, kas valda pār zvaigznēm un kam nav it nekā kopēja ar laicīgu baudu. Bet viltīgajam naidniekam laimējās aizplīvurot mūsu mīlestības dziļo nozīmi, drausmīgā kārtā mūs tā apmāt, ka mēs šo debesu mīlestību spējām iztulkot tikai laicīgā kārtā. — Ai, vai gan es nebiju tā, kas biktskrēslā tev atzinās mīlestība, bet iekvēlināja tevī nevis domas par mūžīgo mīlestību, bet gan elles tīksmes kaismi, ko tu, kad tā tevi gribēja aprīt, mēģināji dzēst ar noziedzību? Saņemies, Medard! ārprātīgais nelga, kas ļaunā naidnieka iedvesmā šķitās esam tu un tādēļ jutās esam aicināts pabeigt tevis iesākto darbu, bija tikai debesu ierocis, kas izpildīja to lēmumu. — Saņemies, Medard — drīz — drīz . . ."

Aurēlija, kas šos pēdējos vārdus bija runājusi aizvērtām acīm un ar redzamu piepūli, zaudēja samaņu, taču nāve vēl nespēja viņu pieveikt. „Vai viņa jums izsūdzēja grēkus, cienīgais kungs? vai viņa jums izsūdzēja grēkus?" tā ziņkārīgās mūķenes man vaicāja. „Ai nē, es atbildēju, nevis es, bet gan viņa piepildīja manu dvēseli ar dievišķīgu mierinājumu." — „Tev ir labi, Medard, drīz tavas pārbaudes laiks beigsies — un tad būs Jabi arī man!" Šos vārdus sacīja gleznotājs. Es piegāju viņam klāt: „Nepamet mani tā, brīnišķīgais vīrs." Kad es gribēju runāt tālāk, pats nezinu, kā mans prāts savādā kārtā kļuva apdullināts; es grimu it kā pusnomodā, pussapnī, no šā stāvokļa mani atmodināja skaļi saucieni un kliedzieni. Gleznotāju es vairs neredzēju. Baznīcā bija iebrukuši zemnieki, pilsoņi un kareivji un neatlaidīgi prasīja, lai viņiem atļauj pārmeklēt baznīcu, lai atrastu slepkavu, kam katrā ziņā vēl jābūt klosterī. Ne bez iemesla baiļodamās nekārtības, klostejra priekšniece viņiem to noliedza, tomēr par spīti savai cieņai nespēja apmierināt satrauktos prātus. Viņai pārmeta, ka zemisku baiļu labad

viņa slēpj slepkavu, tādēļ ka tas ir mūks, un aizvien vairāk saniknotais pūlis šķita satracināja pats sevi uzbrukumam klosterim. Tad kancelē kāpa Leonards un, dažiem spēcīgiem vārdiem pārmezdams ļaudīm svētās vietas apgānīšanu, norādīja, ka slepkava nekādā ziņā nav mūks, bet gan kāds vājprātīgs, ko viņš uzņēmis klosterī, lai par viņu rūpētos, kuru, domādams mirušu, licis aiznest miroņu kambarī, bet tas no nāvei līdzīgā stāvokļa atmodies un aizbēdzis. Ja viņš vēl atrastos klosterī, tad sperto soļu dēļ nespētu aizbēgt. Ļaudis apmierinājās, bet tikai pieprasīja, lai Aurēliju nestu uz klosteri nevis pa ejām, bet gan svinīgā procesijā pāri pagalmam. Iebaidītās mūķenes pacēla rozēm greznotās nestuves. Arī Aurēlija tāpat kā iepriekš bija rotāta mirtēm un rozēm. Cieši aiz nestuvēm, pār kurām četras mūķenes turēja baldachīnu, divu mūķeņu atbalstīta sekoja klostera priekšniece, pārējās sekoja kopā ar Klāras klostera mūķenēm, tad gāja dažādu ordeņu mūki, viņiem, pievienojās tauta, un tā šis gājiens virzījās cauri baznīcai. Māsa, kas spēlēja ērģeles, laikam gan bija uzkāpusi korī, jo kad gājiens atradās baznīcas vidū, no kora atskanēja dobjas un baigas ērģeļu skaņas. Bet raug, Aurēlija tad lēnām piecēlās un lūgdamās pacēla rokas uz debesīm, visi ļaudis no jauna metās ceļos un sauca: „Sancta Rosalia, ora pro nobis." — Un tā tas, ko es Aurēliju pirmoreiz ieraudzīdams un fanātiskā stulbumā tikai noziedzīgi liekuļoju, kļuva patiesība.

Kad mūķenes apakšējā klostera zālē nolika nestuves, kad māsas un brāļi lūgdamies izveidoja ap tām apli, Aurēlija, dziļi nopūzdamās, saļima klostera priekšnieces rokās, kas bija nometusies ceļos līdzās nestuvēm. — Viņa bija mirusi! — Ļaudis neatkāpās no klostera vārtiem, un kad nu zvani pasludināja dievbijīgās jaunavas nāvi, viņi izplūda elsās un vaimanās. — Daudzi zvērēja palikt ciemā, līdz kamēr noturēs aizlūgumu par Aurēlijas dvēseli, un tikai pēc tam atgriezties dzimtenē, bet visas šīs dienas stingri gavēt. Ātri izplatījās baumas par šausmīgo ļaundarību un debesu līgavas mocībām, un tā notika, ka dievkalpojums par godu Aurēlijai, kas notika pēc četrām dienām, līdzinājās cēlām svētās apskaidrošanas svinībām. Jo jau dienu iepriekš pļava klostera priekšā kā citkārt Bernarda dienā, bija ļaužu pārpilna, kas gulēdami uz zemes sagaidīja rītu. Tikai līksmo čalu vietā bija dzirdamas bijīgas nopūtas un dobja murmināšana. — No mutes mutē gāja stāsts par šausmīgo darbu baznīcā pie dižaltāj-a, un ja kādreiz atskanēja kāda skaļāka balss, tad tas notika vienīgi nolādot bez pēdām pazudušo slepkavu. —

Šīs četras dienas, lielāko tiesu pavadītas vientuļajā dārza kapellā, daudz dziļāk ietekmēja manas dvēseles atpestīšanu, nekā gafā stingrā grēkunožēla kapuciešu klosterī Romas tuvumā. Aurēlijas pēdējie vārdi bija atklājuši manu grēku noslēpumu, un es atzinu, ka būdams apbalvots ar tikumības un dievbijības spēku, es tomēr it kā bailīgs gļēvulis nespēju pretoties sātanam, kas pūlējās, lai noziedzīgā cilts nebeigtu augt un vairoties. Nenozīmīgs bija manī ļaunuma dīglis, kad es ieraudzīju koncertmeistara māsu, kad manī pamodās noziedzīgais lepnums, bet tad sātans man ielika rokās eliksīru, kas kā nolādēta inde saviļņoja manas asinis. Es vairs neievēroju nepazīstamā gleznotāja, priora, klostera priekšnieces nopietnos mājienus. — Aurēlijas parādība biktskrēslā galīgi izveidoja noziedznieku. Grēks izlauzās it kā minētās indes iepotēta garīga slimība. Kā gan lai sātanam padotais pazītu to saiti, ko debesu vara bija vijusi ap mani un Aurēliju kā mūžīgās mīlestības simbolu? — Ar ļaunu prieku sātans mani sasaistīja ar kādu nešķīsteni, kupa būtni bija pārņēmis mans Es, tāpat kā arī viņš mani ietekmēja garīgi. Viņa šķietamo nāvi, varbūt tukšu velna māņu, man vajadzēja atzīt it kā par savu nāvi. Šis darbs mani iepazīstināja ar slepkavības domām, kas sekoja velnišķiem māņiem. Un tā nešķīstā grēkā radītais brālis kļuva par velna apgarotu principu, kas mani iegrūda visriebīgākā noziegumā un tramdīja mani

ar visbriesmīgākām mokām. Līdz tam mirklim, kamēr Aurēlija uz mūžīgās varas lēmuma izsacīja savu zvērestu, mana sirds nebija tīra no grēka; līdz tam brīdim naidniekam bija pār mani vara, bet tas brīnišķīgais iekšējais miers, kas mani apņēma kā no augšienes starodama līksmība, kad Aurēlija bija izteikusi pēdējos vārdus, mani pārliecināja, ka Aurēlijas nāve ir grēku piedošanas solījums. Kad koris svinīgā rekviēmā dziedāja; Confutatis maledictis flammis acribus benedictis, man šķita, it kā es saulainā debesu skaidrībā redzētu Aurēliju, kā viņa vispirms paraudzījās uz mani lejup, bet tad pacēla savu mirdzošu zvaigžņu vainagu apstaroto galvu pret augstāko būtni, lai aizlūgtu par manas dvēseles mūžīgo atpestīšanu! — Oro supplex et acclinis cor contritum quassi cinis! — Es sabruku pīšļos, bet cik maz manas jūtas, mana padevīgā lūgšana līdzinājās tai kaislīgai sevis šaustīšanai, tai nežēlīgai mežonīgai grēkunožēlai kapuciešu klosterī. Tikai tagad mans gars spēja atšķirt patieso no neīstā, un šai skaidrajā apziņā katram naidnieka jaunam pārbaudījumam vairs nebija nekādas ietekmes. — Nevis Aurēlijas nāve, bet gan tās baigais un drausmīgais veids pirmajā mirklī mani tik dziļi bija satricinājis; bet drīz vien es atzinu, ka mūžīgās varas labvēlība viņai bija piešķīrusi to visaugstāko! Pārbaudītās no grēkiem atpestītās Kristus līgavas mocība! — Vai viņa man bija zudusi? Nē! tikai tagad, kad viņa dziļās mokās bija atrauta zemei, viņa kļuva tās mūžīgās mīlestības skaidrais stars, kas iekvēlojās manās krūtīs. Jā! Aurēlijas nāve bija tās mīlestības svinības, — mīlestības, kas, Aurēlijas vārdiem runājot, valda pār zvaigznēm un kam nav nekā kopēja ar šīs zemes lietām. — Šīs domas mani pacēla pāri manam laicīgam Es, un tā šīs dienas cisterciešu klosterī kļuva vissvētlaimīgākās dienas manā dzīvē.

Pēc apbedīšanas, kas notika nākamā rītā, Leonards kopā ar brāļiem gribēja atgriezties uz pilsētu; kad gājienam jau vajadzēja sākties, klostejra priekšniece mani

aicināja pie sevis. Es viņu atradu vienu tās istabā, viņa bija gaužām saviļņota, no viņas acīm ritēja asaras. „Tagad es zinu visu — visu, mans dēls Medard! Jā, tagad es tevi atkal tā saucu, jo tu esi izturējis pārbaudījumus, kas brāzās pār tevi nelaimīgo, nožēlojamo! Ai Medard! tikai viņa, viņa, kas Dieva troņa priekšā tagad aizlūdz par mums, ir tīra no grēka. Vai gan es nestāvēju pie bezdibeņa malas, kad laicīgas iekāres varā gribēju sevi pārdot slepkavam? — Un tomēr — dēls Medard! — vientuļā čellā iedomādama tavu tēvu, es esmu lējusi noziedzīgas asaras! — Eji, dēls Medard! No manas dvēseles ir izgaisušas katras šaubas, ko es, varbūt apzinādamās savu vainu, iedēstīju tevī, tā izaudzinādama nekrietnu noziedznieku.'' —

Leonards, kas klostera priekšniecei visu bija atklājis par manu dzīvi, kā viņa varbūt vēl nezināja, ar savu izturēšanos pierādīja, ka arī viņš man piedevis un lūdzis Visaugstāko, lai es varētu stāties viņa soģa krēsla priekšā. Klostera vecā kārtība nebija mainījusies, un kā citkārt es iestājos brāļu vidū. Kādā dienā Leonards man sacīja: ,,Es gan gribētu, brāli Medard, tev uzlikt vēl vienu grēku izpirkšanas sodu." Pazemīgi es apjautājos pēc šā soda veida. ,,Tev jāuzraksta", priors atbildēja, „sīki tavas dzīves stāsts. Tu nedrīksti izlaist nevienu no šiem dīvainiem notikumiem, pat to visnenozīmīgāko, it sevišķi tos, ko pieredzēji savā raibajā laicīgajā dzīvē. Tava fantazija tevi patiesi vedīs atpakaļ pasaulē, tu vēlreiz izjutīsi visu baismību, niekalbību, šausmas un iekāri, ir pat iespējams, ka tu šai brīdī Aurēliju saskatīsi citādi nekā mūķeni Rozāliju, kas mira svētās mocekles nāvē; bet ja tu pilnīgi esi novērsies no visa pasaulīgā, tad it kā augstāks princips pacelsies visam pāri, un tad šie iespaidi neatstās it nekādas sekas." Es rīkojos, kā priors man pavēlēja. Ai — tā tiešām notika, kā viņš bija sacījis! — Rakstot par savu dzīvi, manī virmoja sāpes un laime, baismas un iekāre, šausmas un sajūsma. — Tu, kas kādreiz lasīsi šīs lapaspuses, es tev stāstīju par

mīlestības augstāko saulaino laiku, kad manā dzīvē ienāca Aurēlijas tēls! — Ir vēl kas augstāks par pasaulīgo iekāri, kas vieglprātīgiem, stulbiem cilvēkiem sagādā tikai postu, un tas ir tas augstākais saulainais laiks, kad tava mīļā, tālu no bezdievīgām iekāres domām, tevī it kā saules stars iededzina visu augstāko, visu to, ko nabaga cilvēkiem svētīgi sūta mīlestības valstība. — Sīs domas mani veldzēja, kad atceroties tos krāšņos mirkļus, ko man sniedza pasaule, no manām acīm ritēja karstas asaras, un visas sen aizdzijušās brūces no jauna asiņoja.

Es zinu, ka varbūt pat vēl nāves mirklī nelabajam būs dota vara mocīt grēcīgo mūku, bet paļāvīgi, ja pat ar dedzīgām ilgām, es gaidu to mirkli, kas mani atbrīvos no zemes, jo tas būs piepildījuma mirklis, tas piepildīs visu to, ko Aurēlija, ai! pati svētā Rozālija mirdama man apsolīja. Lūdz, lūdz par mani, ai svētā jaunava, lai elles vara tumšajos brīžos, kas man tik bieži uzbrūk, mani nepievarētu un neierautu mūžīgās pazudināšanas zaņķī!

B. pilsētas kapuciešu klostera bibliotēkāra patera Spiridiona piezīmes

17 . . gada naktī no trešā uz ceturto septembri mūsu klosterī notika daudzas dīvainas lietas. Laikam gan varēja būt tā ap pusnakti, kad es brāļa Medarda čellā, kas atradās blakus manējai, sadzirdēju dīvainus sēcienus un smieklus un pa starpām dziļas žēlabainas nopūtas. Man šķita, it kā es pavisam skaidri sadzirdētu kādu pretīgu derdzīgu balsi runājam šādus vārdus: „Nāc man līdzi, brālīt Medard, iesim meklēt līgavu." Es piecēlos un gribēju doties pie brāļa Medarda, bet tad mani sagrāba sevišķas baismas, un visus manus locekļus spēji kratīja it kā salts drudzis; es devos nevis Medarda čellā, bet gan pie priora Leonarda, ar diezgan lielām pūlēm viņu uzmodināju un stāstīju, ko biju novērojis. Priors gaužām izbijās, viņš pielēca kājās, un teica, lai es paņemot svētītās sveces, un tad mēs abi došoties pie brāļa Medarda. Es darīju, kā man bija pavēlēts, aizdedzināju ejā pie Dievmātes attēla sveces, un tad mēs kāpām lejup. Lai cik uzmanīgi mēs klausījāmies, tomēr derdzīgā balss, ko es biju sadzirdējis, vairs nebija manāma. Tai vietā mēs dzirdējām klusas piemīlīgas zvanu skaņas, un šķita, it kā plūstu liega rožu smarža. Mēs devāmies tuvāk; tad cellas durvis atvērās un pa tām iznāca kāds brīnišķīgs liels vīrs, ar baltu cirtainu bārdu, ģērbies mēļā mētelī; es ļoti izbijos, zinādams it labi, ka šis vīrs varēja būt kāds drausmīgs rēgs, jo klostera vārti bija noslēgti un neviens svešinieks nevarēja ienākt; taču Leonards viņā drosmīgi lūkojās, tomēr nesacīja ne vārda; „Piepildījuma mirklis vairs nav tālu”, gaužām dobji un svinīgi noteica stāvs, pazuzdams tumšajā ejā. Mani pārņēma vēl spējākas baismas, un es gandrīz izmetu no drebošajām rokām sveci, bet priors, kas savā dievbijībā un stiprā ticībā neko daudz par spokiem nebēdāja, satvēra mani pie rokas un sacīja: „Iesim tagad brāļa Medarda čellā." Tā arī notika. Mēs atradām jau ilgu laiku gaužām vārgo Medardu nāves mokās, nāve bļja saistījusi viņa mēli, kādēļ viņš vēl tikai kaut ko gārdza. Pie viņa palika Leonards, bet es spēcīgi vilku zvanu, modinādams brāļus, un skaļā balsī saucu: „Celieties! — celieties! — Brālis Medards mirst!"

Viņi visi tiešām piecēlās, un netrūka neviena, kad mēs degošām svecēm rokās devāmies pie mirstošā brāļa. Mūs visus, tāpat arī mani, kas beidzot bija pārvarējis baismas, pārņēma dziļas skumjas. Uzlikuši brāli Medardu uz nestuvēm, mēs viņu aiznesām klostera baznīcā un nolikām dižaltājra priekšā. Mums par lielu brīnumu viņš tad atžirga un iesāka runāt, kādēļ pats Leonards pēc pabeigtās grēkusūdzes un grēkuatlaides sniedza viņam svēto vakarēdienu. Kamēr Leonards palika lejā un vēl vienmēr runājās ar Medardu, mēs devāmies korī un mirēja brāļa dvēseles aizlūgšanai dziedājām parastās miršanas dziesmas. Tieši tai mirklī, kad nākamā dienā, proti 17 . . gada piektajā septembrī, klostera pulkstenis nosita divpadsmit, brālis Medards priora Leonarda rokās izlaida garu. Mēs ievērojām, ka tā bija tieši tā pati diena un stunda, kad pagājušā gadā drausmīgā veidā nogalināja mūķeni Rozāliju, pēc tam, kad viņa bija nodevusi svēto zvērestu. Rekviēma un apbedīšanas laikā notika vēl šādas lietas: Tieši rekviēma laikā izplūda ļoti spēcīga rožu smarža, un mēs ievērojām, ka pie svētās Rozālijas skaistā attēla, ko esot darinājis kāds ļoti sens nepazīstams itāliešu gleznotājs un ko mūsu klosteris no Romas apkaimes kapuciešiem par bargu naudu nopircis, pie kam paši kapucieši paturējuši tikai šā attēla kopiju, bija piestiprināts ļoti skaists, šai gada laikā neparastu rožu pušķis. Brālis vārtu sargs sacīja, ka agrīnā rītā kāds noskrandis, visai nožēlojama izskata ubags nepamanīti ienācis baznīcā un piestiprinājis pie attēla šo rožu pušķi. Šis pats ubags ieradās arī apbedīšanas laikā un spiedās starp brāļiem. Mēs jau gribējām viņu izraidīt, bet kad priors Leonards viņā vērīgi paraudzījās, tad pavēlēja viņu likt mierā. Viņš to uzņēma klosterī kā laicīgo brāli; mēs viņu saucām brāli Pēteri, tādēļ ka laicīgā dzīvē viņa vārds bija bijis Pēteris Šēnfelds, un labprāt novēlējām viņam šo lepno vārdu, jo viņš bija visai kluss un labsirdīgs, runāja pavisam maz, tikai lāgiem klīrīgi smējās, bet tādēļ, ka viņā nebija nekā grēcīga, viņš mūs ļoti ielīksmoja. Priors Leonards reiz ierunājās: Pētera svece esot izdzisusi ākstības tvaikos, jo šai ākstībā viņa krūtīs pārvērtusies dzīves irēnija. Mēs visi gan nesapratām, ko mācītais Leonards ar to gribēja sacīt, bet tomēr nomanījām, ka viņš laikam jau sen pazīst laicīgo brāli Pēteri. Un tā es tām lapaspusēm, kas aprakstot brāļa Medarda dzīvi, bet kuras es neesmu lasījis, ne bez pūlēm ad majorēm dei gloriam pievienoju sīku viņa nāves aprakstu. Miers lai ir ar aizmigušo brāli Medardu, lai debesu Kungs liek viņam līksmi piecelties un uzņem viņu svēto vīru pulkā, jo viņš miris lielā dievbijībā.

SATURS

Izdeveja priekšvārdi………………………………………

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa. Bērnības gadi un dzīvĢ kloster Otra nodaļa. Ieiešana pasaulē ……

Trešā nodaļa. Ceļojuma dēkas…………………………

Ceturtā nodaļa, Dzīve firsta galmā ….

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa. Likteņa grieži………………………

Otra nodaļa, Grēku nožēla………………………….

Trešā nodaļa. Atgriešanās klosterī

*

Content

Hofmanis E. T. A. Velna eliksīri

IZDEVĒJA PRIEKŠVĀRDI

PIRMĀ DAĻA

Pirmā nodaļa BĒRNĪBAS GADI UN DZĪVE KLOSTERĪ

Otra nodaļa IEIEŠANA PASAULĒ

Trešā nodaļa CEĻOJUMA DĒKAS

Ceturtā nodaļa DZĪVE FIRSTA GALMĀ

OTRA DAĻA

Pirmā nodaļa LIKTEŅA GRIEŽI

Otra nodaļa GRĒKU NOŽĒLA

Trešā nodaļa ATGRIEŠANĀS KLOSTERĪ

B. pilsētas kapuciešu klostera bibliotēkāra patera Spiridiona piezīmes

SATURS