Homērs

Odiseja

Homērs

Odiseja

.

.

ODISEJA

Esam paraduši tā dēvētos Homēra epus — «Iliadu» un «Odiseju» uzskatīt par grieķu literatūras izejas punktu, bet īstenībā tie jau ir spoža kulminācija grieķu tautas dzīlēs dzimušās un augušās, ar folkloru cieši saistītās episkās daiļrades attīstībā, kuras saknes meklējamas otrajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Ļoti agri, jādomā, tautas daiļrade pievērsusies Trojas karam, apvienoto grieķu cilšu slavas apmirdzētajam karagājienam (12. gs. sākumā p. m. ē.) pret bagāto Mazāzijas pilsētu Troju (Iliju). Varoņepa attīstības gala posmā līdzās «Illadai» un «Odisejai» radās arī vesela virkne citu ar Trojas kara notikumiem saistītu liela apjoma epu, bet «Iliada» un «Odiseja» ir vienīgie, kas sasnieguši mūsu dienas. Tā nav nejaušība, ka saglabājušies tieši šie darbL Kā apliecina klasiskās senatnes autoritātes, vispirms Aristotelis savā «Dzejas mākslā» (8., 23., 24. nod.), «Iliada» un «Odiseja» Ievērojami pārspēj pārējos Trojas karam veltītos episkos sacerējumus.

Sižetiski «Odiseja» nav tiešs «Iliadas» turpinājums. Vēstījumu par Trojas kara norisi pēc «Iliadā» apdziedātajiem notikumiem snieguši vairāki nesaglabājušies epi — «Aitiopīda», «Mazā Iliada» un «Trojas izpostīšana». Par vairāku varoņu — Trojas kara dalībnieku gaitām, pārnākot no kara, vēstījis eps «Atgriešanās» («Nostoi»), kurā bijis arī stāsts par grieķu apvienotā karaspēka virspavēlnieka Agamemnona atgriešanos dzimtenē un par to, kā viņu noslepkavo sieva Klitaimnestra un tās mīļākais Aigists. Pie Agamemnona drūmās nāves vairākkārt kavējas arī «Odisejas» dzejnieks, acīm redzot, tādējādi gribēdams izcelt sava epa varoņa un viņa uzticīgās sievas laimīgāko likteni.

Trojas cikla sižetiski pēdējais eps bijusi «Tēlegonija», kas veltīta Odiseja bojā ejai cīņā ar paša un Kirkes dēlu Tēlegonu.

2

«Odisejas» darbība, tās ģeogrāfiskais loks saistīts ar grieķu kolonizācijas kustību, it īpaši ar kolonizācijas tieksmēm uz rietumiem. Dažādu sociāli politisku un ekonomisku iemeslu dēļ (viens no tiem bija zemes trūkums) 8. gadsimtā p. m. ē. Grieķijā sākās kolonizācijas kustība, kurā iezīmējās trīs virzieni — 1) uz ziemeļiem un ziemeļaustrumiem, t. L, gar Hellesponta (Dardaneļu) un Propontīdas (Marmora jūras) piekrasti līdz Melnajai jūrai; 2) uz dienvidiem — uz Āfriku; 3) uz rietumiem, t. L, uz Itāliju un Sicīliju.

Mitoloģiskā plāksnē attēlotu kolonijas dibināšanas epizodi atrodam «Odisejas» VI grāmatas 4.—10. vārsmā, kur dots jaunas pilsētas dibināšanas motivējums, kas, atmetot mitoloģisko ietērpu, atspoguļo reālos apstākļus, kuri grieķus nereti spieda atstāt dzimto zemi, lai kolonizētajā teritorijā dibinātu jaunu pilsētu; turpat reālistiski attēlota arī jaunās pilsētas dibināšanas norise:

Kādreiz senākos laikos tie mita Hipērejā plašā,

Tuvu pie kiklopu zemes, pie nekrietniem pārgalvju vīriem:

Aplaupīt mēdza šie viņus, jo bija daudz pārāki spēkā.

Nausitojs, līdzīgais dievam, tos sacēlis izveda ārā.

Deva tiem Sherijā mītnes jo tālu no cītīgiem ļaudīm.

Apjoza pilsētu mūriem, tur cēla daudz diženu namu,

Svētnīcas mūžīgiem dieviem un dalīja arājiem laukus.

Vidusjūras rietumu apgabalu — Itālijas un Sicīlijas sistemātiskā kolonizācija sākās tikai 8. gadsimta otrajā pusē, bet nevar būt šaubu, ka grieķi par šiem apgabaliem interesējušies jau agrāk.

Viens no galvenajiem iemesliem, kas vilināja dzimtās zemes nelutinātos grieķus, bija rietumu zemju pasakainā auglība. Grieķu domāšanas veidu labi raksturo Odiseja stāstījums Alkinoja galmā. Odisejs jūsmīgiem vārdiem apraksta kiklopu auglīgo zemi, kur gan labība, gan vīnogas Izaugot bez cilvēku roku darba (Od. IX, 107.—111.). Ar nožēlu viņš vērojis mežonīgo Polifēma salu, ko cilvēku darbs varētu viegli pārvērst par ziedošu, bagātu zemL Odisejā ierunājas kolonista instinkts, un viņš ar asu zemes īpašnieka skatienu skaidri redz, kā tas būtu paveicams. Viņš uzreiz ierauga, cik auglīga ir zeme un cik viegli tur varētu Izaudzēt labību un vīnogas, redz, cik labas ir pļavas un cik izdevīgs līcis, kas varētu kalpot par ostu. Galvenais trūkums, pēc Odiseja domām, ir tas, ka kiklopi nenodarbojas ar jūrniecību, neprot būvēt kuģus:

Nepazīst kiklopi lepnie vēl šodien pat sārtvaigu kuģus.

Nav jau šai zemē vēl meistaru tādu, kas skalstklāju kuģus Mācētu rūpīgi celt, ar kuriem tie varētu doties Svešajās zemēs pie cilvēku mītnēm, jo bieži vien ļaudis Pazīst cits citu, kad dodas ar kuģiem pa bangalno jūru.

Taču šie nekopto salu tiem pārvērstu ziedošos laukos.

(Od. IX, 125.—130.)

Tātad Odisejs brīnās, ka ir vēl tautas, kas nenodarbojas ar jūrniecību. Odiseja vārdi liecina, cik lielu nozīmi grieķi tai piešķīruši, kaut gan viņi sākotnēji, pirms ienākšanas Grieķijā, jūru nemaz nav pazinušL

Nimbs, kāds grieķu uztverē bija rietumu zemēm kā pasakainas auglības apgabaliem, rod savu atspulgu arī Hēsioda (ap 8.—7. gadsimta miju p. m. ē.) minētajā mītā par «svētlaimīgo salām», kur nokļūst un mūžīgā bezrūpīgā svētlaimē dzīvo nemirstību guvušie varoņi.Šīs salas atrodas pašā zemes malā, teiksmainajos tālajos Rietumos.

Dzīvi šajās salās dzejnieks raksturo tāpat kā dzīvi sen nebūtībā aizgājušajā zelta laikmetā. Te, kur zeme bez cilvēku darba dod trīs bagātas ražas gadā, valda zelta laikmeta dievs Krons, ko Zevs, kurš tam bija atņēmis varu un to ietriecis Tartara bezdibenī, atkal atbrīvojis, lai tas varētu valdīt pār laimīgo varoņu cilti.Sis mīts, acīm redzot, kalpojis kolonizācijas ideju propagandai.Grieķu ekspansijas attaisnošanai savukārt kalpoja Hēsioda minētais nostāsts par to, ka divi Odiseja un Kirkes dēli — Agrijs un Latīns (šis vārds atbilst latīņu — Latijas novada iedzīvotāju nosaukumam) tālajās «svētajās salās», kā dzejnieks dēvējis Itāliju, valdījuši pār tirrēniešiem (domāti Itālijas iedzīvotāji vispār).

Rietumu jūras ceļi jau agri vilinājuši arī tirgotājus. Tam pamatā bija arī kāds ļoti specifisks apstāklis. Tai laikā lielā cieņā bija bronza, no kuras, starp citu, izgatavoja arī ieročus. Tāpēc radās liels pieprasījums pēc alvas, bet pašā kontinentālajā Grieķijā las nekur nebija. Kamēr Jonijas pilsētas alvu ieguva tālajā Kolhīdā, Kaukāza pakājē, lielie metalurģijas centri Halklda un Korinta savus skatienus vērsa uz Rietumiem, uz Etrūriju Itālijā, kur bija lielas alvas raktuves, bet jūras ceļš uz turieni bija līdzīgs tam, kādu senatnē iedomājās Odiseja klejojumu ceļu: gar Grieķijas dienvid-piekrasti kuģi devās atklātajā jūrā un tālāk pa Mesīnas šaurumu gar Itālijas rietumpiekrastL

Lai gan pati «Odiseja» šādiem Iokalizējumiem tiešu pamatu nedod un Odiseja klejojumu ceļš pieļauj arī citādas interpretācijas, klasiskā laikmeta grieķi bijuši pārliecināti, ka Odiseja ceļojumu aprakstā minētās vietas identificējamas ar reālām, tai laikā pazīstamām vietām Rietumos. Tā, piemēram, Kirkes mitekli iedomājās Clrceju zemes ragā Rietumitālljā, Skillu un Haribdu lokalizēja Mesīnas šaurumā; «Odisejā» minēto mītisko Trīnakijas salu identificēja ar Trīnakriju («Triju smaiļu» salu), ko vēlāk nosauca par Sicīliju; sirēnas iedomājās dzīvojam Kapri salā utt.

Tiesa, šādi lokalizējumi ne vienmēr ir pārliecinoši un reizēm pat naivi, kā to, piemēram, aizrādījis jau Eratostens Kirēnictis (3. gs. p. m. ē.), kas ironiski izteicies, ka Odiseja ceļu varēšot noteikt tikai tad, kad būšot zināms seglinieks, kurš vēju valdniekam Aiolam pagatavojis maisus vējiem. Un tomēr šie mēģinājumi liecina, ka «Odiseja» ir darbs, kas atspoguļo kolonizācijas laikmeta grieķu interesi par tālām, nepazīstamām zemēm, it īpaši par Rietumiem, kuri tos gan vilināt vilināja, gan baidīja. Ceļi uz turieni vēl bija maz izpētīti un Jūras braucējiem šķita dažādu neparastu parādību pārpilni.Viņi pārveda līdz daždažādus nostāstus par svešām tautām ar dīvainām paražām, par briesmām, kas ik uz soļa uzglūnēja jūrniekiem. Nepazīstamajās zemēs mita nezvēri, cilvēkiem naidīgi milži, skaistas burves, kas ievilina jūras braucējus savos tīklos. Svešajās jūrās plosījās drausmīgas vētras, un kuģus apdraudēja gan briesmīgi virpuļi, gan klīstošas klintis. Sos dažādu tautu iztēles radītos nostāstus, kas bijuši pazīstami jūrnieku, tirgotāju un kolonistu vidū, «Odisejas» dzejnieks izmantojis savā epā un saistījis ar sava varoņa likteņiem.

3

«Odisejas» pamattemats ir «vīra atgriešanās» pēc ilgas prombūtnes. Šis temats plaši pazīstams daudzu tautu folklorā un nereti sastopams arī teiksmās par tautā populāriem varoņiem (sal., piemēram, krievu biļinu par Dobriņu, vācu teiksmu par Kārļa Lielā atgriešanos no Ungārijas). Dažādos laikos tas arī izmantots literatūrā (piemēram, Mopasāna «Atgriešanās», L. Franka «Kārlis un Anna»).

Temata risinājuma tipiskā shēma folkloras variantos ir šāda:

Vīrs tūliņ pēc kāzām dodas projām, parasti karā. Šķiroties viņš pavēl sievai viņu līdz noteiktam laikam gaidīt. Ja viņš tad vēl nebūs pārnācis, tai ir tiesības apprecēties ar citu. Ilgajā prombūtne viņš svešās zemēs pieredz daudz brīnumaina, pārcieš daždažādas likstas. Beidzas nospraustais laika sprīdis, par ko varonim parasti paziņo kāda pārdabiska būtne, un viņš pasakainā ātrumā atgriežas dzimtenē. Varonis ubaga izskatā ierodas sievas kāzās, kur tā viņu pazīst pēc norunātas zīmes, pēc kādas iedzimtas pazīmes vai arī pēc vīra stāstījuma. Kāzas nenotiek, un vīrs un sieva atkal ir kopā.

Dažos variantos varonis pārbauda sievas uzticību. Indijā pazīstami varianti, kuros sieva apsolās tam, kas uzvarēs sacīkstēs šaušanā ar loku. Uzvar ubags, viņš nogalina vai padzen sāncenšus un tikai pēc tam atkal atgūst savu īsto izskatu.

Galvenajam — «vīra atgriešanās» tematam «Odisejā» pakļauts otrs pamatmotīvs, kas tāpat ļoti izplatīts dažādu tautu folklorā, — temats par dēlu, kas dodas meklēt tēvu. Sā temata risinājumam raksturīga tēva un dēla cīņa (sal., piemēram, vācu teiksmu par Hildebrandu un Hadubrandu, krievu biļinu par Iļju Muromleti un viņa dēlu Sokoļņiku). Dažos variantos cīņa beidzas traģiski — krīt vai nu dēls (piemēram, Hildebranda dziesmā), vai tēvs (piemēram, teiksmā par Edlpu).

«Odisejā» tēva un dēla cīņas motīvs nav izmantots, taču tas izmantots kādā citā Odisejam veltītā episkā sacerējumā — jau minētajā, laikam 6. gadsimtā sacerētajā «Tēlegonijā».

Dzejnieks, balstoties uz viņa rīcībā esošajiem folkloras materiāliem, kuros «vīra atgriešanās» un «tēva meklēšanas» temats, jādomā, jau bijis saistīts ar Odiseja vārdu, savam epam no viņam zināmajām teiksmas versijām izraudzījis to, kas visvairāk atbildusi viņa mākslinieciskajiem nodomiem, nereti arī apvienojot vairākus teiksmas variantus. «Odisejas» dzejnieka darbam vispār raksturīga tendence kaut kādā veidā iepīt arī tos mītu vai pasaku variantus, ko viņš tiešajam sižeta risinājumam neizlieto. Tā, piemēram, dzejnieks savam darbam nav izvēlējies versiju, kurā vīrs atgriežas taisni sievas kāzu dienā, taču nav gribējis pilnīgi atteikties no kāzu varianta, un tā radusies citādi ne visai saprotamā epizode (XXIII, 130.—152.), kurā parādītas fiktīvās kāzas, ko Odiseja namā svin pēc precinieku nogalināšanas, par kuru tauta vēl nezina. Lai iegūtu laiku un varētu pārdomāt, kā vislabāk Izvairīties no nogalināto precinieku radu atriebības, ar mūziku un skaļu jautrību, ko dzird visi garāmgājēji, tautai tiek radīts iespaids, ka Pēnelope beidzot piekritusi laulībai ar kādu no preciniekiem un pašlaik svin kāzas.

Odiseja klejojumu epizodes, kas ietilpa dzejnieka neizmantotajos mīta variantos, atrodam Odiseja izdomājumos sarunā ar Pēne-lopi XIX grāmatā.

Pasakās bieži sastopams motīvs, ka ceļotājs apprec pasaku zemes princesi.Arī šis motīvs, kas neiekļaujas «vīra atgriešanās» sižetā, izmantots rudimentāri, kā iespēja, piemēram, falāku valdnieka Aikinoja vārdos, ar kuriem viņš izsaka vēlēšanos, kaut Nau-sikajai būtu tāds vīrs, kāds ir Odisejs (Od. VII, 311.—315.).

Tāpat dzejnieks nav pievērsies «sievas uzticības pārbaudes» motīvam. Tomēr arī tas nav pilnīgi pazudis. ХIII grāmatas 335. vārsmā Atēna sarunā ar Odiseju piedēvē tam nodomu atgriežoties pārbaudīt savu sievu, kaut gan sižeta tālākajā risinājumā Odisejs nekā tamlīdzīga nedara.

Dzejniekam cenšoties apvienot mītu un pasaku dažādus variantus, nereti rodas sižetiski negludumi, pat pretrunas, ko bieži vien savai argumentācijai izmanto tā saucamā analītiskā virziena pētnieki, t. L, tie zinātnieki, kas neatzīst «Odiseju» (un arī «Iliadu») par viena autora darbu.

Atzīmējot «Odisejas» galveno tematu izplatību citu tautu folklorā, līdzīga aina atklājas arī Odiseja klejojumu epizodēs, kurās izmantota jūrnieku folklora, fantastiski nostāsti par svešām zemēm un jūrām.

Lotofagu (lotosēdāju) epizodes pamatā ir dažādu tautu folklorā izplatītais motīvs, ka cilvēks, kas nobaudījis zināmu ēdienu, aizmirst savu pagātni (dzimteni, līgavu). Šis motīvs sākotnēji laikam bijis saistīts ar priekšstatiem par pazemes valsti.Tā, piemēram, tas, kas nokļuvis Aīdā, dzer Lētes («aizmirstības») upes ūdeni, aizmirst savu pagātni, un līdzīgā kārtā pazemes valdnieka Plūtona nolaupītā Persefone vairs nevar atgriezties no Aīda, tiklīdz viņa tur nobaudījusi ābolu.

Iemīļots daudzu tautu folkloras tēls ir arī burve, kas pārvērš cilvēkus dzīvniekos vai akmeņos, bet vēlāk ar viltu un spēku tiek pieveikta un spiesta apburtos atkal pārvērst par cilvēkiem. Šis motīvs izmantots Kirkes epizodē, kur arī saglabājušās vairākas pasakas tradicionālās detaļas: Kirke dzīvo meža biezoknī, virs viņas mājokļa paceļas dūmi; epizodē minēts arī lielais briedis, kas dažās pasakās kalpo mednieka ievilināšanai mežā, bet Kirkes epizodē šādai sižetiskai funkcijai nav izmantots.

Raksturīgs jūrnieku folkloras motīvs, kas figurē ari Aiola epizodē, ir maisā vai kādā traukā ieslēgtie vēji.Vairāku tautu pasakās minētas arī peldošās salas. Priekšstats par tādām salām varbūt izveidojies tāpēc, ka senatnē jūrnieki ne vienmēr spējuši atkal atrast salas, kur viņi jau reiz bijušL

Polifēma epizodē dzejnieks apvienojis divus Eiropas folklorā sastopamus pasaku motīvus — 1) milzis tiek pieveikts, tam izdurot vienīgo aci; 2) varonis, kas Ievainojis koboldu vai garu, izglābjas no ievainotā biedru atriebības, par savu vārdu uzdodot «Pats» vai «Neviens»: kad ievainotajam jautā, kas viņam darījis pāri, atbilde skan — «neviens» (vai «pats»), un biedri vairs par to neliekas ne zinis.

Odiseja klejojumu nostāstiem, pēc dažu pētnieku domām, pamatā ir senais motīvs par ceļojumu uz viņpasauli un atgriešanos no turienes. Jau pašā «Odisejas» darbībā bez tiešas sižetiskas nepieciešamības iepīta Odiseja došanās uz Aīdu (turklāt divreiz), un ari daži citi momenti atsevišķās klejojumu epizodēs vēl atgādina šo seno motīvu. Te minams nimfas Kalipso vārds, kas saistīts ar grieķu darbības vārdu «kalyptein» («slēpt», «pārklāt»), bet faiāku jūrniekos, kas nakts klusumā pārdabiskā ātrumā pārved Odiseju dzimtenē, saskata tālu atspulgu priekšstatam par kuģiniekiem, kas pārvadā mirušos uz viņpasaulL

Protams, tā ir tikai hipotēze, un «Odisejas» darbībā faiāku jūrnieki vispirms ir izcilas, prasmīgas jūrtautas pārstāvji.Cik nešķirami faiāku dzīve saistīta ar jūrniecību, to spilgti apliecina personu vārdi, kuru vidū liela daļa ir salikteņu ar «naus» («kuģis»).

Faiāki ir ne tikai izcili jūrnieki, bet viņiem ir arī pavisam neparasti kuģi, kam nav vajadzīgi stūrmaņi, jo tos droši vada jūrnieku domas:

Kuģi, turp tiekdamies domās, līdz dzimtenei pavadīs tevL Faiāku kuģiem nekad uz jūras nav vajadzīgs stūrnieks,

Nav pat tiem stūres nevienam kā pārējo mirstīgo kuģiem.

Paši no sevis tie zina jau jūrnieku prātu un domas,

Paši tie pilsētas atrod un mirstīgo tīrumus treknos;

Pāri pār atvariem dziļiem jo ātri tie laižas uz priekšu,

Miglā un mākoņos slēpti; nav bīstamas arī šiem kuģiem Bangas un viesuļu vētras, kas gremdē tos dzīlē un draga.

(Od. VIII, 556.—5S3.ļ

Vai šo brīnumkuģu aprakstā redzami tikai pasaku fantastikas elementi vien? Vai tajā nav saskatāmas atmiņas par kādu senu, Izcilu jūrnieku tautu, kas varbūt prata būvēt sevišķi labus kuģus, un vai šis apraksts neatspoguļo senatnes cilvēku utopisko sapni par «kibernētiku», kuram bija lemts piepildīties tikai pēc gadu tūkstošiem? Sai sakarā minams vēl viens «tehnikas brīnums» Sherijas salā — zelta un sudraba suņi, kas sargā ieeju Alkinoja pilī (Od. IX, 91.—94.). Sle suņi nebūt nav dekoratīvi skulpturāli veidojumi, bet gan prasmīgi darināti automāti, kurus pagatavojis Hēfaists. Līdzīgu parādību — no zelta izveidotās, ar prātu un valodu apveltītās Hē-faista kalpones — sastopam arī īliadā (XVIII, 417.—421.). Tātad abos gadījumos šie tehnikas sasniegumi saistīti ar kalējdicva Hē-falsta vārdu, citiem vārdiem, parādīti kā izcili prasmīga amatnieka sasniegumL

Alkinoja valsts un laimīgās faiāku tautas dzīves attēlojumā mūsdienu zinātne redz tālas atmiņas par kādreizējo Krētas varenību, tās bagātību un izsmalcināto kultūru, kuru apliecina daudz arheoloģisku atradumu un kurai bija raksturīgas spilgtas matriarhālas iezīmes. Šādas iezīmes «Odisejā» atrodam faiāku valdnieces Aretes tēlā.

Atēna faiāku meitenes izskatā sarunā ar Odiseju šādi attēlo vispārējo cieņu, kādu tautā bauda Arēte:

Taču tur Arēti godina visi, mīl sirsnīgi viņu

Raženie bērni vispirms, pats Alkinojs vairāk par visiem,

Beidzot, pilsoņi visi, kas uzlūko viņu kā dievi,

Apsveic to sirsnīgiem vārdiem, kad plisētā parādās patL

Padoma gudra nekad nav faiāku valdniecei trūcis;

Ķildas tad vīriem mēdz Arēte izšķirt ar laipnīgu vārdu. .

Ja nu tik viņa patiešām pret tevi būs mīļa un laipna,

Vari tad cerību lolot gan savējos redzēt, gan pārnākt Atkal uz augstjiimta namu un mīlamo dzimtenes zemi.

(Od. VII 69.—77. ļ

Ieradies Aikinoja pili, Odisejs ari vispirms vēršas pie Arētes, nevis pie Aikinoja, nometas pie viņas kājām un, lūdzot palīdzību, apkampj tās ceļus (Od. VII, 142.).

Par to, ka faiāki aizvadīja mājās Poseidonam nīstamo Odiseju, jūras dievs tos soda. Viņš pārvērš kuģi akmenī, un no pareģojuma, ko min Alkinojs, ir zināms, ka ap pilsētu pacelsies augsti kalni — līdz ar to faiāki kā jūrnieku tauta beigs pastāvēt. Varbūt šī epizode mums mīta valodā stāsta par ahajiešu iekarotās Krētas varenības galu (ap 15.—13. gs. p. m. ē.).

Kas ir «Odisejas» varonis?

Iespējams, ka Odisejs ir pirinsgrieķu tēls ar kultisku nozīmi, varbūt kāda dievība, kas bija atstājusi savu tautu, bet ko tā Ik gadu gaidījusi noteiktā dienā ierodamies un iznīcinām ienaidniekus. Varbūt šādu senu mītu «Odisejā» atspogujo tas, ka Odisejs iznīcina preciniekus tieši Apolionam svētā dienā, jaunajā mēnesī.

Odiseja kultiskā nozīme Izzudusi Joti sen, jau pirmsvēsturiskā laikā, un tā Odisejs varēja pārvērsties par pasaku varoni, kas vēlāk, rodoties teiksmu kompleksam par Trojas karu, iekjauts šo teiksmu lokā. Odisejs figurē ne vien «Iliadā» un «Odisejā», bet arī pārējos ar Trojas karu saistītajos episkajos sacerējumos.

«Iliadā» jau ieskicētas galvenās Odiseja īpašības, kas viņu raksturo «Odisejā». Kamēr «Iliadā» ahajiešu varoņu Iielum lielā daļa izceļas galvenokārt vienīgi ar savu drosmi, fizisko spēku un kaujas Iemaņām, Odiseja raksturojums ievērojami daudzveidīgāks. Odisejs parādās tur, kur jāveic sevišķi sarežģīti uzdevumi — vai nu tās būtu diplomātiskas misijas, kas prasa taktu, māku apieties ar cilvēkiem un izcilas runas spējas, vai bīstami izlūkgājieni, kur nepieciešama izveicība, atjautība, enerģiska rīcība. Tā, piemēram, Odisejam tiek uzticēta Hriseīdas atdošana tēvam, un viņš ir arī to ahajiešu vidū, kas dodas pie Ahilleja, lai viņu pierunātu atkal doties kaujās. Kopā ar Diomēdu Odisejs spoži veic savu izlūka uzdevumu un pēc pārdroša iebrukuma ienaidnieka nometnē nolaupa trāķiešu valdnieka Rēsa lieliskos zirgus. Odisejs ir arī tas, kurš ahajiešu karavīru sapulcē ātri un brutāli tiek galā ar dumpīgo Tersītu, kas uzdrošinās kritizēt vadoņus. Protams, grieķu varoņa raksturojums nebūtu pilnīgs, neminot arī viņa fizisko spēku un izveicību (sacīkstēs par godu kritušajam Patroklam).

Vēl daudzkārt bagātāka ir krāsu palete, ar kādu zīmēts «Odisejas» varonis. Kad iepazīstamies ar Odiseju daudzveidīgajās sarežģītajās situācijās, kādās viņš atrodas gandrīz nepārtraukti, mūsu acu priekšā parādās fiziski un morāli ārkārtīgi izturīgs, viltīgi gudrs un mērķtiecīgs cilvēks.

Odisejs atrod asprātīgus, pārsteidzošus atrisinājumus vissarežģītākajos apstākļos. Būdams lielisks psihologs, viņš prot atrast citādu pieeju katram, ar ko viņam ir darīšanas un kas viņam nepieciešams, — vai tas būtu valdnieks vai vergs, paša dēls vai jaunava, kuras mostošās jūtas viņam nav apslēptas.

Būdams viltīgs un nevairīdamies no meliem, viņš neuzticas nevienam, pat dieviem ne. Kad vētrā sadragāts Odiseja plosts un jūras dieve Ino viņam piedāvā palīdzību, dodot savu plīvuru, kas viņam palīdzēšot izpeldēt krastā, Odisejs tomēr baidās no slazda un vispirms grib mēģināt izglābties paša spēkiem — viņš turas pie plosta baļķa tik ilgi, cik vien vēl iespējams (Od. V, 356.—364.).

Savu mīluli, kas pat dievi, tiesa, to nepazīdams, mēģinājis maldināt ar kārtējo izdomāto stāstu, Atēna raksturo šādiem vārdiem:

Manīgam jābūt pārlieku tam vīram, kas gribētu pārspēt Dažādās viltībās tevi; pat dieviem tas nenākas vieglil Pārdrošo viltniek un blēdi, joprojām šīs domas tev prātā!

Vai gan tu negribi atmest, kaut esi jau dzimtenes zemē,

Viltu un krāpīgās runas — tev mīļas no bērnības dienām?

Lai tad šīs p)āpas nu metam pie malasl Ar tevi mēs kopā Teicami mānīties protam. No mirstīgiem ļaudīm virs zemes Pārāks tu prātā un viltū; es pārākā esmu starp dieviem Padomos gudros un viltū.

(Od. XIII, 291 —299.)

Odiseju gan uz laiku savaldzina daiļo nimfu glāsti, bet viņš bezgala mīl savu dzimteni, savu ģimeni, un ne nimfas piedāvātā nemirstība, ne iespēja palikt laimīgajā Sherljas salā nespēj viņu atturēt no nodoma atgriezties Itakā.

Tīkamāks nav jau nekas kā dzimtene, vecāki mīļie,

Kaut ar visbagātā namā vai greznojumiem pildītā pili Dzīvotu svešumā mēs jo tālu no vecākiem mīļiem

(Od. IX, 34.—36.),

Odisejs saka faiāku valdniekam Alkinojam. Tas nenozīmē, ka viņu citas zemes nesaista. Gluži otrādi, tās viņu pat ļoti vilina, turklāt ne jau ar jauno un neparasto vien, bet vispirms ar savām bagātībām. (Neaizmirsīsim, ka Odisejs nežēlīgi izrēķinās ar sievas preciniekiem nevis tādēļ, ka tie tīkojuši Pēnelopes rokas — uz to viņiem

bija visas tiesības, jo tā tika uzskatīta par atraitni, — bet gan vispirms tāpēc, ka tie bija putinājuši viņa mantu.)

Ļoti spilgta Odiseja īpašība ir zinātkāre, kuras apmierināšanai viņš nebaidās arī briesmu. Odisejs neapmierinās ar to, ka izdomājis paņēmienu, kā izglābties no sirēnām, viņš katrā ziņā vēlas arī noklausīties viņu dziesmās. Tikai zinātkāre mudina viņu doties Po-lifēma alā un sagaidīt briesmoņa pārnākšanu.

Odisejs patiešām ir «daudzpraša». Ko gan visu viņš neproti Odisejs lieliski rīkojas ar ieročiem, prasmīgi vada kuģi, ar, pļauj, pats pagatavo sev plostu, gūst lieliskus panākumus sacīkstēs Alkinoja galmā.

Tādējādi «Odisejas» dzejnieks sava varoņa tēlā sakoncentrējis sava laikabiedra — jauna laikmeta, nemierpilnā kolonizācijas laikmeta cilvēka tipiskās Iezīmes. Tāpēc šis tēls, neraugoties uz mitoloģiskajām tradīcijām un pasaku fonu, bija uztverams kā ļoti reāls un bija sevišķi tuvs Ikkatram grieķim, kas iemīļotajā varonī varēja redzēt daļu no sevis, bet sevī — daļu no sava varoņa.

5

Iepazīstoties ar «Odisejas» galvenā varoņa tēlu, redzējām, ka tara piemīt pavisam citas īpašības nekā «Iliadas» varoņiem, kuru raksturīgākā iezīme ir drosme kaujā. Šī starpība arī atbilst abu epu atšķirīgajai noskaņu gammai visumā. «Iliada» ir patētiskāka, kaislīgāka. Tur ne viens vien varonis ir pārcilvēks gan spēka, gan drosmes ziņā, un nav nekāds brīnums, ka Diomēds uzdrošinās ar ieročiem rokās stāties pretī pat pašam kara dievam Arējam.

«Odiseja» ir tuvāka zemei.Nekas neatspoguļo labāk abu epu atšķirīgo emocionālo ievirzi kā «Iliadas» Ahilleja salīdzinājums ar šā varoņa tēlu, kādu sniedz «Odisejas» dzejnieks XI grāmatas epizodē, kurā attēlota Odiseja sastapšanās ar mirmidoņu valdnieku ēnu valstī. Ahillejs «Iliadā» ir cilvēks, kuram augstākais ir karavīra slava. Viņš ļoti labi zina, ka tūdaļ pēc Hektora nāves arī viņam lemta bojā eja, un tomēr ne mirkli nevilcinās uzbrukt Hek-toram, lai atriebtu drauga nāvi, lai vairotu savu slavu, kamēr vēl dzīvs (Ii.XVIII, 122.). Bet «Odisejas» Ahillejs Odisejam, kas viņam atgādina, cik viņš bijis slavens, kamēr vēl dzīvojis, un kas cenšas viņu mierināt ar to, ka arī pazemē tas taču esot valdnieks, saka:

Necenties, Odisej, mierināt mani, ka esmu es miris!

Labāk es gribētu strādāt virs zemes kā algādzis vienkāršs, Kalpodams nabaga vīram, kas trūkumā dzīvo ik dienas,

Nekā par valdnieku būt starp tukšajām mirušo ēnām.

(Od. XI, 4aa —491.)

Tātad Ahillejs ar mieru kļūt par vienkāršu algādzi, atteikties no varas un goda, kaut tikai būtu dzīvsl

Tā ir atteikšanās no visa, kam ticējis «Iliadas» Ahillejs, atteikšanās no tā, kas bijis viņa būtība, un no ideāliem, kuru vārdā dzīvo, cīnās un mirst «Iliadas» varoņi.Tā kā šie vārdi ir visasākā pretrunā ar «Iliadas» Ahilleja tēlu, citētajās vārsmās var nojaust «Odisejas» dzejnieka īpatnējā formā izteikto pasaules uzskatu, nojaust, ka šīs vārsmas ir polemika — dažādu paaudžu, varbūt arī dažādu dzejnieku polemika.

«Iliadas» varoņi mirst kaujas laukā cīņā ar līdzvērtīgu pretinieku, turpretim «Odisejas» dzejnieks nevairās pastāstīt par Odiseja biedra Elpenora visai necilo nāvi — Elpenors iet bojā, dzērumā nokrītot no Kirkes mājokļa jumta (Od. X, 552.—556.).

«Iliadā» dzejnieks gan apdzied karu un karavīru varoņdarbus, tomēr ir redzams, ka viņš karu nemīl. Kur vien to atļauj «Iliadas» sižets un vispārīgais raksturs (šādu iespēju šai epā, dabiski, gan ir visai maz), viņš labprāt pievēršas mierlaika dzīves ainavām (piemēram, salīdzinājumos, Ahilleja vairoga kaldināšanas epizodē).

«Odiseja» mierlaika dzīves, it īpaši vienkāršā cilvēka darba un dzīves atainojumam paver daudz vairāk iespēju.

Dzejnieks labprāt kavējas pie lauku dzīves un lauku darbu aprakstiem. Daži piemēri: Alklnoja dārzs (VII, 112.—132.), Lāerta augļu dārzs un sirmā tēva darbs tajā (XXIV, 220. un sek.j, Eimaja cūkkūtis (XIV, 5. un sek.). Pat briesmīgais Polifēms parādīts kā prasmīgs un rūpīgs sava ganāmpulka saimnieks (XIX, 216.—223.; 244.-249.).

Sīki attēloti sieviešu mājas darbi, ar kuriem līdz ar verdzenēm nodarbojas arī valdnieces (Pēnelope, I, 352.—354.; Arēte, VI, 53.) un valdnieku meitas (Nauslkaja, VI, 85.—95.), pat nimfas (Kalipso, V, 62., Kirke, X, 221 —223.).

Dzejniekam ir liela interese par dažādu amatnieku, it īpaši namdaru darbiem, ko viņš apraksta ar īpašu lietpratību. Odisejs pats uztaisa sev plostu (Od. V, 243.—261.), lepojas ar paša pagatavotu gultu, kas atrodas paša celtā guļamtelpā (ХХШ, 190.—191.).

Ļoti iejūtīgi dzejnieks attēlo ganu, vergu (sevišķi verdzeņu) un pat ubagu pasauli.Cūkgans Eimajs, piemēram, pieder pie tiem «Odisejas» tēliem, ko dzejnieks iezīmējis ar sevišķu mīlestību un pat apveltījis ar epitetu «dievišķais». Šā un tamlīdzīgu epitetu raksturojošo nozīmi gan nedrīkstētu pārvērtēt — tie ņemti no varoņ-epa parastā arsenāla, zināmā mērā savu spilgtumu zaudējuši (sal. Agamemnona slepkavas — nelietīgā Aigista epitetu «krietnais», Od. I, 29., un cildinošos epitetus, ko dzejnieks bieži attiecina uz viņa nosodītajiem preciniekiem) un šeit pārnesti uz mazā cilvēka pasauli, tāpat kā cūkganam Eimajam vispār piedēvēti aristokrātu tikumi (dzīru paražas u. c.).

«Odisejas» autors ne vienreiz vien apliecina savas simpātijās pret vienkāršajiem ļaudīm, ne vienreiz vien jūt līdzi sūrajam verga liktenim (VIII, 523.—530., XX, 108.—120.) un nosoda bezkaunīgos preciniekus, taču tas nebūt nenozīmē, ka eps paustu viedokli, kas būtu pretrunā ar aristokrātijas interesēm, t. 1., ar to aprindu interesēm, no kurām, kā to rāda «Odisejas» aoidu Dēmodoka un Fē-mija tēli, bijuši atkarīgi dziesminieki.Simpātijas tiek izrādītas tikai tiem vergiem, kas uzticīgi savam kungam, šai gadījumā Odisejam, bet tie, kas savu kungu nodod, attēloti vismelnākajās krāsās. Ar tiem dzimtenē pārnākušais Odisejs asiņaini izrēķinās, tik nežēlīgi, ka salīdzinājumā ar to gandrīz vai pat nobāl Ahilleja neprātīgā trakošana, atriebjot drauga nāvi.Dzejnieka dalītās jūtas pret vergiem — gan cilvēcīgu līdzjūtību, gan viņu trūkumu nosodījumu — varbūt vislabāk pauž uzticamā cūkgana Eimaja vārdi:

Vergi arvien jau ir tādi — ja nedzen tos kungi uz, priekšu,

Kūtrums tiem rodas par biedru un labprāt vairs netīkas strādāt.

Mākoņu grandītājs Zevs tiem pusi no vērtības laupa,

Sākot ar dienu, kad verdzības jūgs tos pārsteidzis pēkšņL

(Od. XVII, 320 —323.)

Interesants moments: vergi, kas izpelnījušies vislabāko raksturojumu, ir aristokrātiskas cilmes. Eimajs, kā viņš pats stāsta, ir bērnu dienās verdzībā pārdots valdnieka dēls, un uzticamā Eiri-kleja min savu tēvu un tēvatēvu, bet to grieķu varoņepā parasti dara tikai dižciltīgi (audis.

Tāpat precinieku negatīvais raksturojums nenozīmē aristokrātu nosodījumu vispār, bet gan tikai tādu aristokrātu nosodījumu, kuri atļaujas darīt pāri cita — par mirušo uzskatīta aristokrāta ģimenei, izputināt viņa saimniecību.

Tādējādi dzejnieka paustajā vergu likteņa un aristokrātu izlaidīgās uzvedības raksturojumā saskatāms reālistisks laikmeta sociālo parādību attēlojums, kas gan ietver zināmus sabiedrības kritikas elementus, bet ne sociālu protestu. Šāda attieksme pret sava laikmeta sociālajām parādībām atspoguļo pretrunu starp dzejnieka sociālo cilmi, — aoidl, kā liecina pats eps, nāk no tautas zemākajiem slāņiem, — un viņu atkarību no aristokrātijas.

6

Jau Aristotelis ir konstatējis kompozicionālo atšķirību starp «lliadu» un «Odiseju», saskatīdams pirmajā vienkāršu darbību, bet otrajā — sarežģītu («Dzejas māksla», 24. nod.). Kamēr «Ilia-das» uzbūve ir stingri lineāra — notikumi atstāstīti to norises secībā, «Odisejas» struktūra ir visai īpatnēja.

«Odiseja» dalās trijos lielākos posmos. Pirmajā (I—IV gr.) attēloti apstākļi Odiseja dzimtenē, Pēnelopes un Tēlemaha grūtā dzīve precinieku uzmācības un patvarību apstākļos, kā arī Odiseja dēla ceļojums uz Pilu pie Nestora un uz Spartu pie Menelāja, lai kaut ko uzzinātu par tēvu. Tēlemaha ceļojumam īstenībā nav sižetiskas funkcijas. Tā uzdevums ir saistīt «Odisejas» darbību ar «īliadu», ar tās varoņiem. Nestora un Menelāja stāstījums par «īliadas» varoņu likteņiem, atgriežoties no Trojas, sagatavo klausītāju resp. lasītāju stāstījumam par pašu Odiseju, rada priekšstatu par to, kādas briesmas viņam varētu draudēt, un tādējādi bažas un interesi par viņa liktenL

Otrais posms (V—XIII gr. puse) aptver vēstījumu par atgriešanos no Ogigljas — nimfas Kalipso salas Itakā. Atgriešanās stāstā iesprausts paša Odiseja stāstījums (Alkinoja galmā, kur Odisejs gadījies atceļā) par viņa piedzīvojumiem pēc Trojas kara līdz nokļūšanai Ogigijas salā.

Trešajā posmā (XIII gr. puse — XXIV) ietilpsi notikumi pēc atgriešanās Itakā. Tāpat kā «Iliada», arī «Odiseja» izskan ar izlīgumu — Atēna nodibina mieru starp Odiseju un viņa nogalināto precinieku tuviniekiem.

Sholijās (senajos komentāros) atrodam piezīmi, ka izcilie Homēra pētnieki — aleksandrieši Aristofans un Aristarhs uzskatījuši par «Odisejas» beigām XXIII grāmatas 296. vārsmu. Grūti pieņemt, ka šī piezīme būtu jāsaprot burtiski un ka viss, kas seko minētajai vārsmai, tātad arī no visa sižeta risinājuma viedokļa loģiskā tikšanās ar tēvu Lāertu, būtu vēlāks papildinājums.

Ticamāks ir izskaidrojums, ka, pēc minēto aleksandriešu zinātnieku domām, ar XXIII grāmatas 296. vārsmu, kur ir runa par epa varoņa atkalapvienošanos ar Pēnelopi, beidzas epa pamatdarbība un viss sekojošais uzskatāms par epilogu.

Bez tam skaidri iezīmējas epa sižetiskais dalījums sešās sīkākās vienībās ik pa četrām grāmatām:

I—IV: Tēlemaha ceļojums; V—VIII: Odiseja došanās mājup un nokļūšana Sherijas salā; IX—XII: Odiseja stāstījums par saviem piedzīvojumiem pēc kara beigām līdz nokļūšanai Sherijā; XIII— XVI: Odiseja un Tēlemaha atgriešanās un satikšanās cūkgana Eimaja mājā; XVII—XX: Odiseja ierašanās savās mājās un gatavošanās atriebībai; XXI—XXIV: precinieku nogalināšana, atgriešanās ģimenē, izlīgums ar precinieku piederīgajiem.

Visa «Odisejas» darbība sakoncentrēta 40 dienās («īliadas» darbība — 49 dienās). Līdzīgi «īliadas» darbībai, kas sākas desmitajā kara gadā, arī «Odisejas» darbības sākums pārnests uz desmito gadu pēc Trojas kara beigām, bet viss, kas ir bijis šajos desmit gados, kļūst zināms no paša Odiseja stāstījuma. Homēra prasmi koncentrēt darbību jau cildinājis Aristotelis savā «Dzejas mākslā» (23. nodaļā).

Ļoti spilgta «Odisejas» kompozicionālajā struktūrā ir epa galvenā varoņa loma. Šai ziņā vērojama atšķirība no «īliadas», kur darbības vienību nosaka vairāk galvenā varoņa Ahilleja prombūtne, viņa nepiedalīšanās kaujās, nekā viņa tiešā līdzdalība poēmas darbībā. «Odisejā» galvenais varonis līdz ar savu parādīša-nos V grāmatā koncentrē visu darbību ap sevi, un tikai pirmajās četrās grāmatās tā koncentrējas ap promesošo Odiseju. Bez tam atšķirībā no «īliadas», kur dzejnieks līdzās Ahillejam izvirzījis Hektora tēlu, kam veltījis daudz mīlestības, «Odisejā» nav varoņa, kas būtu līdzvērtīgs Odisejam.

Kamēr «Odisejas» darbība koncentrējas ap Odiseju kā ap epa centrālo tēlu, par tās idejisko vadmotīvu, kas ieskanas pašā epa sākumā un vijas cauri visai poēmai līdz pat mirklim, kad Odisejs satiekas ar sirmo tēvu, uzskatāmas Odiseja ilgas pēc dzimtenes, viņa un viņa ģimenes ilgas pēc atkalapvienošanās. Šis vadmotīvs virza sākumā dalīto darbību (no vienas puses, Odisejs, no otras — viņa mājnieki) pretī vienam vienotam mērķim un nosaka epa galveno personu rīcību.

7

Tā dēvētie analītiķi, pamatojoties galvenokārt uz epā sastopamajām pretrunām, centušies pierādīt, ka «Odiseja» nav viena autora darbs. Tās analītiķu koncepcijas, pēc kurām «Odiseja» uzskatāma par daudzu patstāvīgu «mazo dziesmu» vai arī vairāku mazāku epu savirknējumu, saduras ar ļoti spēcīgu pretargumentu — epa kompozicionālā struktūra neļauj izdalīt no kopsakara atsevišķas «dziesmas» vai atsevišķus sākotnēji patstāvīgus epus. Analītiķu izvirzītā teorija, kā mehāniski apvienoti vairāki mazāka apjoma epi — a) «Tēlemahija», eps par Tēlemaha ceļojumu, b) eps par Odiseja klejojumiem, c) eps par Odiseja atgriešanos dzimtenē un d) eps par precinieku nogalināšanu — nozīmē pamatslžeta — «vīra atgriešanās» sižeta loģiskā risinājuma izjaukšanu, nozīmē šā sižeta vadošās lomas, t. 1., pašas epa pamatidejas noliegšanu. Cita analītiķu virziena mēģinājumi no epa tagadējā veidā izlobīt kādu «Plrmodiseju», kas būtu ietvērusi nesaskaldītu «vīra atgriešanās» sižeta risinājumu un vēlāk pakāpeniski papildināta līdz mums zināmajai formai, tāpat nav devuši nekādus pārliecinošus rezultātus, jo gandrīz vai katrs šīs teorijas piekritēju «Pirmodisejas» rekonstrukcijas variants ir citāds.

īpatnējā kompozīcija, konsekventais raksturu zīmējums (Tēle-mahs pat parādīts attīstībā, kamēr visi pārējie abu epu tēli ir statiski), vienotā mākslinieciskā koncepcija runā par labu unitārlstu pēdējos gadu desmitos pārsvaru guvušajam viedoklim, ka «Odiseja» ir viena cilvēka radīts darbs, kurā dzejnieks pārkausējls bagātu mitoloģijas un folkloras materiālu, bieži vien — un tas izskaidro epā sastopamo pretrunu lleluīn lielo daļu — izmantojot dažādus, dažkārt visai atšķirīgus tradicionālā materiāla variantus un sakausējot to ar dzejnieka dzīves laika sabiedriskās iekārtas un sadzīves elementu atainojumiem. Šai ziņā dzejnieks nav spējis konsekventi realizēt epa tematikas risinājumam nepieciešamo ar-haizācijas līniju.

Vai «Odiseja» un «īliada» ir viena un tā paša autora darbs, par to, neraugoties uz Aristoteļa autoritāti, kam šai ziņā nebija ne mazāko šaubu, jau bija radušās šaubas izcilajiem aleksandriešu filologiem — Homēra epu pētniekiem, kas saskatīja būtiskās atšķirības starp «Iliadas» un «Odisejas» stilu un valodu. Daži no aleksandriešu filologiem tāpēc piedēvēja katru epu savam autoram, citi atkal, nevēlēdamies atteikties no tradicionālā priekšstata par Homēru kā abu epu autoru, bet nespēdami noliegt arī atšķirību starp epiem, izvirzīja hipotēzi, ka Homērs «Iliadu» sacerējis jaunībā, bet «Odiseju» — vecumdienās.

Arī mūslaiku zinātnieki ir vienis prātis par to, ka «Odiseja» ir jaunāka par «Iliadu». «Odiseja» varētu būt radusies Vil gadsimta sākumā p. m. ē., «īliada» — VIII gadsimtā. Visticamāk, ka abi epi ir divu dažādu autoru darbi.Šādam pieņēmumam par labu runā vairāki faktori.«Odisejas» valodā sastopamas jaunākas formas, it īpaši daudz vairāk lietvārdu ar abstraktu nozīmi.Stila ziņā pieminams spilgti atšķirīgais salīdzinājumu izlietojums abos epos — «Iliadā» ir apmēram četrreiz vairāk izvērstu salīdzinājumu nekā «Odisejā», bet «Odisejā» vairāk vispārīga rakstura sentenču. Arī šie momenti liecina par attīstītāku, abstraktāku domāšanas veidu (kas, protams, nenozīmē, ka tas nāktu par labu mākslinieciskajai iedarbībai). Vēlākam laikam pieder «Odisejā» attēlotās sabiedriskās parādības, kur skaidri iezīmējas ģints aristokrātijas lomas pieaugums, un sadzīves detaļas, kas, acīm redzot, atspoguļo dzejnieka laikabiedru — Mazāzljas joniešu dzīvi.Atšķirīga ir arī «Odisejas» dievu pasaules koncepcija. «Odisejas» attieksme pret dieviem vairs nav tik «familiāra» kā «Iliadā». «Odisejas» dievi visumā lr cildenāki (izņēmums — stāsts par Afrodītes un Arēja mīlas dēku).

Mēģinājumi saglābt uzskatu, ka abus epus sacerējis viens cilvēks, motivējot atšķirības starp abiem darbiem ar to dažādo tematiku, kā arī izceļot abu epu nenoliedzamos kopīgos stilistiskos un valodas elementus, ir maz pārliecinoši, un tāpēc vispareizākais šķiet pieņēmums, ka katram epam ir savs autors, savs «Homērs». Protams, pilnīgu skaidrību šai jautājumā mēs laikam gan negūsim nekad.

Homērs, kādu to attēlo tradīcija, leģenda, bijis neredzīgs. Mums viņš šķiet visredzīgākais no redzīgajiem, vīrs, kas visdziļāk ieskatījies dzīvē un cilvēka dvēselē, visvairāk sevī uzņēmis, visvairāk sapratis. «īliada» un «Odiseja», grieķu tautas lepnums un daudzu jo daudzu šīs tautas paaudžu audzinātājas, jau sen kļuvušas par visas cilvēces piederumu. Tie ir patiešām nemirstīgi darbi, kas gandrīz pēc 3000 gadiem vēl izraisa apbrīnu par to, ko civilizācijas rītausmā spējis radīt cilvēka gars.

A. Feldhūns

ODISEJA

I. DIEVU SAPULCE. ATĒNAS PADOMS TĒLEMAHAM.

I. ITAKIESU SAPULCE. TĒLEMAHS AIZCEĻO. IIi.NOTIKUMI PILĀ. IV. NOTIKUMI LAKEDAIMONĀ.

Dziedi man, mūza, par rūdīto vīru, kas ilgi jo ilgi

Maldījies apkārt pēc tam, kad Troju bij sagrāvis svēto,

Redzējis pilsētas daudzas un pazinis cilvēku prātu,

Pārcietis sirdī uz jūras daudz sāpju un šausmīgu brīžu,

Cerēdams dzīvību glābt un biedrus uz dzimteni pārvest;

Tomēr tos nespēja izraut no nāves, kaut tīkoja lotL

Paši aiz negoda prāta tie sevi tik iegrūda postā:

Hēlija Hiperionīda vēršus tie aprija, nelgas!

Tāpēc jau arī šis liedza tiem atgriezties dzimtajā zemē.

Stāsti mums arī par to, ai dieve, Zevtēva meitai

Tobrīd jau pārējie visi, kas glābās no briesmīgās likstas,

Laimīgi sasniedza mājas, kad bēga no jūras un kariem.

Nelaida tikai šo vienu, kas ilgojās mājas un sievas,

Kalipso, diženā nimfa, visbrīnišķā rota starp dievēm,

Projām no dobajām alām, jo tīkoja viņu par vīru.

Bet tad jau pienāca laiks, kad, aizritot mūžībā gadiem,

Nolēma dievi to atpakaļ atgriezt uz Itakas salu;

Tomēr viņš nebija brīvs arī šeit no dažādām likstām,

Kaut ar pie savējiem mājā. Gan dievi to žēloja visi,

Tomēr tik Poseidons viens. Odiseju, līdzīgo dievam,

Vajāja dusmās joprojām, līdz kamēr tas pārnāca mājās.

Tobrīd Poseidons bija jo tālu pie aitiopiešiem —

Divrup tie mierīgi dzīvo pie pašas pasaules malas —

Vieni, kur saule lec rītos, bet otri, kur vakaros noriet, —

Tāpēc ka vēršus un jērus tie viņam tur ziedoja simtiem.

Kamēr šis sēdēja priecīgs pie bagātā mielasta galda,

Pulcējās pārējie dievi pie Zevtēva Olimpa pilī.

Dievu un cilvēku tēvs nu sacīja, valodu sākdams,

Turēdams prātā arvien vēl Aigistu, valdnieku krietno,

Ko Agamēmnonīds, slavenais Orests, bija nogalinājis.

Pieminot Aigista nāvi, viņš mūžīgiem teica šos vārdus:

«Brīnums, ka mirstīgie (audis par visu tik mūžīgos vaino!

Vienīgi, apgalvo viņi, no mūžīgiem rodoties ļaunums —

Paši aiz negoda prāta krāj sodu pret likteņa gribu!

Gluži tā Aigists nupat sev ņēma pret likteņa gribu

Atreida sievu un nodūra pašu, tam pārnākot mājā,

Labi sev nojauzdams postu. Ar Hermeju, vēstnesi veiklo,

Argosa kāvēju modro, mēs iepriekš to brīdināt likām —г

Neiaupīt dzīvību viņam un netīkot arī tā sievas:

— Izlietās Atreida asinis kādreiz tev atmaksās Orests,

Pieaudzis jauneklis kļuvis un iededzies ilgās pēc mājām. —

Tobrīd tā sacīja Hermejs, bet nespēja, vēlēdams labu,

Ietekmēt Aigista prātu, un tāpēc par visu cieš sodu.»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Krona dēls, tētiņu manu, visvarenais valdnieku valdniek!

Taisnība tiešām, viņš tomēr ir saņēmis pelnīto sodu.

Lai jel tā pazūd ikviens, kas darītu līdzīgus darbus!

Prātīgais Odisejs sirdi patlaban man skumdina ļotL

Nelaimes sistais! Jau ilgi tas sēro jo tālu no draugiem

Vientuļā salā starp viļņiem, kur atrodas viducis jūrai —

Sala ir bagāta kokiem, un dzīvo tur mitekļos dieve,

Viltīgā Atlanta meita; šim sirmgalvim zināma jūra,

Zināmi dziļumi tanī, uz viņa gulst milzīgie stabi:

Zemi un debesu jumu tie atšķir vienu no otra.

Atlanta meita šo vīru, kam likstas un skumjas māc sirdi,

Nelaiž no sevis vairs projām, bet laipniem un glaimīgiem vārdiem

Vilināt vilina viņu, lai Itaku aizmirst; bet tomēr

Odisejs vēlas kaut reizi vēl redzēt virs dzimtenes kalniem

Ceļamies dūmus, tad labprāt viņš mirtu. Vai, Kronīd, tev sirdī

Zēluma nav vairs pavisam? Vai nemēdza Odisejs kādreiz

Plašajos laukos pie Trojas, jo tālu pie argiešu kuģiem,

Vēršus tev ziedot pa prātam? Bet kāpēc, Zev, īgnums tev sirdī?»

Varenais Mākoņu krājējs, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Kas tā par valodu, bērns, ko lūpas bez apdoma bilda?

Kā gan es varētu aizmirst Odiseju, līdzīgo dievam?

Gudrāks viņš bija par mirstīgiem visiem un atnesa labprāt

Upurus mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo.

Poseidons, zemnesis stiprais, ik dienas to nerimdams vajā

Mīlamā kiklopa dēļ, kam Odisejs izdūris aci, —

Polifēms dīvais ir tas, kam spēka visvairāk par visiem

Pārējo kiklopu vidū; to dzemdēja Toosa, nimfa,

Forkīna košmate meita, — šis valda pār bangaino jūru, —

Dziļajās alās ar dievu Posefdonu pīdamās mīlā.

Poseidons, zemdimdis stiprais, patlaban vēl Lāerta dēlam

Netīko dzīvību laupīt, bet tālu no dzimtenes krastiem

Maldina viņu. Bet ko tad? Nu raudzīsim paši mēs visi

Atgriezt viņu uz dzimtenes zemil Lai Poseidons atmet

Piktumu savu! Viens nevarēs viņš pret mūžīgiem dieviem

riepties un spītēt, viens nevarēs stāties pret pārējiem visieml»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, sacīja pretī:

«Krona dēls, tētiņu manu, visvarenais valdnieku valdniek!

Ja jau patiešām patlaban ir padomā laimīgiem dieviem

Krietno Odiseju atpakaļ atgriezt, lai Hermeju tūdaļ,

Argosa kāvēju modro, kas izpilda lēmumus tavus,

Skubinām iet uz Ogigijas sulu, lai košmatei nimfai

Paziņo nekavējoties, ka negrozāms lēmums ir dieviem

Atgriezt Odiseju, raksturā stingro, uz dzimtenes zemL

Pati es došos pēc brīža uz Itakas salu, lai sirdī

Dēstītu drosmi tā dēlam un iedvestu vīrišķu spēku,

Ahajus kuplajiem matiem uz sapulci aicināt likšu,

Teikšu, lai aiztriec no mājām tas precniekus visus, kas viņam

Dzīrojot izkauj bez mēra gan aitas, gan greizkāju vēršus.

Sūtīšu viņu uz Spartu un arī uz smilšaino Pilu,

Lai viņš sāk taujāt, vai nav kāds kur redzējis mīlamo tēvu;

Tā viņš starp mirstīgiem vīriem sev iegūs vislabāko slavu.»

Teica tā viņa un sandales spožas sev sēja zem pēdām,

Brīnišķas, zelta, kas aiznesa viņu kā pūtiena elpa

Visur — gan pāri pār zemi jo plašo, gan pāri pār jūru.

[Tvēra tad varenu šķēpu ar smaili noasinātu,

Svarīgu, lielu un stipru; pat veselus varoņu pulkus

Pārmāca viņa ar to, ja dusmo šī Spēktēva meita.]

Strauji nu dieviete metās no šķautnainā Olimpa gala,

Sasniedza Itakas salu un stājās Odiseja vārtos,

Tieši uz pagalma sliekšņa, bet šķēpu tā turēja rokā,

Pieņemot līdzīgu skatu kā tafiešu vadonim Mentam.

Lepnos precnieku vīrus šeit atrada dieve; šie visi

Tobrīd namdurvju priekšā ar kauliņiem līksmoja sirdi,

Sēdušies vēršādām virsū, kad vēršus bij kāvuši pašL

Saucēji steidzās ap viņiem visapkārt un cītīgie kalpi;

Citi tiem salēja vīnu ar ūdeni maisāmos traukos,

Citi ar caurumu pilnajiem sūkļiem tur mazgāja galdus,

Salika precniekiem priekšā un gaļu tur sakrāva kaudzēm.

Tēlemahs, līdzīgais dievam, šo dievieti redzēja pirmais.

Precnieku vidū viņš sēdēja tobrīd ar sagrauztu sirdL

Domās tas bija pie mīlamā tēva; var būt, ka viņš tomēr

Atpakaļ atgriežas mājās un precniekus aiztriec no nama,

Iemanto agrāko godu un valda pār mantību savu.

Nogrimis domās, starp tiem viņš redzēja Atēnu stāvam.

Steigdamies tūdaļ pie vārtiem, tas piktojās sirdī, ka svešnieks

Stāvējis ilgi pie durvīm. Tad Tēlemahs, nostājies blakus,

Satvēra dievietes roku un saņēma varkalto šķēpu.

Valodu sākdams ar to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Esi nu sveicināts, svešniek! Ar prieku mēs mielosim levi;

Azaidu baudījis, tūdaļ mums teiksi it visu, ko vēlies.»

Teicis šos vārdus, to veda, un Atēna sekoja viņam.

Bet, kad tie bija jau iekšā Odiseja augstceltā namā,

Tēlemahs dievietes šķēpu pie augstajām kolonām tūdaļ

Pieslēja šķēpturī nogludinātā, kur Lāerta dēlam,

Rūdītam ciešanās grūtās, daudz dažādu ieroču bija.

Dievi viņš veda uz krēslu, tam apakšā paklādams segu,

Prasmīgi austu, jo skaistu, bet soliņu lika zem kājām.

Pats viņš tai nosēdās līdzās uz raibumiem greznota krēsla,

Tālāk no prccnieku pūļa, lai viesim, ja traucētu troksnis,

Neriebtos ēdiens pie galda, kad negauso vidū tas nācis,

Arī lai varētu vaicāt par tālumā esošo tēvu.

Kalpone ūdeni nesa un lēja uz rokām no trauka,

Skaista, mirdzošā zelta, uz sudraba bjodas, lai rokas

Skalotu tīras, bet blakus tiem nolika gludītu galdu.

Tikusi saimniece nāca un uzlika maizi uz galda,

Atnesa ēdienu gana, jo labprāt tā sniedza, kas bija.

[Atnāca pavārs pēc tam un atnesa paceltās bļodās

Sagriezto gāju, bet zeltainos kausus tiem nolika blakus.ļ

Saucējs tos aptecēt centās un vīnu tiem pildīja kausos.

Ieradās precnieki lepnie no pagalma augstajā namā,

Sasēdās rindā It visi uz krēsliem un sēdekļiem grezniem.

Saucēji ūdeni nesa un precniekiem lēja uz rokām;

Kalpones salika maizes papilnam pītajos grozos;

Jaunekli pildīja maisāmos traukus līdz malām ar vīnu.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Tikko bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Precniekiem prātā jau bija kas cits: tie tīkoja visi

Mūzikas, dziesmu un deju, kas dzīres mums tīkamas dara.

Brīnišķu kitaru saucējs nu Fēmijam ielika rokās;

Piespieda precnieki viņu šeit skandināt dziesmas pret gribu.

Satvēra kitaru Fēmijs un iesāka brīnišķu dziesmu.

Tēlemahs atkal pēc brīža tā spulgacei Atēnai teica,

Pieliecis galvu lai tuvu, lai nebūtu pārējiem dzirdams:

«Svešniek mans mīļais, vai ņemsi man (aunā, ko teikšu patlaban?

Mūžam šiem precniekiem prāts uz dziesmām un kitaras skaņām;

Protams, ka viegli var aprit to mantu, kas nepieder pašam;

Saimniekam tagad virs zemes jau lietū dēd balsenie kauli,

Mētājas apkārt pa laukiem vai vijņi tos jūrmalā skalo.

Bet, ja nu redzētu šie uz Itaku pārnākam viņu,

Protams, ka vēlētos vairāk tie visi jo vieglākas kājas

Nekā daudz zelta sev gūt vai dižoties greznajās drēbēs.

Liktenis bargais to pazudinājis, un nav vairs nevienam

Cerības sirdī nekādas, kaut daži no mirstīgiem vīriem

Teica, ka pārnākšot mājās. So dienu tam nebija redzēti

Tagad tu stāsti man visu un taisnību neslēp no manis:

Kas tu? No kurienes esi? Kur vecāki, pilsēta tava?

Kādā tu atbrauci kuģi? Kā atveda jūrnieki tevi

Šurp uz Itakas salu? Kas īsteni teicās tie esam?

Taču jau kājām, man liekas, tu nebūsi nācis šai zemēl

Tiešām man taisnību saki, lai zinu es skaidri it visu:

Vai tu šeit pirmoreiz nācis jeb arī tu esi jau bijis

Tēvam sens viesis? Daudz svešnieku bieži mūs apmeklēt mēdza

Senāk šai namā, un (audis arvien tēvs uzņēma laipnL»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Tiešām es tikai tev taisnību teikšu, jo vaļsirdīgs esmu:

Ļaudis sauc mani par Mentu, par gudrā Anhfala dēlu,

Valdu pār tafiešu tautu, kas labprāt mīl irties ar airiem.

Nokļuvu tagad uz Itakas salu ar kuģt un biedriem,

Braukdams pa tumšajiem viļņiem pie citādas valodas ļaudīm

Apmainīt Temesā varu; pats vedu es spīdīgo dzelzL

Kuģis šeit ostā man stājies jo tālu aiz pilsētas ārā,

Piekrastes malā pie Reitras, pie mežainā Nēija kalna.

Lepoties varu, ka ilgāku laiku ar tēvu viens otru

Saucām par viesi.Par visu to varonim Lāertam vaicā,

Sastopot viņu. Man stāsta, ka sirmgalvis pilsētā ilgi

Kāju vairs neesot spēris, bet ciešot un vārgstot uz laukiem

Kopā ar kalponi veco, kas nespēkā saliektam vīram

Ēdienu, dzērienu sniedzot, kad gurduma nomāktās kājas

Velkoties lēni uz priekšu pa pakalniem ķekaru pilniem.

Tagad es nācu pie tevis, jo ļaudis man teica, ka beidzot

Atgriezies esot tavs tēvs, bet dievi to aizkavē ceļā.

Tomēr virs zemes vēl tagad nav dievišķais Odisejs miris.

Plašajā jūrā kaut kur uz salas, ko apskalo viļņi,

Ieslēgts tas dzīvo, to nekrietni vīri, kas Jauni un īgni,

Aiztur ar varu, un vārgst viņš kaut kur joprojām pret gribu.

Tagad es pareģot varu tev to, ko mūžīgie dievi

Likuši sirdī; man liekas, patiešām tas notiksies arī,

Lai gan es neesmu zīlnieks, ne pareģis, putnus kas vēro:

Nebūs viņš ilgi vairs projām no mīlamās dzimtenes zemes,

Kaut vai pat dzelžainas važas ar varu to turētu cietL

Zinās viņš, protams, kā pārnākt, jo padoma gudra tam netrūkst.

Tagad tu stāsti man visu un neslēp neko vairs no manis:

Vai tu patiešām Odiseja dēls, tik stalts un tik dižens?

Tiesa, tev acis mirdz gluži kā tēvam un galva ir arī

Gluži kā viņam, jo senāk ar viņu mēs tikāmies bieži,

ļekām tas devās uz cīņu pret Troju, uz kurieni toreiz

Aizbrauca argiešu varoņi visi ar dobajiem kuģiem:

Sastapis neesmu viņu pēc tam, ne arī viņš manL»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ tai sacīja pretī šos vārdus:

«Protams, es taisnību visu ar prieku tev stāstīšu, svešniek!

Māte gan saka, ka esot tā dēls, bet es nezinu skaidrL

Nezina taču neviens, kas kuram par tēvu ir bijis.

Kaut jel man būtu tāds tēvs, kam mantas un laimes nav trūcis,

Tāds, kam bez sevišķām rūpēm reiz pienāktu vecuma dienas!

Tomēr nu esmu tā dēls, kam nelaimes mirstīgo vidū

Vairāk par visiem, kā stāsta; to taču tu vēlējies zināt.»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, savukārt teica:

«Neatstās mūžīgie dievi šo namu uz priekšu bez slavas,

Tāpēc jau Pēnelopejai tu dzimis tik stalts un tik dižens.

Tagad nu stāsti man visu un neslēp neko vairs no manis:

Vai te ir dzīres vai sapulce kāda? Kam vajag tā visa?

Vai te kāds mielasts vai arī te kāzas? Nav viesības tādas!

Tomēr man liekas, ka pārgalvji šie bez kauna un goda

Sarīko dzīres Šai namā. Ikvienam sirds īgnumā kaistu,

Ienākot reizi šai namā un redzot šo nekrietnos darbus.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ tai sacīja pretī šos vārdus:

«Tā kā tu, svešniek, man vaicā un taujā par visu, tad stāstu:

Bijis patiesi šis nams reiz bagāts un nepeļams slavā,

Kamēr vēl Odisejs pats starp savējiem atradies mājās.

Tagad ko citu tam lēmuši dievi, kas naidīgi viņam:

Mirstīgo vidū lai neredzams kļūtu viņš vairāk par visiem.

Mazāk man sāpētu sirds, ja tagad viņš būtu jau miris,

Dabūjis cīniņos galu starp savējiem trojiešu zemē

Jeb vai ar nomiris draugiem uz rokām pēc pabeigta kara;

Kopīgi ahaju dēli tam uzmestu kapkalnu augstu,

Slavu jo lielu uz mūžīgiem laikiem viņš iegūtu dēlam.

Tagad bez slavas un goda viņš pazudis, harpiju parauts.

Pazudis tēvs man bez ziņas un miņas, tik atstādams bēdas.

Taču ne viņa dēļ vien es leju te asaras gaužas,

Arī daudz ciešanu citu man dievi ir lēmuši dzīvē.

Cik vien ir labāko vīru, kam salās ir vara un slava,

Samē, Dūlihijas klintīs un Zakintā bagātā mežiem,

Cik vien ir labāko vīru uz klinšainās Itakas salas,

Tīko ik dienas pēc mātes tie visi un iedzīvi posta.

Tomēr no pretīgām kāzām tā atteikties nespēj, ne saites

Galīgi saraut ar viņiem. Sie riebīgie nelieši aprij

Visu, kas mājā mums krāts, drīz uzglūnēs arī man pašam.»

Pallada Atēna, īgnuma pilna, tam savukārt teica:

«Šausmas, es redzu patiešām, tev Odisejs vajadzīgs mājās!

Nekrietnos precniekus tūdaļ viņš grābtu ar spēcīgo roku.

Ai, kaut nu, pārnācis mājās, šis nostātos durvīs uz sliekšņa,

Varainā ķiverē tērpies, ar vairogu rokā un šķēpiem,

Tāds, kā to redzēju toreiz, kad agrāk mēs tikāmies abi,

Līksmojot jautri pie mums un tukšojot pildītos kausus,

Būdams no Eflras ceļā, no Ila Mermela dēla!

Odisejs devās reiz turp ar līgano kuģi pa jūru,

Meklēdams nāvīgo indi, lai varētu varainos šķēpus

Notriept ar to; bet Mermera dēls tam nedeva toreiz

Nāvīgo indi, jo balles tam bija no mūžīgiem dieviem.

Tomēr to deva mans tēvs, jo mīlēja viņu tik ļotL

Kaut jel tāds Odisejs būtu, kad stātos ar precniekiem cīņā,

Dzīve tiem īsāka kļūtu, un kāzas tie svinētu rūgtas!

Mirstīgo liktenis taču ir mūžīgo dievību ziņā,

Vai viņš uz dzimteni nāks un kādreiz miteklī savā

Atriebsies viņiem vai ne; bet tomēr tu apdomā labi,

Kā tu no mitekļa sava šos precniekus varētu padzīt.

Tāpēc nu uzklausi mani un ievēro labi šos vārdus:

Krietnākos ahaju vīrus uz sapulci aicini rītu,

Paziņo visiem, ko vēlies, par liecniekiem piesaukdams dievus;

Precniekus visus triec ārā no mājas, pie savējiem katru!

Mīlamo māti, ja sirds tai vēl otrreiz uz precībām tiecas,

Atpakaļ raidi uz mājām pie turībā svētītā tēva;

Viņai tur sarīkos kāzas un arī vēl bagātu pūru

Dāvinās turpmākai dzīvei, kā pienākas mīlamai meitaL

Padomu gudru tev došu patlaban, ja vēlies man klausīt:

Ņem tu vislabāko kuģi, liec divdesmit īrējus tanī,

Dodies no šejienes projām un vaicā par zudušo tēvu,

Vai kāds ko varēs tev stāstīt par tēvu vai dzirdēsi arī

Baumas no Zeva — tās taču visvairāk nes mirstīgiem vēstis.

Dodies uz Pilu vispirms un dievišķo Nestoru vaicā,

Tālāk no Pilas uz Spartu, kur gaišmatis Menelājs mājo —

Pēdējais pārnāca viņš starp ahajiem varainās bruņās.

Bet, ja tu dzirdi, ka tēvs tavs vēl dzīvo un ceļā uz mājām,

Pacieties veselu gadu, kaut grūtības būtu tev lielas.

Bet, ja tu dzirdi, ka tēvs tavs ir miris un nav vairs virs zemes,

Atgriezies atpakaļ tūdaļ uz mīlamo dzimtenes zemi,

Uzber tam kapkalnu augstu par godu un bagātas bēres

Rīko, kā piederas viņam, un māti tad izdod pie vīral

Bet, kad tu būsi to veicis un sekmīgi beidzis it visu,

Domā vēl tālāk uz priekšu un pārbaudi sirdī un prātā.

Kā tu šo precnleku baru reiz apkausi dzimtajā mājā —

Slēpu vai atklātā cīņā, jo bērnišķi darbi un blēņas

Neklājas jaunekļa gados; tu neesi taču vairs mazais.

Vai gan tev nebūtu zināms, cik raženu slavu starp vīriem

Ieguvis dievišķais Orests, kad notrieca zemē ar šķēpu

Aiglstu ļauno, kas nokāvis bija tā slaveno tēvu.

Tagad tu saņemies labi, mans mīļais, — es vēroju tevi

Raženu, daiļu, — lai tevi var nākamās paaudzes slavēti

Tagad Ir pienācis laiks uz kuģi man atpakaļ doties.

Biedri ar nemieru sirdī varbūt jau tur ilgojas manis.

Rūpējies tagad par sevi un ielāgo padomu manul»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tai atbildot, sacīja pretī:

«Vēlēdams labu arvien, tu svešniek, man saki šos vārdus,

It kā tēvs sacītu dēlam. To visu es turēšu prātā.

Paliec vēl brīdi pie mums, kaut steigšus tev jādodas ceļā!

Mazgājies, viesi, vispirms un spirdzini sirdi sev mīļo,

Lai tad ar priecīgu prātu tu varētu doties uz kuģi,

Saņēmis dāvanu dārgu un košul Tad būs tev tā vēlāk

Piemiņa mīļa no manis, ko draugi mēdz dāvināt draugiem.»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, atkal tā teica:

«Nekavē mani šeit ilgāk, jo steidzīgi jādodas ceļā.

Piemiņas balvu, ko nolēmis sirdī man vēlīgi dāvāt,

Pasniegsi vēlāk, kad nākšu, lai vestu uz dzimteni savu.

Saņēmis tīkamu balvu, tev līdzīgu dāvanu došu.»

Teica tā Spulgace dieve un mudīgi aizlaidās projām.

Līdzīgi putnam tā traucās uz lūku, bet jaunekļa sirdī

Iedvesa drosmi un sparu un vairāk kā senākos laikos

Piespieda domāt par tēvu. Sis, apsvērdams dzirdēto prātā,

Brīnījās ļoti par visu, jo šķita, ka dievs kāds tas bijis.

Tēlemahs, līdzīgais dievam, pie precniekiem atpakaļ gāja.

Slavenais dziedonis dziedāja viņiem; šie klausījās viņā,

Sēdušies klusi visapkārt. Viņš dziedāja dziesmu par grūto

Ahaju ceļu no Trojas, ko lēmusi Spulgace dieve.

Dzirdēja dziedoņa brīnišķo dziesmu no augšējā stāva

Prātīgā Pēnelopeja, Ikārija raženā meita;

Nokāpa viņa uz leju pa mitekļa augstajām kāpnēm

Ne jau nu viena, jo kalpones divas tai sekoja līdzL

Bet, kad jau valdniece, dieve starp sievām, pie precniekiem nāca,

Mierīgi nostājās viņa pie skaistceltā mitekļa durvīm,

Kautrīgi segusi mīlīgos vaigus ar šķidrautu košu;

Tikušas kalpones tūdaļ tai stājās pa labi un kreisL

Dievišķam dziedonim viņa tā teica ar asarām acīs:

«Fēmij, tu zini daudz cita, kas valdzina mirstīgo sirdis,

Zini par dievu un cilvēku darbiem, ko dziedoņi slavē.

Sēsties un dziedi mums kādu no tām! Lai viesi turpretī

Klusējot iebauda vīnul Jel pārtrauc šo bēdīgo dziesmu!

Sāpes ik reizes kremt sirdi man mīļo, kad dzirdu šīs skaņas,

Tāpēc ka šausmīgas bēdas māc mani visvairāk par visiem.

Raudu par kritušo vīru, ik brīdi man domas par viņu;

Tālu Helladas zemē un Argā to slavēja visL»

Prātīgais Tēlemahs, atbildot viņai, tā sacīja pretī:

«Māte, kam neļauj tu dziedāt šim mīļajam dziedonim dziesmu,

Kāda tam nākusi prātā? Tā tiešām nav dziedoņa vaina, —

Vainojams vienīgi Zevs, kas cītīgiem ļaudīm virs zemes

Sirdī ikkatram to licis, kā viņam ir ienācis prātā.

Neņem tu ļaunā tik to, ka dzied viņš par danaju likstām.

Daudzina mirstīgie vīri jo skaļi tiem tīkamu dziesmu,

Tādu palaikam, kas vērīgām ausīm par jaunāko liekas.

Apvaldi sirdi un prātu un klausies šā dziedoņa dziesmu!

Taču nav Odisejs viens, kam liktenis nebija lēmis

Pārnākt no Trojas; vēl daudzi tur arī ir gājuši bojā.

Atgriezies miteklī savā un padari parastos darbus,

Stājies pie audekla, vērp un skubini kalpones savas

Mudīgi ķerties pie darba, bet runas jau piederas vīriem

Visiem, it sevišķi man. Šai namā es pavēlnieks esmu!»

Brīnījās viņa un atpakaļ devās uz kambari savu,

Gudros Tēlemaha vārdus jo dziļi sev paslēpjot sirdī.

Bet, kad ar kalponēm savām tā mudīgi uzkāpa augšā,

Ilgi tā asaras lēja par mīlamo vīru, līdz kamēr

Atēna, spulgace dieve, tai plakstiņos ielēja miegu.

Trokšņoja precnieki skaļi un kliedza pa ēnaino namu;

Vēlējās visi jo karsti tai pieglausties laulības gultā;

Prātīgais Tēlemahs viņiem tā sacīja, valodu sākdams:

«Precnieki, lepnības pilnie, kas kārojat māti tik ilgi,

Dzīrosim tagad un dzersim, cik tīkas, bet brēka lai rimstas!

Tīkami taču ikvienam ir klausīties dziedonī krietnā,

Tādā kā šis šeit patlaban, kas dziesmās ir mūžīgiem līdzīgs.

Rītu jau agri uz sapulci iesim un sēdēsim visi;

Tur jums bez aplinkiem teikšu it visu, ko īsti es vēlos:

Atstājiet visi šo namu un rīkojiet mielastus citur,

Ēdot no labuma sava pēc kārtas pa reizei pie sevis,

liet, ja jums tiešām tā tīkas un atrodat visi par labu

Postīt bez atmaksas vienu, tad aprijiet arī šeit visu!

I'omēr es palīgā saukšu sev mūžīgi esošos dievus.

Beidzot jums atmaksās Zevs par visiem šiem nekrietniem darbiem.

Arī bez atriebes kādas šai namā jūs aiziesit bojā.»

Teica tā viņš, un visi aiz dusmām sev kodīja lūpas.

Brīnījās viņi par to, ka Tēlemahs runāja drošL

Antinojs, Eipeita dēls, tam sacīja, valodu sākdams:

«Paši mūžīgie dievi, ai Tēlemah, skubina tevi

Uzpūsties sapulces priekšā, tik lepni un pārdroši runāt!

Tāpēc lai Krona dēls Zevs tev neatļauj Itakā valdīt,

Vijņu ielenktā salā, kas pieder tev tagad no tēva.»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Vai gan to ņemsi man ļaunā, ko tagad tev, Antinoj, teikšu?

Ja tik to lemtu man Zevs, pār Itaku valdītu labprāt.

Vai gan tu domā, ka tas ir lielākais ļaūnums virs zemes?

Valdīt pavisam nav ļaunums, jo valdnieka māja palaikam

Ātri kļūst bagāta, spoža un pats viņš ir lielākā cieņā.

Taču gan Itakas salā, ko apskalo viļņi visapkārt,

Ahaju dēliem ir virsaiši citi, gan jauni, gan vecL

Jāvalda kādam no viņiem, jo dievišķais Odisejs miris.

Tomēr es būšu šeit kungs par mantoto namu un vergiem,

Tāpēc ka visu to kādreiz ir dievišķais Odisejs guvis.»

Eirimahs, Poliba dēls, tam atbildot, sacīja pretī:

«Tēlemah, viss tas patiešām ir mūžīgo dievību ziņā,

Kuram būs valdīt pār Itakas salu, ko apskalo viļņL

Protams, pats būsi tu kungs pār namu un mantību savu.

Nenāks nemūžam tāds vīrs, kas gribētu gūt to ar varu,

Tīkotu mantību tavu, līdz kamēr vēl Itakā (audis.

Tomēr, mans mīļais, es gribu tev tagad par svešnieku vaicāt.

Saki, no kurienes viņš! Kur īsti ir dzimtene viņam?

Kādas tas dzimtas un cilts? Kur viņam ir dzimtenes druvas?

Vai viņš tev atnesa vēsti, ka tēvs tavs ir ceļā uz mājām?

Jeb vai tik atbraucis šurp, lai gūtu sev labumu kādu?

Kāpēc viņš aizskrēja projām tik pēkšņi un itin kā bailēs

Vairījās tikties ar mums? Viņš nebija vienkāršas kārtas.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Neceru, Eirimah, es, ka tēvs mans drīz atgrieztos mājās.

Vēstīm es neticu vairs, ja kāda reiz nejauši pienāk.

Neticu arī es pareģiem vairs, ja kādreiz tos māte

Aicina mājās pie sevis, lai vaicātu viņiem par tēvu.

Svešnieks patiešām ir nācis no Tafas, viņš tēvam sens viesis.

Sevi viņš dēvē par Mentu, par gudrā Anhiala dēlu,

Valda pār tafiešu tautu, kas labprāt mīl irties ar airiem.»

Teica tā viņš, bet atzina viesi par mūžīgo dievL

Precnieki pievērsās līksmajām dejām un tīkamām dziesmām,

Priecājās jautrības pilni un gaidīja vakaru nākam.

Bet, kad jau vakara tumsa tos pārsteidza jautrajās dejās,

Tūdaļ it visi tie steidzās nu projām, lai dotos uz mājām.

Tēlemahs savukārt gāja, kur košajā pagalmā viņam

Augstjumta miteklis bija, visapkārt aizsargāts labi;

Nogrimis pārdomās dziļi, turp Tēlemahs devās uz dusu.

Līdzi tam gāja ar degošām lāpām Eirikleja krietnā,

Opa, Peisēnora dēla, jo gudrā un rūpīgā meita;

Ziedošas jaunības gados reiz Lāerts to ieguvis bija,

Iemīdams viņu pret mantību savu, pret divdesmit vēršiem;

Gluži kā cienītu sievu to godāja sirmgalvis mājā,

Gultā tai pieglausties bijās, jo vairījās sadusmot sievu.

Degošas lāpas tam nesa pa priekšu, to mīlēja viņa

Vairāk par kalponēm citām un maziņu uzaudzināja.

Prasmīgi uzceltā kambara durvis viņš atvēra vaļā,

Sēdās uz gultas un, hitonu mīksto no muguras vilcis,

Sirmgalvei gudrai ar vēzienu slaidu to iemeta rokās.

Hitonu satvēra viņa un, rūpīgi ielokot krokās,

Pakāra vadzī pie sienas jo tuvu pie robotās gultas,

Steidzās no istabas ārā, ar sudraba gredzenu cieti

Aizvilka durvis pēc tam un aizrāva bultu ar siksnu.

Sedzies ar villaini mīkstu, šeit Tēlemahs visu šo nakti

Domāja tikai par ceļu, ko Atēna ieteica viņam.

T ikko ka rožpirkste ausma no pamales iznira agri,

Pamodās mīļais Odiseja dēls un cēlās no gultas,

Uzvilka drēbes un zobenu aso sev pakāra plecos,

Sandales krāšņas pēc tam vēl sēja zem mirdzošām kājām;

Iznāca līdzīgais dievam no guļamās istabas ārā,

Saucējus skaļajām balsīm viņš sauca pie sevis un lika

Ahajus kuplajiem matiem uz sapulci aicināt tūdaļ.

Saucēji sauca jo skaļi, lai pulcējas vīri ar steigu.

Bet, kad jau sanāca ļaudis un laukumā ieradās visi,

Devās viņš arī pie tautas ar varkaltu metamo šķēpu.

Nebija Tēlemahs viens — tam sekoja ātrkāju suņL

Brīnišķu krāšņumu pēkšņi tā augumam Atēna deva;

Brīnījās ļaudis pārlieku, kad redzēja jaunekli nākam.

Tēva krēslā viņš sēdās, un sirmgalvji pašķīra ceļu.

Varonis Aigiptijs cēlās un valodu sapulcē sāka.

Gadi to salieca līku, un pieredzes netrūka viņam.

Arī šā mīļotais dēls Odisejam sekoja labprāt

Karā ar dobajiem kuģiem pret Iliju, bagāto zirgiem;

Šķēpmetis Antifs tas bija, ko nokāva šausmīgais kiklops

Pēdējo dobajā alā un maltītei sagatavoja.

Viņam vēl bija trīs dēli, viens — Eirinoms — precnieku vidū.

Dzīvoja divi pie tēva un apkopa auglīgās druvas.

Skumdams un asaras liedams, viņš nespēja Antifu aizmirst.

Sirmgalvis asaras lēja un sapulcē sacīja tautai:

«Uzklausait, Itakas vīri, ko teikšu patlaban jums visieml

Nebija Itakas salā ne sapulces sauktas, ne sēdes,

Sākot ar dienu, kad Odisejs devās ar dobajiem kuģiem.

Kas šeit ir saucis mūs? Kas īsteni licis tā darīt —

Vai tas no jaunākiem kāds vai arī no vecākiem ļaudīm?

Jeb vai kāds, dzirdējis vēstis par nākošiem naidnieku bariem.

Vēlētos visiem to paziņot skaidri, ko dzirdējis pirmais?

Jeb vai ko citu viņš runās un ieteiks, kas nāks mums par labu?

Liekas viņš godīgs un krietns. Kaut nodomu pašķirtu viņam

Varenais Krona dēls Zevs! Lai panāk viņš visu, ko vēlas!»

Teica tā viņš; par viedīgo vārdu bij Tēlemahs priecīgs.

Sēdēt vairs netikās viņam, bet gribēja sapulcē runāt.

Stājās viņš sapulces vidū, un zizli tam iedeva rokā

Peisēnors, Itakas saucējs, kam bagāta pieredze bija.

Tēlemahs, valodu sākdams, tā sirmgalvim atbildēt ņēmās:

«Sirmgalvi, tuvu tas virsi Pats tūdaļ tu redzēsi viņu —

Sis, lūk, Ir sasaucis tautu. Posts piemeklē mani visvairāk.

Neesmu dzirdējis vēstis par nākošiem naidnieku bariem,

Nevaru paziņot jums, kad būtu to dzirdējis pirmais.

Nav man šeit nodoma klāstīt, kas Itakai nāktu par labu.

Sūdzēšos tikai par sevi, jo divkāršas bēdas man mājā:

Miris mans cildenais tēvs, kas valdīja Itakas salā.

Visiem viņš bija īsts tēvs, jo vēlīgs un laipnīgs pret katru.

Otrkārt, man uzbrūk vēl lielākas likstas, kas atstāto namu

Ātri vien sagraus pavisam un izpostīs turību manu.

Precniekl uzmācas mātei, kaut precības noraida viņa,

Turīgu vecāku dēli, vislabākie Itakas salā.

Netīkas precniekiem doties Ikarija namā un nodot

Godu, kā klājas, tās tēvam; šis izdotu meitu ar pūru

Tam, kam viņš gribētu pats, kas būtu visvairāk pa prātam.

Pulcējas viņi ik dienas šai namā un saimnieko paši,

Kaudami saimnieka vēršus un aitas un taucētās kazas,

Sarīko bagātas dzīres, dzer dzirkstošo vīnu bez jēgas,

Patērē mājā mums visu. Nav tāda šeit vīra patlaban,

Kāds fnums reiz Odisejs bija, lai sargātu māju no posta.

Pats es to neprotu novelt; ir jāatzīst tiešām, ka turpmāk

Kritīšu nelaimes valgos, jo vairīties nebūs man prasmes.

Ļaunumam stātos es pretī, ja netrūktu vīrišķā spēka.

Drausmīgas lietas šeit notiek patlaban; visriebīgā kārtā

Māja un manta iet bojā. Vai tiešām jūs neprotat goda?

Kaunieties taču no citiem, lai kauns jums no kaimiņu ļaudīm,

Apkārt kas tuvumā dzīvo! Jel bīstieties dievus, lai dusmās

Nevēršas viņi pret jums par visiem šiem nelabiem darbiem!

Olimpa valdnieka Zeva un Temīdas vārdā es lūdzos, —

Viņa mēdz sapulces atlaist un ļaudis uz sapulcēm sasaukt, —

Rimstieties taču reiz, mīļie! Jel atļaujiet tagad man vienam

Raizēties bēdās! Ja kādreiz mans tēvs, mans Odisejs krietnais,

Aizriebis naidīgā prātā jums, ahajiem kājbruņās spožās,

Vai tad, to atriebjot visu, jūs gribētu aizvainot mani,

Kūdot šos vīrus man virsū? Patiešām man būtu daudz labāk,

Ja jūs nu apēstu paši šeit krājumus manus un lopus!

Ja jūs man apēstu to, tad drīz vien es atmaksu gūtu.

Tikmēr es tirdītu jūs, pa pilsētu staigādams apkārt,

Prasītu atpakaļ mantu, līdz kamēr man atdotu visu.

Tagad jūs krūtis man žņaudzat un piepildāt sirdi ar sāpēm.»

Teica tā Tēlemahs dusmās un nosvieda zizli gar zemL

Asaras spiedās tam acīs, un tautā pamodās žēlums.

Klusēja tobrīd it visi, un nebija drosmes nevienam

Atbildēt skarbi Odiseja dēlam un runāt tam pretī;

Vienīgi Antinojs cēlās un, atbildot viņam, tā teica:

«Tēlemah, balmuti lielais, tu īgnumā nevaldāms esll

Kāpēc tu gānījies tā, mums uzveldams neslavas traipu?

Ahaju precnieki taču pavisam tev nedara rūpju;

Māte tev mīlā to dara, jo viltīgu padomu pilna!

Trešais jau pagājis gads, drīz ceturtais aizritēs mūžos,

Tomēr tā ahaju krūtīs vēl mulsina sirdis joprojām.

Visiem tā cerību dod, Ikkatram tā apsola sevi,

Vēstnešus sūta pie katra, bet citu ko juzdama sirdī.

Beidzot viltīga doma starp citu tai ienāca prātā:

Sameklēt aužamos stāvus un audināt audeklu lielu,

Smalku, it sevišķi platu, un tūdaļ mums sacīja viņa:

— Jaunekli, precniekl mani, ir dievišķais Odisejs miris!

Tikai, es lūdzu, ar kāzām jums nevajag steigties, līdz kamēr

Audeklu nobeidzu visu — jo velti var bojāties dzija! —

Lāertam mirstamai segai, pirms piepeši pārsteigtu viņu

Liktenis bargais un nāve, kas sāpina visus tik ļoti;

Ahaju sievas bezgala tad peltu un gānītu mani,

Ja tas bez līķauta paglabāts tiktu, kas bijis tik bagāts! —

Teica tā viņa; mums vīrišķā sirds tai klausīja tūdaļ.

Dienu pēc dienas tā cītīgi auda šo audeklu lielo;

Nakti tā iededza lāpas un ārdīja atpakaļ austo.

Tā mūs trīs gadus šī krāpa un ahaji ticēja viņaL

Bet, kad jau ceturtais nāca un tuvojās gadskārtu mija,

Kāda no sievām, kas zināja skaidri, mums atklāja visu;

Arī mēs pārsteidzām pašu, kad ārdīja audeklu krāšņo.

Tomēr pret gribu un apstākļu spiesta tā pabeidza darbu.

Uzklausi tagad, ai Tēlemah, to, ko precniekl saka,

Lai tu pats zinātu skaidri un pārējie ahaji visi:

Māti tu atlaid no mājas un saki, lai izrauga viņa

Vīru, ko Lāerts tai liek, kas sevišķi tīkams tās sirdij.

Bet, ja tā kairinās ilgi joprojām vēl ahaju dēlus,

Būdama lepna par to, ka Pallada Atēna viņai

Tīkamos rokdarbos devusi prasmi un padomu gudru,

Viltīgu prātu vēl arī, kāds nebija senajos laikos

Redzēts starp košmatu sievām, kas dzīvoja ahaju zemē,

Vai bij tā Alkmēne, Tīro, vai Mikēne vainagā krāšņā,

Taču neviena no tām nav līdzīga Pēnelopejai

Viltībā; — tomēr šī viltība viņai vairs nevarēs līdzēt.

Viņi nu apēdīs mantu un krājumus tavus joprojām,

Kamēr tā paturēs sirdī to prātu, ko tagad tai krūtīs

Likuši mūžīgie dievi; sev viņa gan sagādā slavu,

Tomēr vislielāko robu tā iecirtīs rocībā tavā.

Neiesim arī pie darba, ne citu ko ātrāk vēl sāksim,

Kamēr tā apprecēs kādu, ko gribēs no ahaju vīriem.»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Antinoj, nevaru taču pret gribu to izdzīt no mājas!

Viņa jau dzemdēja mani un loloja mazu, bet tēvs mans

.Svešumā dzīvo vai miris. Man atmaksāt nebūtu viegli

Sirmajam Ikarijām, ja aizdzenu māti pie viņa.

Lāsti man būtu no tēva, sods arī no mūžīgg dusmām,

Tikko kā piesauktu māte erinijas, šaušalu pilnās,

Iedama projām no mājas. Pret sevi es saceltu dusmas.

Prātā man nenāk nemūžam to izraidīt ārā no mājas.

Ja jau jums pukojas sirds un nemierā esat ar mani,

Nenāciet turpmāk pie manis, bet citur kur rīkojiet dzīres.

Ēzdami labumu savu pa reizei pie viena un otra!

Ja jau patiešām jums visiem tā tīkamāk būtu un labāk

Vienam tik mantību aprīt bez atmaksas kādas, tad rijiet!

Tomēr es palīgā saukšu sev mūžīgi esošos dievus.

Gan jau jums Krona dēls Zevs to atmaksās pelnītā kārtā;

Visi šeit aiziesit bojā, un atriebes nebūs nekādas!»

Sacīja Tēlemahs tā. Zevs, mākoņu grandītājs skaļais,

Divus tam sūtīja ērgļus no šķautnainā Olimpa gala.

Sākumā mierīgi lidoja viņi kā vējiņā maigā,

Pienākot tuvu viens otram ar plaši izplestiem spārniem.

Bet, kad tie bija jau tieši virs trokšņainās sapulces vidus,

Sāka tie virzīties apkārt un sasita vairākkārt spārnus,

Raudzījās visiem virs galvām un nāvi tiem pasludināja;

Plēsdami kaklus un vaigus viens otram ar līkajiem nagiem,

Aizlaidās abi pa labi pār mājām un pilsētas namiem.

Brīnījās visi par putniem, tos redzot sev tieši virs galvas;

Tūdaļ jau sāka tie apsvērt, kas varētu notikties turpmāk.

Haliterss, Mastora dēls, — šo sirmgalvi cienīja visi, —

Valodu sāka ar viņiem, jo vienīgais savējo vidū

Pareizi nojauta putnus un tulkoja debesu zīmes.

Vēlēdams labu it visiem, tā sacīja ahaju vīriem:

«Uzklausait mani jūs, Itakas vīri, ko šodien jums teikšu!

Sevišķi precnieku vīriem es gribētu atklāti pateikt:

Milzīgas briesmas ir tuvu jau jums! Vairs Odisejs ilgi

Nebūs no draugiem un savējiem projām. Viņš, tuvumā būdams,

Nāvi un drausmīgu galu kaut kur jums gatavo visiem.

Daudziem no ahaju vīriem patiešām drīz neklāsies labi —

Tiem, kas ir Itakā, redzamā tālu. Bet apsvērsim tūdaļ

Iepriekš it visu, kā apvaldīt viņus. Tie paši jau arī

Varētu rimties, un tūdaļ tas viņiem daudz derīgāk būtu!

Ne jau kā nepraša saku jums to, bet zinādams labi:

Viņam patiešām tas piepildās viss, to apgalvot varu,

Kā es tam zīlēju tobrīd, kad taisījās ahaju vīri

Doties pret Troju un kopā ar tiem bij Odisejs gudrais.

Toreiz es teicu, ka, cietis un zaudējis savējos visus,

Nepazīts beidzot tas pārnāks uz mājām pēc divdesmit gadiem.

Tagad nav šaubu, ka pilnīgi viss tas piepildās arī.»

Eirimahs, Poliba dēls, tam atbildot, sacīja pretī:

«Sirmgalvi, atgriezies mājās un pareģo mierīgu prātu

Bērniņiem saviem, lai turpmāk nav jāpieredz dažādas likstas;

Tomēr man liekas, ka zīlēt es prastu daudz labāk par tevL

Lido daudz dažādu putnu zem mirdzošā Hēlija stariem;

Bet vai tie visi pauž nākotni mums? Ir Odisejs krietnais

Tālumā dabūjis galu. Kaut arī tu kopā ar viņu

Aizietu bojā! Tad pareģot turpmāk vairs nenāktu prātā,

Nebūtu jāsacel īgnums Tēlēmaha satrauktā sirdī.

Laikam tu dāvanu galdi no viņa, lai atmet ko vairāk!

Tagad to saku es tev, un tiešām tas notiksies arī:

Ja tu ar pieredzi ilgo un viltu šā jaunekļa prātu

Nerimsies kūdīt joprojām un ienaidu iedvesmot viņā,

Vienīgi viņu vispirms tu iedzīsi lielākā postā;

[Nespēsi arī tu nodarīt ļaunu nevienam no viņiem.]

Vecais, tev uzliksim sodu, kas gulsies uz tevi jo smagL

Samaksāt nebūs to viegli.Tad rūpes un raizes māks tevL

Tomēr Odiseja dēlam vispirms es padomu došu:

Māti lai pierunā viņš iet atpakaļ atkal pie tēva.

Viņai lai rīko tur kāzas un arī lai bagātu pūru

Dāvina turpmākai dzīvei, kā pienākas mīlamai meitaL

Ahaju dēli, man liekas, ar precībām nerims tik ātri

Uzmākties Pēnelopejai, jo bailes mums nav ne no viena.

Nerūp mums Tēlemahs tagad, kaut arī viņš būtu tik runīgs,

Nerūp mums arī šā pareģa brēka, kas bija tik tukša.

Vecais, tu lielāku naidu ar to krāj tikai pret sevi!

Turpmāk bez atmaksas kādas tiks izšķiesta iedzīve tava,

Kamēr tā vilcinās kāzas un kaitinās ahaju dēlus.

Viņas mēs gaidām ik dienas, mums sacensties tīkas joprojām

Citam ar citu tās tikuma dēj; mums netiecas prāti

Meklēt vēl līgavu citu, ko bildināt klājas ikvienam.»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Eirimah, arī jūs visi, cik raženo precnieku esat,

Nelūdzu to vairs turpmāk no jums, nedz pierunāt vēlos!

Mūžīgie dievi un ahaju dēli to visu jau zina.

Dodiet man ātrāko kuģi un divdesmit īrējus tanī!

Turp es un atpakaļ došos ar tiem pa ūdeņu ceļiem.

Tagad es iešu uz Spartu un arī uz smilšaino Pilu.

Gribu es meklēt tur tēvu, kas svešumā kavējas ilgi,

Vai kāds ko varēs man stāstīt par viņu, vai dzirdēšu arī

Baumas no Zeva — tās taču visvairāk nes mirstīgiem vēstis.

Ja nu es dzirdu, ka tēvs mans vēl dzīvs un ceļā uz mājām,

Cietīšu veselu gadu, kaut grūtības būtu man lielas.

Bet, ja nu dzirdu, ka tēvs mans jau miris un nav vairs virs zemes,

Tūdaļ es atpakaļ došos uz mīlamo dzimtenes zemi,

Uzbēršu kapkalnu viņam jo augstu un godāšu viņu,

Rīkodams bēres, kā klājas, un izdošu māti pie vīra.»

Teicis šos vārdus, viņš sēdās. Tad piecēlās ahaju vidū

Mentors, kas draudzīgs arvien bij krietnajam Lāerta dēlam.

Braukdams ar kuģiem pret Troju, šis māju tam uzraudzīt lika,

Savējiem klausīt tā vārdiem un kārtībā uzturēt visu.

Vēlēdams labu šiem visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Uzklausait mani, jūs Itakas vīri, ko teikšu jums šodien!

Nevajag tagad nevienam no sceptera nesēju vīriem

Lēnam un žēlīgam būt vai staigāt pa taisnības cejiem!

Labāk lai varmācīgs tas, lai dara visnekrietnos darbus!

Odisejs, līdzīgais dievam, patlaban nevienam nav prātā;

Visiem viņš bija kā tēvs jo laipnu un lēnīgu prātu.

Nevēlos aizliegt pavisam es lepnajiem precnieku vīriem

Rīkot aiz spītības prāta šos nekrietnos varmāku darbus.

Dzīvību savu tie nežēlo tagad, Odiseja namu

Galīgi postot; tiem prātā, ka Odisejs nepārnāks mūžam,

īgnums patlaban man sirdī par pārējiem Itakas vīriem,

Tāpēc ka visi jūs sēžat kā mēmi un nerājat viņus,

Saujiņu nevarat valdīt, kaut tagad jūs esat tik daudzL»

Piecēlās Leiokrlts tūdaj un sacīja viņam tā pretī:

«Stūrgalvi Mentor, ko teici? Vai esi jau sajucis prātā,

Kodīdams apvaldīt mūs? Tev nenāksies gluži tik viegli

Cīnīties mielasta dē) ar veselu precnieku baru!

Ja ar pats Odisejs, Itakas valdnieks, jau pārnācis mājās,

Tīkotu padzīt no nama mūs, precniekus krietnos, kas tagad

Dzeram un dzīrojam jautri tā namā, tad tomēr šā sievai

Nebūtu prieka nekāda, kaut gaida arvien vēl to viņa

Pārnākam mājās; bet negoda nāvē tas tūdaļ ļims pīšļos,

Ja viņš pret daudziem sāks cīņu. Tas viss, ko tu teici, ir nieki!

Itakas vīri, jūs izklīstiet visi un ejiet pie darba!

Haliterss tagad un Mentors Tēlemahu sarīkos ceļā,

Abi šie vīri jau viņam ir draugi no senseniem laikiem;

Tomēr arvien vēl man liekas, viņš tupēs šeit Itakas salā,

Gaidīs tik vēstis par tēvu un nedosies ceļā nemūžam.»

Teica tā Leiokrits tiem un sapulci atlaida tūdaļ.

Izklīda Itakas vīri pēc brīža un devās uz mājām.

Precnieki atpakaļ atgriezās visi Odiseja namā.

Tēlemahs devās ar skumušu sirdi gar smilšaino krastu,

Mazgāja pelēkā jūrā sev rokas un Atēnu lūdza:

«Dieve, jel klausi! Tu vakar vēl nāci Odiseja namā,

Liki man svešumā doties ar kuģi pa miglaino jūru,

Ieteici saklausīt vēstis par tēvu, kas svešajās zemēs

Kavējas ilgi.Bet ahaju vīri man stājušies ceļā,

Sevišķi precnieki lepnie, šis nekrietnais bezgožu pūlis.»

Teica tā lūgdamies viņš, un Atēna stājās pie viņa.

Pieņemot Mentora skatu, tā augumu, seju un balsL

Valodu sākot ar viņu, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Tēlemah, arī uz priekšu tu nebūsi bailīgs un muļķis.

Ja tev šais jaunekļa krūtīs būs vīrišķa drosme kā tēvam,

Tāda, kā piemita viņam arvien kā darbos, tā vārdos.

Nebūs jau arī bez sekmēm tavs ceļš un pūliņi velti;

Bet, ja tu neesi dēls ne viņam, ne Pēnelopejai,

Tad jau nu nevaru cerēt, ka panāksi visu, ko vēlies.

Sastop tik retumis dēlu, ko varētu līdzināt tēvam;

Sliktāki viņi palaikam, tik pārāki daži par tēvu;

Bet, ja patiešām tu nebūsi turpmāk ne bailīgs, ne muļķis

Un ja pavisam Odiseja prāts vēl neatstās tevi,

Vari tad cerību lolot, ka sasniegsi visu, ko gribL

Tāpēc par precnlekiem pašiem, to nodomiem, aplamo prātu

Nedomā tagad nemazi Nav prāta un taisnības viņos.

Nelgas, tie nezina vēl, ka nāve un liktenis bargais

Tuvojas viņiem ik mirkli, ka pēkšņi tie visi ies bojā..

Ceļā tu varēsi doties, kas bija patlaban tev prātā.

Būšu tev palīgs un draugs, jo draudzība bija ar tēvu,

Rīkošu steidzīgo kuģi, pats arī tev sekošu ceļā;

Tagad tu dodies uz māju un iejaucies precnieku barā,

Sagādā pārtiku sev un sapildi traukos it visu,

Amforās dzirkstošo vīnu un miežmiltus, barības serdi,

Cietajos vēršādas maisos; es došos pēc brīža starp ļaudīm,

Savākšu īrējus krietnus, jo Itakas salā starp viļņiem

Kuģu mums nebija trūcis nekad ne jaunu, ne vecu.

Raudzīšu vienu no tiem, kas labāks man liksies par visiem;

Ātri mēs uzvilksim buras un laidīsim plašajā jūrā.»

Teica tā Atēna, Zevtēva meita, bet Tēlemahs tūdaļ

Atstāja piekrastes malu, kad dzirdēja dievišķo balsL

Ātri viņš devās uz māju ar skumju un sagrauztu sirdL

Pārnācis mājās pēc brīža, viņš atrada precniekus lepnos

Pagalmā dīrājam kazas un svilinām barotās cūkas.

Antinojs, smaidīdams laipni, Tēlēmaham izgāja pretī,

Spieda tam sirsnīgi roku un sacīja, saukdams to vārdā:

«Tēlemah, balmuti lielais! Tu īgnumā nevaldāms esi!

Izmet no prāta sev domu mums kaitēt ar vārdiem vai darbiem!

Ēdīsim kopā un dzersim, kā agrāk to darījām labprāt!

Ahaju vīri ar prieku tev sagādās cejam it visu —

Kuģi un izlases īrējus arī, lai vari tu doties

Ātrāk uz dievišķo Pilu un saklausīt vēstis par tēvu.»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Antinoj, neklājas tagad ar spītīgiem pārgalvjiem kopā

Sēdēt pie galda pret gribu un līksmoties mierīgā prātā!

Vai tad vēl nepietiek jums, ka, precnieki lepnie, Jūs šķērdāt

Rocību manu un mantu, kad biju bez spēka un maziņš?

Tagad es esmu jau liels un, klausīdams padomus gudrus,

Pieņemos prātā ik brīdi, un drosme sāk rasties man krūtīs.

Tāpēc es raudzīšu arī jums uzraidīt dažādas likstas,

Dodamies tūdaļ uz Pilu vai palikdams Itakas salā.

Cejā es došos, jo zinu, ka velti es nebūšu braucis.

Kuģi es ņemšu no sveša, jo kuģi un īrējus krietnos

Arī jūs negribat dot; tā laikam jums šķita vislabāk.»

Teica un izrāva roku viņš viegli no precnleka rokas.

Precnieki lepnie pa tam uz mielastu rīkojās pilī,

Zobojās ļauni par viņu un ņirgājās dzēlīgiem vārdiem.

Daži no lempīgo jaunekļu bara tā teica cits citam:

«Piesargies, Tēlemahs tīko patiešām mums dzīvību laupīt!

Vai nu no smilšainās Pilas sev pārvedīs palīgu spēkus,

Jeb varbūt arī no Spartas. Turp taču viņš cītīgi traucas!

Vai pat viņš domā uz Efiru doties, uz auglīgo zemi,

Tīkodams iemīt pret mantu tur dzīvībai nāvīgo indi,

Iemest to maisāmā traukā un nonāvēt visus pēc kārtas.»

Cits kāds no lepnīgo jaunekļu bara tā sacīja atkal:

«Kas to var zināt, ka beidzot viņš, dodamies dobajā kuģī,

Nedabū klejodams galu — kā Odisejs, tālu no draugiem?

Tā viņš joprojām ar to mums vairos tik veltīgas pūles.

Mantu mēs dalīsim visu, turpretī Odiseja namu

Atdosim pārvaldīt mātei un vīram, kas precētu viņu.»

Teica tā precnieki lepnie, bet Tēlemahs devās uz leju,

Gāja uz mantnīcu tūdaj, kur vara un zelta blj kaudzēm,

Apģērbi, guldīti tīnēs, daudz smaržīgās olīvu eļļas.

Arī tur stāvēja mucas ar veco un tīkamo vīnu,

Pielietas pilnas līdz malām ar nejauktu, brīnišķu baudai,

Saliktas rindā pie mūra tam laikam, ja Odisejs kādreiz

Atgrieztos dzimtenē savā pēc pārciestām likstām un mokām.

Slēdzamas divviru durvis, jo stipras un salaistas kopā,

Izeju mantnīcai slēdza; šeit strādāja dienām un naktīm,

Vākdama rūpīgi visu, Eirikleja, saimniece čaklā,

Opa — Peisēnora dēla jo gudrā un rūpīgā meita.

Iesaucis saimnieci iekšā, tā Tēlemahs sacīja viņai:

«Māmiņa mīļā, tu iesmel man vīnu šais divosu traukos,

Saldo, kas tīkamāks baudai pēc tā, ko savrup tu glabā,

Gaidot uz nelaimes sisto un cerot, vai nepārnāks kādreiz

Dievišķais Odisejs mājās, kad glābies no nāves un likstām.

Piepildi divpadsmit traukus un vāku liec virsū ikkatram!

Sagādā cietšūtos vēršādas maisus, ber miežmiltus Iekšā,

Dzirnās samaltus smalki, ap divdesmit mēru pavisam!

Viena tik zini, ko teicu, un saliec to kopā it visu!

Vakarā vēlu es nākšu; to paņemšu visu, kad māte

Augšējā kambarī dosies un domās par tīkamo miegu.

Gribu uz Spartu es braukt un smilšaino Pilu, tur vaicāt,

Vai kāds nav redzējis tēvu un dzirdējis maldāmies apkārt.»

Teica tā viņš, un sirmgalve mīļā nu raudāja skaļi;

Liedama asaras gaužas, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Kāpēc, mans mīlamais bērns, tev ienāca prātā šīs domas?

Kā tad tu nolēmis doties tik pēkšņi pa pasauli plašo,

Būdams mans vienīgais bērns? Ir pazudis svešajās zemēs

Odisejs, līdzīgais dievam, jo tālu no dzimtenes mīļās.

Protams, šie precnieki lepnie tev tūdaļ ko izgudros ļaunu,

Sagrābs ar viltību tevi un paši sev sadalīs visu.

Paliec pie savējiem mājās un nomodā esi par mantu!

Kam gan tev veltīgi ciest un klejot pa bangaino jūru?»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tai atbildot, sacīja pretī:

«Māmiņa, nebēdā velti! Tas nebūs bez dievības ziņas.

Zvēri, ka neteiksi mātei pirms vienpadsmit divpadsmit dienām

To, ko tu zini patlaban, līdz kamēr tai radīsies ilgas

Sirdī pēc manis un dzirdēs, ka aizbraucis esmu ar kuģL

Baidos, ka, asaras lejot, tai varētu bojāties skaistums.»

Teica tā Tēlemahs viņai, un sirmgalve zvērēja tūdaļ

Dievību zvērestu lielo. Kad pabeidza zvērestu viņa,

Iesmēla dzirkstošo vīnu un pildīja amforas pilnas.

Piebēra cietšūtos vēršādas maisus ar miežmiltiem smalkiem.

Tēlemahs iegāja namā un iejaucās precnieku vidū.

Atēna, spulgace dieve, tad citu ko nolēma prātā;

Viņa Tēlemaha skatā it visur pa pilsētu gāja,

Valodu sāka ar īrēju katru, ko sastapa ceļā,

Lika tiem vakarā pulcēties visiem pie steidzīgā kuģa;

Raženo Fronija dēlu Noēmonu sirsnīgi lūdza

Ātrāko kuģi tai dot; šis solīja viņai to labprāt.

Rietēja vakarā saule, un ēnas drīz apklāja takus.

Steidzīgo kuģi nu aizvilka dieve uz jūru un tanī

Nolika kuģrīkus visus, kas skaistklāju kuģus nes jūrā,

Beidzot to piesēja līčgalā pašā pie izejas jūrā,

Pulcējās raženie biedri, jo dieve tos paskubināja.

Atēna, spulgace dieve, tad atkal ko nolēma citu;

Atpakaļ devās ar steigu uz krietnā Odiseja namu,

Izlēja precniekiem pēkšņi tur saldu un tīkamu miegu,

Apmāja dzērāju prātus un izsita kausus no rokām.

Precnieki devās uz pilsētu gulēt, un netikās arī

Viņiem tur ilgāk vēl sēdēt, jo miegs jau tiem krita uz plakstiem.

Atēna, spulgace dieve, tad tūdaļ Tēlemahu sauca

Ārā no mitekļa ērtā un, valodu sākdama, teica,

Pieņemot Mentora skatu, tā augumu, seju un balsi:

«Tēlemah, ilgāku laiku jau kājbruņās greznotie biedri

Tevi tur gaida pie irkļiem ar nemieru vīrišķās krūtīs.

Dosimies tūdaļ uz priekšu! Vairs nevaram kavēties ilgāk!»

Teica tā Atēna viņam un gāja ar steigu uz priekšu.

Tēlemahs soļoja naigi un sekoja dievei pa pēdām.

Bet, kad tie nonāca abi jau tuvu pie jūras un kuģa,

Atrada tūdaļ pie krasta sev īrējus kuplajiem matiem.

Svētais Tēlemaha spēks, tos ieraugot, sacīja viņiem:

«Steidzieties, draugi, jūs šurp! Lai pārtiku sanesam kuģi!

Mājā jau savākts it viss. Neko par to nezina māte,

Nezina kalpones arī. Mans nodoms tik vienai ir zināms.»

Teica tā viņš un devās uz priekšu; tie sekoja viņam.

Pārtiku aiznesa viņi uz līgano skaistklāju kuģi,

Nolika visu, kā teica Odiseja pēctecis mīļais.

Tēlemahs iekāpa kuģī, bet Atēna gāja pa priekšu.

Dieviete nosēdās tūdaļ pie stūres, un viņai tur blakus

Tēlemahs sēdās, bet biedri tam enkurus cēla no dzelmes,

Kuģī iekāpa paši un mudīgi sēdās pie duļļiem.

Atēna, spulgace dieve, tiem sūtīja ceļvēju labu,

Zefīru strauju un stipru, kas traucas pa tumšsārto jūru.

Tēlemahs mudīja biedrus un rīkoja īrējus brašos

Sakārtot braukšanai kuģi; tie pavēlei klausīja čakli:

Pacēla priežkoka mastu, to ielika vidējās sijas

Dobajā robā un tūdaļ ar virvēm to nosēja stingri,

Beidzot ar vēršādas siksnām tur uzvilka mirdzošās buras.

Buras drīz piepūta vējš, un purpura viļņi uz jūras

Sizdamies šķēlās ap ķīli, kad slīdēja kuģis pa bangām.

Kuģis nu traucās uz priekšu, pa viļņiem noskriedams ceļu.

Sējuši buras jo cieši pie steidzīgā melnsānu kuģa,

Maisāmos traukus tie pielēja pilnus līdz malām ar vīnu,

Ziedoja tūdaļ pēc tam to mūžīgi esošiem dieviem,

Zevtēva spulgacei meitai visvairāk kā pārējiem visiem.

Visu nākti un rītu tas gāja, sev pašķirdams ceļu.

s aule no pamales ceļas uz varaino debesu jumu,

Atstājot mirdzošo jūru, lai gaismu virs auglīgās zemes

Nestu mūžīgiem debesu dieviem un mirstīgiem ļaudīm.

Sie jau tad devās uz Pilu, uz Nēleja pilsētu krāšņo.

Tobrīd piliešu tauta pie paša smilšainā krasta

Ziedoja melnspalvas vēršus Posei'donam tumšajiem matiem.

Solu bij deviņas rindas, un katrā pa piecsimti vīru

Sēdēja. Deviņus vēršus ik rinda upurim deva.

Paši tie apēda iekšas, bet gūžas ziedoja dievam.

Tobrīd piebrauca viņi pie krasta un līganam kuģim

Nolaida buras, to piesēja ostā un izkāpa pašL

Tēlemahs atstāja piekrastē kuģi un sekoja dieveL

Atēna, spulgace dieve, tā sacīja, valodu sākot:

«Tēlemah, kautrīgam būt tev neklājas tagad pavisam!

Taču tik tālab tu izbrauci jūrā, ka saklausīt gribi

Vēstis par tēvu — kur zeme to slēpj, kāds liktenis vajā.

Dodies tu tieši uz pili pie Nestora, zirgvalža krietnā!

Jālūko izzināt mums, kāds noderīgs padoms tam krūtīs.

Viņu tu sirsnīgi lūdz, lai visu tik taisnību stāsta!

Zinu, viņš nemelos tev, jo prātīgs arvien tas ir bijis.»

Prātīgais Tēlemahs, valodu sākdams, tā sacīja pretī:

«Mentor, kā iet man pie viņa? Kā apsveikt un runāt ar viņu?

Prātīgās runās līdz šim nav pieredzes gluži nekādas.

Kauns man tik jaunam vēl gados ko cienītam sirmgalvim vaicāt.»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, sacīja atkal:

«Citu ar vērīgu prātu, ai Tēlemah, apķersi ātri,

Citu tev pasacīs dievs. Es nevaru pieļaut ne mirkli,

Ka tu bez mūžīgo ziņas šeit pasaulē dzimis un audzis.»

Teica tā Spulgace dieve un gāja tam ātri pa priekšu —

Tēlemahs soļoja naigi un sekoja dievei pa pēdām.

Abi tie nonāca tieši uz piliešu sapulces vietu.

Nestors tur bija ar dēliem, un mielastu rīkoja biedri,

Vērīgi cepdami gaļu un gabalus durdami iesmos.

Piepeši ieraugot viesus, it visi tiem izgāja pretī,

Izstiepa sveicinot roku un piesēsties nākušiem lika.

Peisistrats, Nestora dēls, tiem pienākdams tuvu pats pirmais,

Satvēra viesus aiz rokas un veda pie mielasta abus,

Lika tiem sēsties pie smilšainā krasta uz villainēm ādām

Vidū starp tēvu un brāli Trasimēdu, līdzīgo dievam.

Pasniegdams iekšas šiem viesiem un pieliedams zeltaino kausu

Pilnu ar dzirkstošo vīnu, viņš Atēnai, spulgacei dievei,

Aigīdas nesēja meitai, tā sacīja, apsveikdams mīļi:

«Tagad tu pielūdz, ai svešniek, Posei'donu, valdnieku jūrā!

Nākuši šurp, te jūs redzat šīs dievības mielasta svētkus.

Ziedojis vīnu un pielūdzis dievu, kā paražas prasa,

Pasniedz šim arī pēc tam vēl kausu ar tīkamo vīnu,

Dievam lai ziedo par godu; man liekas, ka mūžīgos dievus

Arī viņš pielūdz, jo dievi arvien ir mirstīgo sirdīs.

Jaunāks viņš liekas par tevi un vienādos gados ar mani,

Tāpēc tev pirmajam došu šo mirdzošo kausu ar vīnu.»

Teica un ielika rokās tai kausu ar tīkamo vīnu.

Priecājās Atēna ļoti par krietno un taisnīgo vīru,

Tāpēc ka pasniedza pirmai viņš mirdzošo kausu ar vīnu.

Sirsnīgi pielūdza viņa Posei'donu, valdnieku jūrā:

«Poseidon, zemnesi, pielūdzu tevi! Mūs neatstum tagad.

Esi mums vēlīgs un uzklausi visu, ko sirsnīgi lūdzam!

Nestoram piešķir vispirms un raženiem Nestora dēliem

Svētību lielu, bet pārējiem sirdis tu pildi ar prieku,

Sevišķi piliešiem visiem, par vēlīgi ziedotām veltēm!

Liec tu, lai Tēlemahs kopā ar mani var atgriezties mājās,

Sasniedzis mērķi, pēc kā mēs šeit nākuši melnsānu kuģīl»

Spulgace dieve tā lūdzās un pati ziedoja dieviem.

Mirdzošo divkausu viņa Tēlemaham vēlīgi sniedza;

Mīļais Odiseja dēls, tāpat kā Atēna, lūdzās.

Tiklīdz gaļa jau izcepta bija un ņemta no iesmiem,

Gabalus dalīja viņi un rīkoja tīkamas dzīres.

Bet, kad jau izsalkums rima un dzērieniem dzesēja slāpes,

Gerēnas zirgvaldis Nestors tiem sacīja, valodu sākdams:

«Tagad, kad ēdiens ir baudīts un dzesētas slāpes, es varu

Iztaujāt viesus un vaicāt, kas īsteni viņi par ļaudīm.

Svešie, kas esat? No kurienes nākat pa dzidrajiem ceļiem?

Vai jums šeit veicams kāds darbs, vai tikai jūs klaiņojat apkārt

Itin kā pirāti jūrā? Mēdz klejot līdzīgi ļaudis,

Netaupot dzīvību savu un ļaunumu nodarot svešiem.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī

Gluži bez bailēm, jo dieve tam iedvesa vīrišķu drosmi

Krūtīs, lai vaicātu ļaudīm par tālumā esošo tēvu,

[Arī lai mirstīgo vidū sev gūtu lielāku slavu:]

Nestor, Nēleja dēls, tu ahaju lepnums un slava!

Tagad tu vaicā, no kurienes esam; es stāstīšu visu:

Nākam no Itakas mēs un mītam pie Nēija kalna.

Lieta šī tikai ir paša, ne tautas, to pārrunāt gribu.

Meklēju tēvu patlaban, Odiseju, raksturā stingro,

Iedams pa valodu pēdām; man stāsta, ka Iliju svēto

Gruvekļos sagāzis viņš un cīnījies kopā ar tevL

Zinām par pārējiem vīriem, kas gājuši cīņā pret Troju,

Visu, kur liktenis bargais ikvienam ir piešķīris galu;

Tomēr Odiseja nāvi no mirstīgiem noslēpis Kronīds.

Apgalvot nevar neviens, kur Odisejs dabūjis galu.

Vai tas ir sauszemē kritis no naidnieku rokas, vai ari

Jūrā, Amfitrītes viļņos, ir atradis pēkšņi sev nāvi,

Tāpēc jau arī, tev apkampis ceļus, es lūdzos, ja vēlies, —

Stāsti man visu par tēvu, kā gājis tas bojā, ja kādreiz

Redzējis svešajās zemēs vai dzirdējis maldāmies viņu

Apkārt pa pasauli plašo, jo nebaltām dienām tas dzimis.

Neslēp no manis neko, ja mani tu gribētu saudzēti

Stāsti, ko redzējis pats, ko dzirdējis esi no citiem!

Sirsnīgi lūdzu, ja kādreiz tev Odisejs, raksturā stingrais,

Darījis visu pa prātam, ko kādreiz bij solījis svēti

Trojiešu zemē, kur bēdas un mokas tā cietāt ik dienas,

Tagad to atceries atkal un taisnību neslēp no manis!»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Mīļais, es atceros gan to šausmīgo postu, ko tolaik

Pārcietām trojiešu zemē mēs, drosmīgie ahaju dēli!

Atceros arī to postu, ko pārcietām miglainā jūrā,

Braukdami laupīt ar kuģiem, kad Ahillejs vadīja visus.

Zinu, mēs karojām sīvi ap Priama pilsētu lielo,

Visi tur dabūja galu, cik labāko ahajos bija.

Tagad tur atdusas drosmīgais Ajants, tur Ahillejs krita,

Arī tur atdusas Patrokls, kas līdzināms mūžīgiem dieviem.

Tāpat tur krita mans mīļākais dēls, mans brašais un drošais

Antilohs. Cīņā un skriešanā pārāks viņš bija par visiem.

Dažādas mokas vēl arī bez tam mēs pārcietām visL

Kas tev no mirstīgiem ļaudīm par visu to izstāstīt spētu?

Ja tu šeit paliktu pieci vai seši vēl gadi pie manis,

Vaicātu mani joprojām, ko cietuši ahaju vīri, —

Ātri es apniktu tev un drīz vien tu bēgtu uz māju.

Centāmies deviņus gadus, lai viņus ar visādu viltu

Iegāztu postā. Ar pūlēm tik Zevs mums uzvaru deva.

Nebij tur tāda nekad, kas varētu gudrībā pārspēt

Viņu, Odiseju, līdzīgo dievam. Bij pārāks par visiem

Viltībās visās tavs tēvs, ja tiešām tas tiesa, ko saki,

Ka tu Odiseja dēls. Man brīnums šeit aplūkot tevi!

Valoda gluži kā tēvam! Vai būtu kāds varējis domāt

To, ka tik zaļoksnējs gados var runāt tik prātīgus vārdus!

Nebijām dažādās domās ar dievišķo Lāerta dēlu

Visu to laiku ne sapulču vietās, ne padomes sēdēs;

Vienādās domās mēs bijām; ar prātu mēs apsvērām visu,

Argiešiem padomus dodot, lai tautai viss nāktu par labu.

Bet, kad jau sagāzām drupās mēs Priama pilsētu augsto,

[Tūdaļ mēs sakāpām kuģos, un dievs kāds mūs kliedēja jūrā.]

Bēdīgu ceļu uz mājām mums, argiešiem, nolēma Zevtēvs,

Tāpēc ka nebija visi no viņiem ne gudri, ne taisnL

Uzbruka nebaltas dienas tad daudziem no ahajņ vīriem, —

Spulgace Atēna, Spēktēva meita, pret viņiem bij pikta.

Ķildu tā sacēla niknu starp Atreja pēctečiem abiem.

Piepeši ahajus visus uz sapulci sasauca viņi

Aplam, kā nevajadzēja, jo saule jau devās uz rietu.

Dzēruma skurbumā ahaju dēli uz sapulci nāca.

Sāka tie paskaidrot abi, kam sasaukta ahaju tauta.

Menelājs padomu deva, lai ahaju dēli jau tūdaj

Atpakaļ dodas uz mājām pa jūras muguru plašo.

Bet Agamemnonam netikās tā. Viņš gribēja tomēr

Aizturēt tautu pie Trojas, lai ziedotu dieviem simt vēršus,

Tīkodams Atēnas drausmīgās dusmas un piktumu remdēt.

Nelga, tam nebija jausmas, ka velti ir pūlēties viņam!

Mūžīgi esošiem dieviem tik piepeši nerimstas dusmas.

Abi ar piktumu sirdī šai sapulcē naidīgi rājās,

Stājušies pretī viens otram; bet ahaji kājbruņās spožās

Cēlās ar negantu troksni un sašķēlās divējās daļās.

Tā tur drīz pagāja nakts, un naidīgi prāti mums bija

Citam pret citu: Zevs tobrīd mums sūtīja ciešanas lielas.

Agri no rīta mēs aizvilkām kuģus uz dievišķo jūru,

Salikām iegūtās mantas un atvedām skaistjoztās sievas,

Puse no kareivjiem visiem vēl palika nometnes teltīs

Kopā ar Agamemnonu, jo raženo kareivju ganu.

Pārējie visi tad sakāpām kuģos un devāmies tūdaļ

Ātri uz priekšu, jo līdzināt viļņus kāds mūžīgais ņēmās.

Sasniedzot Tenedas salu, mēs ziedojām mūžīgiem dieviem,

Steigdamies visi uz mājām. Bet tomēr vēl atgriezties liedza

Bardzīgais Zevs, jo otrreiz starp mums vēl sacēla ķildu.

Apgriezis izliektos kuģus, ar savējiem atpakaļ devās

Odisejs, daudzpraša gudrais; jo manīgs viņš bija palaikam,

Gribēdams patikt ar to Agamemnonam, Atreja dēlam.

Savācis pārējos kuģus, kas sekoja līdz man pa jūru,

Bēgu es, atzīdams to, ka dievs kāds mums gatavo likstas.

Bēga pat drosmīgais Tīdeja dēls un mudīja biedrus.

Taču pats gaišmatis Menelājs arī mums sekoja vēlāk.

Lcsbā viņš panāca mūs, kad spriedām par braucienu tālo:

Kā lai mēs braucam uz priekšu — vai augšpus gar klinšaino Hiju,

Tieši uz Psirijas salu, to paturot acīs pa kreisi,

Jeb vai ar lejpus gar Hiju un vējaino Mimanta ragu?

Dievu tad pielūdzām mēs, lai rāda viņš ahajiem zīmi;

Tobrīd dievs lika mums doties pa jūru uz Eibojas salu,

Lai tik jo drīzāk mēs būtu jau garām šai bīstamai vietaL

Sāka pūst svilpodams vējš. Tad līganie kuģi ar steigu

Traucās uz priekšu pa zivīgiem ceļiem un Geraista ragu

Sasniedza tumšajā naktī. Tur kāvām Posei'donam vēršus,

Ziedojām gūžas, jo laimīgi tikām mēs pāri pār jūru.

Bija jau ceturtā diena, kad Diomēds, zirgvaldis krietnais,

Slavenais Tide ja dēls, ar savējiem izkāpa Argā,

Atvedis kuģus. Pa tam es virzījos tālāk uz Pilu, —

Tobrīd vēl nerimās vējš, ko dievs kāds mums sūtīja ceļā.

Tā, lūk, es pārbraucu, dēls, un vairāk ko nezinu stāstīt,

Kurš vēl no ahajiem palicis dzīvs, kurš aizgājis bojā.

Ko vien es dzirdējis esmu no citiem šeit mitekļos savos,

To tev ir tiesība zināt, jo labprāt jau stāstīšu visu.

Dzirdu, ka mirmidoniešus, vislabākos šķēpmešu vīrus,

Krietnā Ahi'Ileja dēls ir pārvedis dzimtenes zemē.

Flloktēts, Poianta slavenais dēls, ir pārnācis mājās.

Deikalīds Idomenejs ir savējos pārvedis Krētā,

Visus, cik palika dzīvi; nevienu tam neņēma jūra.

Paši par Agamemnonu jau zināt, kaut dzīvojat tālu,

Kā viņš ir pārnācis mājās un kā tam ir uzbrucis Aigists.

Bet par šo nedarbu ļauno viņš izcieta briesmīgu sodu.

Redzi, liels labums ir tas, ka mirušais vīrs sev pēc nāves

Atstājis dēlu! Par tēvu viņš apņēmās slepkavam atriebt,

Aigistam, ļaunajam vīram, kas nokāvis bija tā tēvu.

[Redzu, mans draugs, par jaunekli staltu tu izaudzis esL

Drošsirdīgs esi, lai tevi var nākamās paaudzes slavēt!»]

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Nestor, Nēleja dēls, tu ahaju slava un lepnums!

Atriebās drausmīgi Aigistam Orests, un ahaji tālu

Paudīs tā slavu, un paaudzes jaunās to pieminēs dziesmās.

Kaut jel man arī reiz dāvātu dievi tik vīrišķa spēka,

Lai es reiz precniekiem varētu atriebt par nedarbiem ļauniem!

Apvaino mani šie vīri un pārgalvju darbus tie dara!

Taču gan mūžīgie dievi nav lēmuši līdzīgu laimi

Mīļajam tēvam un man. Mums tagad tik ciešanas atliek.»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, savukārt teica:

«Mīļais, to minēji pats un arī man atgādināji:

Runā, ka Itakas namā daudz precnieku tīkojot mātes,

Laužoties viņi ik dienas pie tevis un darot tev postu.

Saki — vai labprāt tu liecies šo priekšā, vai Itakas ļaudis

Neieredz tevi pavisam un dievības mājienam seko?

Kas gan var zināt, ka tēvs, reiz pārnācis, neatriebj viņiem

Nekrietnos darbus viens pats vai kopā ar ahaju dēliem?

Kaut jel nu mīlētu tevi tā Atēna, spulgace dieve,

Kā tā reiz rūpējās sirdī par slaveno Lāerta dēlu

Trojiešu zemē, kur cietām mēs, ahaji, mokas bez gala!

Redzējis neesmu tomēr nevienu, ko mīlētu dievi

Vairāk, kā Atēna mēdza to atklāti sargāt un lolot.

Kaut jel tā mīlētu viņa nu tevi un rūpētos sirdī,

Drīz vien tad aizmirstu daži no viņiem par kāzām ar māti!»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Neticu, sirmgalvi, tam, ka viss tas reiz varētu notikt!

Tomēr tu teici man to, ko nevaru saprast. Es brīnos!

Nepiepildāms ir tas, kaut arī tā gribētu dievL»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, atkal tā teica:

«Kas tā par valodu, draugs, ko lūpas bez apdoma bilda?

Dievi, ja tikai to vēlas, pat tālumā vīru var sargāt.

Gribētu arī es tagad, daudz pārcietis dažādu likstu,

Atgriezties atkal uz mājām un piedzīvot priecīgu dienu

Nekā pie pavarda ļimt, kad, laimīgi pārnācis mājā,

Gluži kā Atreids reiz ļima no sievas un Aigista viltus.

Protams, pat dievi nav spējīgi visiem reiz nolemto nāvi

Piepeši novērst no mīlama vīra, kad mirstīgo pārsteidz

Liktenis bargais un nāve, kas sāpina visus tik ļotL»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tai atbildot, teica tā pretī:

«Nerunā tālāk vairs, Mentor, par to! Kaut abi mēs skumstam,

Cerības nav man nekādas, ka kādreiz viņš atgrieztos mājās.

Mūžīgie dievi tam lēmuši nāvi un nebaltas dienas.

Tagad es gribu vēl arī par citu ko taujāt un vaicāt

Nestoram — taisnības ziņā un prātā viņš pārāks par citiem;

Taču trim mirstīgo paaudzēm, dzirdu, viņš pavēlnieks bijis;

Izskatā arī, man liekas, viņš līdzināms mūžīgam dievam.

Nestor, Nēleja dēls, tu taisnību saki man visu!

Teic man — kā Atreja dēls Agamemnons, tautvedis dižais,

Miris? Kur Menelājs bija? Kā rīkoja Agamemnonam

Nāvi šis viltīgais Aigists? Kā gāza viņš pārāko vīru?

Vai tad viņš nebija Ahajas Argā, bet maldījās apkārt

Svešajās zemēs, tā iedrošinādams šo uzglūnēt brālim?»

Gerēnas zirgvaldis Nestors, tam atbildot, sacīja atkal:

«Protams, mans mīļotais dēls, es visu tev taisnību teikšu!

Viss tas tā noticis būtu, kā pats jau to noskārtis esL

Ja vien tik pilī pie brāļa tur sastaptu Aigistu dzīvu

Gaišmatis Menelājs Atreids, kad atgriezās mājās no Trojas,

Nebūtu kapkopa uzmesta viņam pēc nāves uz pīšļiem,

Bet tad to plosītu suņi un gabalos sarautu putni

Tālu aiz pilsētas laukā un abaju sievas par viņu

Nelietu asaras gaužas. Tik neģēlīgs bija šā nedarbs.

Daudz ko mēs pārcietām sirdī, kad devāmies niknajās kaujās;

Tikmēr mierīgu prātu viņš sēdēja daudzzirgu Argā,

Pavezdams Atreida sievu ar viltu un saldajiem glaimiem.

Noziegties nekrietnā darbā no sākuma vairījās ilgi

Dievišķā Klitaimnestra — sirds nebija netikla viņaL

Bija pie viņas vēl dziedonis arī, ko sievai par sargu

Nolika Atreja dēls, kad devās uz cīņu pret Troju.

Bet, kad šī padevās viņam, jo dievi tai apmāja prātu,

Dziedoni aizveda Aigists jo tālu uz vientuļu salu,

Pameta viņu tur vienu par guvumu plēsīgiem putniem.

Kaislībā tvīkstošo sievu viņš kaislībā pārveda mājās,

Ziedoja dieviem par godu daudz gūžu uz altāriem svētiem,

Sakāra veltes tiem apkārt, — daudz zelta un audeklu smalku,

Veicis tik varenu darbu, ko nebija cerējis sirdī.

Tobrīd mēs devāmies kopā no Trojas uz dzimteni mīļo,

Menelājs Atreids un es, jo draudzīgi dzīvojām abL

Bet, kad mēs nācām pie Sūnija svētā, pie Atēnu raga,

Fronti, Onētora dēlu Menēlāja stūrnieku krietno,

Notrieca pienācis Apollons Foibs ar maigajām šautrām,

Kamēr vēl, turēdams stūri, viņš vadīja steidzīgo kuģL

Bija šis stūrnieks daudz veiklāks par mirstīgiem visiem, kas kādreiz

Vadījis kuģi uz jūras, kad plosījās spēcīgās vētras.

Tā viņš tur kavējās brīdi, kaut ceļā viņš steidzās tik ļoti,

Gribēdams godināt draugu un svinīgi apbedīt krastā.

Bet, kad viņš nonācis bija ar dobajiem ahaju kuģiem,

Braukdams pa tumšajiem vijņiem līdz stāvajam Malējas ragam,

Mākoņu grandītājs Zevs tad nolēma Atreja dēlam

Drausmīgu ce)u un viesuļa elpu tam sūtīja pakaļ,

Sacēla viļņus jo augstus un milzīgus, līdzīgus kalniem.

Izklīda kuģi pa jūru, un piedzina viesuļa vētra

Dažus pie Krētas, kur kidoni mita ap Jardana straumL

Tuvu pie Gortīnas malas ir redzama tumšajā jūrā

Klintssiena stāva pa kreisi, kas slienas pār miglaino jūru.

Dienvidls viļņus tur sadzen pret rietumu krauli, pret Faistu.

Taču šeit nelielā klints spēj atturēt varenus viļņus.

Kuģi tur tuvumā nāca. Ar mokām no šausmīgā posta

Paglābās vīri, bet ahaju kuģus pret zemūdens klintīm

Drupatās satrieca viļņi, un piecus ar priekšgaliem tumšiem

Aizdzina brāzmainās bangas un vētra pie Ēģiptes krastiem.

Kamēr viņš klīda ar kuģiem pa citādas valodas ļaudīm,

Mantu sev vairumā rausdams un gūdams daudz mirdzošā zelta,

Tamēr jau domāja Aigists par šausmīgo nedarbu mājās.

Atreidam dzīvību ņēmis, viņš Mikēnās, pilnās ar zeltu,

Valdīja septiņus gadus, un tauta nu verdzībā smaka.

Tomēr par sodību viņam no Atēnām astotā gadā

Atgriezās dievišķais Orests un Aigistu, viltības pilno,

Notrieca pīšļos, jo nokāvis bija tā slaveno tēvu.

Slepkavu gāzis, uz piemiņas dzīrēm viņš argiešus sauca,

Rīkoja negantai mātei un gļēvajam Aigistam bēres.

Menelājs, drosmīgais cīņā, tik todien vēl nāca pie viņa,

Pārvezdams mantas bez gala, cik varēja sakraut uz kuģa.

Arī tu nebraukā ilgi, mans mīļais, no dzimtenes tālu,

Mājās tu pameti mantību visu un neliešu vīrus,

Negaušus tādus! Tie ātri var aprīt mantību tavu,

Sadalīt, noplītēt visu, tad velti būs mērotie ceļL

Tagad tev ieteicu doties uz Argu pie Atreja dēla,

Tikko kā pārbraucis viņš ar kuģiem no svešajām zemēm;

Nebija cerību vairs, ka kādreiz viņš varētu pārnākt,

Ja jau reiz viesuļa vētra to triekusi projām pa bangām

Plašajā jūrā, tik lielā, pa kuru pat lidojot putni

Nespētu pārlaisties gadā, jo tā ir tik liela un baiga.

Tomēr tu dodies tik turp ar kuģi un mīļajiem biedriem;

Bet, ja tu gribi iet kājām, tev gādāšu ratus un zirgus,

Došu vēl dēlus tev līdz, kas būs tev par vadoņiem drošiem

Ceļā uz dievišķo Spartu, kur gaišmatis Menelājs valda.

Palūdz tu sirsnīgi viņu, lai taisnību stāsta par visu.

Zinu, viņš nemelos tev, jo prāta nekad tam nav trūcis.

Teica tā viņš; drīz rietēja saule, un tumsa jau metās.

Atēna, spulgace dieve, nu atkal tā sacīja viņiem:

«Tiešām tas, sirmgalvi, tiesai Tu runāji prātīgu vārdu.

Vēršiem jūs izgrieziet mēles un piemaisiet ūdenim vīnu,

Lai to Posei'donam lejam un pārējiem mūžīgiem dieviem!

Domāsim tagad mēs tālāk par miegu, jo laiks jau ir gulēt!

Gaisma patlaban jau laižas uz tumsu. Mums neklājas ilgāk

Sēdēt šeit dievību mielasta dzīrēs, bet atpakaj doties.»

Teica tā Zevtēva meita, un klausīja visi tās vārdiem.

Saucēji ūdeni smēla un viņiem to lēja uz rokām;

Jaunekji pildīja maisāmos traukus līdz malām ar vīnu,

Dalīja visiem pa labi, lai ziedo to mūžīgiem dieviem;

Mēles tie ugunī meta un cēlušies ziedoja vīnu.

Bet, kad tie pabeidza ziedot un dzēra, cik patika sirdij,

Tēlemahs, līdzīgais dievam, un spulgace Atēna tūdaļ

Gribēja mudīgi atpakaļ doties pie steidzīgā kuģa.

Tomēr tos kavēja sirmgalvis Nestors, tiem piebilzdams laipni:

«Neļauj to Krona dēls Zevs un pārējie mūžīgie dievi!

Tagad es liedzu jums doties uz ostu pie steidzīgā kuģa.

Neesmu taču es galīgi kails vai pēdējais ubags,

Kam nav šai namā ne villaiņu mīkstu, ne palagu gana,

Pašam kur mierīgi dusēt un arī vēl mīļajiem viesiem.

Taču papilnam šai namā ir villaiņu, palagu košu.

Neļaušu to es nekad, ka krietnā Odiseja dēlam

Pajumte jāmeklē būtu uz klāja, līdz kamēr vēl dzīslās

Asinis ritēs, līdz kamēr vēl bērni šeit paliek pie manis

Pacienāt tīkamos viesus, kas nākuši pajumtē manā.»

Atēna, spulgace dieve, tam sacīja, valodu sākot:

«Sirmgalvi mīļais, patiešām tas tiesa, ko teici! Lai tūdaļ

Tēlemahs paklausa tev, jo viņam tā būtu daudz labāk!

Tagad viņš sekos tev līdz, lai dotos uz mitekļiem taviem

Dusēt šo nakti; es iešu uz ostu pie melnsānu kuģa

Apraudzīt pārējos biedrus un norīkot darbus ikkatram:

Lepoties varu, ka viens tik starp viņiem es vecākais gados.

Pārējie visi vēl jaunāki ļaudis. Mūs pavada viņi

Vienīgi draudzības dēļ, ir brašā Tēlēmaha gados.

Šonakt pie melnsānu kuģa es mierīgi likšos uz dusu;

Rītā ar gaismu jau iešu uz drosmīgo kaukoņu zemi

Parādu piedzīt, kas krājies jau ilgi un arī nav mazais.

Sūti Tēlēmahu tagad ar ratiem un dēlu uz Spartu, —

Viesis viņš taču ir pajumtē tavā. Liec divričos aizjūgt

Kumeļus, skrējējus čaklus un pārākus spēkā par visiem!»

Teica tā Atēna, spulgace dieve, un aizlaidās projām

Līdzīgi lijai, un brīnījās visi, kas redzēja viņu.

Brīnījās sirmgalvis arī, to redzēdams pats savām acīm;

Tvēris Tēlemaha roku, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Mīļais, nu redzu jau es, ka neesi bailīgs, bet drosmīgs,

Ja jau tev tagad tik jaunam par vadoņiem mūžīgie sekol

Nebija cits šeit neviens no mūžīgiem Olimpa mītnēs

Kā vien tik Zevtēva meita, jo slavenā Trītogeneja;

Arī šī drosmīgo tēvu tā godāja ahaju vidū.

Valdniece, žēlo jel mani! Dod mūžīgu slavu man pašam,

Mīlamiem bērniem arvien un tikušai laulātai sievai!

Ziedošu tev es platpieres teli, kas gadu tik veca,

Ko vēl neviens nav iejūdzis arklā un vedis zem jūga.

Apvilcis ragus ar zeltu, es viņu tev ziedošu labprāt!»

Teica tā lūgdamies viņš, un Atēna klausīja viņam.

Gerēnas zirgvaldis Nestors nu visiem tiem gāja pa priekšu,

Mīlamos dēlus un znotus uz skaistcelto mitekli vezdams.

Bet, kad jau atnāca viņi uz Nestora slaveno namu,

Rindā tie sēdās pēc kārtas uz krēsliem un sēdekļiem grezniem.

Sirmgalvis krāterī maisīja vīnu, kad atnāca viņi,

Dzeršanai tīkamu, saldu, ko gadā vienpadsmitajā

Saimniece atlauza vaļā un noņēma uzbāzto vāku.

Sirmgalvis krāterī maisīja to un sirsnīgi lūdza

Atēnu, Aigīdas nesēja meitu, tai noliedams zemē.

Tikko tie nolēja dievei un dzēra, cik patika sirdij,

Visi jau gribēja dusēt un devās uz mitekļiem saviem.

Gerēnas zirgvaldis Nestors tur nolika tobrīd uz dusu

Krietnā Odiseja dēlu Tēlemahu, jaunekli stalto,

Skanīgā priekšnama telpā uz caurumiem robotās gultas.

Šķēpmetis Peisistrats, tautvedis brašais, tam iemiga blakus.

Vienīgi viņam starp Nestora dēliem vēl nebija sievas;

Beidzot pats sirmgalvis Nestors pils nostūrī likās uz dusu;

Pati valdniece viņam tur taisīja laulības gultu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Piecēlās Gerēnas zirgvaldis Nestors no laulības gultas,

Izgāja ārā un sēdās uz gludītiem akmeņu soliem,

Saliktiem garajās rindās priekš augstceltā mitekļa durvīm;

Spoži tie bija, kā triepti ar eļļu; šeit senākos laikos

Sēdēja varonis Nēlejs, kas padomā dieviem bij līdzīgs.

Likteņa saliekts, jau sen viņš devās uz Aīda mītnēm.

Ahaju sargātājs Gerēnas Nestors tur sēdēja tagad,

Turēdams scepteri rokā, un dēli tam pulcējās apkārt,

Nākot no istabām savām, kā Ehefrons, Stratijs un Persejs,

Mīlīgais Arēts un arī vēl Trasimēds, līdzīgais dievam.

Peisistrats, sestais starp brāļiem, pats pēdējais sekoja viņiem.

Dievišķais Tēlemahs nāca pēc viņa un sēdās tam blakus.

Gerēnas zirgvaldis Nestors tiem sacīja, valodu sākdams:

«Tūdaļ to izpildiet, bērni jūs mīļie, ko vēlos patlaban!

Pirmo es Atēnu lūgšu, lai viņa man žēlīga būtu;

Vakar tā atnāca pati uz dieva mielasta dzīrēm.

Tāpēc nu vienam no jums ir ganībās jāatrod tele.

Cits lai vēl dodas pie brašā Tēlemaha melnsānu kuģa

Aicināt visus tā biedrus, tur atstājot vienīgi divus.

Cits kāds lai tūdaļ pēc šā pie zeltkaļa Lāerka steidzas,

Aicina viņu, lai ragus šai telei tas apvelk ar zeltu.

Pārējie palieciet visi pie manis un kalponēm tūdaļ

Pavēliet sarīkot svinīgas dzīres šeit miteklī manā,

Sēdekļus salikt visapkārt, nest malku un ūdeni dzidrul»

Teica tā viņš, un steidzās it visi.No ganībām tūdaļ

Atdzina teli; drīz nāca no līganā melnsānu kuģa

Cildā Tēlemaha biedri, un ieradās zeltkalis arī,

Atnesdams kalēja rīkus, ko vajag šai amata mākslai,

Laktu ar āmuru lielu un tīkami izkaltas lūkšas,

Derīgas zeltkaļa darbam. Visbeidzot vēl Atēna nāca

Tīkamo upuri pieņemt. Tad Gerēnas zirgvaldis Nestors

Pasniedza meistaram zeltu; šis prasmīgi telītei tūdaļ

Apvilka ragus, lai dieve, to ieraugot, sajustu prieku.

Dievišķais Ehefrons veda ar Stratiju teli pie ragiem,

Ūdeni puķainā traukā tiem mudīgi gādāja Arēts,

Nesdams to ārā no nama, bet turēdams kreisajā rokā

Grozu ar kaisāmiem miežiem. Tad Trasimēds, drosmīgais cīņā,

Stājās ar cirvi jo asu, lai nogāztu teli, bet Persejs

Turēja asiņu trauku. Tad sirmgalvis, zirgvaldis Nestors,

Mazgāja rokas un kaisīja miežus un Atēnu lūdza,

Iemeta ugunī spalvas, tās izcirpis telei no galvas.

Bet, kad tie pielūdza dievi un izbēra kaisāmos miežus,

Trasimēds, Nestora dēls, tad, piegājis tuvāk pie teles,

Spēcīgi zvēla ar cirvi un, pāršķeldams skaustuves dzīslas,

Laupīja telītei dzīvības spēku; tad sāka kliegt skaļi

Vedeklas, meitas it visas, tai līdzi Eiridike arī,

Nestora sieva, — no Klimena meitām tā vecākā bija.

Vīri nu pacēla telītes galvu no platceļu zemes.

Peisistrats, tautvedis dižais, nu dunci tai ietrieca kaklā,

Plūda tai asinis melnās, un dzīvība atstāja kaulus.

Tūdaļ tie sacirta gabalos teli un izgrieza gūžas,

Visas, kā paraža prasa, tās ietina atgrieztos taukos,

Lokot tos divkārt, un gabalus gaļas tām uzlika virsū.

Nestors tās lika uz šķilām un uzlēja dzirkstošo vīnu.

Jaunekļi stāvēja apkārt ap viņu ar pieczaru dakšām.

Bet, kad jau sadega gūžas un apēda izceptās iekšas,

Šķēlēs tie sagrieza pārējo visu un dūra uz iesmiem,

Vērīgi cepināt sāka un grozīt ar asajiem iesmiem.

Tūdaļ pēc tam Polikāste Tēlemahu mazgāja pati,

Nestora, Nēleja dēla, jo košā un jaunākā meita.

Beigusi jaunekli mazgāt un ziedusi viņu ar eļļu,

Uzmeta plecos tam apmetni košu un hitonu mīkstu.

Dievam viņš līdzināms šķita, kad izkāpa ārā no peldes,

Gāja pie Nestora, tautgana cildā, un sēdās tam blakus.

ЛЯ

Tobrīd gaļa jau izcepta bija uo ņemta no iesmiem,

Visi pie mielasta sēdās. Nu piecēlās raženi vīri,

Lēja tiem dzirkstošo vīnu un sniedza to zeltainos kausos.

Tikko tiem izsalkums rima un dzērieniem dzesēja slāpes,

Gerēnas zirgvaldis Nestors tā sacīja, valodu sākdams:

«Atvediet, dēli, man tūdaļ Tēiēmaham skaistkrēpju zirgus,

Iejūdziet labākos ratos, lai droši tie ceļā var doties!»

Teica tā sirmgalvis Nestors, un visi tam klausīja labprāt.

Divričos spožos jo ātri tie sajūdza steidzīgos zirgus,

Saimniece ielika maizi un dzirkstošo vīnu pa krietnam,

Pavalgu arī un visu, ko valdnieki labprāt mēdz baudīt.

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ uz mirdzošiem divričiem kāpa;

Peisistrats, tautvedis brašais, jo raženais Nestora ciltszars,

Stājās tam divričos blakus un satvēra mirdzošos grožus,

Cirta ar pātagu zirgiem, lai skrietu; tie devās uz priekšu

Labprāt pa līdzeno ceļu un atstāja augstcelto Pilu.

Veselu dienu tie skrēja uz priekšu un kratīja jūgu.

Tobrīd rietēja saule, un ēnas drīz apklāja takus.

Drīz vien tie sasniedza Fēras un devās uz Diokla namu —

Šis bij Orsiloha dēls, no dieva Alfeja cēlies.

Viņi tur kavējās nakti, un Diokls tiem dāvanas deva.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Tūdaļ tie sajūdza zirgus un iekāpa divričos raibos,

Izbrauca ārā pa vārtiem caur skaļajām kolonu rindām,

Cirta ar pātagu zirgiem, lai skrietu; tie rikšoja labprāt,

Sasniedza līdzenos laukus, kur viļņojās kvieši, un tūdaļ

Pabeidza ceļu, jo steidzīgie zirgi tos aizveda ātrL

Tobrīd rietēja saule, un ēnas drīz apklāja takus.

Ā tri vien nonaca tie lakedai'monas dziļajās gravās,

Laizdami steidzīgos zirgus uz slavenā Atreida pilL

Tobrīd tie sastapa viņu šeit dēlam un tikušai meitai

Rīkojam priecīgas kāzas starp radiem un tuvākiem draugiem.

Falangu triecēja Pēleida dēlam tas atdeva meitu.

Trojiešu zemē jau agrāk viņš solīja, mādams ar galvu,

Meitu par sievu tam dot; nu dievi tiem nolēma kāzas.

To nu viņš vadīja tautās ar zirgiem un divričiem spožiem

Projām pie mirmidoniešiem, kur valdnieks tas kļuva pēc tēva.

Arī no Spartas Alektora meitu viņš atveda dēlam,

Vecumā piedzima tas no verdzenes, Megapents stiprais.

Nebija lēmuši dievi vairs Helenei dzemdināt bērnus.

Vienīgo dzemdēja viņa Hermioni, mīlīgo meitu, —

Skaistumā viņa patiesi kā zelta Kiprida bija.

Tobrīd tā dzīvoja viņi pa diženo augstjumta pili —

Kaimiņi, tuvākie draugi un cildā Menelāja radi,

[Spirdzinot sirdi; starp viņiem kāds dziedonis, kitaru skardams,

Dziedāja tīkamas dziesmas, bet divi jo manīgi āksti,

Kukurus mezdami, griezās, kad dziedonis iesāka dziesmu.]

Apstājās paši un zirgi šai brīdī pie pagalma vārtiem —

Raženais Nestora dēls un Tēlemahs, varonis brašais.

Pārkāpis pāri pār slieksni, tos redzēja šeit Eteonejs,

Krietnā Menelāja rosīgais kalps un cītīgais uzraugs.

Tūdaļ viņš atpakaļ gāja, lai ziņotu tautganam dižam.

Stādamies tuvu pie tā, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Menelāj, Zevtēvam mīļais, stāv svešnieki pagalma vārtos.

Raženi vīri; tie abi, man liekas, no Zevtēva saimes.

Saki man, valdniek, — vai nojūgt tiem vēlēsi ātrkāju zirgus

Jeb vai tos sūtīt pie cita, kas draudzīgi mielotu viņus?»

Sašutis ļoti par to, tā gaišmatis Menelājs teica:

«Boētoid Eteonēj, tu nebiji senāk tāds muļķis!

Tagad tu runā kā bērns visvisādus niekus un blēņas.

Kamēr šeit pārbraucām mājās, tu zini, ka svešnieku maizi

Abi mēs ēduši daudzkārt! Kaut novērstu likstas un postu

Krona dēls turpmāk no mums! Ej nojūdz šo svešnieku zirgus,

Viesus ved iekšā pie manis un pacienā viņus jo laipni!»

Teica tā viņš; šis atstāja namu un saaicināja

Pārējos cītīgos kalpus, lai viņi tam sekotu tūdaj.

Putās sabrauktos zirgus tie raisīja vajā no jūga,

Ātri tos ieveda kūtī un piesēja viņus pie silēm;

Silēs tiem iebēra speltu un piejauca bālganos miežus,

Pieslēja divričus viņi pie spīdīgās sienas un pašus

Ieveda Dievišķā pilī. Tie ienākot lūkojās apkārt

Kronīda lolotā valdnieka namā un brīnījās ļotL

Laistījās spožums it visur, kāds atspīd no saules un mēness,

Slavenā Atreja dēla Menēlāja augstceltā namā.

Un, kad, to apskatot labi, tie brīnīties beidza par visu,

Iekāpa gludītās vannās un mazgāties sāka ar prieku.

Bet, kad jau kalpones čaklās tos mazgājot zieda ar eļļu,

Aplika vilnātnus apmetņus viņiem un hitonus apkārt,

Nosēdās abi pēc tam Menēlājam Atreidam blakus.

Kalpone ūdeni nesa un lēja uz rokām no trauka,

Skaista, mirdzošā zelta, uz sudraba bļodas, lai rokas

Skalotu tīras, bet blakus tiem nolika gludītu galdu.

Tikusi saimniece nāca un uzlika maizi uz galda,

Atnesa ēdienu gana, jo labprāt tā sniedza, kas bija.

Atnāca pavārs pēc tam un atnesa paceltās bļodās

Sagriezto gaļu, bet zeltainos kausus tiem nolika blakus.

Gaišmatis Menelājs, apsveikdams viņus, tā sacīja laipni:

«Iebaudiet azaidu šol Lai iet tas pie sirds! Gan jau vēlāk,

Azaidu pabeidzot, vaicāsim jums, no kurienes esat.

Vecāku dzimums patiešām nav iznīcis jūsos pavisam;

Abi jūs cēlušies esat no scepteru nesēju dzimtas;

Zevam tā mīļa, un zemākiem ļaudīm nav līdzīgu dēlu.»

Teica un nolika priekšā tiem vērša muguru treknu,

Izceptu, rokās to tvēris, kas pašam bij likta par godu.

Tūdaļ izstiepa visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Bet, kad jau izsalkums rima un dzērieniem dzesēja slāpes,

Tēlemahs valodu sāka un sacīja Nestora dēlam,

Noliecis galvu pie viņa, lai pārējiem nebūtu dzirdams:

«Apskaties, Nestora dēls, mans mīļais un tīkamais sirdsdraugs!

Varā viss zaigo un laistās šai skanošā namā. It visur

Sudrabu, dzintaru, zeltu un ziloņa kaulu mēs redzam.

Vienīgi Olimpa Zevam viss līdzīgi varētu mirdzēt!

Grezna bez gala šī pils! Man brīnums, ja pievēršu skatu.»

Noprata gaišmatis Menelājs to, ko Tēlemahs teica;

Pievērsis skatienu tiem, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Nav jau starp mirstīgiem tāda, kas mēroties spētu ar Zevu!

Daži no mirstīgiem vīriem var mēroties mantā ar mani,

Daži ar ne; daudz esmu es cietis un maldījies ceļā,

Pārvedu kuģos daudz mantu un pārbraucu astotā gadā:

Maldoties sasniedzu Kipru, tad Ēģipti, foiniku zemi,

Sīdonu, erembu tautu un slavenos aitiopiešus.

Biju pat Lībijas zemē, kur aitām dzimst ragaini jērL

Trīsreiz šai tālajā zemē pa gadu mēdz atnesties jērL

Lībijas zemē nav trūcis nekad ne kungam, ne ganam

Siera un saldenā piena vai gaļas; bet veselu gadu

Ganāmie pulki jauj slaukties un sagādā piena papilnam.

Kamēr es maldījos ilgi pa tālajām pasaules malām,

Mantu joprojām sev krādams, kāds nelietis, uzglūnot slēpu,

Kopā ar nekrietno sievu man nodūra brāli ar viltu.

Prieka te nav man nekāda par visu šo sakrāto mantu.

Tas jau no tēviem jums zināms, lai būtu kas būdami viņi:

Esmu daudz nelaimes cietis un zaudējis visu, kas mājā,

Sevišķi tīkamā, greznā, kur mantu bij dārgu papilnam.

Kaut jel es varētu dzīvot ar trešdaļu mantas, kas bijal

Kaut jel vēl dzīvotu vīri, kas svešumā aizgāja bojā

Plašajā Trojā jo tālu no kumejiem bagātās Argas!

Asaras lēju par visiem un, žēlumā žņaudzoties sirdij,

Bieži es vaimanāt sāku, kad mājā es nosēžos savā,

Dažreiz kjūst vieglāk ap sirdi, kad asaras leju, bet dažreiz

Vaimanāt rimstos, jo ātri vien pagurst sirds vaimanās skaļās.

Taču, kaut skumstu arvien, par visiem tā nevaru gausties

Kā tik par vienīgi vienu; to pieminot, ēdiens man derdzas,

Nevaru iemigt, jo cietis nav cits no ahaju dēliem ^

Tik, cik ir Odisejs cietis. Tam nolēmis liktenis bargais

Likstas un raizes bez gala; man šausmīgas mokas un sāpes

Viņa dēļ jācieš ik dienas, jo ilgi viņš svešumā maldās.

Nezinām mēs, vai dzīvs viņš vai miris; lej sirmgalvis Lāerts

Asaras gaužas par viņu un prātīgā Pēnelopeja,

Tēlemahs arī, tā dēls, ko autos viņš atstājis mājās.»

Teica tā viņš, bet skumjas par tēvu šim pildīja sirdL

Nobira asaras zemē no plakstiem, to dzirdot par tēvu:

Purpura apmetni savu viņš tvēra ar abējām rokām,

Gribēdams acis sev aizsegt. To Menelājs manīja raudam;

Brīdi viņš šaubījās sirdī un prātā, ko īsteni darīt,

Vai nu vēl gaidīt, līdz kamēr pats iesāktu stāstīt par tēvu,

Jeb vai ar izvaicāt visu papriekšu un izzināt sīkL

Kamēr tā domāja viņš un apsvēra prātā un sirdī,

Iznāca Helene ārā no smaržainās augstjumta telpas,

Būdama līdzīga skatā Artemīdai zeltainu vārpstu.

Adreste nolika tūdaļ tai prasmīgi veidotu krēslu,

Alkipe nāca turpretī ar paklāju mīkstu, bet Filo

Atnesa sudraba vērpjamo grozu, ko Helenei deva

Alkandra, Poliba sieva, — šis dzīvoja mitekļos greznos

Ēģiptes Tēbās, kur dārgumus lielus bij sakrājis pilī.

Divas sudraba vannas Menēlājam dāvāja Polibs,

Trijkājus divus bez tam un desmit talantus zelta.

Helenl arī tā sieva jo bagāti apdāvināja:

Pasniedza zeltainu vārpstu un vērpienam skrituļu grozu,

Sudraba bija tas tīra, bet malas tam ietērptas zeltā.

Atnesa kalpone Filo šo grozu un nolika blakus,

Pilnu ar savērptām dzijām; bet virsū uz skrituļu groza

Atradās mirdzošā vārpsta ar tumšzilu dziju visapkārt.

Nosēdās viņa uz krēsla, uz soliņa uzlika kājas,

Valodu Iesāka tūdaļ un vaicāja vīram par visu:

«Menelāj, Zevtēvam mīļais, vai zinām jau skaidri, kas īsti

Teicas šie svešnleki esam, kas nākuši tagad šai namā?

Vai nu es maldos, vai arī tas tiesa? Bet sirds man tā saka:

Liekas patiešām, nevienu nekad nav gadījies redzēt

Tādu, tik līdzīgu vīru vai sievu, — man brīnums to skatīt! —

Cik tas Odiseja krietnajam dēlam Tēlemaham līdzīgs;

Viņu šis rūdītais vīrs vēl maziņu atstāja mājās

Tobrīd, kad manis dēļ vien, kas aizmirsu kaunu un godu,

Gājāt uz cīņu pret Troju, lai sāktu šo postīgo karu.»

Gaišmatis Menelājs tūdaļ, tai atbildot, savukārt teica:

«Tagad man arī tā liekas, kā tikko tu, sieva, man teici;

Kājas patiešām tās pašas kā tēvam un rokas tās pašas,

Skatiens tam gluži tāds pats un mati uz galvas tie pašL

Arī vēl tikko pirms brīža, Odiseju sarunā minot,

Cik viņš ir dažubrīd cietis, cik manis dēļ panesis moku,

Ritēja asara rūgta no plakstiņiem viņam; tad, pēkšņi

Satvēris purpura apmetņa stūri, tas aizsedza acis.»

Peisistrats, Nestora dēls, tam atbildot, sacīja pretī:

«Menelāj, Atreja dēls, ai tautvedi, Kronīdam mīļais!

Sis ir patiešām Odiseja dēls, kā tikko tu teici;

Godprātīgs būdams arvien, tas domā, ka neklājas viņam,

Tikko kā svešumā nākot, bez apdoma runāt ar tevi,

Izklāstot visu: kā dievā ar prieku mēs klausāmies tevī.

Gerēnas zirgvaldis Nestors šeit sūtīja mani pie tevis

Viņam par vadoni būt, jo tevi viņš ilgojās redzēt,

Lai tu tam padomu dotu vai citādi palīgu sniegtu.

Dēlam ir jācieš daudz dažādu moku pat vecāku mājā,

Ja tam ir svešumā tēvs, ja citu nav palīgu viņam.

Tagad Tēlemaham tēvs ir svešumā tālu; nav cita

Itakā viņam neviena, kas novērstu likstas no viņa.»

Gaišmatis Menelājs tūdaļ, tam atbildot, valodu sāka:

«Brīnums patiešām! Ir sasniedzis tagad šeit mitekli manu

Mīļākā varoņa dēls, tā vīra, kas sīvajās cīņās

Manis dēļ drosmīgi gāja. Es nolēmu godināt viņu

Vairāk par ahajiem citiem, ja atgriezties ļautu uz mājām

Mākoņu grandītājs Zevs ar ātrajiem kuģiem pa jūru —

Dāvināt pilsētu Argā un uzcelt tam tīkamu pili,

Atvest no Itakas viņu ar visām tā mantām un dēlu,

Pārcelt uz šejieni tautu un izvākt no pilsētas vienas

Visus, kas tuvumā dzīvo un atrodas valdībā manā.

Kopā mēs dzīvotu abi un varētu tikties ik dienas;

Jautros un laimīgos draugus nekas tad vairs nešķirtu ātrāk,

Kamēr mūs pārsteigtu nāve un apslēptu pazemes tumsa.

Tomēr šī laime mums nebija lemta, jo dievs kāds mūs šķauda

Tikai šim nelaimes vīram tas nejāva atgriezties mājās.»

Teica tā viņš, un asaras acīs jau spiedās it visiem.

Argiete Helene, Zevtēva meita, nu raudāja gauži,

Raudāja prātīgais Tēlemahs arī un Menelājs Atreids;

Peisistrats, Nestora dēls, pat nespēja asaras valdīt,

Tāpēc ka Antilohs krietnais patlaban tam ienāca prātā —

Spožās Eosas slavenais dēls to gāza pie Trojas.

Pieminot kritušo brāli, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Atreja dēls, par pārāko tevi no mirstīgiem visiem

Slavēja sirmgalvis Nestors, kad minēja tevi kāds ahajs,

Tēva miteklī būdams, un runājām, kavējot laiku.

Tagad tu paklausi mani, ja vari, jo negribu sēdēt

Bēdīgs pie mielasta galda. Drīz Eosa, dzimusī rītā,

Pacelsies debesu malā. Es negribu pārmest nevienam,

Ja kāds par mirstīgo raud, kas sasniedzis nolemto galu.

Vienīgais pagodinājums ir nabaga mirstīgiem ļaudīm

Birdināt asaras gaužas pār vaigiem un apcirpt sev matus.

Brālis man cīņā ir kritis; starp krietnajiem ahaju dēliem

Nebija pēdējais viņš. To taču vajag tev zināt.

Neesmu saticis viņu, ne redzējis arī, bet saka,

Antilohs bijis daudz pārāks par citiem un skriešanā veiklāks.»

Gaišmatis Menelājs tūdaļ tam sacīja, valodu sākdams:

«Draugs mans, tu runāji tā, kā vajaga runāt un darīt

Prātīgam vīram, kam būtu jau pāri par pusmūžu gadll

Gluži tu esi pēc tēva un tāpēc tik prātīgi runāl

Prātīga cilvēka dēlu jau viegli var pazīt, jo viņam

Krona dēls piešķīris laimi, tam dzimstot vai apprecot sievu;

Gluži tā Nestoram arī viņš nolēmis vecuma dienas

Mierīgi pavadīt pilī un ģimenes laimi tam devis,

Devis tam prātīgus dēlus un labākos šķēpmešus tautā.

Rimsimies veltīgi gausties un žāvēsim asaras acīs!

Iesim nu atkal par jaunu pie azaida galda! Lai tūdaļ

Aplej ar ūdeni rokas! Gan rītu, kad atausīs gaisma,

Tēlemahs pateiks man visu, kad tālākas sarunas sāksim.»

Teica tā viņš; Asfālions tūdaļ ar ūdeni nāca,

Slavenā Atreida cītīgais kalps, lai mazgā tie rokas.

Tūdaļ izstiepa visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Helene, Zevtēva meita, tad citu ko nolēma prātā:

Dzirkstošā vīnā, ko dzēra, tā paslepu iemeta zāles,

Skumjas un dusmas kas remdē un aizmirst liek ļaunumu visu.

Tam, kas tās dzēris no kausa, kad iemestas maisāmā traukā.

Asaras veselu dienu līdz vakaram nerit pār vaigiem,

Arī pat tad ne, ja tēvs vai māte tam miruši būtu,

Arī pat tad ne, ja zobens tam laupījis brāli vai dēlu,

Mīļāko sirdij par visiem, un visu to redzējis skaidrL

Tādas tik spēcīgas zāles reiz Helenei, Zevtēva meitai,

Toņa laulātā sieva Poli'damna devusi bija

Ēģiptes zemē, kur daudz un dažādas dziedīgas zāles

Auglīgā zeme mēdz dot, gan labas, gan nāvīgas arī;

Ārsts ir šai zemē ikviens, daudz mācītu vīru tur dzīvo,

Gudrāki viņi par citiem, jo ciltstēvs tiem Paiēons bijis.

Metusi traukā šis zāles un likusi kalponēm pildīt

Kausu ar vīnu, šī valodu sāka no jauna ar vīru:

«Menelāj, Atreja dēls, at Zevtēvam mīļais, jūs arī,

Raženo varoņu dēli! Mums dažādu likteni katram

Krona dēls lēmis, gan ļaunu, gan labu, jo iespēj viņš visu.

Sēžot šai augstajā namā, jūs ēdiet un dzeriet ar prieku,

Tīkamas sarunas sāciet! Ko stāstīt jums gribu patlaban,

Visu jums nespēšu pateikt, jo nevaru atminēt visu,

Cik un ko sīvajās cīņās ir drošprātis Odisejs veicis,

Minēšu slavenos varoņu darbus un ciešanas sūrās

Trojiešu zemē, kur bēdas un mokas jūs, ahaji, cietāt.

Sāpīgiem sitieniem sevi viņš šautis, ap vīrišķiem pleciem

Ubaga kankarus metis, lai turētu visi par vergu,

Līdis bez bailēm uz platielu Troju starp pretniekiem nikniem.

Sevi viņš paslēpa tā, ka citam bij līdzināms skatā,

Ubagam tādam, kāds nebija redzēts pie ahaju kuģiem.

Izskatā šādā viņš devās uz Troju, un tomēr par viņu

Nebija jausmas nevienam. Es vienīgā pazinu viņu,

Gribēju izvaicāt visu, tas manīgi vairījās manis.

Bet, kad es beidzu to mazgāt un svaidīju viņu ar eļļu,

Devu tam apģērbu jaunu un zvērēju, soloties svēti,

Nesacīt agrāk ne vārda, ka Odisejs trojiešu vidū,

Iekām viņš nebūtu nācis pie ātrajiem kuģiem un teltīm,

Tad man viņš stāstīja visu par ahaju nodomu drošo.

Apkāvis trojiešus daudzus ar zobenu garu, viņš nāca

Atkal pie argiešu vīriem un atnesa svarīgas ziņas.

Raudāja dažas starp trojiešu sievām, bet dvēsele mana

Priecājās ļoti, jo sirds jau man atkal uz dzimteni posās.

Raudāju es par aklību savu, jo Kiprīda tobrīd

Apmāja mani un aizveda projām no dzimtenes mīļās;

Toreiz no laulības gultas es šķīros, no meitas un vīra,

Kaut gan tam prātu un augumu daiļu bij devuši dievL»

Gaišmatis Menelājs tūdaļ, tai atbildot, savukārt teica:

«Protams, ka viss tas ir tiesa, ko, sieva, patlaban tu teicil

Bieži man gadījās dzīvē, kad braucu pa dažādām zemēm,

Pazīt daudz varoņu krietnu, to nodomus, tikumus, prātu.

Tomēr nekur un nekad es neesmu redzējis acīm

Tādu, kāds Odisejs bija, šis drošprātis krietnais un cēlais;

Arī tos pārdrošos darbus, ko uzņēmās varonis dižais

Cirstajā zirgā, kur visi mēs, krietnākie argiešu vīri,

Sēdējām slēpu, lai nāvi un nīcību trojiešiem nestu.

Arī tu atnāci turp; šo padomu, liekas, tev sirdī

Lika kāds dievs, kas trojiem šeit gribēja sagādāt slavu.

Dēifobs, līdzīgais dievam, tev sekoja labprāt šai ceļā.

Trīsreiz ap slēptuvi dobo, to aptaustot, gāji tu apkārt,

Saukdama vārdā ikkatru no krietnajiem danaju vīriem,

Pieņemot līdzīgu balsi kā argiešu sievietēm visām.

Es tad un Tīdeja dēls, un Odisejs, līdzīgais dievam,

Sēdējām slēptuves vidū un dzirdējām tevi, ka saucL

Abi mēs tīkojām sirdī un steidzīgi posāmies abi

Izkāpt no slēptuves dobās vai atsaukties tūdaj no iekšas.

Tomēr to Odisejs liedza, kaut gribējām abi tik ļotL

Pārējie ahaju dēli tur klusēja gluži kā mēmi;

Tomēr tik vienīgi Antikls tev gribēja atbildēt vārdiem,

Bet tad ar stiprajām rokām tam Odisejs turēja muti

Stingri ilgāku laiku un izglāba ahajus visus.

Tikmēr viņš turēja to, līdz Atēna aizveda tevL»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Menelāj, Atreja dēls, ai tautieti, Zevtēvam mīļais,

Tomēr tas bija vēl ļaunāk, jo nespēja visa šī lieta

Novērst tā bēdīgo galu, kaut bija sirds krūtīs tam cieta.

Tagad nu vediet mūs projām uz dusu, lai, likušies gultā,

Tūdaļ mēs iegrimstam saldajā miegā un spirdzinām sirdL»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te argiete Helene tūdaļ

Kalpones sauca un lika tām gultas likt priekšnama telpā,

Pārsegt tiem gultdrānas krāšņas un pārklāt ar paklājiem mīkstiem,

Virsū klāt vilnātnas segas, lai varētu apsegties labL

Iznāca viņas ar degošu lāpu no istabas ārā,

Uzklāja rūpīgi gultas, bet viesus te atveda saucējs.

Mājokļa priekšnamā abi tie nolikās tūdaļ uz dusu —

Nestora raženais dēls un varonis Tēlemahs līdzās.

Nogūlās augstceltā mitekļa kaktā pats Menelājs Atreids;

Helene, dieve starp sievām, tam tūdaļ nogūlās blakus.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Menelājs, drosmīgais cīņā, jo mudīgi cēlās no gultas,

Apvilka drēbes un zobenu aso sev pakāra plecā,

Beidzot zem mirdzošām kājām sev palika sandales krāšņas.

Piecēlies kājās, viņš, līdzīgais dievam, nu izgāja ārā,

Sēdās Tēlēmaham blakus un sacīja, valodu sākdams:

«Varoni Tēlemah, kādā tu nolūkā ieradies esi

Dievišķā Lakedaimonā pa jūras muguru plašo!

Saki — vai tautas šī lieta vai paša? Tik taisnību neslēp!»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Menelāj, Atreja dēls, ai tautvedi, Zevtēvam mīļais!

Atnācis esmu pie tevis, lai savāktu ziņas par tēvu.

Māju man izēd pavisam un izposta tīrumus treknos.

Pilna ir māja ar naidīgiem vīriem, kas apkauj ik dienas

Aitbarus citu pēc cita un netaupa greizkāju vēršus;

Precnieki uzmācas mātei ik dienas, šie nekrietnie ļaudis!

Tāpēc jau ari, tev apkampis ceļus, es lūdzos, — jo vēlies,

Stāsti man visu par tēvu, kā gājis tas bojā, ja kādreiz

Redzējis svešajās zemēs vai dzirdējis maldāmies viņu

Apkārt pa pasauli plašo, jo nebaltām dienām tas dzimis.

Neslēp no manis neko, ja mani tu gribētu saudzēti

Stāsti, ko redzējis pats, ko dzirdējis esi no citieml

Sirsnīgi lūdzu, ja kādreiz tev Odisejs, raksturā stingrais,

Darījis visu pa prātam, ko kādreiz bij solījis svēti

Trojiešu zemē, kur bēdas un mokas jūs cietāt ik dienas,

Tagad to atceries atkal un taisnību neslēp no manis!»

Sadrūmis sirdī pārlieku, tam gaišmatis Menelājs teica:

«Brīnums pavisam! Patiešām šā drosmīgā varoņa gultā

Gribēja Iegulties visi šie gļēvie un riebīgie vīri!

Itin kā spēcīgais lauva, kad briežmāte biezajā mežā

Iegulda zīdāmos teļus tā midzenī mīkstā, lai pati

Mierīgi dotos pa kalniem un lejām un mežmalā klusā

Atrastu zālainas p)avas, tās mazuļus sagrābj ar prieku,

Ielauzies atstātā migā, un atnes tiem drausmīgu nāvi, —

Gluži tik drausmīgu nāvi šiem neliešiem Odisejs nesīs.

Kaut jel — ai Zev, mūsu tēv, ai Atēna, Apollon arī! —

Odisejs būtu vēl tāds kā toreiz, kad krāšņajā Lesbā

Drosmīgi cēlās uz cīņu pret spēcīgo Filomēleldu,

Notriekdams viņu gar zemi par patiku ahaju dēliem!

Kaut jel tāds Odisejs būtu, kad stātos ar precnlekiem cīņā,

Dzīve tiem īsāka kļūtu un kāzas tie svinētu rūgtas!

Ko vien tu vēlēsies zināt un gribēsi dzirdēt no manis,

To es it visu bez aplinkiem teikšu un nekrāpšu tevL

Arī ko stāstīja man reiz taisnīgais sirmgalvis jūrā,

Atklāšu labprāt, jo negribu noslēpt no tevis ne vārda.

Ēģiptē mani vēl turēja dievi, kaut tvīku pēc mājām,

Tāpēc ka nebiju agrāk tiem ziedojis tīkamos ziedus.

[Mūžīgie vēlas arvien, lai pavēles turam mēs prātā.]

Brāzmainā jūrā starp viļņiem jo tuvu pie Ēģiptes krasta

Visiem ir redzama sala, ko ļaudis mēdz dēvēt par Faru;

Atrodas tā tur no krasta tik tālu, cik noskrien pa dienu

Līganais kuģis, ja vēlīgi vēji no stūres pūš pakaj.

Arī ir krietnāka osta šai salā, no kurienes jūrnieks

Izbrauc ar līgano kuģi, kad smēlis sev ūdeni tumšo.

Veselas divdesmit dienas šeit mūžīgie turēja mani;

Tomēr no krasta pa jūru vēl nepūta vēlīgi vēji,

Kuģus kas vada arvien pa jūras muguru plašo.

Pārtikas būtu mums trūcis un drosmība sašļuktu vīriem,

Nebūtu kāda no mūžīgām dievēm tad glābusi mani —

Jūrveča Proteja meita, tā dieve Eidoteja bija:

Žēlumu sacēlu viņai visvairāk ar nelaimi savu.

Mani tā sastapa vienu, kad tālāk es biju no biedriem;

Brīžiem tie klejoja apkārt pa salu un, jūrmalā nākot,

Zvejoja zivis ar āķiem, jo bads tiem vēderu māca.

Dieve man pienāca tuvu un, valodu sākdama, teica:

— Svešniek, vai vientiesis esi un nevari apķert vairs visu?

Jeb vai tu kavējies labprāt un panes šīs likstas ar prieku?

Kāpēc tik ilgi tu kavējies salā? Tev pietrūcis spēka

Glābiņu atrast kaut kādul Tā drosme drīz izzudīs biedrosi —

Teica tā dieve; es, valodu sākdams, tā sacīju viņai:

«Dieve, lai būtu kas būdama tu, tev sacīšu visu]

Kavēties labprāt šai salā man netīk pavisam, bet, liekas,

Nīstams es mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo.

Tagad tu saki man skaidri, jo mūžīgie zina it visu!

Kurš tad no mūžīgiem kavē šeit mani un aizsprosto ceļu?

Saki vēl arī — kā atgriezties mājās pa zivīgo jūru?»

Teicu tā es, bet raženā dieve man sacīja atkal:

—      Svešniek, patiešām es tūdaļ tev stāstīšu taisnību visu.

Bieži šeit atnāk kāds vecis, ko ļaudis par Proteju dēvē,

Nemirstīgs, taisnīgs arvien. Poseidona kalpotājs būdams,

Jūrvecis zina it labi, kur dziļākās vietas ir jūrā.

Saka, šis esot mans tēvs, kas dzīvību esot man devis.

Ja tik tu, uzglūnot paslepu viņam, to varētu noķert,

Visu tev atklās — gan ceļu, gan braukšanas ilgumu arī,

Kā tev jo ātrāk uz dzimteni nokļūt pa zivīgo jūru;

Ari tev pateiks vēl to, Jo Zevtēva luteklis esi,

Ja tik tu gribi, kas ļauns un kas labs tev ir noticis mājās,

Kamēr tu svešumā bijis un maldījies apkārt tik ilgi.—

Teica tā viņa; es tūdaļ, tai atbildot, savukārt teicu:

Labāk tu izdomā pati pret dievišķo sirmgalvi viltu!

Ka tikai, nojauzdams iepriekš jau mani, tas neaizmūk projāmi

Mirstīgam cilvēkam grūti ir uzvarēt mūžīgo dievu.

Teicu tā es, un sacīja atkal man raženā dieve:

—      Svešniek, patiešām es tūdaļ tev stāstīšu taisnību visu!

Tikko kā saule ir tikusi pāri pār debesu vidu,

Iznirst no zivīgās jūras šis taisnīgais jūrvecis ārā,

Apklāts ar zibošiem viļņiem, kad strauji pūš Zefīra elpa.

Izniris ārā no dzīles, viņš apgulstas dobajās alās;

Košās Amfi'trītes roņi visapkārt tam noliekas gulēt,

Spiežas tie blakus cits citam, kad iznāk no pelēkās jūras,

Dvesdami nekrietnu smaku no dziļās un brāzmainās jūras.

Tevi es vedīšu turp, kad atausīs gaisma, lai blakus

Guldītu smiltīs ar roņiem. Trīs biedrus tu izraugi krietnus,

Ko tu šais līganos skaistklāju kuģos par labākiem turL

Tūdaļ es stāstīšu tev šā jūrveča untumus visus.

Roņus šis sirmgalvis skaitīs vispirms un staigās tiem apkārt.

Tikko viņš saskaitīs tos un vērīgi aplūkos visus,

Apgulsties tūdaļ to vidū kā avju gans vērīgs starp avīm.

Bet, kad jūs vērojat viņu jau laižamies miegā starp roņiem,

Pūlieties tūdaļ it visi to pārspēt ar drosmi un spēku!

Turiet tur viņu, kaut centīsies Izmukt un glābties no gūsta.

Pārvērsties mēģinās arī par dažādām būtnēm, kas rāpjas

Apkārt pa zemi pie mums, par ūdeni, degošām liesmām;

Tomēr jūs turiet to cieši un satveriet viņu vēl stingrāk!

Bet, kad tam uztraukums rimsies un beidzot sāks runāt ar tevi,

Būdams izskatā tāds, kāds bija viņš redzams starp roņiem,

Neturi ilgāk ar varu, bet sirmgalvim brīvību dāvā!

Vaicā tad viņam, kāds dievs šeit spīdzina tevi tik ilgi,

Kā lai pa zivīgo jūru tu atpakaļ dzimtenē tiktu. —

Teica Eidoteja tā un iegrima bangainā jūrā.

Tūdaļ es gāju pie kuģiem, kur stāvēja visi pie kāpām.

Strauji man pukstēja sirds, jo nemierīgs devos uz priekšu.

Bet, kad es nonācu steigā pie bangainās jūras un kuģa,

Rīkojam azaidu mēs — nakts dievišķā mācās mums virsū.

Tūdaļ pēc azaida visi mēs likāmies smiltīs uz dusu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Gāju gar plaštaku jūru un sirsnīgi pielūdzu dievus.

Ceļā es paņēmu līdzi trīs labākos biedrus no visiem;

Varēju paļauties droši uz viņiem pat bīstamā lietā.

Dieviete metās uz jūru un, nirstot tās plašajā klēpī,

Izšāvās ārā no dzīles un iznesa roņādas četras,

Tikko kā norautas roņiem; tad gudroja viltu pret tēvu.

Palsajās jūrmalas smiltīs tā izraka bedri un sēžot

Vērīgi gaidīja mūs; mēs piegājām dievietei tuvu.

Viņa mūs guldīja rindā un roņādu uzmeta katram.

Riebīgi bija pārlieku šeit sēdēt: mūs mocīja ļoti

Nejaukā smaka, kas nāca no dzelmainē barotiem roņiem;

Kas gan ar nezvēru kopā te mierīgi varētu gulēt?

Dieve mūs paglāba pati un atrada līdzekli krietnu:

Viņa ambrosiju nesa un pielika katram pie nāsīm;

Smaržīga bija tā ļoti un atņēma nezvēra smaku.

Veselu rītu ar mierīgu prātu mēs gaidījām viņu.

Bariem drīz iznira roņi no jūras un nolikās gulēt

Garajās rindās visnotaļ gar jūrmalas palsajām smiltīm.

Pusdienā iznāca vecais no jūras un, atradis roņus

Treknākos, gāja tiem apkārt un skaitīja visus pēc kārtas.

Jūras nezvēru vidū mūs skaitīja pirmos, un viņam

Nebija viltība prātā; tad tūdaļ viņš likās tiem blakus.

Uzbrukām viņam ar troksni un satvērām piepeši viņu.

Taču gan viltības mākslu vēl nebija aizmirsis vecais.

Tāpēc tas pārvērtās tūdaļ par dusmīgo skaistkrēpi lauvu,

Arī par panteri īgno, par pūķi, par mežkuili lielu,

Beidzot, par ūdeni dzidro, par koku ar lapotni kuplu;

Taču to turējām stingri, jo spēka mums netrūka krūtīs.

Bet, kad jau apnicis bija šim sirmgalvim viltīgais padoms,

Tūdaļ viņš jautāja man un sacīja, valodu sākdams:

— Kas tev no mūžīgiem, Atreja dēls, ir padomu devis,

Uzglūnot sagūstīt mani pret gribu? Ko vēlies no manis? —

Teica tā vecais; es tūdaļ, tam atbildot, sacīju atkal:

Vecais, tu zini pats visu; kam velti man aplinkiem vaicā?

Ko es tik ilgi šeit kavējos salā, ka neprotu tagad

Glābiņu atrast nekādu, ka krūtīs joprojām plok drosme.

Tāpēc tu saki man skaidri, jo dievi jau zina it visu:

Kurš tad no mūžīgiem kavē šeit mani un aizsprosto ceļu?

Saki vēl arī — kā atgriezties mājās pa zivīgo jūru?

Teicu tā viņam; šis tūdaļ, man atbildot, valodu sāka:

—     Tomēr tev derēja ziedot kā Zevam, tā pārējiem dieviem

Tīkamus ziedus, pirms iesēdies biji tu kuģī, lai vari

Atgriezties ātrāk uz dzimtenes zemi pa tumšajiem viļņiem,

Tomēr nav liktenis lēmis tik drīz tev savējos redzēt,

Nākot uz skaistcelto namu un mīlamās dzimtenes zemL

Iekām pie Ēģiptes upes, ko radījis Zevtēva lietus,

Nebūsi atgriezies atkal un simtvēršu upuri nesis

Mūžīgi esošiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo, —

Dievi tev nerādīs ceju, pēc kura tu tīko tik loti.—

Teica tā vecais, bet krūtīs sirds mīļā man saplaka pēkšņi,

Tāpēc ka vēlēja viņš man doties pa tumšajiem viļņiem

Atkal uz Ēģiptes zemi jo garu un bīstamu ceļu.

Bet tad es apķēros beidzot un, atbildot viņam, tā teicu:

Tomēr es apsolu visu, ko, vecais, tu liksi man darīt;

Bet vēl ko pastāsti citu un taisnību neslēp no manis!

Saki, vai atgriezās sveiki ar kuģiem tie ahaju vīri,

Kurus mēs atstājām Trojā, kad braucām ar Nestoru mājās,

Jeb vai kāds nelāgā nāvē uz kuģa ir dabūjis galu,

Vai ar jau mājā pie pavarda sava, kad pabeidzis karu. —

Teicu tā es; viņš, atbildot man, tā sacīja tūdaļ:

—     Kāpēc vēl, Atreja dēls, par visu man vaicā tik sīki?

Neklājas zināt tev visu, nedz izvaicāt nodomus manus!

Ilgi tu asaras lietu, ja dabūtu zināt it visu.

Nomākti daudzi no viņiem, bet tomēr vēl daudzi ir dzīvL

Krita tik vadoņi divi no ahajiem varainās bruņās,

Atpaka) braucot uz mājām — tu cīnījies kopā ar viņiem.

Tomēr patlaban kāds dzīvo vēl plašajā jūrā starp viļņiem.

Ajants ir aizgājis bojā ar lokriešu garaini kuģiem.

Poseidons sākumā labvēlīgs bija, jo piedzina viņu

Gīru klintainēm tuvu un izglāba sveiku no jūras;

Būtu viņš glābies no nāves, kaut Atēna ienīda viņu,

Nebūtu izmetis lielības vārdu un apstulbis prātā,

Ka tas pret mūžīgo gribu ir bēdzis no bangainās jūras.

Poseidons dzirdēja tomēr šā varoņa lielīgos vārdus.

Pēkšņi ar stiprajām rokām viņš vareno trijzari tvēra,

Gīru klintainē triekdams un sašķeldams gabalos divos;

Palika viens tur pie krasta, bet atšķeltais bluķis, kur Ajants

Sēdēja lielīgā prātā un aklumā noziedzās aplam,

Nogrima brāzmainos viļņos, līdz dibenam aiznesot viņu.

Tā, lūk, viņš dabūja galu, tur sarijies ūdeni sāļo.

Izbēga tomēr no posta un nebaltām dienām tavs brālis,

Braukdams ar dobajiem kuģiem; to izglāba cienītā Hēra.

Bet, kad tas bija jau tuvu pie šķautnainā Malējas raga,

Sagrāba viņu šai brīdī jo šausmīga vētra un nesa

Tālu pa zivīgo jūru, kaut varonis vaidēja žēli,

Projām uz attālo zemi, kur senāk reiz mājoja Tiests;

Toreiz Tiesta dēls tur dzīvoja, viltīgais Aigists.

Bet, kad tam izdevīgs ceļš no turienes radās uz mājām,

Mūžīgie mainīja vēju, un dzimtenē atgriezās visL

Dzimtenes zemē tavs brālis tad izkāpa priecīgu prātu,

Apkampa, skūpstīja to un pāri pār gurdajiem vaigiem

Bira tam asaras karstas, kad pārnācis redzēja zemL

Tomēr no paslēptas vietas kāds izlūks vēroja viņu,

Aigists to atveda tur un nolika, solot tam algai

Divus talantus zelta; šis vēroja gadu ik dienas,

Pēkšņi lai nepārnāk Atreids un neuzsāk drosmīgu cīņu.

Ātri šis steidzās uz pili ar ziņu pie tautgana sava.

Tobrīd viltīgi plāni jau Aigistam gatavi bija.

Savācis divdesmit vīrus, vislabākos ahaju tautā,

Aizveda slēpnī pie nama un vēlēja mielastu rīkot.

Iejūdzis divričos zirgus, viņš izgāja Atreidam pretī,

Sauca uz mielastu to, bet loloja nekrietnas domas.

Viņu, kam nebij ne jausmas par nāvi, tas, ievedis pilī,

Nokāva, mielastu baudot, kā vērsi mēdz nokaut pie siles.

Krita no Atrelda biedriem it visi, kas sekoja viņam,

Aigista vīri tāpat, jo paši tie apkāvās pilī. —

Teica tā vecais, un tūdaļ sirds mīļā man sašļuka krūtīs.

Sēdēdams jūrmalas smiltīs, es raudāju gauži, un sirdij

Netikās ilgāk vairs dzīvot virs zemes un skatīties saulē.

Bet, kad jau asaras rimās un valstīties apnika smiltīs,

Taisnīgais sirmgalvis tūdaļ man sacīja, valodu sākdams:

—      Neraudi, Atreja dēls, bet rimsties un savaldi sevil

Labot patlaban vairs nevar neko, bet mēģini tomēr

Raudzīt, cik ātri vien var, kā nokļūt uz dzimtenes zemL

Aigistu varēsi sastapt vēl dzīvu, ja Orests jau tagad

Nebūtu nogāzis viņu; tad nāksi tu laikā uz bērēm. —

Teica tā sirmgalvis Protejs; man atkal aiz sirsnīga prieka

Iesila vīrišķā sirds, kaut noskumis biju pārlieku.

Valodu sākdams ar viņu, es teicu šos spārnotos vārdus:

Tagad es zinu par šiem. Nu stāsti man arī par trešo;

Laikam kur aizturēts tas un dzīvo vēl plašajā jūrā

[Jeb vai ir miris; bet gribu to dzirdēt, kaut skumjas māc sirdL]

Teicu tā es; viņš, atbildot man, tā sacīja atkal:

—      Tas jau ir Lāerta dēls, kam miteklis Itakas salā;

Kādreiz to redzēju salā, kad raudāja asaras gaužas

Raženās Kalipso namā; tā viņu tur aiztur ar varu;

Tāpēc viņš atgriezties nespēj uz mīlamo dzimtenes zemL

Nav vairs tam daudzairu kuģu, nav mīlamo biedru, kas prastu

Atpakaļ Irties ar tiem pa jūras muguru plašo.

Menelāj, Zevtēvam mīļais, nav lēmuši mūžīgie dievi

Nomirt un pieredzēt galu tev kumeļiem bagātā Argāl

Aizvedīs mūžīgie dievi Elīsija klajumā tevi,

Zemes vistālākā malā, kur gaišmatis Radamants mājo:

Mirstīgiem ļaudīm pēc nāves tur nolemta laimīga dzīve.

Nav tur ne sniegainās vētras, ne ledainās ziemas, ne lietus,

Tikai tur Okeāns dziļais jo tīkamo Zefīra elpu

Nerimstas raidīt pret krastu un veldzināt mirstīgo sirdis;

Helene taču ir tava, un Zevam tu kļuvis par znotu. —

Teica tā sirmgalvis Protejs un ienira bangainā jūrā.

Tūdaļ es gāju pie kuģiem, man sekoja dievišķie biedri;

Strauji man pukstēja sirds, jo gāju ar nemieru sirdī;

Bet, kad mēs nonācām steigā pie kuģa un bangainās jūras,

Rīkojām azaidu mēs, — nakts dievišķā mācās mums virsū.

Tūdaļ pēc azaida visi mēs likāmies smiltīs uz dusu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Aizvilkām kuģus vispirms uz dievišķo jūru un tūdaļ

Salikām mastus un buras uz līgani peldošiem kuģiem;

Paši tad iekāpa iekšā un sasēdās ātri pie duļļtem.

Sēdušies rindās, tie īrās ar airiem pa pelēko jūru.

Atkal no jauna es stājos ar kuģiem pie Ēģiptes straumes,

Zevtēva barotās upes, lai simtvēršu upuri nestu.

Bet, kad es mūžīgo dievību dusmas jau remdējis biju,

Kapkalnu uzmetu brālim, lai būtu tam mūžīga slava.

Beidzis to mest, es atpakaļ braucu; nu mūžīgie dievi

Ceļ vēju deva un pārveda drīz uz dzimteni mīļo.

Paliec vēl tagad pie manis un uzturies miteklī manā,

Kamēr būs aususi gaisma mums vienpadsmit divpadsmit reizes.

Ceļā tad vadīšu tevi un bagāti apdāvināšu:

Došu tev divričus, gludītus spoži, trīs labākos zirgus,

Došu vēl mirdzošu kausu, lai, pieminot mani ik dienas,

Mūžīgiem dieviem no tā tu izlietu dzirkstošo vīnu.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Neturi, Atreja dēls, vairs mani šeit ilgāk pie sevisl

Gribētu palikt jo labprāt pat veselu gadu pie tevis;

Ugas es nejustu sirdī pēc mājas un vecākiem mīļiem,

Tāpēc ka valodās tavās es klausos ar lielāko prieku.

Zinu, ar nemieru sirdī jau ilgi skumst pārējie biedri

Svētajā Pilā, bet tagad tu atturi mani jau ilgL

Dāvana krāšņā, ko gribi man dāvāt, lai dārglieta būtu,

Negribu zirgus uz Itaku vest, lai viņi tev pašam

Paliek vēl tagad par rotu. Tu valdi pār klajumu plašu,

Āboliņš laukos ir tavos, daudz sulīgu zāļu, daudz pūru

Bālgano plataudžu miežu un speltas; nav Itakas salā

Laukumu plašu, kur rikšot, ne pļavu, tik vienīgi kazām

Ganība tā, bet mīļāka tomēr par kumeļu zemL

Salas nav jūrā nevienas, kas bagāta pļavām vai arī

Kumeļu skriešanai noder, bet Itaka mazāk par visām.»

Teica tā; Menelājs, drosmīgais cīņā, ar smaidu uz lūpām

Noglauda viņu ar roku un sacīja, valodu sākdams:

«Asinis krietnas rit tevī, mans mīļais, to valoda rādal

Mainīšu labprāt tev solītās balvas; to taču es varu.

Došu no dārgumiem saviem, kas ilgi jau krāti šai mājā,

Pašu vislabāko rotu, viskošāko lietu no visām.

Došu par tīkamu balvu tev krāšņāko maisāmo traņku,

Lietu no sudraba spožā, bet malas tam ietērptas zeltā,

Hēfaista darbu, ko kādreiz man dāvāja varonis Faidims,

Sīdonas valdnieks, kad, atpakaļ braucot uz dzimtenes zemi,

Viesis biju tā namā. So tagad tev dāvināt gribu.»

Tā šeit tie runāja abi un sarunu draudzīgi beidza.

Tobrīd jau sanāca viesi pie dievišķā valdnieka pilī.

Cits tad šurp atdzina aitas, cits atnesa spēcīgo vīnu;

Brīnišķos šķidrautos sievas tiem sūtīja izcepto maizL

Tā, lūk, šai augstajā namā uz mielastu rīkojās viņL

Pulcējās precnleki tobrīd Odiseja mitekļa priekšā;

Mezdami ripas un metamos šķēpus, tie kavēja laiku

Iemītā pagalma klonā, kā agrāk lepnības pilnL

Antinojs sēdēja tur un Eirimahs, līdzīgais dievam,

Precnieku vadoņi abi un pārākie drosmē par visiem.

Noēmons, Fronija dēls, Antinojam, Elpeita dēlam,

Pienācis tuvu pie abiem, tā vaicāja, valodu sākdams:

«Antinoj, saki, — vai paredzēt varam vai nevaram arī

Brīdi, kad Tēlemahs atpakaļ pārnāks no smilšainās Pilas?

Paņēmis kuģi no manis, viņš devās uz jūru; tas tagad

Vajadzīgs pašam, lai brauktu ar to uz Elīdu plašo;

Tur man ir divpadsmit ķēvju un kumeļu, derīgu darbam,

Nejūgtu arklā; es kādu no tiem sev iestrādāt ņemšu.»

Teica tā viņš, un satrūkās visi, jo nenāca tobrīd

Prātā nevienam, ka Tēlemahs devies uz Pilu; tiem šķita,

Ka viņš uz laukiem pie aitām vai arī pie cūkgana gājis.

Antinojs, Eipeita dēls, tam atbildot, sacīja atkal:

«Saki man taisnību visu — kad aizbrauca īsti un kādi

Jaunekļi sekoja viņam? Vai labākie bija jeb arī

Kalpi un algādži vien? To tiešām viņš varētu darīt.

Tagad man taisnību saki, lai varētu zināt es skaidri, —

Vai viņš ar varu pret gribu tev paņēma melnsānu kuģi

Jeb vai tam labprāt to devi, kad laipni to lūdza no tevis?»

Noēmons, Fronija dēls, tam atbildot, sacīja pretī:

«Protams, to devu tam labprāt. Ko cits vēl kāds varētu darīt,

Ja to tam lūgtu tāds vīrs, kam rūpes un likstas māc sirdi?

Nebūtu Izšķirties viegli to nedot, ko Tēlemahs lūdzis;

Brašākie jaunekļi arī, visdrošākie Itakas salā,

Sekoja viņam ar prieku; par vadoni bija tiem kuģī

Mentors jeb arī kāds dievs, kas bija tam pilnīgi līdzīgs.

Tomēr man brīnums par vienu: vēl vakarrīt redzēju agri

Dievišķo Mentoru šeit, kaut todien viņš devās uz Pilu.»

Teica tā viņš un mudīgi steidzās uz māju pie tēva.

Tomēr šiem vīrišķā sirds jo vairāk vēl piktojās krūtīs.

Nosēdās precnieki tūdaļ un izbeidza sacīkstes sāktās.

Antinojs, Eipeita dēls, ar skumju un sagrauztu sirdi

Sacīja, valodu sākdams, — sirds pildījās viņam ar dusmām, —

Mirdzēja spoži tā acis kā divas varenas liesmas:

«Nelāga lieta te sākas! Šis pārdrošais jaunekļa brauciens

Nesola labu neko. Mums šķita, tas nevarēs notikt!

Tomēr, it visiem par spīti, šis zeņķis ir atstājis māju,

Aizvilcis kuģi uz jūru un savācis labākos tautā.

Turpmāk tik postu mums visiem tas nesīs. Lai Zevtēvs jo drīzāk

Salauž šā jaunekļa spēku, pirms visiem mums nodara ļaunu!

Dodiet man ātrāko kuģi un divdesmit īrējus krietnus,

Lai es to pārnākam sagaidīt varu un sarīkot slazdus,

Stādamies šķautnainās Samēs un Itakas vidū uz sardzi!

Kaut jel šis brauciens pēc tēva jo drīzāk tam atnestu galu!»

Teica tā viņš; to slavēja visi un paskubināja.

Piecēlās viņi pēc tam un steidzās Odiseja namā.

Zināja Pēnelopeja drīz precnieku nodomus visus,

Kaut gan tos loloja viņi sirds dziļumos ilgāku laiku.

Viņai tos atklāja vēstnesis Medonts, aiz pagalma žoga

Noklausot precnieku slepenās runas, — šie pagalmā sprieda.

Steigšus viņš devās uz augšu, lai ziņotu PēnelopejaL

Tikko šis pārkāpa slieksni, tam sacīja Pēnelopeja:

«Kāpēc gan sūtīja tevi šurp slavenie precnieki, saucēj?

Vai gan tu pavēli nes, lai tagad Odiseja namā

Kalpones atstātu darbu un rīkotu mielastu viņiem?

Kaut jel tie nenāktu bildināt mani un pulcētos citur!

Beidzot lai pēdējo reizi tie dzīrotu šodien šai namā!

Vākdamies kopā tik bieži, jūs pārtiku šķiežat bez jēgas,

Prātīgā jaunekļa mantu! Vai tiešām neviens jums no tēviem

Nebūtu teicis par senākiem laikiem, kad bijāt vēl mazi,

Kāds jums kā valdnieks arvien pret tēviem ir Odisejs bijis?

Ļauna nav darījis viņš nevienam ne vārdiem, ne darbiem;

Valdnieki bieži mēdz netaisni būt, to zinām mēs visi:

Citu tie sirsnīgi mīl, bet citu tie ienīst bez gala;

Tomēr nevienam un arī nekad viņš nav darījis ļauna;

Kāda jums sirds, cik nekrietni darbi, tas redzams ikkatram!

Vēlāk jau labdariem saviem ar ļaunu tik atmaksāt mēdzat.»

Krietnais un prātīgais Medonts, tai atbildot, sacīja atkal:

«Kaut jel, ai valdniece, būtu no visiem tas lielākais ļaunums!

Tomēr ik dienas vēl lielākas likstas un lielāku postu

Precnieki domā mums rīkot. Kaut Zevs tiem šo nodomu jauktu!

Precnieki tīko Tēlemahu nāvēt ar zobenu aso,

Tikko tas atgrieztos mājās. Viņš, meklēdams ziņas par tēvu,

Devās uz smilšaino Pilu un dievišķo Lakedalmonu.»

Teica tā viņš; šai pamira sirds un saļima ceļi;

Tūdaļ tai apstājās vārdi uz lūpām, un asaru straumēm

Pildījās valdnieces acis, balss skanīgā aizrāvās pēkšņL

Tikai pēc brīža tā valodu sāka un sacīja viņam:

«Kāpēc gan, Medont, Ir aizbraucis dēls? Tam nebija tagad

Doties pa viļņiem ar ātrajiem kuģiem, kas itin kā zirgi

Cilvēkiem derīgi jūrā un dodas pa dzidrajiem ceļiem.

Vai gan viņš aizbraucis tādēļ, lai mirstīgo atmiņā zustu?»

Krietnais un prātīgais Medonts, tai atbildot, atteica tūdaļ:

«Nevaru zināt, vai dievība kāda to likusi viņam

Jeb vai pats gribējis doties uz Pilu ko dzirdēt par tēvu,

Vai tas uz mājām drīz pārnāks vai arī kur dabūjis galu.»

Teica tā Medonts un atstāja tūdaļ Odiseja namu.

Valdniecei uzmācās skumjas, un spēka vairs nebija viņai

Mierīgi nosēsties krēslā, kaut daudz to istabā bija.

Nosēdās viņa turpat uz stlprceltā kambara sliekšņa,

Gauzdamās žēli.Bet apkārt tai kalpones vaimanāt sāka,

Visas, cik bija patlaban to namā, kā jaunas, tā vecas;

Sākdama vaimanāt skaļi, tām sacīja Pēnelopeja:

«Klausaities, kalpones mīļās, man Olimpa valdnieks ir lēmis

Ļauna daudz vairāk kā citām, kas augušas kopā ar mani!

Sen jau es zaudēju drosmīgo vīru jo raženo, krietno;

Danaju vidū tas tikumos bija daudz pārāks par citiem.

[Argā un Helladas zemē tā slava jo tālu tiek pausta.]

Sirsnīgi mīļoto dēlu man aizrāva bangas un vētras

Projām no nama bez slavas; nav dzirdēts, kad devies viņš ceļā.

Nelietes tādas! Nevienai no jums nav ienācis prātā

Modināt mani no gultas, kaut arī jūs zinājāt labi,

Kad tas ir devies no mājas uz ostu pie melnsānu kuģa.

Būtu es jutusi agrāk, ka lēmis tas svešumā doties,

Tiešām šeit palicis būtu, kaut posās uz ceļu tik ļoti,

Jeb vai ar atstājis mani jau mirušu miteklī manā.

Tagad lai kāda jo ātrāk man aicina Doliju sirmo,

Vergu, ko deva man tēvs, kad kļuvu Odiseja sieva, —

Tagad tā ziņā ir dārzs, jo bagāts ar dažādiem kokiem, —

Lai tas pie Lāerta dodas un izstāsta sīki tam visu!

Var būt, ka viņam kāds padoms vēl piepeši iešautos prātā —

Iziet pie tautas un sūdzēties viņai, ka precnieki tīko

Iznīdēt viņu pavisam un krietnā Odiseja dēlu.»

Mīlamā aukle Eirikleja tūdaļ tai sacīja atkal:

«Nodur, ai mīlamais bērns, ar drausmīgo zobenu mani

Jeb vai vēl pataupi namā! Es neslēpšu vārda no tevis.

Bija man zināms it viss; tam devu, kā lika man darīt,

Maizi un tīkamo vīnu; tad lika man apzvērēt stingri

Nebilst ne vārda par to, pirms paietu divpadsmit dienas

Vai ar tu ilgotos pati un justu, ka devies viņš ceļā,

Lai jel, šeit asaras lejot, tu nebojā skaistumu savu.

Bet nu ej mazgāties tūdaļ un, ģērbusi tīrākās drēbes,

Kopā ar kalponēm savām uz augšējo kambari dodies,

Atēnu pielūdz, jo varenā Aigīdas nesēja meitu!

Viņa tev pasargās dēlu un arī to izglābs no nāves.

Nevajag skumdināt sirmgalvi skumjo! Nav ticams, ka nīstu

Mūžīgi laimīgie dievi Arkei'sija pēcteča namu;

Gan jau vēl paliks kāds pāri, kas pārvaldīs arī pēc viņa

Augstjumta māju šai salā un auglīgās druvas visapkārt.»

Teica; sirds rima tai krūtīs, un asaras nožuva acīs.

Tūdaļ tā mazgāties gāja un, ģērbusi tīrākās drēbes,

Kopā ar kalponēm savām uz augšējo kambari devās,

Iemeta grozā sev kaisāmos miežus un Atēnu lūdza:

«Aigīdas nesēja meita, jo varenā, klausi jel mani!

Ja jau uz ziedokļiem taviem ir Odisejs, daudzpraša gudrais,

Sadedzinājis tev vēršu vai avenu taukainās gūžas,

Tagad tu atceries to un pasargi mīlamo dēlul

Precniekus, pārgalvjus ļaunos, tu vērīgi vairi no viņa!»

Teikusi vaimanāt sāka; tās lūgšanu klausīja dieve.

Precnieki sacēla troksni visapkārt pa ēnaino namu;

Daži no nekrietno precnieku bara tā sacīja tobrīd:

«Tiešām mums rīko jau kāzas daudz precamā Pēnelopeja!

Tomēr vēl nezina viņa, ka nāve tās dēlam jau lemta.»

Teica tā dažs, bet neģida to, kas sarīkots pašiem;

Antinojs precniekiem tūdaļ tā sacīja, valodu sākdams:

«Sargaities, pārgalvji, lietot vēl turpmāk šeit valodu tādu!

Dzirdēt to varētu kāds un valdniecei paziņot iekšā!

Labāk lai ceļamies tūdaļ un, klusītēm devušies ceļā,

Nodomu veicam līdz galam, kā visiem mums patika prātā.»

Teicis tā, divdesmit izlases vīrus sev ņēma par biedriem;

Tūdaļ tie devās uz steidzīgo kuģi un smilšaino krastu.

Melnsānu kuģi vispirms tie vilka uz dzelmjaino jūru,

Ielika mastkoku iekšā un buras šai melnsānu kuģī,

Rūpīgi piesēja irkļus ar vēršādas siksnām pie duļļiem,

Salika visu pēc kārtas un uzvilka mirdzošās buras.

Drosmīgi kalpi pēc tam tiem ieročus salika kuģī,

Nostiprināja to dziļajā ostā un iekāpa paši,

Sēdās pie azaida tur un gaidīja vakaru nākam.

Prātīgā Pēnelopeja vēl augšējā kambarī tobrīd

Gulēja drūma, jo netikās viņai ne ēdiens, ne dzēriens;

Domāja viņa par to, vai Tēlemahs glābsies no nāves

Vai ar jau spītīgo precnieku baram par upuri kritīs.

Itin kā pārdomā satrauktais lauva, ja ierauga pēkšņi

Mednieku baru visapkārt, kas ielenc to viltīgā lokā, —

Arī tā satraucās viņa. Miegs saldais to pārņēma pēkšņL

Noliecot galvu, tā iemiga tūdaļ, un izzuda skumjas.

Atēna, spulgace dieve, tad citu ko nolēma prātā:

Dieviete radīja tēlu, kas līdzīga mirstīgai sievai,

Raženai Iftīmei sejā, jo krietnā Ikārija meitai;

Dzīvodams Ferās, par laulātu sievu to aizveda Eimēls.

Tūdaļ to sūtīja dieve uz krietnā Odiseja namu,

Lai jel tā Pēnelopejai, kas vaidēja salauztu sirdi,

Neļautu asaras liet, bet remdētu smeldzīgās sāpes.

Istabā gāja šis tēls gar durvju veramo siksnu,

Nostājās viņai pie galvas un sacīja, valodu sākdams:

«Pēnelopeja, vai vari tu dusēt ar sagrauztu sirdi?

Mūžīgie dievi tev liedz, kas raduši dzīvot bez rūpēm,

Raudāt un mocīties bēdāsi Tavs mī)otais Tēlemahs atkal

Pārnāks uz dzimteni savu, jo noziedzies nav viņš pret dieviem.»

Prātīgā Pēnelopeja, tai atbildot, sacīja atkal,

Grimusi saldajā miegā pie klusajiem Sapņuvalsts vārtiem:

«Māsa, kam atnāci šurp? Tu nemēdzi agrāk ne reizes

Apmeklēt mani šai namā, jo mitekļi tavi tik tālul

Tagad tu mierini mani, lai norimtos bēdas un sāpes,

Kuru patlaban tik daudz, — tās sirdi un prātu kremt manu.

Sen jau es zaudēju drosmīgo vīru jo raženo, krietno;

Danaju vidū tas tikumos bija daudz pārāks par citiem.

[Argā un Helladas zemē tā slava jo tālu tiek pausta.]

Tagad mans mīļotais dēls ir aizbraucis dobajā kuģī,

Jauns viņš pavisam, ne dzīvē ko prot, ne sapulcē runāt;

Tagad par viņu es baidos daudz vairāk kā toreiz par vīru.

Sirdī es sajūtu bailes un drebu, ka neuzbrūk viņam

Nelaime liela tai zemē, kur gājis, vai bangainā jūrā.

Naidnieki daudzi ik dienas to vēro un slepeni tīko

Dzīvību laupīt, pirms sasniedzis būtu viņš dzimtenes zemL»

Tūdaļ šis neskaidrais tēls, tai atbildot, čukstēja pretī:

«Esi tu mierīgu prātu un neskumsti sirdī pavisam!

Vadone viņam šai ceļā ir tāda, ko vēlētos labprāt

Varoņi visi par palīgu gūt, — var palīdzēt viņa —

Pallada Atēna tā, kas redzēja asaras tavas;

Viņa patlaban šurp sūtīja mani to visu tev sacīt.»

Prātīgā Pēnelopeja, tai atbildot, savukārt teica:

«Ja jau tu dieviete esi un paklausi dievietes balsij.

Stāsti man tūdaļ par vīru, ko nelaime vajā tik ilgi!

Vai tas kur dzīvo virs zemes, vai redz tas vēl Hēlija gaismu?

Jeb vai jau miris ir sen un Aīda mitekļos mājo?»

Tūdaļ šis neskaidrais tēls, tai atbildot, čukstēja pretī:

«Nevaru, valdniece, tagad tik skaidri tev sacīt par viņu,

Vai tas ir miris vai dzīvs, jo runāt es negribu tukšu.»

Teica tā Iftīmes tēls un, līdzīgi vēsmiņai vieglai,

Izgaisa pēkšņi pie durvīm, bet viņa, Ikārija meita,

Pamodās tūdaļ no miega; sirds pukstēja viņai aiz prieka,

Tāpēc ka tumšajā naktī tai rādījās sapnis kā dzīvā.

Precnieki iekāpa kuģī un devās pa dzidrajiem ceļiem,

Drausmīgu nāvi un postu Tēlēmaham lēmuši prātā.

Plašajā jūrā netālu no krasta ir klinšaina sala,

Vidū starp šķautnaino Sami un stāvajiem Itakas krastiem,

Maza, Astērīda vārdā; tai abējās pusēs ir osta,

Derīga kuģiem; tur viņi Tēlēmahu gaidīja slēpu.

V. ODISEJA PLOSTS. Vi.ODISEJS NOKĻŪST PIE

FAjĀKIEM. VIi.ODISEJA IERAŠANĀS PIE ALKINOJA.

VIII.         ODISEJS FAJĀKU VIDŪ.

Ausma pieceļas gultā no raženā Tītona sāniem,

Nesdama mūžīgiem dieviem un mirstīgiem cilvēkiem gaismu.

Tobrīd dievi uz sapulci nāca; to priekšgalā sēdās

Mākoņu grandītājs Zevs, kam pieder visaugstākā vara.

Atēna stāstīja tiem par visām Odiseja mokām;

Rūpes tai nomāca sirdi, ka ilgi tas paliek pie nimfas:

«Zevtēv un pārējie visi jūs mūžīgi laimīgie dievi!

Nevajag tagad nevienam no sceptera nesēju vīriem

Lēnam un žēlīgam būt vai staigāt pa taisnības ceļiem!

Labāk lai varmācīgs tas, lai dara vlsnekrietnos darbus!

Odisejs, līdzīgais dievam, patlaban nevienam nav prātā;

Visiem viņš bija kā tēvs, jo laipnu un vēlīgu prātu;

Bet nu tas mitinās salā, daudz dažādu mocību ciezdams,

Nimfas Kalipso namā; tā viņu tur aiztur ar varu;

Velti viņš atgriezties tīko uz mīlamo dzimtenes zemL

Nav vairs tam daudzairu kuģu, nav arī vairs biedru, kas prastu

Atpakaļ Irties ar tiem pa jūras muguru plašo.

Tagad tie lēmuši dzīvību laupīt tā mīļajam dēlam,

Tikko tas atgrieztos mājās; viņš, meklēdams ziņas par tēvu,

Devās uz smilšaino Pilu un dievišķo Lakedaimonu.»

Krona dēls, mākoņu krājējs, tai atbildot, valodu sāka:

«Kas tā par valodu, bērns, ko lūpas bez apdoma bilda?

Vai tad tev pašai jau nebūtu bijis tāds lēmums, ka vēlāk

Odisejs, pārnācis mājās, tiem atriebtos visiem pēc kārtas?

Gudri Tēiemahu atpakaļ vadi, tu taču to vari,

Lai jel tas pārnāktu vesels un sveiks uz dzimtenes zemi!

Precnieki arī bez sekmēm lai atpakaļ dodas ar kuģi!»

Teica un Hermejam, mīļajam dēlam, tā sacīja tūdaļ:

«Hermej, tu taču arvien un visur mans vēstnesis esi!

Paziņo košmatei nimfai, ka negrozāms lēmums ir dieviem

Atpakaļ dzimtenē atgriezt Odiseju, rūdīto likstās;

Taču lai nevada viņu ne dievi, ne mirstīgie vīri;

Ciezdams daudz dažādu moku, lai nāk viņš ar sasietu plostu

Divdesmitajā dienā uz auglīgās Sherijas laukiem,

Laimīgo faiāku zemē — tie radi ir mūžīgiem dieviem.

Gluži kā mūžīgo dievu no sirds tie tur godinās viņu,

Aizvadīs doba jā kuģī uz mīlamo dzimtenes zemi,

Dodami viņam daudz vara, daudz zelta, daudz dažādu drēbju,

Visa papilnam, cik mūžam no Trojas viņš nebūtu guvis,

Ja pat ar piešķirto daļu bez grūtībām pārnāktu mājās.

Bet tam ir lēmuši dievi ar draugiem un savējiem tikties,

Pārnākt uz augstjumta namu un mīlamo dzimtenes zemL»

Teica tā viņš, un klausīja tūdaļ tam vēstnesis Hermejs.

Ātri pie dievišķām kājām viņš piesēja sandales krāšņas,

Brīnišķas, zelta, kas aiznesa viņu kā pūtiena elpa

Visur — gan pāri pār zemi jo plašo, gan pāri pār jūru.

Arī viņš paķēra zizli, kas mirstīgo acis slēdz miegā,

Ja tik to vēlas, bet citus, kas dus, ceļ augšā no miega.

Varenais Argosa kāvējs ar zizli šo aizlaidās pēkšņL

Nācis Pierijas laukos, viņš metās no gaisa uz jūru,

Steidzīgi aizlaidās projām pa viļņiem kā lokanā kaija,

Ķerdama barībai zivis, kas skraida pa bangalniem līčiem,

Bieži vien ūdenī sāļā sev slapinot spēcīgos spārnus —

Līdzīgi viņai šeit aizlaidās Hermejs pār plašajām bangām.

Bet, kad viņš pienāca tuvu pie tālumā esošās salas,

Atstāja tumšzilo jūru un soļoja tālāk pa krastu,

Kamēr tas nāca pie plašākas alas, kur dzīvoja viena

Raženā košmate nimfa, patlaban tā atradās alā.

Pavardā kurējās uguns jo gaiši, un brīnišķa smarža

Plūda pa salu no skaldītā ciedra un dzīvības koka.

Dziedāja raženā nimfa pie pavarda brīnišķā balsī;

Ejot ap aužamiem stāviem, tā auda ar zeltainu saivu.

Zaļoja meži visapkārt ap dievietes vientuļo alu —

Trīcošās papeles, alkšņi un smaržīgās cipreses blakus.

Lapotnē taisīja ligzdas un dzīvoja platspārnu putni —

Vanagi, garaušu ūpji un jūrkraukļi platajām mēlēm,

Piekrastē salido viņi un kāri uz guvumu gaida.

Dobajai alai visapkārt, daudz līkumu mezdamas, vijās

Vīnkoka stīgas jo kuplas un pilnas ar ķekariem smagiem;

Avoti četri ar ūdeni dzidru tur bija visapkārt,

Blakus cits citam tie plūda jo raiti uz dažādām pusēm.

Vijolītes it visur un seleriņš ziedēja pļavās.

Un, ja kāds mūžīgais dievs šai vientuļā salā reiz nāktu,

Brīnums tam būtu bez gala un sirdī tas sajustu prieku.

Dievu vēstnesis Hermejs tur stājās un brīnījās ļotL

Bet, kad viņš vērojis bija it visu ar izbrīnu sirdī,

Tūdaļ tas iegāja plašajā alā. Bet, tikko kā viesi

Redzēja Kalipso, dīvā no dievēm, tā pazina viņu —

Mūžīgie dievi arvien mēdz vaigā pazīt cits citu,

Kaut vai ar kādam no viņiem tik tālumā miteklis būtu.

Nebija drosmīgais Odisejs tobrīd šai dobajā alā,

Krastmalā sēdēja viņš un raudāja, kā jau palaikam,

Krūtīs sev mocīdams sirdi ar skumjām un vaimanām skaļām.

[Asaras liedams pār vaigiem, viņš lūkojās bangainā jūrā.]

Kalipso, dīvā starp dievēm, ar Hermeju sarunu sāka.

Lūgdama atsēsties viņu uz brīnišķi mirdzoša krēsla:

«Kāpēc tu atnācis esi pie manis ar zeltaino zizli,

Cienītais, mījotais Hermej? Nekad tu vēl neesi nācis!

Saki, ko tagad tu vēlies! Es izpildīt gribu it visu,

Ja tik to varētu darīt un ja tik tas Izpildāms būtu.

[Tagad tu seko man līdzi, lai varētu pamielot tevi!»]

Teica tā dieviete viņam un galdu tam nolika priekšā,

Lika ambroslju virsū un maisīja nektāru sārto.

Raženais Argosa kāvējs nu ēda un dzēra, cik tikās.

Bet, kad jau izbeidzās mielasts un krūtīs sirds atspirga krietni,

Atbildot košmatei dievei, tā savukārt sacīja Hermejs:

«Dieviete būdama, vaicā tu dievam, kam esmu šurp nācis;

Teikšu tev taisnību visu, jo tagad to pavēli darīt.

Mani šurp sūtīja Zevs, pret gribu es esmu tik nācis.

Kas gan man būtu par prieku te skraidīt pa sāļaino valgmi?

Mirstīgo pilsētas visas šeit tālu, kur mūžīgiem dieviem

Ziedo uz altāriem krāšņiem un barotus vēršus kauj simtiem.

Kam gan ir ienācis prātā no mūžīgiem turēties pretī

Aigīdas nesējam Zevam vai spītīgi neklausīt viņam?

Teic viņš, te esot kāds vīrs, kas cietis daudz vairāk par visiem,

Viens no tiem vīriem, kas kādreiz pie Priama pilsētas kāvies

Deviņus gadus, bet desmitā gadā, kad pilsēta gāzta,

Devies uz mājām; bet ceļā pret Atēnu noziedzās viņi:

Drausmīgu vētru un milzīgas bangas nu sacēla dieve.

[Visi tā krietnākie biedri tad nogrima dziļajā dzīlē;

Vienīgi viņu tik piedzina vētra un viļņi šai salā.]

Tagad Zevs pavēl šo vīru tev atlaist jo ātrāk uz mājām.

Liktenis viņam nav licis šeit bojā iet tālu no draugiem,

Bet ir tam lēmuši dievi ar draugiem un savējiem tikties,

Pārnākt uz augsljumta namu un mīlamo dzimtenes zemL»

Teica tā viņš, un Kalipso trūkās, visdīvā no dievēm.

Paceļot balsi pret viņu, tā bilda šos spārnotos vārdus:

«Dievi, jūs briesmīgi esat un skaudībā pārspējat visus!

Dieves jūs skaužat tik tāpēc, ka vēlas tās atklāti dzīvot

Kopā ar mirstīgiem vīriem, ja kādu tās izredz par savu.

Gluži tā bija, kad rožpirkste Ausma Ori'onu ņēma;

Mūžīgi laimīgie dievi, jūs vajājāt viņu tik ilgi,

Kamēr Artemīda tīrā šo vīru Ortigijas salā

Nogāza zemē ar maigajām šautrām, tam uzbrūkot pēkšņL

Gluži tā notika toreiz, kad, ļaudama brīvību jūtām,

Skaistmate Dēmetra pinās ar savu Jasionu mīlā

Papuves laukā, jau uzartā trīsreiz. Tas kļuva drīz zināms

Zevam, kas sadusmots nogāza viņu ar zibeni spožo.

Dievi, tā mani jūs nīstat, kad mirstīgais dzīvo ar manL

Viņu jau izglābu es, kad, pieķēries pamata baļķim,

Klīda viens apkārt pa jūru, jo kuģi ar zibeni spožo

Sašķēla drumstalās Zevs, kad devās pa tumšajiem viļņiem.

Visi tā krietnākie biedri tad nogrima dziļajā dzīlē;

Vienīgi viņu tik piedzina vētra un vi(ņi šai salā.

Laipni to uzņēmu alā un baroju, lolojot domas,

Kā lai viņš nemirstīgs kļūtu un jaunību gūtu uz mūžu.

Bet, ja jau nedrīkst neviens no mūžīgiem turēties pretī

Aigīdas nesēja prātam vai spītīgi neklausīt viņam,

Lai tad viņš iet, ja Zevs to tā vēlas un skubina viņu

Doties pa bangaino jūrul Bet nespēju aizvadīt viņu —

Nav man patlaban ne kuģu ar airiem, ne jūrnieku krietnu,

Kas lai to vadītu tālāk pa jūras muguru plašo.

Labprāt tam padomu došu un stāstīšu viņam it visu,

Kā lai tas pārnāktu vesels un sveiks uz dzimtenes zemL»

Vēstnesis, Argosa kāvējs, tai atbildot, sacīja atkal:

«Tagad tu atlaid šo vīru un sargies no Zevtēva dusmām!

Citādi, īgnumā kaisdams, viņš bargi var piemeklēt tevL»

Modrīgais Argosa kāvējs, tā sacījis, aizlaidās projām.

Diženā nimfa nu devās pie raženā Lāerta dēla,

Tikko tā dzirdēja vēsti, ko Zevtēva sūtītais nesis.

Viņa to atrada sēžam pie šalcošās jūras; tam acis

Asarās mirka arvien, un varonim tīkamā dzīve

Pagāja, skumstot pēc mājas, jo nimfa vairs netikās viņam.

Tomēr tas pārgulēt mēdza joprojām pa naktīm pie nimfas

Dobajā alā, kaut arī pret gribu, jo vēlējās dieve.

Sēdēdams dienu no dienas uz klintīm un smilšainām kāpām,

Krūtīs sev mocīdams sirdi ar skumjām un vaimanām skalām,

Asaras liedams pār vaigiem, viņš vēroja bangaino jūru.

Stādamās tuvu pie viņa, tā sacīja dīvā no dievēm:

«Neskumsti ilgāk vairs, nelaimes sistais! Lai nenomāc tevi

Dzīve šai salā pie manis, es labprāt atlaižu tevL

Labi, sacērt nu slaidākos baļķus, tos salaid ar varu,

Uzcel sev lielāku plostu un lāvas tai iekārto augstas,

Tevi lai varētu aiznest tas pāri pār miglaino jūru.

Ceļā es došu tev visu — gan maizes, gan ūdens papilnam,

Arī vēl sarkano vīnu, lai braucot tu neciestu badu,

Drēbēs es ietērpšu tevi, no muguras sūtīšu vēju,

Lai tik tu pārnāktu vesels un sveiks uz dzimtenes zemi,

Ja tā būs lēmuši dievi, kas plašajās debesīs mājo.

Varas tiem vairāk kā man, jo dara, kā lēmuši pašL»

Teica tā viņa, un pēkšņi daudz cietušais Odisejs trūkās.

Pavērsis skatu pret to, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Cits kas tev, dieve, Ir prātā, bet atlaist tu negribi mani!

Tagad tu pavēli doties ar plostu pa atvariem dziļiem,

Drausmīgiem, šaušalu pilniem, tos nespētu pārvarēt skrienot

Līganie daudzairu kuģi, ja Zevs pat tiem cejvēju dotu.

Tomēr es negribu sēsties uz plosta, ja esi tam pretī,

Ja tu man nevari solīt, vissvētāko zvērestu dodot,

Ka tev nav nodoma sirdī man sagādāt turpmāk ko ļaunu.»

H<>

Teica tā viņš, un smaidīja nimfa, visdīvā no dievēm,

Glaudīja viņu ar roku un sacīja, valodu sākot:

«Viltnieks tu esi patiešām un sevišķi apķērīgs prātā,

Ka tu tik pēkšņi to izdomāt vari, ko nule man teici!

Lai tad nu zina to Zeme un Debesis plašās tur augšā,

Stiksas ūdeņu straumes zem zemes, — jo laimīgie dievi

Nepazīst zvērestu citu, kas būtu vēl lielāks un svētāks, —

Ka man nav nodoma sirdī tev sagādāt turpmāk ko ļaunu!

Tiešām es domāju tā un arī tev padomu došu,

Kādu es dotu sev pašai, kad uzbruktu līdzīga liksta;

Vienīgi taisnība mūžam man bijusi mīļa, nav arī

Dzelzij man līdzīga sirds, pret cietējiem žēlīga esmu.»

Teica tā viņa un gāja pa priekšu tam dīvā no dievēm

Steidzīgā solī, un Odisejs tūdaļ tai sekoja līdzi,

Dieve un mirstīgais vīrs tad tuvojās dobajai alai;

Odisejs nosēdās krēslā, ko atstājis bija pirms mirkļa

Argosa kāvējs. Bet nimfa tam mielastu nolika priekšā —

Ēdienus, dzērienus tādus, ko mirstīgie vīri var baudīt;

Nosēdās pati pēc tam pret dievišķo Lāerta dēlu.

Kalpones viņai ambrosiju nesa un nektāru saldo.

Tūdaļ izstiepa abi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Kalipso, dīvā no dievēm, tā sacīja, valodu sākot:

«Diženais Lāerta dēls, ai Odlsej, daudzpraša gudrais!

Vai tad patiešām uz māju un mīlamo dzimtenes zemi

Gribi jau doties tik, ātri? Lai tomēr nu klātos tev labi!

Bet, ja to zinātu sirdī, cik ciešanu sūru un skumju

Liktenis lēmis tev ceļā, pirms nāksi uz dzimtenes zemi,

Mūžam tu paliktu šeit un sargātu labprāt šo māju,

Nemirstīgs arī tu kļūtu, kaut sirsnīgi ilgojies redzēt

Mīlamo sievu, pēc kuras līdz šim tu sēro ik dienas.

Teikšu ar lepnumu tev, ka sejā un augumā viņa

Nepārspēs mani, jo mirstīgām sievām jau neklājas arī

Līdzīgām skaistumā būt ar mūžīgi esošām dievēm.»^

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Kalipso, varenā dieve, jel nedusmo tagad uz mani!

Labi to zinu es pats, ka prātīgā Pēnelopeja

Sacensties nevar ar tevi ne sejā, ne augumā staltā:

Mirstīga taču ir viņa, tu mūžīgā jaunībā ziedi!

Tomēr man sirdī ik dienas ir sēras un ilgas pēc viņas,

Atgriezties gribu un redzēt to dienu, kad pārnākšu mājās;

Bet, ja nu atkal kāds dievs man uzbruktu tumšajā jūrā,

Cietīšu tālāk, jo krūtīs ir sirds, kas rūdīta bēdās;

Cietis es esmu bez gala, daudz drausmīgu brīžu un likstu

Bija man jūrā un karā; šīs tūdaļ var sekot pēc citām.»

Teica tā viņš; drīz rietēja saule un atnāca tumsa.

Nebilstot vārda, tie iegāja abi šai dobajā alā,

Baudīja mīlu un palika tuvu viens otram līdz rītam.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Odisejs hitonu tūdaļ un apmetni uzmeta plecos;

Apsedzās raženā nimfa ar spožbaltu audekla segu.

Mirdzošu, smalku, jo krāšņu, un jostu sev sēja ap gūžām,

Greznu un mirdzošu zeltā, un šķidrautu lika ap galvu,

Rūpējās izvadīt viņa Odiseju, cēlsirdi, ceļā.

Deva tam cērtamo cirvi jo lielu, kas bija pa rokai,

Varkaltu, abējup noasinātu; no olīvas koka

Gludīta cirvkāts gatavots bija un pareizi ielaists.

Deva vēl arī tam tēšamo cirvi un vadīja viņu

Salas vistālākā malā, kur pacēlās milzīgi koki:

Mirdzošas papeles, alkšņi un egles, kas debesīs sniedzās,

Sausi, jau kaltuši koki, kas peldētu viegli pa jūru.

Parādot viņam šo vietu, kur pacēlās milzīgi koki,

Atgriezās Kalipso, dīvā no dievēm, uz mitekli savu.

Odisejs sacirta kokus, un darbus viņš nobeidza ātrL

Divdesmit baļķus tas nogāza zemē un tēsa ar cirvi,

Prātīgi gludināt sāka un līdzināt visus pēc auklas.

Kalipso, dīvā no dievēm, šim tobrīd atnesa svārpstus;

Izurbis caurumus baļķos un salaidis kopā it visus,

Sadzina cieši ar tapām un pārlika šķērskokus pārL

Kādu palaikam mēdz veidot īsts remeša amata pratējs

Dibenu tilpīgam kuģim, kas pārvadā preces pa jūru,

Tādu šo plostu ar dibenu platu sev Odisejs cēla.

Augstu pacēlis lāvas, tās atspiedis atbalstiem stipriem,

Plostā viņš pacēla mastu un uzvilka šķērskoku burām,

Taisīja stūri pēc tam, lai plostu viņš varētu vadīt.

Beidzot viņš savija kārklus un aplika malām visapkārt,

Gribēdams sargāt pret viļņiem, bet dibenā balastu meta.

Kalipso, dīvā no dievēm, tam atnesa audeklu baltu,

Lai viņš var darināt buras; to Odisejs prasmīgi veica;

Piesējis brases un skotes un vadāmās auklas pie burām,

Aizgrūda plostu pēc tam ar svirām uz dievišķo jūru.

Bija jau ceturtā diena, kad Odisejs nobeidza visu.

Piektajā dienā no salas to atlaida Kalipso ceļā,

Mazgāja pati to tīru un ietērpa smaržīgās drēbēs,

Atnesa kazādas maisu, to pildot ar tumšsārtu vīnu,

Otru ar ūdeni dzidru un ceļmaizi ielika somā,

Arī daudz pavalga deva, lai būtu ko spirdzināt sirdi,

Sūtīja viņam no muguras maigu un tīkamu vēju.

Dievišķais Odisejs priekā par vēju nu uzvilka buras.

Sēdies pie stūres pēc tam, viņš prasmīgi vadīja plostu;

Nomodā bija tā acis, jo nekrita miegs vēl uz plakstiem,

Skatot gan Plejadu baru, gan Bootu, rietošu vēlu,

Gan arī Lāčmātes zvaigzni, ko ļaudis dēvē par Ratiem,

Mūžam uz vietas tā griežas un vēro Oriona ceļu;

Vienīgi viņai nekad nav tiesību peldēties jūrā.

Kalipso, dīvā no dievēm, tam lika šo zvaigznāju spožo

Skatīt pa kreisi, kad atklātā jūrā tas dodas ar plostu.

Septiņas dienas un desmit viņš laidās ar plostu pa jūru,

Astoņpadsmitajā tas redzēja ēnainus kalnus

Laimīgo tālāku zemē, kas viņam te bija jau tuvu.

Zeme tam likās kā vairogs, kas pacelts virs miglainās jūras.

Atgriezās varenais Zemdimdis tobrīd no aitiopiešiem,

Tālumā viņš no Solimu kalniem Odiseju jūrā

Redzēja braucam uz plosta. Sirds vairāk tam iekaisa dusmās.

Kratīdams īgnumā galvu, viņš sirdij tā sacīja savai:

«Brīnums! Vai citādu likteni viņam ir lēmuši dievL

Kamēr es mielojos tālu pie laimīgiem aitiopiešiem?

Tiešām tas tuvu pie faiāku zemes, kur liktenis lēmis

Novelt tam nedienu spiedīgo slogu, kas nomoka viņu.

Tomēr vēl ceru, ka nelaimē lielā drīz iedzīšu viņu.»

Teicis tā, mākoņus savāca viņš un sajauca jūru,

Satvēris trljzari rokā; tad, sacēlis spēcīgas vētras,

Drausmīgo viesuļu brāzmas, ar mākoņiem tumšiem visapkārt

Apklāja zemi un jūru; nakts arī no debesīm nāca.

Atlaidās Eirs, jo varenais Nots un spēcīgais Zefīrs,

Aitērā dzimušais Borejs, daudz viļņu tam veldami virsū.

Ļima Odiseja ceļi, sirds mīļā tam sašuta krūtīs;

Ciezdams vislielākās mokas, tā sirdij viņš sacīja savai:

«Vai man, vai nelaimes sistam! Kas notiksies beidzot ar mani?

Baidos tik ļoti, vai taisnību visu būs teikusi dieve,

Paredzot likteni manu, ka, iekām es pārnākšot mājās,

Cietīšot jūrā daudz moku. Nu viss tas patiešām tā notiek.

Drausmīgiem mākoņiem Zevs ir apsedzis debesis plašās,

Sacēlis bangas visapkārt, jo spēcīga viesuļa vētra

Trako un plosās pa jūru. Nu droši es aiziešu bojā!

Laimīgi trīskārt un četrkārt tie vīri, kas gājuši bojā

Plašajos trojiešu laukos, lai sargātu Atreidu godu.

Kaut jel es būtu jau miris un beidzis šīs dzīvības ceļus

Todien, kad trojieši veseliem bariem ar varainiem šķēpiem

Ielenca mani visapkārt pie kritušā Pēlēja dēla!

Toreiz es apglabāts būtu un ahaji slavētu mani;

Tagad tik bēdīgā nāvē pēc likteņa lēmuma miršu.»

Pēkšņi šai brīdī no augšas tam uzbruka spēcīga banga,

Gāzdamās virsū ar spēku, un svaidīja plostu visapkārt.

Tālu no plosta viņš Iekrita jūrā, jo izrāva bangas

Stūri no stiprajām rokām, un spēcīgā viesuļa vētra,

Pārvarot pretējos vējus, pēc mirkļa jau pārlauza mastu.

Buras un šķērskoks nu iekrita jūrā jo tālu no kuģa.

Ilgi to turēja vilnis zem ūdens; viņš nespēja tobrīd

Steidzīgi iznirt un pacelties augšā no milzīgās bangas —

Lejup to gremdēja drēbes, ko dāvāja Kalipso dīvā.

Beidzot viņš iznira tomēr no viļņa un spļāva no mutes

Cdeni rūgteni sāļo, kas aumaļām plūda no galvas,

Tomēr šais briesmīgās mokās viņš nebija aizmirsis plostu;

Nirdams caur viļņiem, viņš tvēra to rokās un ķērās pie baļķiem,

Uzrāpās augšā uz plosta, tā glābdamies atkal no nāves.

Mētāja brāzmainie viļņi to šurp un turp apkārt pa jūru.

Itin kā rudeni Boreja elpa pa ieleju plašo

Projām rauj kaltušos dadžus, kaut cieši tie savijas kopā, —

Gluži tā mētāja vētras šo plostu šurp un turp apkārt.

Dažreiz to satvēra Nots un atdeva Bore jam mētāt,

Dažreiz to atdeva Eirs, lai Zefīrs to vajātu tālāk.

Tomēr to redzēja jūrā Leikoteja, skaistkāje Ino,

Kadma brīnišķā meita, kas agrāk bij mirstīga sieva.

Tagad tā atvaros dziļos ir guvusi dievišķu godu.

Kļuva tai žēl, ka Odisejs klīst un mokās pa jūru.

[Itin kā ūdeņuvista tā iznira ārā no jūras,]

Nosēdās blakus uz plosta un sacīja cilvēka balsī:

«Odisej, nelaimes sistais, kam zemdimdis Poseidons tagad

Tevi tik drausmīgi vajā un sūta tev likstu pēc likstas?

Nogremdēt tevi viņš nevar pavisam, kaut vēlas to ļotL

Tagad tu rīkojies tā — man liekas, tu saprātīgs esi:

Mudīgi novelc šīs drēbes un viesuļiem atstāj šo plostu!

Mezdamies bangās, tu iries ar rokām un peldēdams sasniedz

Faiāku zemi, kur liktenis lēmis tev glābiņu atrast.

Saņem šo brīnišķo autu un apsien to tūdaļ ap krūtīm!

Kopā ar to tev nevajag bīties par mokām un nāvi!

Bet, kad tu faiāku krastu ar rokām jau sasniedzis būsi,

Atraisi vaļā šo autu un aizmet to tumšajā jūrā

Tālu no šalcošā krasta, pats atpakaļ skatienu nevērs.»

Teica tā dieviete viņam un iedeva brīnišķo autu;

Atpakaļ ienira viņa ar steigu zem tumšajām bangām

Itin kā ūdeņuvista, un dzīle to sedza visapkārt.

Odisejs, dievišķais cietējs, vēl šaubījās brīdi, ko darīt.

Sadrūmis nopūtās smagi un sirdij tā sacīja savai:

«Vai man! Lai tikai kāds dievs nu atkal jau viltības cilpās

Neiepin mani, šeit padomu dodams man nokāpt no plosta!

Bet es tam negribu klausīt, jo redzu patlaban, ka zeme

Nav vēl tik tuvu pie manis, kur itin kā būšot mans glābiņš.

Taču es darīšu tā, kā būtu man bijis vislabāk:

Kamēr vēl turēsies baļķi, ar šķērskokiem sasieti kopā,

Tikmēr es palikšu šeit un cietīšu uzveltās mokas.

Bet, ja nu plostu visbeidzot man sadragās bangas un viļņi,

Metīšos peldus, jo līdzekli citu es nevaru atrast.»

Kamēr tā domāja viņš, to apsvērdams prātā un sirdi,

Zemdimdis Poseidons pēkšņi tam sūtīja varenu vilni,

Drausmīgu, smagu un augstu, kas pārvēlās pāri pār galvu.

Itin kā brāzmainais vējš, kas uzbrucis pelavu gubai,

Izkaisa pelavas sausās pa zemi uz dažādām pusēm, —

Gluži tā dievs tam kliedēja baļķus, bet Odisejs tūdaļ

Satvēra vienu no tiem un jātniski sēdās tam virsū,

Novilka drēbes pēc tam, ko dāvāja Kalipso dīvā,

Satvēra brīnišķo autu un sēja to tūdaļ ap krūtīm,

Iegāzās bangās uz galvas un peldēja, izstiepis rokas.

Varenais Zemdimdis tūdaļ to redzēja peldam pa viļņiem.

Kratīdams īgnumā galvu, viņš sirdij tā sacīja savai:

«Tagad nu klīsti pa jūru, daudz dažādas neveiksmes ciezdams,

Kamēr tev izdosies nākt pie Zevtēva mīļotās tautas!

Bet nu es ceru, tev sūdzību nebūs par ciešanām savām …»

Teicis šos vārdus, viņš skalstkrēpju zirgiem ar pātagu cirta,

Atpakaļ devās uz Aigām, kur bija tam slavenas pilis.

Atēnai, Zevtēva meitai, bij citādi nodomi prātā.

Brāzmainiem viesuļu vējiem tā aizslēdza ceļus un takus,

Pavēli dodama pārējiem klusēt un pūtienus pārtraukt,

Sūtīja Boreju straujo un salauza viļņus tā priekšā,

Kamēr pie faiākiem nāktu, pie slavenās īrēju tautas,

Odisejs, dievišķais cietējs, un glābtos no likteņa ļaunā.

Divas jau dienas pēc kārtas un divas vēl naktis pa viļņiem

Odisejs klīda un nojauta sirdī, ka nāve jau tuvu.

Tikko kā košraate Ausma no pamales atveda trešo.

Mitējās viesuļa vētra un, rimstoties saceltām bangām,

Iestājās klusums uz jūras; nu Odisejs vērīgu skatu

Redzēja tuvumā zemi, kad vilnis to pacēla augšup.

Itin kā priecājas bērni, kad atspirgst pēc slimības grūtas

Dzīvība tēvam, kas gulējis gultā un cietis daudz moku,

Vārgdams jau ilgi, kad ienaidīgs dievs to mocīja smagi,

Beidzot bērniem par prieku to dziedina mūžīgie dievi, —

Gluži tā priecājās viņš, kad redzēja zemi un mežu.

Cenzdamies peldēt, cik spēka, viņš gribēja piekrasti sasniegt,

Bet, kad tas bija tik tuvu, ka dzirdēt var cilvēka balsi,

Tūdaļ viņš sajuta troksni, kas rodas pie klinšainā krasta.

Jūra te drausmīgi krāca, ar sparu pret krastmalu augsto

Triekdama spēcīgus viļņus; visapkārt tam putas vien bija.

Nebija krastā ne ostu, ne līču, kur nostāties kuģiem.

Vienīgi izvirzīts krasts un klinšainas radzes visapkārt.

Drebēja tobrīd Odiseja sirds, un ļima tā ceļL

Nopūtās varonis smagi un sirdij tā sacīja savai:

«Vai man! Tik nejauši Zevs man nolēmis redzēt šo zemi!

Pārspējis esmu pēc grūtākas cīņas šos atvarus dziļos,

Tomēr no pelēkās jūras es nevaru izkulties ārā.

Sķautnainas klintis šeit paceļas visur, un varenas bangas

Šķeldamās sitas tām apkārt, tur paceļas klintssiena gluda,

Jūra ir arī tik dziļa; nav vietas, kur varu šai brīdī

Nostāties droši uz kājām un glābties no likteņa ļaunā.

Ka tik vēl mani šeit neaizrauj vilnis un netriec pret klinti,

Krastmalā kāpjot! Tad veltas būs pūles un ciešanas manas!

Bet, ja es peldēšu tālāk gar malu, lai raudzītu atrast

Lēzenus krastus kaut kur vai piestātnes vietu, tad baidos,

Ka tik no jauna man neuzbrūk vētra un nesvaida atkal

Mani pa zivīgo jūru, kad vaidēšu, palīgā saukdams,

Vai ar no jūras kāds dievs man neuzlaiž nezvēru lielu,

Kādus Amfitrīte bariem mēdz audzināt atvaros dziļos.

Zinu, ka slavenais Zemdimdis naidīgs joprojām pret manL»

Kamēr ar apdomu viņš to apsvēra prātā un sirdī,

Tamēr jo varena banga to nesa pret šķautnaino krastu.

Adu tam norautu visu un drumstalās saberztu kaulus,

Nebūtu Atēna laikā tam devusi padomu gudru:

Odisejs abējām rokām jo mudīgi satvēra klinti,

Vaidēdams turēja stingri, līdz pārgāja varenais vilnis.

Tā nu viņš glābās no viļņa, bet drīz vien tas atpakaļ nāca,

Atraudams viņu no klints un jūrā to aiznesdams tālu.

Itin kā polipam dažkārt, ja izrauj to ārā no alas,

Pieķeras cieši pie taustekļiem gariem daudz smilšgraudu rupju, —

Gluži tā pieķērās arī Odiseja varenās rokas

Cieši pie šķautnainās klints, bet banga to aizrāva projām.

Odisejs, nelaimes sistais, pret likteni aizietu bojā,

Nebūtu atjautu tobrīd tam devusi Spulgace dieve.

Izniris augšā no bangas, kas devās ar sparu pret krastu,

īrās viņš tālāk un vēroja zemi, vai nebūtu tuvu

Lēzena vieta kaut kur vai drošāka piestātne krastā.

Bet, kad viņš sasniedza grīvu, kur Ieplūda skaistviļņu upe,

Peldot gar krastu, tas atrada vietu, kas šķita tam laba.

Līdzena, gluži bez klintīm, kur patvērums bija pret vēju.

Atzina to viņš par ieteku jūrā un lūdza tās dievu:

«Klausi jel, valdniek, lai būtu kas būdams! Es nāku pie tevis,

Glābies no bargā Poseidona dusmām, un sirsnīgi lūdzos!

Mūžīgi esošiem dieviem ir tīkami tādi, kas klīstot

Cietuši daudzkārt kā tagad šeit es un žēlot lūdz viņu.

Zemu es krītu uz ceļiem pie tevis un skaistviļņu straumes!

Esi jel, valdniek, man žēlīgs, jo nāku pie tevis kā lūdzējs!»

Teica tā viņš, dievs remdēja bangas un plūstošo straumL

Izklāja klusumu apkārt un izglāba viņu no nāves

Tieši pie ietekas jūrā; tad tūdaļ tam saļima ceļi,

Sabruka varenās rokas, jo jūrā sirds novārga mīļā.

Miesa tam tūkusi bija un tecēja sālītais ūdens

Strāvām pa muti un nāsīm; bez spēka viņš nokrita zemē,

Zaudējis elpu un balsi, un locekļi gurdumā stinga.

Bet, kad viņš atvilka elpu un dzīvība pamodās krūtīs,

Dievietes dāvāto autu sev raisīja vaļā no pleciem,

Tūdaļ to iemeta upē, kas ūdeņus vēla uz jūru.

Varenā banga to atpakaļ nesa ar straumi un Ino

Saņēma atpakaļ mīļajās rokās; viņš, atstājis upi,

Noliecās piekrastes meldros un skūpstīja auglīgo zemi;

Sadrūmis nopūtās smagi un sirdij tā sacīja savai:

«Vai man! Kam ciešu tā es? Kas notiksies turpmāk ar mani?

Ja nu šo bēdpilno nakti es pavadu tuvu pie upes,

Baidos, ka stindzīgais aukstums pēc tam un valganā rasa

Nesaliec mani pavisam un nelaupa gurušos spēkus.

Rītos agri pirms ausmas no upes plūst vēsākas strāvas.

Ja nu es, uzkāpis kalnā un iegājis ēnainā mežā,

Iemigšu biezajos krūmos, kad aukstums un nogurums beidzot

Atstātu mani pavisam, es iegrimtu saldajos sapņos,

Tad jau varbūt es laupījums kļūšu šeit plēsīgiem zvēriem.»

Apsverot prātā it visu, tam beidzot par labāku šķita

Tūdaļ doties uz mežu; to atradis redzamā vietā

Tuvu pie upes, viņš ielīda tur divu krūmāju vidū,

Bija tie auguši kopā — viens oleastrs, olīva otra;

Nepūta spēcīgie vēji šim pudurim mitrumu cauri,

Hēlijs ar spožajiem stariem tam nedeva gaišumu savu,

Spēcīgais lietus tam nespiedās cauri; tik biezi bij krūmi,

Pamīšus saaugot kopā; to zari Odiseju slēpa.

Tūdaļ ar mīļajām rokām viņš taisīja guļvietu plašu —

Gadu pēc gada tur krājās daudz zaru un kritušu lapu,

Tā ka pat cilvēki divi vai trīs tur varētu atrast

Pajumti puteņa laikā, kad plosītos niknākās vētras.

Odisejs, dievišķais cietējs, to vēroja priecīgu prātu,

Iegūlās sanestā kaudzē un uzrausa lapas sev virsū.

Itin kā dažkārt kāds vīrs, kas, dzīvodams nomalē tālā,

Kaimiņiem neesot tuvu, mēdz pagali apraust ar pelniem,

Sargādams dzirksteļu sēklu, lai citur to nevajag meklēt, —

Gluži tā Odisejs ierausās lapās; bet Atēna viņam

Pildīja acis ar miegu, lai varētu aizdzīt jo ātrāk

Gurdumu smago no viņa, tam plakstiņus aizverot mīļos.

оdisejs, dievišķais cietējs, tur dusēja saldi zem krūma,

Miega un gurduma mākts; bet dieviete Atēna tobrīd

Steidzīgi devās uz zemi, kur faiākiem pilsēta bija.

Kādreiz senākos laikos tie mita Hipērejā plašā,

Tuvu pie kiklopu zemes, pie nekrietniem pārgalvju vīriem;

Aplaupīt mēdza šie viņus, jo bija daudz pārāki spēkā.

Nausitojs, līdzīgais dievam, tos sacēlis, izveda ārā,

Deva tiem Sherijā mītnes jo tālu no cītīgiem jaudīm,

Apjoza pilsētu mūriem, tur cēla daudz diženu namu,

Svētnīcas mūžīgiem dieviem un dalīja arājiem laukus,

Tomēr tas, likteņa mākts, sen mita jau Aīda valstī.

Alkinojs valdīja tolaik, un dievi tam gudrību deva.

Atēna, spulgace dieve, tad iegāja tūdaļ šā namā;

Rūpējās viņa par to, lai Odisejs pārnāktu mājās.

Virzījās dieve uz istabu krāšņo, kur dusēja tobrīd

Līdzīga mūžīgām dievēm gan skatā, gan auguma ziņā,

Krietnā Alki'noja meita Nausi'kaja, jaunava daiļā,

Blakus tai kalpones divas — tām haritas skaistumu deva —

Abējās aplodu pusēs, bet mirdzošās durvis bij slēgtas.

Gluži kā vēsmiņa viegla tā piesteidzās jaunavas gultai,

Noliecās pāri pār galvu un sacīja viņai jo laipni,

Pieņemot līdzīgu skatu kā slavenā Dimanta meitai;

Bija tā vienādos gados ar šo un tīkama sirdij.

Augumā līdzīga šai, tā spulgace Atēna teica:

«Kāpēc gan dzemdēja māte, Nausikaja, tevi tik kūtru?

Tavas tik brīnišķās drēbes vēl netīras mētājas apkārt!

Precības tev jau ir tuvu, kad pieklājas košākās drēbēs

Tērpties un pasniegt tās tiem, kas aizvedīs tevi no mājas.

Teicama slava arvien mēdz izpausties ļaudīs ar drēbēm;

Noskatās cienītā māte un tēvs uz tādiem ar prieku.

Rītu, kad atausīs gaisma, mēs velēties iesim uz upi,

Palīdze būšu tev visur, lai darbu tu veiktu jo ātrāk;

Taču tu jaunavas kārtā vairs nebūsi ilgi pie tēva,

Tāpēc ka bildina tevi arvien jo raženi dēli,

Labākie faiāku zemē, un pati tu slavenas dzimtas.

Celies, Nausikaja, tūdaļ un dodies pie slavenā tēva!

Saki, lai, ataustot gaismai, viņš mūļus liek divričos sajūgt,

Aizvedīs viņi gan jostas, gan drēbes, gan mirdzošās segas.

Arī tev būtu daudz ērtāk, ja pati tu neietu kājām;

Taču no pilsētas ārā jo tālu ir velēkņu bedres.»

Teikusi viņai šos vārdus, uz Olimpu Atēna devās,

Debesu dieviem, kā stāsta, tur atrodas miteklis mūžam;

Negrauj to vēji un vētras nekad, ne slacina lietus.

Nav ne tur krusas, ne sniega, tik vienīgi debesis dzidrās

Izplešas pāri pār visu, un mirdzums to apskauj visapkārt;

Mūžīgi laimīgie dievi tur pavada priekos ik dienas.

Spulgace aizgāja turp, to likusi jaunavai darīt.

Atnāca skaisttroņa Ausma; Nausi'kaju košajās drēbēs

Piecēla viņa no miega; šī brīnījās ļoti par sapnL

Steigā tā gāja pa namu, lai vecākiem stāstītu sapni,

Mīļajam tēvam un mātei; tos mājās vēl sastapa viņa.

Kopā ar kalponēm savām pie pavarda sēdēja māte.

Vērpdama purpura dzijas; tur durvīs tā sastapa tēvu;

Tobrīd viņš devās uz sēdi, kur pulcējās slaveni vīrL

Labākie faiāku vidū Alkmoju sauca pie sevis.

Nākusi tuvāk pie mīlamā tēva, tā sacīja viņam;

«Vai gan tu, mīļotais tēti, man neliksi divričus rīkot,

Augstos, ar stiprākiem ratiem, lai varētu labākās drēbes

Aizvest un izmazgāt upē? Tās netīras mētājas apkārt.

Taču tev pieklājas pašam, kad tautas sapulcē sēdi

Labāko faiāku vidū, tērpt augumu spodrākās drānās.

Arī patlaban tev mājā ir pieci jo mīlami dēli;

Divi no viņiem jau vīri, bet trīs vēl ir ziedošos gados.

Pēdējie vēlas arvien, lai, tērpušies mazgātās drēbēs,

Varētu doties uz deju; par visu to rūpes man sirdī.»

Teica Nausi'kaja tā, bet kaunējās mīļajam tēvam

Minēt par gaidāmām kāzām; tēvs manīja visu un teica:

«Neliedzu, mīļotais bērns, ne mūļus, ne arī ko citu.

Ej, ja tev tīkasi Lai kalpi ar steigu tev divričus rīko,

Augstos, ar stiprajiem ratiem, ar izpītu grozu tiem virsūl»

Teica tā viņš un vēlēja kalpiem; tie klausīja tūdaļ;

Divričus rīkoja viņi un Izvilka ritošos ratus,

Izveda mūļus no kūts un jūdza pie dīseles blakus.

Pati Nausikaja nesa no istabas mirdzošās drēbes,

Visas tās savāca viņa un ielika gludītos ratos.

Groziņa ielika māte tai ēdienus, tīkamus sirdij,

Dažādus, pavalgu arī un ielaida kazādas maisā

Dzirkstošā vīna papilnam; tad jaunava divričos kāpa;

Beidzot mirdzošā krūkā vēl ielēja valgano eļļu,

Lai ar to viņa un kalpones visas var iesvaidīt miesu.

Tūdaļ Jaunava pātagu tvēra un mirdzošos grožus,

Cirta ar pātagu mūļiem, lai skrietu; tie, dimdinot zemi,

Tecēja čakli uz priekšu un aizveda drēbes un pašu,

Ne jau tik vienu, jo sekoja viņai vēl kalpones citas.

Bet, kad jau beidzot tās nonāca visas pie skaistviļņu upes —

Velēkņu bedru šeit bija papilnam; no apakšas ūdens

Plūda tais straumēm, un netīras drānas šeit varēja mazgāt, —

Tūdaļ no ritošiem ratiem tās atjūdza klausīgos mūļus,

Aizdzina viņus uz pļavu pie vērpetēm bagātās upes,

Palaida saldajā zālē, bet pašas no gludītiem ratiem

Izņēma drēbes ar rokām un, mezdamas ūdenī tumšā,

Mīdīja velēkņu bedrēs jo cītīgāk cita par citu.

Bet, kad tās pabeidza mazgāt un iztīrīt traipus no drēbēm,

Rindās it visas nu izklāja veļu gar krastu, kur jūra

Dauzīja klintis visvairāk un vēla pret krastmalu oļus.

Beigušas mazgāties pašas, tās svaidīja miesu ar eļļu,

Nosēdās upmalā visas un tūdaļ pie azaida ķērās,

Gaidot, lai siltajā saulē tām izžūtu mazgātās drēbes.

Bet, kad Nausikaja pati un kalpones azaidu beidza,

Nometa šķidrautus savus un rotāties sāka ar bumbu.

Rotaļās vadīja viņas Nausfkaja, baltroce daiļā;

It kā Artēmīda, bultlaide, dodas pa kalniem un mežiem

Vai pa Erfmanta klintīm, vai arī pa Taigeta kraujām,

Sirsnīgā priekā par niknajiem kuiļiem un straujajiem briežiem;

Kopā ar viņu pa laukiem un lejām trauc tīrumu nimfas,

Aigīdas nesēja meitas, un Lētoja prieku jūt sirdī;

Galva un seja tās meitai tad izceļas pāri pār visām,

Tūdaļ to viegli var pazīt, kaut skaistas ir viņas it visas, —

Gluži tā izcēlās šeit starp kalponēm jaunava daiļā.

Bet, kad jau sāka tā posties, lai atgrieztos atkal uz mājām,

Likdama sarīkot rfiūļus un salocīt mirdzošās drēbes,

Atēna, spulgace dieve, ko citu jau nolēma prātā,

Lai jel nu Odisejs mostos un redzētu skaistvaidzi meitu

Un lai šī jaunava viņu uz faiāku pilsētu vestu.

Valdnieka meita tad raidīja bumbu pret kalponi kādu;

Mērķim tā aizlaidās garām un atvara virpulī krita;

Iekliedzās visas jo skaļi, un dievišķais Odisejs modās;

Pacēlies sēdus zem krūma, viņš domāja sirdī un prātā:

«Vai mani Kur tagad es esmu, un kādi šeit mitinās ļaudis?

Vai tie ir pārgalvji ļauni vai mežoņi, netaisni ļaudis?

Jeb vai tie laipni pret katru un bīstas no mūžīgiem dieviem?

Itin kā sieviešu balsis patlaban es dzirdējis būtu;

Laikam tās bija tik nimfas, kas klinšainos kalnos mēdz dzīvot,

Avotu ūdeņos tīros un dejot pa zālainām pļavām.

Vai gan patiesi es tur, kur cilvēku valodu runā?

Labi, es celšos un iešu, lai redzu pats skaidri it visu.»

Odisejs, dievišķais cietējs, to sacījis, līda no krūmiem,

Nolauza biezajā mežā pēc tam ar spēcīgu roku

Kuplu un lapotu zaru, lai vīrišķo kailumu segtu.

Gāja tām pretī kā lauva, kas, uzaudzis mežā, pilns spēka,

Spītēdams lietum un vētrām, iet medīt; tam uzliesmo acis,

Pēkšņi tad metas ar sparu pret vēršiem un aitām vai uzbrūk

Biezoknī klīstošiem briežiem; ja izsalkums skubina viņu.

Kūtīs pat laužas aiz žoga, lai sagrābtu barībai aitas, —

Gluži tā Odisejs arī pie košmatēm jaunavām metās,

Lai gan tas bija vēl kails: šis brīdis tā rīkoties lika.

Riebīgs viņš jaunavām šķita, jo notriepts tas bija ar dūņām;

Bailēs tās bēga no viņa un aizlaidās projām gar krastu;

Tikai Alkinoja meita vēl palika viena, jo dieve

Drosmi tai iedvesa prātā un locekļiem atņēma bailes.

Apstājās viņa tā priekšā; tad Odisejs domāja brīdi,

Vai tam šo skaistuli lūgt, tai sirsnīgi apkampjot ceļus,

Jeb vai ar, attālāk stāvot, bilst glaimīgu vārdu, lai viņa

Tūdaļ tam pilsētu rāda un dāvina drēbes, ko ģērbties.

Apsverot prātā it visu, tam beidzot par labāku šķita

Attālāk stāties no viņas un lūgties to sirsnīgiem vārdiem,

Lai jel, tai apkampjot ceļus, sirds jaunavai nekaistu dusmās.

Tūdaļ viņš sāka ar glaimiem un sacīja viņai ar viltu:

«Valdniece, tevi es lūdzu, kaut dieve vai mirstīgā esi!

Ja jau tu kāda starp dievēm, kas plašajās debesīs mājo,

Tevi Artemīdai pašai, visvarenā Zevtēva meitai,

Līdzināt varu gan skaistuma ziņā, gan sejā un skatā.

Bet, ja tu mirstīgā esi, kas staigā un dzīvo virs zemes,

Trīskārt ir laimīgs tavs tēvs un trīskārt ir laimīga māte,

Trīskārt ir laimīgi brāļi; man liekas, par skaistumu tavu

Laime tiem smaidīs arvien un līksmība pildīs to sirdis,

Redzot, ka atvase tāda, tik cēla iet rotaļu dejās.

Tomēr par pārējiem visiem tam laimes būs sirdī visvairāk,

Kas reiz, daudz dāvanu dodams, būs ieguvis tevi par sievu.

Neesmu redzējis acīm ne mirstīgo vīru, ne sievu

Tādu kā tu šeit patlaban. Man jābrīnās, vērojot tevi!

Kādreiz es redzēju Dēlā, Apollona ziedoklim blakus,

Zaļojam atvasi tādu, tev daiļumā līdzīgu palmu.

Arī reiz devos es turp; daudz vīru man sekoja toreiz

Līdzi šai šausmīgā ceļā, kur moku man bija bez gala;

Vērodams toreiz šo palmu, es stāvēju apmulsis ilgi,

Tāpēc ka līdzīgu koku vēl nebija devusi zeme, —

Gluži tā, jaunava daiļā, es brīnos par tevi un mulstu,

Baidos pie ceļiem tev krist, kaut šausmīgas bēdas māc manL

Vakar pēc divdesmit dienām es glābos no tumšajiem viļņiem:

Dzenāja mani tik ilgi bez rimšanās bangas un vētras

Prom no Ogigijas salas; kāds dievs šeit ir izmetis mani,

Lai es varbūt vēl ciešu šeit arī; man liekas, tik ātri

Nebūs tam gala, bet dievi man ciešanas sagādās jaunas.

Žēlo jel, valdniece, mani! Pie tevis es nāku vispirmās,

Pārcietis likstu pēc likstas. No pārējiem vīriem nevienu

Nezinu šeit, kam pilsētas pieder, kas dzīvo šai zemē.

Rādi man pilsētu kādu! Dod skrandu, lai varu to apmest,

Ja tev ir kāda, kur saliki drānas, uz šejieni nākot!

Mūžīgie dievi lai dod tev it visu, ko sirds vien tik vēlas —

Tīkamu vīru un namu un piešķir jums saskaņu dzīvē!

Pārāks un jaukāks nekas nav bijis virs zemes, ja mīla

Valda starp vīru un sievu, ja abi, kad saskan tiem prāti,

Rūpīgi pārvalda namu; tas īgnumu sagādā skauģiem,

Labvēļiem sirsnīgu prieku, bet paši to sajūt kā laimL»

Tūdaļ Nausikaja, baltroce daiļā, tam sacīja pretī:

«Svešniek, tu neesi līdzīgs ne gļēvam, ne muļķīgam vīram!

Taču gan Olimpa Zevs mēdz mirstīgiem dāvināt laimi,

Labiem un ļauniem, ikvienam, kā viņam tas ienācis prātā.

Viņš tev ir likteni lēmis, to panes ar mierīgu prātu.

Tagad, kad esi pie mums, kad nācis pie pilsētas tuvu,

Netrūks nekā tev šai zemē — ne drēbju, ne arī kā cita,

Kādas ik lūdzējam nākas, ko liktenis bargais tā sitis.

Rādīšu pilsētu tev un minēšu pilsoņus vārdā.

Faiāki dzīvo šai zemē, tiem arī šī pilsēta pieder.

Pati, atzīstos, esmu es krietnā Alkinoja meita:

Faiāku tauta ir devusi viņam kā varu, tā spēku.»

Teica tā jaunava viņam un košmates kalpones sauca:

«Rimstieties, kalpones manas! Kurp jābēg jums, ieraugot vīru?

Vai tad jūs varējāt domāt, ka būtu šeit ieradies naidnieks?

Tiešām nav piedzimis tāds un nepiedzims mirstīgo vidū,

Kas šeit ar naidīgu prātu pret cēlajiem faiākiem nāktu,

Ienaidu sēdams šai zemē; mēs mūžīgiem sevišķi mīļL

Tālu no pārējiem visiem mēs ieslēgti brāzmainā jūrā,

Pasaules malā; šurp neiekļūst citi no mirstīgiem ļaudīm.

Ieradies tagad pie mums kāds nelaimes vajātais svešnieks.

Rūpēties vajag par viņu; no Zeva ikviens nāk šai namā —

Svešnieks un trūkuma cietējs; pat dāvana maza tiem mīļa.

Tagad jūs, kalpones manas, šim ēdienu, dzērienu sniedziet!

Mazgājiet viņu šai upē, kur klusāka vieta pret vēju!»

Teica tā viņa; tās apstājās tūdaļ un drošākas kļuva,

Aizveda svešnieku projām, kur aizvēja bija, kā viņām

Pati Nausikaja lika, jo krietnā Alkinoja meita;

Hitonu tūdaļ un apmetni viņas tam nolika priekšā,

Pasniedza zeltainā krūkā tam valgano svaidāmo eļļu,

Raidīja upē pēc tam, lai mazgājas dzidrajās straumēs.

Odisejs, līdzīgais dievam, tām sacīja, valodu sākdams:

«Kalpones, paej iet tālāk, lūk, tā, lai riebīgās dūņas

Nomazgāt varu no pleciem un iesvaidīt sevi ar eļļu!

Tiešām jau ilgāku laiku trūkst ķermenim svaidāmās eļļas.

Netīk man mazgāties upē, jums redzot, jo sajūtu kaunu

Košmatu jaunavu vidū bez apģērba rādīties kailam.»

Teica; tās aizgāja tūdaļ un stāstīja ķēniņa meitaL

Odisejs, līdzīgais dievam, tad upē ar dzidrajiem viļņiem

Mazgāja riebīgās dūņas, kas plecus un muguru sedza,

Tīrīja sārņus no galvas, kas radušies bangainā jūrā.

Bet, kad tas mazgāties beidza, sev svaidīja miesu ar eļļu,

Uzģērba mugurā drānas, ko dāvāja jaunava viņam,

Atēna tūdaļ uz galvas tam dievišķo skaistumu lēja,

Pilnāku augumu deva un skatu un savija cirtās

Matus ap galvu, kas līdzīga šķita nu lilijas ziedam.

Itin kā sudraba kalējs, kam Hēfaists un Atēna pati

Devuši prasmi šai mākslā, lai veido tas brīnišķas lietas,

Ietērpj mirdzošā zeltā, ko prasmīgi sudrabā kalis, —

Gluži tā plecus un galvu tam krāšņumā ietērpa dieve.

Odisejs aizgāja tālāk un nosēdās krastā pie jūras,

Brīnišķā krāšņumā mirgdams; bet jaunava brīnījās viņā.

Tobrīd košmatēm kalponēm savām tā jaunava teica:

«Uzklausait, baltroces, kalpones manas, ko tagad jums teikšu!

Ne jau pret mūžīgo gribu, kas Olimpa mitekļos valda,

Nācis šis svešnieks pie mums, pie dievišķās faiāku tautas.

Tikko pirms mirkļa šis cilvēks man Izlikās neglīts, bet tagad

Līdzināms mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo.

Kaut jel par savējo gūtu es līdzīgu vīru! Kaut tādu

Sastaptu savējo vidū un viņam te patiktos palikt!

Tagad jūs, kalpones manas, šim ēdienu, dzērienu sniedziet!»

Teica tā viņa; tās tūdaļ bez pretrunas klausīja visas,

Ēdienu, dzērienu nesa un lika Odisejam priekšā.

Odisejs, dievišķais cietējs, ar patiku ēda un dzēra,

Tāpēc ka izsalkums ilgāku laiku jau mocīja viņu.

Bet tad Nausfkaja, baltroce daiļā, ko citu jau lēma.

Drānas tā locīja kopā un salika greznajos ratos,

Iejūdza stiprnagu mūļus un divričos iekāpa pati,

Svešnieku sauca pie sevis un sacīja, valodu sākot:

«Posies tu, svešniek, uz priekšu! Lai tūdaļ uz pilsētu ejam!

Pavadīt gribu es tevi pie prātīgā tēva, kur, ceru,

Redzēsi labākos vīrus, cik faiāku tautā pavisam.

Dari tik tagad, ko likšu! Man liekas, ka esi tu prātīgs.

Kamēr mēs iesim pa plašajiem laukiem un koptajām druvām,

Tikmēr tu seko man līdz aiz kalponēm, mūļiem un ratiem,

Soļodams ātri! Es iešu pa priekšu un rādīšu ceļu.

Drīz vien mēs nāksim pie pilsētas kādas; tai mūri visapkārt

Paceļas augsti, bet abējās pusēs ir teicama osta;

Ieeja šaura; pa labi un kreisi tur izliektie kuģi

Izvilkti krastā, un kuģim ikvienam ir nojume sava.

Tālāk skaists sapulču laukums Poseidona svētvietai tuvu,

Aplikts ar akmeņiem lieliem visapkārt un ieraktiem zemē.

Sanesti melnajiem kuģiem šai laukumā dažādi rīki,

Enkura virves un buras; te cītīgi gludina airus.

Nerūp jau faiāku vīriem ne bultneses spožas, ne stopi,

Bet gan tik masti un airi, un līgani peldoši kuģi;

Viņi ar priecīgu sirdi pa pelēko jūru mēdz irties.

Es šeit no naidīgām valodām vairos, lai vēlāk kāds mani

Nepeltu velti, jo tautā daudz dažādu neliešu rodam.

Sacīs varbūt kāds pārgalvis tā, kas sastaps mūs ceļā:

— Kas gan šis vīrs, kas, tik skaists un tik dižens, Nausfkajai seko?

kur gan tā ņēmusi viņu? Tas laikam par vīru būs viņai!

Vai nu tā kādu no svešzemju vīriem, kas izmests no kuģa,

Vedusi līdzi, jo tuvumā nav mums cita neviena,

Jeb vai pie viņas ir nācis kāds dievs, tās lūgšanu piesaukts,

Lejup no debesīm kāpdams, un viņa to paturēs mūžam.

Pareizi darīja viņa, kad izgāja pameklēt pati

Svešnieku vidū, bet faiāku ļaudis tā nicina skarbi,

Atraidot visus, tos raženos vīrus, kas bildina viņu. —

Tā, lūk, tie teiks un kaunu ar to man sagādās lielu.

Citai es ņemtu to ļaunā, ja līdzīgi darītu viņa,

Ja tā pret savējo gribu, kad tēvs vēl un māte ir dzīvi,

Brīvi ar vīriešiem pītos, pirms būtu tai bijušas kāzas.

Svešniek, tu uzklausi mani un ievēro padomu manu,

Kā lai jo ātrāk mans tēvs uz dzimteni aizvada tevi!

Tuvu pie ceļa tu redzēsi birzi, kas Atēnai svēta,

Papeles vien; tur burbuļo avots, bet apkārt tai pļava.

Tur ir Alkinoja tīrums un arī tā ziedošie dārzi,

Tiktāl no pilsētas projām, cik saucēja balsi var dzirdēt.

Nosēdies zemē, tur paliec un pagaidi brīdi, līdz kamēr

Pilsētu sasniedzam mēs un nonākam valdnieka pilī.

Bet, kad tu nojautis esi, ka nākušas pilī pie tēva,

Tūdaļ uz faiāku pilsētu dodies un vaicā tur kādam

Parādīt valdnieka pili, kur raženais Alkinojs dzīvo!

Viegli to pazīt ikvienam; pat bērns mazs tev parādīs ceļu.

Pārējo faiāku mājas nav līdzīgas valdnieka namam,

Krietnā Alkinoja pilij, — tā krāšņākā taču par visām.

Bet, kad tu būsi jau pilī un pagalmam iziesi cauri,

Steidzīgi dodies pa vīriešu mītni un dodies uz priekšu

Tieši pie mātes, kas pavarda priekšā pie uguns mēdz sēdēt,

Vērpdama purpura dzijas — patiešām ir brīnums tās skatīt!

Tuvu pie kolonas augstās; aiz muguras kalpones strādā;

Turpat pie pavarda gaišā ir novietots sēdeklis tēvam;

Sēž viņš tur itin kā dievs un spirdzina sirdi ar vīnu.

Tēvam tu aizsteidzies garām, bet dodies tūdaļ pie mātes,

Apkamp tai ceļus, lai atgriezties vari ar priecīgu prātu

Atkal uz dzimtenes zemi, kaut tālu no savējiem esL

[Ja nu tik māmiņa mana pret tevi būs mīļa un laipna,

Vari tad cerību lolot gan savējos redzēt, gan pārnākt

Atkal uz tīkamo namu un mīlamo dzimtenes zemL»]

Teica tā viņa un cirta ar mirdzošo pātagu mūļus.

Aizskrēja mūļi ar steigu un atstāja plūstošos viļņus.

Labi tie rikšoja tālāk, un labi tie gāja uz priekšu.

Jaunava valdīja grožus, lai Odisejs kalponēm blakus

Varētu mierīgi sekot, un manīgi pātagu cēla.

Rietēja saule, kad tuvojās viņi pie slavenās vietas,

Atēnas birztalas svētās. Tur dievišķais Odisejs sēdās.

Tūdaļ viņš varenā Zevtēva meitu tā sirsnīgi lūdza:

«Aigīdas nesēja meita, jo varenā, dzirdi jel mani!

Uzklausi tagad vēl mani, kaut agrāk, kad bangainā Jūrā

Slavenais Zemdimdis dragāja mani, tev netikās klausīt!

Liec, lai pret mani ir mīļi un žēlīgi faiāku vīri!»

Teica tā lūgdamies viņš, un Atēna klausīja viņu,

Tomēr vēl nelikās redzama vaigā, jo baidījās ļoti

Viņa no tēvbrāļa sava, kas dievišķo Lāerta dēlu

Neganti nīda, līdz kamēr tas pārnāca dzimtenē savā.

tēvišķais Odisejs, raksturā stingrais, no sirds tā tur lūdzās.

Spēcīgie mūļi pa tam uz pilsētu jaunavu veda.

Bet, kad tā sasniedza tēva Alkmoja slaveno pili,

Apstājās mūļi pie vārtiem un brāļi tai nostājās apkārt,

Līdzīgi mūžīgiem dieviem; tie tūdaļ no divriču jūga

Atjūdza mūļus un mazgātās drēbes tai ienesa iekšā.

Pati uz istabu savu nu gāja, kur kalpone čaklā,

Sirmgalve Eirimedūsa, tai uguni iededzināja.

Atveda kuģī no Apeiras šo, bet faiāku vīri

Deva Alkmojam viņu kā balvu, jo pavēlnieks bija

Visā šai zemē un tauta tam klausīja gluži kā dievam.

Daiļo Nausikaju viņa šai namā tam uzaudzināja.

Arī tai uguni kūra un azaidu pagatavoja.

Tobrīd jau Odisejs cēlās un devās uz pilsētas pusL

Atēna, gādājot drošību ejot, to ietina miglā,

Lai jel no cēlajiem tālākiem kāds, to sastapis ceļā,

Nespētu apvainot viņu un vaicāt, no kurienes nācis.

Tikko viņš paspēja ieiet šās tīkamās pilsētas mūros,

Atēnu, spulgaci dievi, viņš piepeši sastapa ceļā,

Līdzīgu meitenei košai ar smeļamo krūzi uz rokas.

Viņa tam nostājās priekšā, un dievišķais Odisejs teica:

«Vai gan tu nevari, bērns, man parādīt namu, kur tagad

Raženais Alkinojs mājo, kas valda pār faiāku tautu?

Esmu šeit svešnieks, daudz likstu un nelaimes pārcietis ceļā,

Nāku pie jums no attālas zemes; te nezinu tāpēc

Vīru nevienu, kam pilsēta pieder, kas valda šai zemē.»

Atēna, spulgace dieve, tam savukārt sacīja atkal:

«Labprāt jau, svešnieka tēv, to namu, ko vēlies patlaban,

Rādīšu tev! Mans raženais tēvs te tuvumā dzīvo.

Mierīgi dodies uz priekšu! Tev tālāk es rādīšu ceļu!

Neraugies tikai tu apkārt un sarunu nesāc ar viņiem!

Ļaudis šai zemē ne vienmēr pret svešajiem bijuši laipnL

Labprāt tie neuzņem tos, kas kādreiz no svešatnes atnāk.

Taču gan paļaujas viņi visvairāk uz ātrajiem kuģiem,

Laizdamies atvaros dziļos; to Zemdimdis viņiem ir devis.

Ātri un viegli ir faiāku kuģi kā spārni vai domas.»

Teica tā spulgace dieve un mudīgi gāja uz priekšu.

Odisejs sekoja tieši pa ceļu, kur soļoja dieve.

Tomēr no tālākiem, slaveniem jūrā, vēl nebija tobrīd

Manījis viņus neviens, jo Atēna, varenā dieve,

Skaistajiem matiem, to neļāva skatīt un dievišķu miglu

Klāja ap viņu visapkārt, tam vēlīga būdama prātā.

Brīnums Odisejam bija par ostām un līganiem kuģiem,

Tautas sapulču vietām, par garajiem pilsētu mūriem,

Augstiem pārlieku, un vareniem vaļņiem, jo brīnišķiem skatam.

Bet, kad tie pienāca tuvu pie valdnieka slavenā nama,

Atēna, spulgace dieve, tā, valodu sākdama, bilda:

«Svešnieka tēv, šī māja ir tā, ko liki man rādīt.

Virsaišus, Zevtēva vīrus, tu sastapsi dzīrojam iekšā;

Ej tur ar mierīgu prātu un nebaidies sirdī no viņleml

Jāatzīst, pārdrošam vīram arvien ik pasākums veicas

Labāk kā citiem, kaut arī tas būtu no svešatnes nācis.

Valdniecei tuvojies pirmai, kad iegājis būsi šai namā!

Arēte viņai ir vārds; tai senči ir gluži tie paši,

Kādi Alkinoja spēkam, kas valda pār faiāku tautu.

Dēlu, Nausitoju vārdā, Pen'boja, skaistākā sieva,

Raženā Eirlmedonta visjaunākā, daiļākā meita,

Dzemdēja krāšņajā pilī Poseidonam, tricinātājam.

Raženais Elrimedonts pār gigantiem valdīja kādreiz,

Tomēr viņš iegrūda postā šo nekrietno tautu un sevL

Poseidons pinās ar meitu, šī dzemdēja raženu dēlu —

Nausitojs bija tā vārds, kas valdīja faiāku tautā.

Alkinojs brašais un Rēksenors bija Nausitoja dēlL

Rēksenors mira bez dēliem; šo stopnesis Apollons gāza,

Kāzas vēl svinot šai namā; tas atstāja greznajā pilī

Arēti, vienīgo meitu, ko Alkinojs ņēma par sievu,

Godāja viņu tik ļoti, kā godāta nebij neviena

Cita starp sievām, kas mīlētu māju un klausītu vīram.

Taču tur Arēti godina visi, mīl sirsnīgi viņu

Raženie bērni vispirms, pats Alkinojs vairāk par visiem,

Beidzot pilsoņi visi, kas uzlūko viņu kā dievi,

Apsveic to sirsnīgiem vārdiem, kad pilsētā parādās patL

Padoma gudra nekad nav faiāku valdniecei trūcis;

Ķildas starp vīriem mēdz Arēte izšķirt ar laipnīgu vārdu.

Ja nu tik viņa patiešām pret tevi būs mīļa un laipna,

Vari tad cerību lolot gan savējos redzēt, gan pārnākt

Atkal uz augstjumta namu un mīlamo dzimtenes zemL»

Atēna, spulgace dieve, tā teikusi, aizlaidās tūdaļ

Pāri pār bangaino jūru un atstāja Sheriju krāšņo;

Nākusi Maratonā, uz platielu Atēnām devās,

Metās Erehteja krāšņajā namā, bet Odisejs gāja

Tūdaļ uz augsto Alkinoja pili; viņš domāja brīdi,

Stājās ar nemieru sirdī, kad nāca pie varainā sliekšņa.

Brīnišķīgs mirdzums, kāds atspīd no saules vai mēneša gaismas,

Laistījās spoži jo krietnā Alki'noja augstjumta pilī.

Sienas viscaur! bij mirdzoša vara pa labi un kreisi,

Sākot no sliekšņa; bet augšā visapkārt bij zilgana dzega.

Ieeju brīnišķā namā šeit aizslēdza zeltainas durvis,

Sudraba aplodas pieslietas bija pie varainā sliekšņa,

Sudraba palodas virsū, bet veramais gredzens no zelta,

Abējās pusēs pie durvīm vēl zelta un sudraba suņi;

Hēfaists tos veidojis bija ar sevišķu gaumi un prasmi,

Lai šeit arvien tie sargātu krietnā Alkmoja namu.

Mūžīgi bija tie visi un vecāki nekļuva mūžam.

Iekšā gar sienām visapkārt bij rindām vien salikti krēsli,

Sākot no sliekšņa viscauri pa labi un kreisi, bet visiem

Paklāji, smalki un gaumīgi austi, bij pārklāti pāri —

Sieviešu prasmīgais darbs. Šeit faiāku vadoņi dižie

Sēdēja ēdot un dzerot, jo visa tiem bija papilnam.

Bija uz pakāpēm augstām tur brīnišķi jaunekļu tēli

Mirdzošā zeltā, un degošas lāpas tie turēja rokā,

Uguni rādot nakts tumsā šeit mielastā ielūgtiem viesiem.

Piecdesmit kalpoņu bija pavisam Alkmoja namā;

Dzirnās dažas tam dzeltenos kviešus jo cītīgi mala,

Dažas ar vārpstuvi vērpa, bet dažas tur audeklu auda,

Sēdušās cita pie citas kā slaikano papeļu lapas;

Pilēja valganā eļļa no smalkajiem audeklu metiem.

Gluži kā faiāku vīri ir pārāki mirstīgo vidū

Doties ar ātrajiem kuģiem pa jūru, tā faiāku sievas

Pārākas aušanas mākslā, jo Atēna viņām it visām

Devusi padomu gudru un veiklību rokdarbu prasmē.

Tuvu pie vārtiem ir brīnišķīgs dārzs aiz pagalma sētas,

Apmēram pūrvietas četras; visapkārt tam uzcelta sēta.

Zaraini koki ar lapotnēm kuplām tur paceļas augstu;

Bumbieres, granātu koki, daudz ābeļu tīkamiem augļiem,

Saldeno vīģkoku šķirnes un olīvas zaļo tur krāšņL

Augļu ne ziemu, ne vasaru netrūkst, un neiet tie bojā.

Cauru gadu te ienākas tie, jo, Zefīram pūšot,

Daži tik aizmetas vēl, bet gatavi ienākas daži —

Bumbieris bumbiera galā, pēc ābola ienākas ābols,

Vīģe pēc vīģes tam seko, pēc sulīgā ķekara ķekars.

Vīnadārzs bija vēl tālāk; ik zarā tur ķekari brieda.

Dārzmalā, līdzenā vietā, kur karstākā piesaule bija,

Ķekari kaltējās saulē, bet citu vēl ievāca citur,

Citus jau izspaidīt sāka, bet citi vēl bija tur zaļi,

Citi jau pusbriedā bija, bet citi tik nometa ziedus.

Tālāk aiz pēdējās vīnāju rindas bij iekoptas dobes,

Pilnas ar dažādiem stādiem, kas ziedēja veselu gadu.

Avoti divi tur vira no zemes: viens plūda pa dārzu,

Nesdams tam valgmi, otrs plūda pa apakšu pagalma slieksnim

Projām uz augstcelto namu, kur pilsoņi ūdeni smēla.

Tiešām tik brīnišķu dārzu Alkinojam dāvāja dievL

Odisejs, dievišķais cietējs, tur apstājies, brīnījās ilgL

Bet, kad viņš vērojis bija it visu ar izbrīnu sirdī,

Piepeši pārkāpa slieksni un devās Alkinoja namā,

Sastapdams vadoņus visus un padoma devējus kopā.

Modrajam Hermejam tobrīd tie izlēja vīnu ar kausiem;

Viņam tie pēdējam lēja, kad gribēja doties uz dusu.

Odisejs, dievišķais cietējs, nu gāja pa ķēnišķo pili,

Ietinies biezajā miglā, ko Atēna lēja tam apkārt,

Kamēr pie Arētes pašas un krietnā Alkinoja nāca.

Odisejs nokrita zemē un apkampa Arētei ceļus;

Dievišķā migla, kas ietina viņu, šeit izklīda pēkšņL

Ieraugot svešnieku pilī, tie klusēja visi kā mēmL

Brīnums tiem bija, to redzot, bet Odisejs sirsnīgi lūdzās:

«Arēte, valdniece laipnā, ai krietnā Rēksēnora meita!

Cietis daudz ceļā, pie vīra es tava un tevis nu nāku

Un pie šiem viesiem! Lai mūžīgie dievi jums piešķir ikvienam

Laimīgi dzīvot virs zemes! Lai visu jūs atstātu bērniem,

Mantu šai namā un godu, ko viņiem ir devusi tauta!

Tagad jūs aizvadiet mani jo ātrāk uz dzimtenes zemi,

Tāpēc ka tālu no draugiem es mocības ciešu jau ilgi!»

Teicis šos vārdus, pie pavarda gāja un nosēdās pelnos

Sakurtai ugunij blakus; tie klusēja visi kā mēmL

Ehenejs, sirmgalvis krietnais, pēc brīža tik valodu sāka;

Vecākais bija viņš gados starp pārējiem faiāku vīriem,

Runās daudz pārāks, jo padoms tam bija no senajām dienām

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Alkinoj, godu tev nedara tas un neklājas arī

Svešniekam atļaut pie pavarda sēdēt un vārtīties pelnos!

Visi, kā redzi, šeit klusē un gaida uz pavēli tavu.

Viesim liec celties, ved viņu uz sudrabā mirdzošo krēslu,

Sēdini viņu starp mums un pavēli saucējiem tūdaļ

Samaisīt krāterī vīnu, lai zibeņu metējam Zevam

Varam to ziedot, jo viņš mēdz pajumtes lūdzējus sargāt.

Saimniece viņam lai pasniedz no visa, kas sagādāts namā!»

Tikko kā svētais Alkinoja spēks to dzirdēja sakām,

Tūdaļ aiz rokas viņš tvēra Odiseju, prātīgo vīru,

Uzcēla augšā no pelniem un lika tam nosēsties krēslā,

Brašajam Lāodamāntam no sēdekļa piecelties likdams, —

Blakus viņš sēdēja tēvam un mīļākais bija no visiem.

Kalpone ūdeni nesa un lēja uz rokām no trauka,

Skaista, mirdzošā zelta, uz sudraba bļodas, lai rokas

Skalotu tīras, bet priekšā tiem nolika gludītu galdu.

Tikusi saimniece nāca un uzlika maizi uz galda,

Atnesa ēdienu gana, jo labprāt tā sniedza, kas bija.

Odisejs, dievišķais cietējs, ar patiku ēda un dzēra.

Krietnais Alkinoja spēks tad sacīja saucējam savam:

«Maisāmā traukā lej, Pontonoj, vīnu! Sniedz pildītos kausus

Visiem pēc kārtas šai namā, lai zibeņu metējam Zevam

Varam to ziedot, jo viņš mēdz pajumtes lūdzējus sargāt!»

Teica tā viņš, un Pontonojs jauca tiem saldeno vīnu,

Pasniegdams katram pa labi, lai kausos to liešanai smeltu.

Tikko tie nolēja dieviem un dzēra, cik patika sirdij,

Krietnais Alkinoja spēks tiem sacīja, valodu sākdams:

«Uzklausait, tālāku vīri un padoma devēji gudrie.

Lai es jums varētu teikt, ko krūtīs sirds lēmusi sacīt!

Tagad, kad beigušās dzīres, jūs dodieties mājās uz dusu!

Rītu, kad atausīs gaisma, šurp pārējos sirmgalvjus sauksim,

Mielosim svešnieku pilī un mūžīgiem debesu dieviem

Ziedosim tīkamus ziedus; tad kopīgi lemsim, kā ātri

Pavadīt viesi uz māju, lai pārnāk šis svešnieks bez raizēm,

Mūsējo pasargāts ceļā, uz mīlamo dzimtenes zemi;

Sajuzdams sirdī daudz prieka, kaut svešumā būdams jo tālu,

Lai tas vairs neciestu atkal no jauna ne bēdu, ne raižu,

Kamēr pie dzimtenes krastiem viņš izkāptu malā; lai vēlāk

Pārcieš to visu, ko lēmusi Aisa un Vērpējas bargās

Vērpušas dzīvības diegā, kad piedzima cienītai māteL

Ja nu patiešām kāds mūžīgais dievs no debesīm nācis,

Dieviem tad atkal ir prātā kāds mirstīgiem nezināms lēmums.

Taču jau parādās dievi arvien mums izskatā savā,

Sevišķi tad, kad ziedojam tiem mēs tīkamus ziedus;

Kopā tie dzīro ar mums un nosēstas mūsējo vidu.

Ja nu kāds ceļinieks, vienatnē iedams, tos nejauši satiek,

Neslēpjas viņi no tā, jo radi mēs esam ar dieviem,

Gluži kā kiklopu cilts un drausmīgā gigantu saime.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Alkinoj, atmet šīs domas pavisam! Es neesmu tomēr

Līdzināms mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo,

Auguma ziņā vai sejā, bet mirstīgiem ļaudīm virs zemes.

Bet, ja virs zemes jūs zinātu kādus, kas mirstīgo vidū

Cietis vislielākās mokas, tad nelaimē līdzīgs tiem esmu.

Vairāk kā citi es varētu stāstīt par visu to postu,

Kādu es pārcietis ceļā pēc mūžīgo dievību prāta.

Tagad nu ļaujiet man ēst, kaut skumjas un rūpes māc sirdi!

Nekrietnāks nav vairs nekas virs zemes kā nīstamais vēders:

Gribi vai negribi arī, arvien tas liek domāt par sevi,

Lai gan mūs rūpesti māc un sirdī ir bēdas un raizes.

Tā ir ar mani: kaut sirdi grauž skumjas, bet nekrietnais vēders

Skubināt skubina mani, lai ēdu un dzeru ik dienas,

Aizmirstu visu, ko cietis, līdz kamēr tas pildīts no jauna.

Kavēties nevajag jums, bet ritu, kad atausīs gaisma,

Pavadiet mani, ko likstas tā vajā, uz dzimtenes zemi!

Lai tad pēc pārciestām likstām es šķiros no dzīves, ja reizi

Redzu vēl mantību savu ar saimi un augstjumta namu!»

Teica tā viņš; šie piekrita visi un bija ar mieru

Aizvadīt dzimtenē viesi, jo prātīga bija tā runa.

Bet, kad tie nolēja dieviem un dzēra, cik patika sirdij,

Steidzās uz māju ikviens, lai iemigtu saldajā miegā.

Dievišķais Odisejs tobrīd vēl palika valdniekā pilī;

Arēte sēdās tam blakus un Alkinojs, līdzīgais dievam;

Kalpones novāca traukus no galda un aiznesa projām.

Baltroce Arēte tūdaļ ar svešnieku sarunu sāka;

Apmetni smalko un hitonu redzot, tā pazina tūdaļ

Tīkamās drānas, jo pati tās auda ar kalponēm savām.

Valodu sākot ar viņu, tā bilda šos spārnotos vārdus:

«Svešniek, tev gribu vispirms, kad esam šeit vieni, ko vaicāt!

Kas tu? No kurienes esi? Kas tagad šīs drānas tev devis?

Vai gan tu neteici mums, ka, klīzdams pa jūru, šurp nācis?»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja atkal:

«Valdniece, izstāstīt grūti no gala tev ciešanas manas,

Tāpēc ka debesu dievi man sūtīja likstu pēc likstas!

Teikšu tev tūdaļ it visu, ko vēlies tu zināt no manis.

Atrodas jūrā no šejienes tālu Ogigijas sala;

Kalipso, Atlanta meita, šī viltniece lielā tur dzīvo,

Košmate nimfa, jo varenā dieve; ar viņu gan labprāt

Satikties nemēdz ne dievi, ne mirstīgie vīri virs zemes.

Mani tik vienu, ko likstas tā vajā, šās pavarda priekšā

Atveda kādreiz kāds dievs, jo Zevtēvs ar zibeni spožo

Satrieca steidzīgo kuģi, kad atrados tumšajā jūrā.

Pārējie drosmīgie biedri tad nogrima dziļajā dzīlē.

Satvēris pamata baļķi, kad sašķīda līganais kuģis,

Deviņas dienas es klīdu pa jūru, bet desmitā naktī

Atdzina dievi Ogigijas salā, kur Kalipso mājo,

Košmate nimfa, jo varenā dieve; tā uzņēma laipni,

Draudzīgi mieloja mani un kopa; man solīja viņa

Mūžīgu dzīvību dot un mūžīgu jaunību dāvāt;

Taču man sirdi nekad tā nespēja valdzināt krūtīs.

Septiņus gadus es biju pie viņas un asarām bieži

Slacīju dievišķās drēbes, ko brīnišķā Kalipso deva.

Bet, kad jau astotais gads pēc kārtas man pienāca beidzot,

Pēkšņi tā pavēli deva man atpakaļ doties uz māju;

Vai nu tā lika tai Zevs, vai pašai ar grozījās prātL

Mani tā raidīja mājās ar sasietu plostu un deva

Maizi un saldeno vīnu, bet mugurā brīnišķas drēbes,

Sūtīja ceļvēju krietnu, kas maigi un mīlīgi pūta.

Septiņas dienas un desmit es laidos ar plostu pa jūru.

Astoņpadsmitajā es vēroju jūsējās zemes

Ēnainos mežus. Sirds mīļā nu priekā man, nelaimes sistam,

Pukstēja strauji; bet tomēr pa ceļam vēl bija daudz moku:

Poseidons, zemdimdis, turpmāk arvien vēl uzkrāva jaunas;

Palaidis spēcīgus vējus, viņš ņēmās man aizsprostot ceļu,

Sacēla milzīgas bangas, un neļāva tobrīd man viļņi

Tālāk uz priekšu vēl dzīties ar plostu, kaut vaidēju smagL

Viesuļa vētra pēc tam man satrieca plostu; es tomēr

Peldēdams izlauzos ārā no bangainās jūras, līdz beidzot,

Svaidoties vētrā un viļņos, es nācu pie jūsējās zemes.

Izkāpjot klinšainā krastā, šeit viļņi drīz nomāktu mani,

Triektu pret šķautnaino krastu un izmestu bīstamā vietā.

Tomēr es atpakaļ devos un peldēju projām gar krastu,

Kamēr jau nācu pie upes, kas ērtāka šķita par visām,

Līdzena, gluži bez klintīm; te patvērums bija pret vēju.

Iznācis ārā, es nokritu zemē, bet atspirgu atkal.

Pārsteidza dievišķā nakts. Es, tālāk no Zevtēva upes

Atgājis, nogūlos krūmos un sarausu kritušās lapas,

Apsegdams sevi; tad dievs kāds man sūtīja spirdzīgu miegu.

Ierausies kritušās lapās, ar skumju un sagrauztu sirdi

Gulēju saldi šai naktī līdz ausmai un pusdienas laikam.

Saule jau devās uz rietu. Miegs saldais nu atstāja manL

Tavu Nausikaju kopā ar kalponēm redzēju tobrīd

Rotaļas sākam, un itin kā dieve tā bija starp viņām.

Viņu es sirsnīgi lūdzu. Tai netrūka padoma laba;

Nebija cerams pavisam, ka jaunava līdzīgos gados

Rīkotos tā, jo jaunāki ļaudis bez apdoma dzīvo.

Viņa man barību bagāti deva un dzirkstošo vīnu,

Lika man mazgāties upē un dāvāja arī šīs drēbes.

Taisnību visu tev atklājis esmu, kaut skumjas kremt sirdL»

Alkinojs, atbildot viņam, tad atkal tā valodu sāka:

«Svešniek, Nausi'kajas darbu par pareizu nevaru atzīti

Tiešām tās pienākums bija jau tūdaļ ar kalponēm savām

Atvadīt tevi šai namā, jo pirmo tu biji šo lūdzis.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Faiāku valdniek, jel nepel man tāpēc šo jaunavu krietno!

Viņa man sacīja tobrīd, lai kopā ar kalponēm eju;

Taču man netikās labprāt tā darīt aiz kauna un bailēm,

Tevī lai nemostos īgnums, ja kopā šo redzi ar mani:

Ātri jau iekarstam dusmās mēs mirstīgie ļaudis virs zemes.»

Alkinojs, atbildot viņam, tad atkal tā valodu sāka:

«Svešniek, es neesmu tāds, ka piepeši muļķīgās dusmās

Aplam man iekaistu sirds: daudz labāk ir ieturēt mēru.

Kaut jel — ai Zev, mūsu tēv, ai Atēna, Apollon arī! —

Rastos tāds cilvēks kā tu, kam vienādas domas ar mani,

Tāds, kas Nausikaju ņemtu par sievu, kas, būdams par znotu,

Paliktu dzīvot šai zemē! Es māju un mantu tev dotu,

Ja tu šeit paliktu labprāt; bet faiāku zemē pret gribu

Neturēs tevi neviens — tas būtu pret Zevtēva gribu.

Vadīšu tevi jau rītdien uz māju, lai zini to labL

Tikmēr tu varēsi dusēt, kad iegrimsi dziļajā miegā.

Mūsējie aizvadīs tevi pa mierīgo jūru, līdz kamēr

Nokļūsi dzimtenē savā vai citur, kur patiktos sirdij,

Kaut vai pat būtu tev jābrauc vēl tālāk par Eibojas salu.

Esot šī sala jo tālu, kā ļaudis mēdz stāstīt, kas kādreiz

Bijuši paši šai zemē un veduši turp Radamantu,

Lai tas ar Titiju tiktos, ar Gaijas vareno dēlu.

Faiāki arī turp devās un dienā tai pašā bez pūlēm

Pabeidza braucienu turp, bet vakarā atgriezās mājās.

Drīz vien tu redzēsi pats, cik pārāki laiāku kuģi,

Kādi ir jaunekļi šeit, kas iras ar airiem pa jūru.»

Teica tā Alkinojs viņam: bet Odisejs, dievišķais cietējs,

Priecājās ļoti.Viņš, pielūgdams Zevu, tā pacēla balsi:

«Zev, mūsu tēv! Lai Alkinojs tagad tā dara. it visu,

Kā šeit viņš solījās nule! Tad ietu pa auglīgo zemi

Mūžīga slava šim vīram, un drīz vien es dzimtenē būtu!»

Tā šeit tie runāja abi un bilda viens otram jo laipnL

Arēte, baltroce daiļā, nu vēlēja kalponēm savām

Gultas likt priekšnama telpā un sagādāt gultdrānas košas,

Apklāt ar paklājiem mīkstiem, jo brīnišķiem purpura krāsā,

Virsū klāt vilnātnas segas, lai varētu apsegties labL

Beigušas darbu, tās izgāja ārā ar degošu lāpu.

Bet, kad jau stiprajā gultā tās uzklāja guļvietu viņam,

Nākušas tuvu pie tā, Odisejam ziņoja laipni:

«Celies nu, svešniek, ej gulēt, jo gulta ir tagad tev klāta!»

Teica tā viņas, un tīkami bija tam doties uz dusu.

Odisejs, dievišķais cietējs, nu dusēja nakti bez rūpēm

Skanīgā priekšnama telpās, jo brīnišķi robotā gultā.

Arī pats Alkinojs gāja uz dibena istabu gulēt

Augstajā namā, kur mīļotā sieva tam taisīja vietu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Pamodās svētais Alkmoja spēks un cēlās no gultas;

Dievišķais Odisejs, pilsētu grāvējs, ar modās no miega.

Svētais Alkmoja spēks uz sapulču laukumu tūdaļ

Vadīja viesi — tas tuvumā bija pie faiāku kuģiem.

Nācēji nosēdās šeit uz gluditiem akmeņu soliem

Blakus cits citam; bet Atēna gāja pa pilsētu apkārt,

Būdama izskatā gluži kā gudrā Alkmoja saucējs;

Rūpes tai bija par to, lai Odisejs pārnāktu mājās.

Stādamās tuvu pie katra, tā dieviete sacīja viņam:

«Steidzieties, faiāku vadoņi visi un padomes vīri!

Sapulču laukumā nāciet par svešnieku klausīties ziņas!

Tikko kā atnācis viņš pie gudrā Alkmoja pilī,

Svešumā izmests no jūras. Tas izskatā mūžīgiem līdzīgs.»

Teica tā viņa un iedvesa drosmi un sparu ikkatrā.

Drīzumā sapulču laukums un sēdekļi pildījās pilni,

Sanākot visiem. Daudz brīnījās ļaudis, kad redzēja viņi

Prātīgo Lāerta dēlu; tad Pallada Atēna tūdaļ

Dievišķā skaistumā tērpa tam galvu un vīrišķos plecus,

Darīja lielāku pašu un deva tam pilnāku stāvu,

Lai tas šeit būtu jo tīkams it visiem starp faiāku vīriem,

Varens un cienījams arī, lai iegūtu sacīkstēs visās

Uzvaru spožu, ja faiāku vīri to pārbaudīt sāktu.

Bet, kad jau sanāca ļaudis un kopā tie bija it visi,

Svētais Alkmoja spēks tiem sacīja, valodu sākdams:

«Uzklausait, faiāku vadoņi visi un padomes vīri!

Tagad es teikšu jums to, ko krūtīs sirds mana liek sacīt.

Klejodams apkārt, šis svešnieks ir sasniedzis mitekli manu;

Kas viņš, nav zināms, vai nācis no rītiem vai rietumu zemēm.

Mani viņš lūdza, lai aizvadu viņu uz dzimtenes zemL

Tāpēc jo ātrāk mēs vadīsim viņu, kā mēdzam to darīt.

Nav šeit neviena un nebūs, kas, ienācis miteklī manā,

Gaidītu, gauzdamies ilgi, un nebūtu aizvadīts mājās.

Tūdaļ melnsānu kuģi jūs ievelciet dievišķā jūrā,

Gluži vēl jaunu, un piecdesmit divus tad jaunekļus brašus

Savāciet kopā no visiem, kas labākie bijuši agrāk!

Bet, kad jūs rūpīgi piesiesit airus ar siksnām pie dulliem,

Izkāpiet ārā it visi un, nākuši miteklī manā,

Rīkojiet mielastu ātri! Es gādāšu visa papilnam.

Tāda ir jaunekļiem pavēle mana, bet pārējie visi,

Sceptera nesēju vīri, lai pulcējās krāšņajā pilī.

Svešnieku uzņemsim laipni un mielosim viņu tur godam.

Atteikties nedrīkst neviensl Lai dievišķais Dēmodoks dzīrēs

Ierodas kopā ar jums; dievs viņam ir dāvājis dziesmas

Ielīksmot mirstīgo prātu, kad viņu sirds skubina dziedāt.»

Teica tā viņš un gāja pa priekšu; tam sekoja tūdaļ

Sceptera nesēju vīri, un Pontonojs dziedoni sauca.

Jaunekli gāja aiz viņa, to skaitā bij piecdesmit divi,

Gluži kā Alkinojs lika, ar steigu uz bangaino jūru.

Bet, kad jau nonāca visi pie steidzīgā kuģa un jūras,

Melnsānu kuģi vispirms tie vilka uz dzelmjaino jūru,

Ielika mastkoku iekšā un buras šai melnsānu kuģī,

Rūpīgi piesēja irkļus ar vēršādas siksnām pie dulliem,

Salika visu pēc kārtas un uzvilka mirdzošās buras,

Enkuru izmeta dzīlē un stājās ar kuģi, bet paši

Devās ar steigu uz gudrā Alkinoja diženo pilL

Pildījās pagalmi, zāles un priekšnama telpas ar vīriem.

[Sanāca ļaužu bez gala — tur bija gan jauni, gan vecL]

Divpadsmit avenus nokaut šim mielastam Alkinojs lika,

Astoņas baltzobu cūkas un divus vēl greizkāju vēršus;

Ādas šie novilka tūdaļ un rīkoja tīkamas dzīres.

Ieradās saucējs pēc tam un atveda dziedoni mīļo.

Mūza to mīlēja loti, bet deva tam labu un Jaunu —

Gaišumu atņēma acīm, bet dāvāja tīkamas dziesmas.

Sudraba nagliņām greznotu krēslu tam ienesa saucējs,

Nolikdams vidū starp viesiem un sliedams pie kolonas dižās.

Vadzī virs dziedoņa galvas viņš pakāra skanīgo liru,

Mudīdams viņu, kur atrast un noņemt to rokām no vadža.

Tieši tā priekšā viņš nolika grozu un gludītu galdu,

Atnesa trauku ar vīnu, lai dzertu, kad patiktos viņam.

Tūda( izstiepa viņi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Bet, kad bij Izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Iedvesa mūza šim dziedonim dziedāt par varoņu slavu

Brīnišķo dziesmu, kas tolaik līdz debesīm pacēlās slavā,

Krietnā Odiseja ķildu ar slaveno Pēlēja dēlu,

Kā tie reiz sākuši ķildoties skarbi un zākāt viens otru

Kuplajos mielasta svētkos, kā varoņu gans Agamemnons

Priecājies loti, ka labākie viri ir sākuši ķildu.

Pazīme bija tā laba. Foibs Apollons viņam šo ķildu

Vēstīja Pītojā dīvā, kad, pārkāpis akmeņu slieksni,

Nākotni izzināt nāca; tad iesākās ciešanas smagas

Trojiem un danaju vīriem pēc varenā Zevtēva prāta.

Slavenais dziedonis sāka šo dziesmu, bet Odisejs tūdaļ

Purpura apmetni satvēra cieti ar spēcīgām rokām,

Galvai to pārvilka pāri un seju aizsedza košo,

Tāpēc ka asaras liet viņš kaunējās faiāku vidū.

Tikko kā sērīgo dziesmu tiem dievišķais dziedonis beidza,

Žāvējis asaru straumes, no galvas viņš apmetni ņēma,

Pildīja divkausā vīnu un lēja to mūžīgiem dieviem.

Bet, kad vēl dziedonis iesāka otrreiz, jo faiāku vīri

Lika tam dziedāt no jauna — tā dziesmas tiem patika loti, —

Odisejs raudāja atkal un ietina apmetni galvu;

Tomēr starp viesiem neviens to nebija manījis raudam.

Tikai Alkinojs viens to redzēja asaras lejam,

Sēdēdams tuvu pie tā un dzirdēdams nopūtas smagas.

Faiākiem, cītīgai īrēju tautai, viņš sacīja tūdaļ:

«Uzklausait, faiāku vadoņi visi un padomes vīril

Sirds mums ir spirgusi krietni pie bagāti klātajiem galdiem,

Arī pie kitaras skaņām, kas pavada svinīgas dzīres.

Tagad lai izejam ārā un dažādas sacīkstes sākam,

Pārbaudot paši sev spēkus, lai viesis var pastāstīt draugiem,

Atgriezies dzimtenes zemē, cik pārāki esam par citiem

Lēkšanā, skriešanas prasmē, ar dūrēm un laušanās mākslā!»

Teicis šos vārdus, viņš gāja pa priekšu; tam sekoja visL

Pontonojs pienāca tūdaļ un, pakāris kitaru vadzī,

Tvēra Dēmodoka roku un izveda ārā no nama;

Dziedoni tālāk viņš veda pa taku, pa kuru jau citi

Labākie faiāki gāja, lai varētu sacīkstes redzēt.

Gāja uz sapulču laukumu visi, un tūkstošiem baros

Sekoja citi.Tur sacensties gāja daudz jaunekļu brašu.

Piecēlās tūdaļ un gāja uz sacīkstēm Akronejs, Primnejs,

Elatrejs, Okials, Nautejs un Anhials, Eretmejs, Pontejs,

Prorejs ar Toonu brašo, tad raženais Anabēsinejs,

Amfials Polineids arī, kas Tektona pēctecis bija;

Piecēlās Eirials, gluži kā mirstīgo nīdētājs Arējs,

Naubolīds, brašāks tas bija par pārējiem faiāku vīriem

Augumā, skatā un sejā pēc raženā Lāodamanta.

Piecēlās arī pēc viņiem Alkinoja raženie dēli —

Halijs, Lāodamānts, vēl Klitonejs, līdzīgais dievam.

Sacīkstes iesāka viņi vispirms ar veiklajām kājām.

Tieši no vietas, kur iesākās skrējiens, tie metās un kopā

Aizskrēja mudīgi visi pa laukumu, saceļot pīšļus.

Raženais Klitonejs bija par pārējiem skriešanā veiklāks.

Cik daudz pa papuves lauku mēdz noiet līdz griezienam mūļi,

Tik daudz tas aizsteidzās priekšā un iepakaļ atstāja brāļus.

Izgāja citi pēc tam uz mokpilno laušanās cīņu.

Eirials izcilāks bija šai ziņā par pārējiem visiem.

Lēkšanā Amfials bija daudz veiklāks par pārējiem visiem.

Elatrejs sacīkšu laukā ar disku vispārākais bija.

Beidzot Lāodamānts ar dūrēm sev uzvaru guva.

Bet, kad it visiem sirds līksmoja priekā par veiktajiem darbiem,

Lāodamānts, Alkinoja dēls, tā sacīja biedriem:

«Draugi, lai vaicājam tagad šim viesim, vai sacīkstēs šādās

Kādreiz tam bijusi prasme, jo augums nav gļēvajam līdzīgs.

Kādi tam gurni un lieli, cik spēcīgi pleci un rokas!

Kādas tam krūtis, cik pakausis spēcīgs! Pat jaunības spara

Netrūkst vēl viņam; bet rūpes un raizes to nomāc pārlieku.

Pats jums to apgalvot varu — nekas nav ļaunāks par jūru.

Krietnāko vīru tā padara vārgu, kaut būtu tas varens.»

Pavēris skatu pret to, tā Eirials sacīja viņam:

«Lāodamant, ir pareizi tas, ko tagad tu teici!

Ej tik pie svešnieka klāt, uz sacīksti aicini viņu!»

Tikko kā krietnais Alki'noja dēls to dzirdēja sakām,

Tūdaļ viņš iznāca priekšā un sacīja Lāerta dēlam:

«Cienītais svešniek, nu pārbaudīt vari šais sacīkstēs spēkus,

Ja tu ko mācījies esi! Tev, liekas, nav sacīkstes svešas.

Nav mums vairs lielākas slavas, kas greznotu cilvēka mūžu,

Ja kāds sev uzvaru guvis ar veiklajām rokām un kājām.

Tāpēc tu parādi prasmi un skumjas dzen projām no prāta!

Nebūs tev jāgaida ilgi, lai dotos uz dzimtenes zemi —

Kuģis ir ievilkts jau jūrā, un braukšanai gatavi biedrL»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

Lāodamant, vai gribat ar to jūs kaitināt mani?

Rūpes un raizes māc mani; nav sacīkstes prātā patlaban.

Esmu jau agrāk daudz cietis, jo uzbruka liksta pēc likstas.

Tagad es sēžu starp jums un ilgojos atgriezties mājās,

Sirsnīgi valdnieku lūgdams un visu faiāku tautu.»

Eirials, atklāti zobodams viņu, tā sacīja atkal:

«Svešniek, pēc skata patiesi es līdzināt varētu tevi

Vīram, kam sacīkstes svešas — starp mirstīgiem ļaudīm daudz tādu.

Tiešām tu esi tik tāds, kas, braukdams ar daudzairu kuģiem,

Jūrniekus vada pa bangām, lai gūtu kā tirgotājs peļņu,

Tāds, kas tik preci grib pārdot un atkal to iepirkt no jauna,

Lielāku labumu gūstot. Tu sacīkstēs nejēga esL»

Pavēris īgušu skatu, tā daudzpraša Odisejs teica:

«Svešniek, nav labi šie vārdi! Tu nekautrīgs jauneklis esi!

Nedāvā mūžīgie dievi it visiem tīkamas balvas:

Augumu, prātu un valodas spēku, kas valdzina ļaudis.

Dažu pēc ārējā skata mēs raduši novērtēt zemu.

Tomēr tam mūžīgie dievi ir devuši valodas spēku;

Priecājas citi par to. Viņš runā bez kļūdām un droši,

Laipnīgs arvien ir pret visiem un sapulcē pārāks par citiem;

Bet, kad pa pilsētu iet, to uzlūko visi kā dievu.

Dažu pēc ārējā skata mēs līdzinām mūžīgiem dieviem,

Taču tā vārdi ir vēsi un nespēj mums sasildīt sirdL

Tiešām tavs skaistums ir liels, un nespētu mūžīgie dievi

Darīt vēl lielāku to, bet prātā tu pavieglāks esi:

Mīļajās krūtīs patlaban tu sāpīgi satrauci sirdi,

Aplami uzbrukdams man. Es neesmu nepratējs cīņās,

Kā tu te pļāpāji nule; starp pirmajiem vīriem es biju,

Kamēr es paļāvos tikai uz jaunības spēku un rokām.

Tagad man skumjas un rūpes māc sirdi, jo cietis bez gala

Drausmīgā karā pret vīriem un nirdams pa brāzmainiem viļņiem.

Tomēr, kaut cietis tik daudz, es tūdaļ uz sacīkstēm došos.

Sirdi man grauza tavs vārds; tu mudīji mani, tā bilzdams.»

Teicis ar apmetni plecos viņš piepeši piecēlās kājās,

Satvēra rokā sev varenu ripu, ne mazāku svarā,

Kādas mēdz faiāki sviest, kad sacīkšu laukumā rodas;

Atvēzis disku, to Odisejs meta ar spēcīgo roku.

Aizdrāzās žvinkstēdams akmens, un noliecās visi pret zemi,

Faiāki, jūrnieku vīri, kas iras ar garajiem airiem,

Sviedienu dzirdot; tas aizlaidās tālu pār pārējo zīmēm,

Raudamies ātri no rokas; bet Atēna vīrieša skatā

Nolika tālākam sviedienam zīmes un sacīja viņam:

«Aklais pat taustīdams, svešniek, tev atradis būtu šo zīmi,

Tāpēc ka tagad starp citām nav iejaukta pārējo vidū.

Taču gan manāmi tālāk. Tev veiksme šai sacīkstē droša;

Nav jau šeit tāda, kas mestu tik tālu vai pārspētu tevL»

Teica tā spulgace dieve, bet Odisejs, dievišķais cietējs,

Sajuta prieku, ka labvēlīgs draugs tam sacīkstē radies.

Tūdaļ ar vieglāku sirdi viņš sacīja faiāku vīriem:

«Jaunekļi, metiet tik tālul Bet drīz vien es metīšu citu,

Vai nu tik tālu kā šo, vai arī, kā liekas, vēl tālāk.

Arī lai pārējie visi, kam tieksme uz sacīkstēm sirdī,

Iznāk un pārbaudi sāk. Jūs sirdī man radījāt dusmas!

Cīnīties dūrēm vai lauzties, vai skrieties — uz visu es gatavs.

Pretī es stāšos ikkatram, bet tikai ne Lāodamantam,

Esmu es taču tā viesis. Kas sacensties ietu ar tādu?

Prāta nav tādam, ir nelietis tas, ja, svešnieks šeit būdams,

Sacīkstēs dotos pret to, kas pacienā viņu kā viesL

Protams, tāds kaitē sev pašam un samaitā nākotni savu.

Nevēlos atraidīt kādu vai nievāt no pārējiem visiem.

Pazīt es gribu ikkatru un pārbaudīt atklāti speķus.

Dažādās cīņās, kas notiek starp vīriem, es neesmu gļēvais.

Rīkoties protu es veikli un šaut ar gludīto stopu.

Pirmais es pretnieku nogāztu zemē ar tēmētu šautru

Naidnieku barā, kaut tieši pie sāniem man vairāki biedri

Stāvētu tuvu visapkārt un mestu pret naidnieku šautras.

Vienīgi Filoktēts uzvaru guva pār mani ik reizes

Trojiešu zemē, kad šauties ar stopu mēs, ahaji, gājām.

Tomēr, man liekas, es esmu daudz pārāks par visiem, kas tagad

Mitinās mirstīgo vidū virs zemes un pārtiek no maizes.

Netiktos sacensties spēkā ar senatnes varoņu vīriem,

Tādiem kā slavenais Hērakls vai Eirits Oihalijietis.

Abi tie cīkstēties gāja ar mūžīgiem šaušanas prasmē.

Tāpēc tik pēkšņi jau nomira Eirits, un vecuma dienas

Nebija lemtas tam pilī — to nošāva Apollons dusmās,

Tāpēc ka izsauca viņu uz sacīksti šauties ar stopu.

Tālāk es metu ar šķēpu, kā daži var aizšaut ar šautru.

Tomēr es šaubos par kājām — te kādam no faiāku vīriem

Laimētos uzvarēt mani, jo plašajos viļņos jau ilgi

Nomocīts esmu pārlieku, man pārtikas krājumu kuģī

Trūka jau ilgāku laiku, un tāpēc ir locekļi gurdL»

Teica tā viņš, un palika klusi it visi kā mēmL

Vienīgi Alkinojs pats, tam atbildot, valodu sāka:

«Svešniek, bij tīkami uzklausīt mums, ko teici patlaban!

Parādīt gribi tu krietnumu savu, kas pavada tevL

Saīdzis esi par cilvēku šo, kas, sacīkstēs nācis,

Aizķēra tevi.Es neļaušu nievāt šeit krietnumu tavu

Tādam, kas varētu saprast, ko pieklājas atklāti runāt.

Tagad tu uzklausi mani, ko teikšu, lai, pārnācis mājās,

Pārējiem varoņiem varētu stāstīt, kad viesībās jautrās

Sēdēsi miteklī savā ar sievu un mīļajiem bērniem.

Atceries mūsējo krietnumu mūžam un neslēp nevienam,

Kādus šeit darbus mums piešķīris Zevs no sentēvu laikiem.

Neesam guvuši slavu ar dūrēm vai laušanās prasmē,

Tomēr mēs skrējēji veikli un pārāki esam ar kuģiem.

Kitara, dzīres un dejas arvien mums bijušas mīļas,

Atpūtu, tīkamas peldes un pārmainīt drēbes mēs mīlam.

Tagad jūs, faiāku vīri, kas labākie pratēji dejās,

Rādiet šo mākslu, lai svešnieks, kad atgriezies atkal uz mājām,

Varētu savējiem teikt, ka pārspējam pārējos visus

Skriešanā, dziesmās un dejās, ka veiklākie jūrnieki esam.

Lai nu kāds mudīgi steidzas un atnes Dēmodokam tūdaļ

Skanīgo liru! Tā laikam kaut kur lr miteklī manā.»

Teica tā Alkinojs, līdzīgais dievam; tad piecēlās saucējs,

Steidzās uz valdnieka pili, lai atnestu skanīgo liru.

Piecēlās uzraugi arī, to deviņi bija pavisam,

Tauta tos vēlēja pati, lai rīkojas sacīkšu laikā,

Līdzina dejamo vietu un plašina sacīkšu lauku.

Atgriezās atpakaļ saucējs un pasniedza dziedonim liru.

Dēmodoks iznāca vidū, bet jaunekļi ziedošiem vaigiem,

Manīgi vieglajās dejās, tam nostājās tūdaļ visapkārt:

Zemi tie dauzīja kājām; bet Odisejs, dievišķais cietējs,

Lūkojās zibošās kājās un brīnījās sirdī pārlieku.

Dēmodoks kitaru skāra un iesāka tīkamā balsī

Dziedāt par Arēja mīlu pret Kiprīdu vainagā košā,

Kā tie reiz Hēfaista namā bij slepeni pinušies mīlā:

Daudz viņš tai dāvāja toreiz un apsmēja, negodu celdams,

Hēfaista gultu; bet Hēlijs, tos redzēdams plnamies mīlā,

Devās ar steigu tā namā un ziņoja tūdaļ it visu.

Bet, kad šo sāpīgo vēsti ar šaušalām dzirdēja Hēfaists,

Pēkšņi viņš iegāja kalvē un domāja atriebties abiem.

Uzmetis milzīgo laktu uz bluķa, viņš kaldināt ņēmās

Nesaraujamas saites, lai cieši tais paliktu abL

Pabeidzis viltīgos slazdus, pret Arēju iekaisis dusmās,

Guļamā istabā gāja, kur laulības gulta bij klāta,

Gultas kājām visapkārt tur apvilka viltīgās saites.

Vairākas nolaida lejup no istabas griestiem uz zemi,

Gluži kā zirnekļa tīklus, kas ne tikvien mirstīgo acij,

Bet pat nav redzami dieviem; tik prasmīgi bija tās kaltas.

Bet, kad šīs viltīgās cilpas bij apmestas gultai visapkārt,

Izlikās pēkšņi, ka dodas uz Lēmnu, uz pilsētu krāšņo, —

Mīļākā bija no visām šī pilsēta viņam virs zemes.

Zeltgrožu vadītājs Arējs jo manīgi glūnēja apkārt,

Tikko kā slavenais mākslinieks Hēfaists bij izgājis ārā,

Virzījās Arējs ar steigu uz slavenā Hēfaista namu,

Tāpēc ka dega viņš mīlā pret Kiprīdu vainagā košā.

Nākusi mājās no tēva, no varenā Kronīda Zeva,

Istabā sēdēja viņa; tad iegāja Arējs pie viņas,

Spieda tai sirsnīgi roku un sacīja, valodu sākdams:

«Mīļā, nāc šurp tu pie manis! Lai dodamies tūdaļ uz gultu!

Hēfaists patlaban ir projām; man liekas, viņš devies uz Lēmnu

Apmeklēt sintiešu tautu, kas barbaru valodu runā.»

Teica tā viņš; ar prieku tad šī pie Arēja gūlās.

Abi pēc brīža tie iemiga saldi, bet piepeši saites,

Prātīgā Hēfaista darbs, tiem apvijās cieši visapkārt,

Tā ka tie locekļus savus ne kustināt spēja, ne pacelt.

Beidzot jau saprata abi, ka krituši izliktos slazdos.

Slavenais klibkājis Hēfaists jau tobrīd tuvojās viņiem,

Atgriezies miteklī savā, pirms nonācis lēmnlešu zemē;

Taču jau Hēlijs tos vēroja slēpu un ziņoja viņam.

Tūdaļ ar sagrauztu sirdi viņš atpakaļ ieskrēja namā;

Nostājies priekšnama durvīs un iededzies ārprāta dusmās,

Kliedza viņš drausmīgā balsī, lai dzirdētu pārējie dievi:

«Zevtēv un arī it visi jūs mūžīgi laimīgie dievi,

Steidzieties, vērojiet, skatait šo smieklīgo ainu, kas riebumu rada!

Kiprīda, Zevtēva meita, šeit mani, klibkāji vīru,

Apkauno vienmēr un apsmej, ar postīgo Arēju pinas!

Viņam ir košāka seja un veselas kājas; es tomēr

Esmu jau piedzimis klibs. Tur taču nav vainīgi citi —

Vienīgi vecāki abi, kas pasaulē laiduši mītnL

Tagad nu raugaities visi, cik mīlīgi apkampjas viņi,

Gultā šeit likušies manā! Tos redzot, es iekaistu dusmās!

Taču gan turpmāk, es ceru, tiem nepatiks gulēt tik maigi,

Kaut ar tie mīlētu ļoti.Drīz beigsies šī patika viņiem.

Viltīgas saites un slazdi tos saturēs kopā tik ilgi,

Kamēr tās tēvs man atdos it visas reiz dāvātās balvas,

Kādas es pasniedzu viņam, kad ņēmu šā nekrietno meitu.

Meita patiesi tam skaista, bet neprot tā kauna un goda.»

Teica tā viņš, un pulcējās dievi pie varsliekšņa nama:

Zemnesis Poseidons nāca un Hermejs, dāvanu nesējs,

Tālmetis Apollons arī vēl atnāca skatīties viņus;

Sieviešu dievības visas aiz kautrības palika mājās.

Svētības devēji dievi, šeit nākuši, priekšnamā stājās.

Sacēlās smiekli bez gala starp mūžīgi laimīgiem dieviem;

Brīnumus brīnījās viņi par prātīgā Hēfaista darbu.

Pavērsis skatu pret kaimiņu savu, dažs mūžīgais teica:

«Neveicas nekrietni darbi: var lēnākais veiklāko panākt,

Gluži kā lēnīgais Hēfaists, kas, kiibiķis būdams, ar viltu

Notvēris Arēju slazdā, visveiklāko Olimpa dievu.

Tāpēc lai samaksā viņš kā laulības pārkāpējs sodu.»

Tobrīd tā runāja mūžīgie dievi un bilda cits citam,

Pavēlnieks Apollons, Zevtēva dēls, tā Hermejam teica:

«Hermej, Zevtēva dēls, ai vēstnesi, svētības devēj!

Saki — vai vēlētos tu, kaut saistīts visstiprākās važās,

Nolikties labprāt šeit gultā pie zelta Kiprīdas sāniem?»

Manīgais vēstnesis, Argosa kāvējs, tam savukārt teica:

«Kaut jel patiesi tā būtu, ai tālmeti Apollon, valdniek!

Kaut vai pat trīsreiz tik varenas saites man uzmestas būtu,

Kaut jūs mūs vērotu visi, ai mūžīgie dievi un dieves,

Tomēr es gulētu labprāt ar zelta Kiprīdu kopā!»

Teica tā viņš, un skanēja smiekli starp mūžīgiem dieviem.

Nesmējās Poseidons tobrīd tiem līdzi, bet sirsnīgi ņēmās

Slaveno Hēfaistu lūgt, lai atraisa Arējam saites.

Pavērsis skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Atraisi viņu no važām! Es varu tev galvot, viņš maksās

Taisnīgi visu, cik liksi, kā pieklājas mūžīgiem dieviem.»

Slavenais mākslinieks Hēfaists, tam atbildot, savukārt teica:

«Zemdimdi Poseidon, nedomā tikai to panākt no manis!

Galvojums nelieša labā arvien ir nedroša lieta.

Kā gan es piespiestu tevi starp mūžīgiem dieviem, ja pēkšņi

Aizbēgtu Arējs un aizmirstu maksāt, kad raisītas saites?»

Zemdimdis Poseidons tūdaļ, tam atbildot, atkal tā teica:

«Ja nu, Hēfaist, patiesi no tevis būs aizbēdzis Arējs,

Aizmirsdams parādu maksāt, tad pats es tev maksāšu visu.»

Slavenais klibotājs abējām kājām tā atkal tam bilda:

«Netaisni būtu un neklātos man šo lūgumu atteikt.»

Teica tā Hēfaista spēks un raisīja Arējam saites.

Tikko kā abi bij raisīti va)ā no stiprajām saitēm,

Pēkšņi tie uzlēca augšā; viņš tūdaļ uz Trāķiju devās;

Smaidīgā Kiprīda steidzās uz Kipru, kur krāšņajā Pafā

Bija tai veltīta svētbirzs un ziedokļi, pilni ar smaržām.

Haritas mazgāja viņu un zieda ar dievišķo eļļu,

Kāda mēdz mirdzēt arvien ap mūžīgi esošiem dieviem,

Beidzot vēl ietērpa tīkamās drēbēs, jo brīnišķās skatam.

Slavenais dziedonis beidza; bet Odisejs, dievišķais cietējs,

Iesila sirdī, to dzirdot, un vērīgi klausījās arī

Faiāki, garajiem airiem, jo slavenie jūrnieku dēlL

Alkinojs Lāodamantam un Halijam lika, lai viņi

Vienatls dejo — tiem pretnieka nebij šai prasmē neviena.

Jaunekļi satvēra rokās jo brīnišķu purpura bumbu;

Prātīgais Polibs ar apdomu gudru to taisīja viņiem.

Viens no tiem meta uz augšu pret tumšajiem mākoņiem bumbu,

Atliecis atpakaļ galvu, otrs, palēcies augšup no zemes,

Viegli to satvēra rokās, pirms sasniedza zemi ar kājām.

Bet, kad šie rotāju beidza ar bumbu, to sviezdami augstu,

Iesāka abi nu brīnišķu deju pa auglīgo zemi,

Mainoties vietām jo bieži, bet jaunekļi sita ar plaukstām,

Stājušies aplī visapkārt, un skanēja troksnis jo tālu.

Odisejs, dievišķais cietējs, tad tūdaļ Alkinojam bilda:

«Alkinoj, varenais valdniek, visslavenais faiāku vidū!

Lepni tu varēji sacīt, ka esat jūs pārākie dejās.

Tiešām tas arī tā ir; to tikai es apbrīnot varu.»

Teica, un svētais Alkinoja spēks nu staroja priekā.

Faiākiem, slaveniem īrēju vīriem, viņš sacīja tūdaļ:

«Uzklausait, faiāku vadoņi visi un padomes vīri!

Svešajā vīrā, kā redzu, daudz prāta un varenu spēju.

Tāpēc lai dāvājam viņam, kā pieklājas, tīkamas balvas.

Divpadsmit slavenu vīru, tie vadoņi krietni un braši,

Valda pār faiāku tautu, es trīspadsmitais starp viņiem.

Jāgādā katram no jums šim viesim pa apmetnim labam,

Mazgātam krietni, un bitons, vēl talants vistīrākā zelta.

Tūdaļ mēs dāvanas savāksim kopā, lai svešniekam visas

Būtu jau rokā un, iedams pie galda, tas līksmotos sirdī!

Eirials gandarīs viņam un izlabos kļūdu tā priekšā,

Dāvanu dodams, jo svešniekam teicis, ko neklājas sacīt.»

Teica tā viņš, un atzina visi par labu šā vārdus.

Saucēju savu ikviens pēc dāvanām sūtīja tūdaļ.

Eirials, atbildot viņam, tā sacīja, valodu sākdams:

«Alkinoj, varenais valdniek, visslavenais faiāku vidū!

Saderēt gribu ar svešnieku mieru, kā tiešām tu vēlies.

Viņam šo zobenu došu, kas izkalts no labākā vara,

Spals tam ir sudraba tīra, bet makstis ir ziloņa kaula,

Tikko kā slīpēta gludi; tas tiešām tam patiksies ļotL»

Teicis tam zobenu sniedza ar sudraba izciļņiem spalā.

Pavērsis skatu pret to, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Sveicināts esi, ai svešniek! Ja kādreiz es izmetis būtu

Skarbāku vārdu pret tevi, tad vēji lai aizrauj to projām!

Dievi lai dod tev uz dzimteni nākt un tikties ar sievu,

Tāpēc ka tālu no draugiem tu cietis daudz dažādu likstu!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Sveicināts esi, mans draugs! Lai mūžīgie piešķir tev laimi!

Lai tik tev vēlāk nav žēluma sirdī par zobenu krāšņo,

Ko tu man dāvājis esi, kad salīgu mieru ar tevi!»

Teica un zobenu sudraba ciļņiem sev pakāra plecos.

Rietēja saule, un dāvanas krāšņas jau sanestas bija,

Raženie saucēji tūdaļ tās nesa Alkinoja pilī;

Krietnā Alkinoja dēli šeit saņēma brīnišķās balvas,

Arētei, cienītai mātei, tās nolika priekšā it visas.

Svētais Aildnoja spēks nu vadīja pārējos līdzL

Nākuši namā, tie nosēdās visi uz augstajiem krēsliem.

Tūdaļ Alkinoja spēks tā valdniecei Arētel bilda:

«Sieva, nes tīni man šurp, kas namā tev labākais būtu!

Ieliec tai hitonu košu un apmetni, mazgātu tīri!

Uguni kuriet zem katla un ūdeni uzsildiet viņam!

Lai viņš, kad mazgājies vannā un redzējis tīkamās balvas,

Noliktas blakus, ko falāki krietnie šeit nesuši viņam,

Baudītu viesību prieku un klausītos tīkamās dziesmās!

Arī es pasniegšu viņam kā balvu šo brīnišķo kausu,

Zelta, lai, pieminot mani, viņš varētu mājā ik dienas

Zevtēvam ziedot no tā un pārējiem mūžīgiem dieviem.»

Teica tā faiākiem viņš; tad Arēte kalpones sauca,

Lika tām uguni kurt jo ātrāk zem trijkāju katla;

Tūdaļ uz kvēlošas liesmas tās uzlika trijkāja katlu,

Ielēja ūdeni iekšā un aizkūra atnesto malku.

Šaudījās liesmas gar dibenu katlam, un sasila ūdens.

Valdniece Arēte tikmēr no istabas iznesa ārā

Svešniekam tīni jo krāšņu, tur ielika brīnišķās balvas —

Labākās drēbes un zeltu, ko dāvāja faiāku vīri,

Apmetni arī un hitonu krāšņu tā lika no sevis.

Valodu sākot ar viesi, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Pielūko labi šo vāku un aizmet tam mezglu visapkārt!

Citādi garajā ceļā kāds varētu aplaupīt tevi,

Kamēr tu gulēsi saldi, kad sēdēsi melnajā kuģī.»

Odisejs, dievišķais cietējs, to dzirdējis, klausīja viņai,

Aizvāza vāku jo cieši un ātri tam aizmeta mezglu

Savītu, tādu, kā kādreiz tam mācīja cienītā Kirke.

Saimniece svešnieku uzaicināja lai, iekāpis vannā,

Mazgājas nekavējoties; sirds atspirga viņam, te redzot

Vannu ar ūdeni siltu, jo apkopts tas nebija bieži,

Sākot ar dienu, kad šķīrās no košmates Kalipso nama:

Toreiz kā mūžīgo dievu tā rūpīgi apkopa viņu.

Verdzenes mazgāja viņu un svaidīja miesu ar eļļu,

Deva tam hitonu tīru un apmetni sedza ap pleciem;

Izkāpis ārā no vannas, viņš atpakaļ devās pie viesiem.

Tobrīd Alkinoja meita — tai skaistumu dāvāja dievi —

Stājās pie pīlāra dižā, kas balstīja stiprceltos griestus.

Brīnījās viņa šeit ilgi, Odiseju redzot sev priekšā.

Valodu sākot ar viņu, tā bilda šos spārnotos vārdus:

«Sveicināts, svešniek! Kad būsi jau atkal tu dzimtenes zemē,

Piemini mani! Man pirmai par glābšanu parādā esi!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, savukārt teica:

«Krietnā Alkinoja meita, Nausikaja, līdzīgā dievei!

Kaut jel reiz Hēras vīrs Zevs, kas rībina mākoņos augstu,

Ļautu man atgriezties mājās un ieraudzīt dzimtenes laukus,

Tad es tur pielūgtu tevi, kā mirstīgie pielūgt mēdz dievus,

Mūžam, ik dienas, jo, jaunava košā, tu izglābi mani!»

Teica tā viņš un sēdās uz krēsla Alki'nojam blakus.

Viņi jau dalīja sagriezto gaļu un maisīja vīnu;

Saucējs tiem pienāca tuvu un atveda dziedoni mīļo,

Cienīto tautā, Dēmodoku sirmo, tam atsēsties lika

Vidū starp viesiem un muguru balstīt pret pīlāru dižo.

Atšķēlis baltzobu cūkai no muguras gabala daļu —

Treknums tai ļumēja apkārt, bet daudz jau vēl atlikās pašam,

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā saucējam sacīja tobrīd:

«Saucēj, šo ņem un dziedonim sniedz, lai spirdzina sirdi!

Viņam ar prieku es novēlu labu, kaut pašam sirds skumja.

Mirstīgie ļaudis, kas dzīvo virs zemes, ar bijību sirdī

Dziedoņiem parāda cieņu un godu, jo mūza tiem māca

Skandināt dziesmas un dziedoņu cilts tai mūžam ir mīļa.»

Teica tā viņš, un ielika saucējs Dēmodokam rokās

Gabalu gaļas; šis paņēma to un priecājās sirdī.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Odisejs, daudzpraša gudrais, Dēmodokam bilda šos vārdus:

«Dēmodok, slavēju tevi es vairāk par mirstīgiem visiem!

Mūza, Zevtēva meita, vai Apollons mācījis tevL

Tiešām tu pareizi dziedi par ahaju likteni bargo,

Kādi to darbi, cik ciešanu bija un moku šai karā,

It kā pats būtu tur bijis vai dzirdējis arī no cita.

Pārej uz citu ko tālāk un dziedi par uzcelto zirgu,

Epejs ko cirtis no koka, kā Atēna padomu deva

Un kā šo krāpīgo celtni uz pilsētu Odisejs veda,

Piepildot pilnu ar vīriem, kas Iliju sagrāva drupās.

Ja tu par visu man stāstījis būsi, kā toreiz tas bijis,

Paudīšu labprāt par tevi es mirstīgiem ļaudīm virs zemes

Visur, ka mūžīgie dievi tev devuši brīnišķas dziesmas.»

Teica tā viņš, un, dievības vadīts, tas dziedāja dziesmu.

Dēmodoks sāka ar to, kā, kāpuši skaistklāju kuģos,

Ahaji aizbrauca jūrā, kad uguni pielaida teltīm,

Kā tad no ahajiem daži ar slaveno Lāerta dēlu

Sēdēja ieslēgti zirgā un bija jau trojiešu vidū;

Vēlāk jau trojieši paši to ievilka cietokšņa mūros.

Tā nu zirgs stāvēja tur, bet viņi, tam sēdušies apkārt,

Dažādi sprieda par to; bij trejādas domas šiem tobrīd:

Vai nu ar postīgo cirvi tā dobumu drupatās sacirst,

Jeb vai ar, klintsgalā vedot, to nogāzt ar troksni uz leju,

Vai pat to pilsētā atstāt kā mūžīgiem tīkamu balvu.

Pēdējie virsroku guva, un tiešām tā notika arī.

Gals tiem bij likteņa lemts, kad pilsēta cietokšņa mūros

Ielaida izcirsto zirgu, kur labākie argiešu vīri

Sēdēja visi, lai nāvi un nīcību trojiešiem nestu.

Dziedāja viņš vēl par to, kā ahaji postīja Troju,

Mezdamies ārā no zirga, kur slēpnī tie atstāti bija,

Kā tie tur izvērsās dažādās vietās pa cietoksni lepno

Un kā Dēifoba namā pats Odisejs itin kā Arējs

Metās ar sparu, bet blakus tam Menelājs, līdzīgais dievam;

Tur viņš, tā dziedonis teica, ar dedzību raudamies cīņā,

Uzvaru guva, jo Atēna cēlā tam palīgā nāca.

Dziedonis dziedāja tā, bet Odisejs iegrima skumjās:

Atkal tam aumajām asaras plūda no plakstiem, pār vaigiem.

Itin kā atraitne bēdās sāk raudāt par mījoto vīru,

Apkampjot viņu, kas kritis par tautu un pilsētu savu,

Vairīdams drausmīgo dienu no pilsētas savas un bērniem;

Ieraugot viņu šeit mirstam un cīnāmies krampjos ar nāvi,

Tūdaļ tā metas pie viņa, sāk raudāt, bet naidnieku bari

Gāžas ar šķēpkātiem virsū, tai muguru dauza un plecus,

Verdzībā aizved, kur sākas tai mokas un nebaltas dienas;

Vaigi tai bālē un dēd vislielākā postā un skumjās, —

Gluži tā asaras gaužas šeit varonim plūda zem plakstiem.

Nemanot citiem, viņš aizklāja seju un raudāja klusām.

Vienīgi Alkinojs pats to redzēja slepeni raudam,

Sēdēdams tuvu pie viņa un dzirdēdams nopūtas smagās;

Faiākiem, slavenai īrēju tautai, viņš sacīja tūdaļ:

«Uzklausait, faiāku vadoņi visi un padomes vīri!

Dziesmu lai Dēmodoks beidz un kitaru skandināt rimstas!

Nav jau šī dziesma tik laba, lai visiem tā būtu pa prātam.

Kamēr mēs mielastu baudām un dievišķais dziedonis sācis,

Tomēr nav norimies viesis ne nopūsties smagi, ne raudāt.

Sāpes un bēdas, kā redzams, jo smagi māc svešnieka sirdL

Tagad lai dziedonis rimstas! Tad priecāties varēsim visi,

Saimnieki paši un viesis; patiesi tā būtu daudz labāk.

Mīļajam viesim par godu ir rīkots šis atvadu mielasts;

Kuģi un tīkamās balvas mēs viņam aiz draudzības dodam.

Viesis un pajumtes lūdzējs ir gluži kā mīļotais brālis

Jāsargā katram, kam prāta kaut drusku vēl palicis pārL

Tagad tu neslēp neko! Bez viltīga iegansta sirdī

Atbildi skaidri, ko vaicāšu tev. Tā būtu daudz labāk.

Saki man vārdu — kā tevi tur dzimtenē vecāki sauca

Līdzi ar citiem, kas pilsētā tavā un kaimiņos mita?

Nav jau starp mirstīgiem tāda neviena, kam nebūtu vārda,

Vai nu tas būtu no augstas, vai zemākas kārtas, jo vienmēr

Vecāki katram dod vārdu, kad cilvēks ir pasaulē nācis.

Saki man — kādas tu tautas, kur piedzimis, uzaudzis esi?

Kuģi, turp tiekdamies domās, līdz dzimtenei pavadīs tevL

Faiāku kuģiem nekad uz jūras nav vajadzīgs stūmieks,

Nav pat tiem stūres nevienam kā pārējo mirstīgo kuģiem:

Paši no sevis tie zina jau jūrnieku prātu un domas,

Paši tie pilsētas atrod un mirstīgo tīrumus treknos;

Pāri pār atvariem dziļiem jo ātri tie laižas uz priekšu,

Miglā un mākoņos slēpti; nav bīstamas arī šiem kuģiem

Bangas un viesuļu vētras, kas gremdē tos dzīlē vai dragā.

To gan es šodien vēl atceros skaidri, ko kādreiz man teica

Nausitojs, cienītais tēvs, ka varenais Poseidons esot

Naidīgs pret mums, jo pavadām sveikus uz mājām mēs visus.

Tāpēc, tā teica mans tēvs, reiz faiāku skaistcirsto kuģi,

Nākot no vadībām mājās, pats Poseidons satriekšot drupās

Miglainā jūrā un aizsegšot mūs ar milzīgu kalnu.

Kādreiz tā zīlēja vecais. Vai dievs vēl to izpildīs tagad,

Jeb vai ar nepildīs vairs — lai notiek, kā pašam tas patīk!

Tagad nu stāsti pēc kārtas un taisnību neslēp no manis:

Kur tu tā maldījies apkārt, un kādas tu redzējis zemes?

Kādās tu pilsētās biji un kādus tur redzēji ļaudis?

Vai tie blj mežoņi vēl un ļauni, kam taisnība sveša,

Jeb vai bij Viesturi laipni un bijās no mūžīgiem dieviem?

Saki man vēl — kam raudi tu tā un skumdini sirdi,

Dzirdot par Ilijas likteni sūro un ahaju cīņām?

Dievi šo likteni nolēma viņiem un piešķīra postu

Ļaudīm, lai paaudžu paaudzes dziesmās to pēctečiem paustu.

Vai tev kāds radinieks būtu pie Ilijas aizgājis bojā?

Jeb vai kāds raženāks znots, vai sievastēvs arī kas bijis

Sirdij visvairāk tev mīļš pēc pārējiem tuvākiem radiem?

Jeb vai varbūt tev kritis kāds draugs ar raksturu mīļu?

Jāatzīst taču, ka pārbaudīts draugs, kas labvēlīgs, sirsnīgs,

Apdomīgs prātā, nav vērtējams zemāk par īstenu brālL»

IX.        ODISEJS STĀSTA SAVUS PIEDZĪVOJUMUS. KIKLOPL

X.          AIOLS. LAISTRIGONi.KIRKE. Xi.MIRUŠO VALSTĪ.

XII. SIRĒNAS. SKILLA. HARIBDA. HĒLIJA VĒRŠL

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja atkal:

«Alkinoj, raženais valdniek, visslavenais faiāku vidū!

Tīkami taču ikvienam ir klausīties dziedoni labu,

Tādu, kāds bija šis vīrs, kas dziesmās ir līdzināms dieviem.

Nezinu tiešām nekā, kas tīkamāks būtu kā redzēt

Laimīgi dzīvojam tautu un līksmību valdām it visur,

Bagātas dzīres ik mājā, kur, sēdušies garajās rindās,

Ļaudis mēdz klausīties dziesmas, kad galdi ar galu un maizi

Piekrauti pilni ar kaudzi, kad, vīnu no krātera smeļot,

Vīndevis kausu sniedz katram un tukšotos pilda līdz malām.

Tiešām tad cita nekā nav sirdij ko pasaulē kārot.

Taču tu vēlies patlaban par drausmīgām ciešanām manām

Vaicāt vēl vairāk, lai sirds man pildītos atkal ar skumjām.

Ko lai es stāstu vispirms, ko vēlāk, ko atlikt uz beigām?

Mūžīgie debesu dievi man uzkrāva likstu pēc likstas.

Taču jau vārdu vispirms jums gribētu atklāt, lai visi

Zinātu mani un vēlāk, kad, glābies no drausmīgās nāves,

Viesis es būtu jums tīkams, kaut tālu ir dzimtene mana:

Odisejs Lāertīds esmu; ar dažādām viltībām k(uvis

Slavens starp mirstīgiem ļaudīm; man slava līdz debesīm sniedzas.

Itaka, redzamā tālu, ir dzimtene mana; tur augstu

Paceļas Nērita galva, ko vainago šalcošās birzis.

Tuvu pie Itakas jūrā ir vairākas ziedošas salas:

Same, Dūlfhija krāšņā un Zakinta, bagātā mežiem.

Rietumos tālu šī sala, un viļņi to ielenc visapkārt.

Pārējās atrodas tur, kur paceļas Ausma un Hēlijs.

Daba nav devīga salā, bet jaunekļus krietnus tā baro,

Tomēr es nezinu zemi, ko varētu mīlēt vēl vairāk.

Aizturēt gribēja mani reiz Kalipso, dieve starp dievēm,

Doba jās alās pie sevis, lai viņai es kļūtu par vīru.

Viltīgā Kirke tāpat jau gribēja aizturēt mani

Aiajas salā pie sevis, lai viņai es kļūtu par vīru.

Tomēr ne viena, ne otra man nespēja valdzināt sirdL

Tīkamāks nav jau nekas kā dzimtene, vecāki mīļie,

Kaut ar visbagātā namā vai greznumiem pildītā pilī

Dzīvotu svešumā mēs jo tālu no vecākiem mīļiem.

Bet, ja tu gribi, es stāstīšu arī par bēdīgo ceļu,

Ko man bij nolēmis Zevs, kad atstāju trojiešu krastus.

Tūdaļ no Ilijas mani pie Ismaras, kikonu zemes,

Aizdzina vētra; to sagāzis drupās, es apkāvu vīrus,

Gūstā aizvedām sievas un guvām daudz dažādu mantu,

Līdzīgi dalījām visu, lai laupījums būtu ikvienam.

Tobrīd es ieteicu biedriem no šejienes projām bēgt tālāk

Steidzīgā solī, bet tomēr tie pretojās muļķīgā prātā;

Vīnu tie sāka bez apdoma dzert un tuvu pie jūras

Apkāva aitas bez skaita un spīdīgos greizkāju vēršus.

Vīri, kas glābušies bija, drīz atgriezās pilsētā savā,

Palīgā atsauca tos, kas dzīvoja tālāk no krasta,

Stiprākus, lielākā skaitā; tie mācīti bija it visi

Divričos doties uz cīņu, ja vajag, pat kājnieku rindās.

Pēkšņi ar ausmu to nāca tik daudz, cik lapu vai ziedu

Ziedoņa laikā; bij skaidri, ka visus mūs, nelaimes sistos,

Pārsteidzis Zevtēva liktenis bargais, lai būtu mums jācieš.

Tūdaļ mēs stājāmies arī uz cīņu pie ātrajiem kuģiem;

Lidoja varainie šķēpi starp biedriem un kikonu vīriem.

Kamēr vēl uzausa gaisma un diena pieauga svētā,

Tamēr mēs stāvējām pretī pret kikonu pārspēku lielo.

Bet, kad jau rietēja saule, kad vēršus mēdz izjūgt no arkla,

Kikoni uzvaru guva un ahaji bēga no viņiem.

Krita pa seši no kuģa starp ahajiem kāj bruņās spožās.

Pārējiem izdevās bēgt no nāves un likteņa ļaunā.

Tālāk no turienes devāmies ceļā ar skumušu sirdi,

Glābušies paši no nāves, bet tomēr bez mīļajiem biedriem.

Taču es nebraucu tālāk pa jūru ar izliektiem kuģiem,

Kamēr trīs reizes mēs nesaucām vārdā šos nelaimes sistos,

Kritušos Ismaras laukā un drosmīgo kikonu gāztos.

Sūtīja tobrīd Zevs, mākoņu krājējs, pret dobajiem kuģiem

Briesmīgu Boreja vētru, kas klāja ar mākoņiem tumšiem

Zemi un bangaino jūru; nakts tūdaļ no debesīm nāca.

Kuģi nu traucās uz priekšu, ar priekšgaliem nirdami bangās.

Gabalos trijos vai četros tiem viesulis saplēsa buras.

Tūdaļ tās nolaidām kuģos, jo bailes mums bija no nāves.

Paši ar steigu mēs virzīties sākām pret tuvāko krastu;

Divas briesmīgas naktis un divas dienas pēc kārtas

Gurušiem spēkiem un sagrauztu sirdi mēs nīkām šai vietā.

Bet, kad jau košmate Ausma ar trešo no pamales cēlās,

Uzvelkot mastus uz augšu un izplešot mirdzošās buras,

Sēdāmies atpakaļ kuģos: tos vadīja vēji un stūrnieks.

Pārnācis būtu es vesels un sveiks uz dzimtenes zemi,

Nebūtu dzinis mūs Borejs un spēcīgie viļņi ar straumi

Tobrīd no Kitēras salas, kad braucu ap Malējas ragu.

Veselas deviņas dienas es klīdu pa zivīgo jūru,

Drausmīgā viesuļa dzīts, bet pienācām desmitā dienā

Lotosa ēdēju zemē — šie pārtiek palaikam no ziediem;

Šeit nu mēs izkāpām krastā un iesmēlām ūdeni dzidro,

Biedri ar steigu tad pusdienot sāka pie ātrajiem kuģiem.

Bet, kad mēs azaidu beidzām un dzērieniem dzesējām slāpes,

Biedrus es saucu pie sevis un sūtīju izlūkot viņus,

Divus vislabākos vīrus, bet trešais tiem sekoja saucējs,

Kādi šai zemē ir mirstīgie ļaudis, kas pārtiek no maizes.

Tūdaļ šie taisījās ceļā uz lotosa ēdēju zemL

Lotosa ēdējiem nebij pret mūsējiem itin nekādu

Nodomu ļaunu, un viņi pat lotosu nogaršot sniedza.

Bet, kas no viņiem ir ēdis šo medaino lotosu vienreiz,

Pēkšņi tas negrib ne atpakaļ ziņot, ne atgriezties mājās,

Bet vairs tik domā pavisam pie lotosa ēdējiem palikt,

Vienīgi lotosu baudīt un mīļoto dzimteni aizmirst.

Taču, kaut asaras lēja, tos atpakaļ vilku uz kuģiem,

Atvilktos dobajos kuģos es vēlēju piesiet zem soliem.

Pārējiem mīļajiem biedriem pēc tam es pavēlēt liku

Steidzīgi atstāt šo zemi un sēsties uz ātrajiem kuģiem,

Lai jel kāds, lotosu ēdis, šeit neaizmirst dzimteni savu.

Visi drīz sakāpa kuģos un sēdās uz soliem pie duļļiem.

Sēdušies rindās, ar airiem tie dauzīja pelēko jūru.

Tālāk no turienes devāmies ceļā ar skumušu sirdL

Beidzot mēs stājāmies krastā pie lepnīgo kiklopu zemes;

Taisnība viņiem ir sveša, bet mūžīgie dievi tos sarga.

Kiklopi nedēsta kokus ar rokām un tīrumus near;

Sēklu tur nekaisa zemē, bez aršanas zeme dod visu —

Dzeltenos miežus un kviešus, bet vīnāju stīgas dod viņiem

Briedušos ķekaros vīnu, un Zevtēva lietus to vairo.

Nav tur ne kopēju apspriežu viņiem, ne likumu kādu;

Doba jās alās jo dziļi vai augstajos kalnāju galos

Kiklopi pavada laiku; ikviens no šiem sievu un bērnus

Tiesā, kā patīkas pašam; par citiem tie neliekas zinīt.

Atrodas lēzena mežaina sala pret kiklopu zemi

Iesānis ostai, ne tuvu, ne arī tik tālu no krasta.

Mežkazu bari bez skaita tur klaiņo pa ganībām treknām;

Cilvēks nekad nav spēris te kāju, lai baidītu viņas.

Netraucē arī tās mednieks, kas, dažādas grūtības ciezdams,

Lēnītēm velkas pa mežu, uz klintsgaliem skatienus mezdams.

Neredz tur ganu nekad, nav arāju arī, kas artu,

Sēklu tur nekaisa zemē, un mūžam tur nearti lauki,

Tāpēc ka ļaužu trūkst salā, tik blējošās kazas tur ganās.

Nepazīst kiklopi lepnie vēl šodien pat sārtvaigu kuģus.

Nav jau šai zemē vēl meistaru tādu, kas skaistklāju kuģus

Mācētu rūpīgi celt, ar kuriem tie varētu doties

Svešajās zemēs pie cilvēku mītnēm, jo bieži vien ļaudis

Pazīst cits citu, kad dodas ar kuģiem pa bangaino jūru.

Taču šie nekopto salu tiem pārvērstu ziedošos laukos.

Nav ar šī zeme tik skopa, un viss te jau ienāktos laikā.

Tuvu pie pelēkās jūras šai salā ir varenas pļavas,

Valgas, ar sulīgu zāli; tur labākie vīnāji augtu.

Aršana būtu tur viegla; no sējumiem bagātu ražu

LaikS tur varētu pļaut, jo zemei tur treknuma netrūkst.

Arī tai osta ir droša, jo kuģim tur nevajag saites

Enkura akmeņus mest un piesiet ar stiprākām virvēm.

Bet, kas ir iebraucis ostā, tas paliek tik ilgi, līdz kamēr

Jūrniekam pašam tas tīk vai kamēr nāk vēlīgie vējL

Tieši līčgalā pašā verd ūdens no avota dzidra,

Nākdams no klinšainas alas; tam apkārt aug papeles slaikas.

Šeit nu mēs izkāpām malā. Kāds dievs mums par vadoni nāca

Tumšajā naktī, un nebija jausmas, kur esam šai brīdī.

Tālu visapkārt ap kuģiem tik vērojām vienīgi miglu.

Mēness ar nebija manāms, jo debesi mākoņi klāja.

Nebija redzama tumsā nevienam šī mežainā sala;

Nespējām saskatīt mēs pat varenos viļņus, kas vēlās

Krastmalai virsū, pirms pienācām krastā ar skaistklāju kuģiem.

Bet, kad tie pienāca krastā, mēs satinām mirdzošās buras,

Iznācām ārā no dobajiem kuģiem uz šalcošā krasta.

Malā mēs iemigām visi un gaidījām dievišķo Ausmu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Sākām mēs klaiņot pa salu, lai varētu apbrīnot visu.

Nimfas, Aigīdas nesēja meitas, no kalnājiem tobrīd _

Izcēla mežkazas biklās, lai biedriem tās azaidam kļūtu.

Tūdaļ mēs izliektos stopus un šķēpus ar asmeņiem gariem

Iznesām ārā no kuģiem un, stājušies nodaļās trijās,

Sākām tos mest; dievs deva šai brīdī mums guvumu lielu.

Divpadsmit kuģu man sekoja līdzi, un deviņas kazas

Dabūja kuģis ikviens; sev pats nu gan paņēmu desmit.

Veselu dienu mēs ēdām, līdz vakarā rietēja saule;

Gaļas mums netrūka dzīrēm un dzeršanai saldenā vīna.

Nebija sarkanais vīns mums iztērēts dobajos kuģos,

Bet tas vēl bija arvien, jo tobrīd mēs amforas visas

Piesmēlām pilnas līdz malām, kad kikonu pilsētu gāzām.

Tieši no salas, kas kiklopiem tuvu, mēs redzējām dūmus.

Dzirdējām arī to balsis, pat kazas un avenus blējam.

Tikko kā rietēja saule un nokāpa tumsa uz zemi,

Tūdaļ mēs aizmigām visi pie šalcošā jūrmalas krasta.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Tūdaļ es biedrus uz sapulci saucu un sacīju visiem:

Palieciet visi bez manis jūs, pārējie mīļotie biedri!

Pats nu es došos uz priekšu ar kuģi un tuvākiem biedriem.

Gribu es izpētīt to, kas īsti par ļaudīm tur dzīvo.

Vai tie ir pārgalvji, mežoņi īsti, vai taisnību pazīst?

Vai tie pret svešniekiem laipni un bīstas no mūžīgiem dieviem? —

Teicis šos vārdus, es iesēdos kuģī un vēlēju tūdaļ

Iesēsties pārējiem biedriem un atraisīt virves no krasta.

Sakāpa mudīgi viņi un sēdās pēc kārtas pie duļļiem.

Sēdušies rindās, ar airiem tie dauzīja pelēko jūru.

Bet, kad mēs izkāpām malā pie tuvējā kiklopu krasta,

Klintaines malā netālu no jūras mēs redzējām alu.

Milzīgu, segtu visapkārt ar lauriem. Tur stāvēja nakti

Dažādi lopi, daudz aitu un kazu, bet apkārt šai alai

Sēta bij uzcelta augsta no ieraktiem akmeņu bluķiem,

Zarainām priedēm un ozoliem resniem ar lapotni kuplu.

Mita šai alā kāds milzis, kas aitas un kazas ik dienas

Dzina uz ganībām kalnos jo tālu. Viņš dzīvoja savrup;

Tikties tam riebās ar citiem, jo likumi bija tam sveši,

Riebīgs pavisam un šaušalīgs skatā; tas nebija līdzīgs

Cilvēkam tādam, kas pārtiek no maizes, bet augstajos kalnos

Mežainai klintij, kas paceļas viena tur pāri pār citām.

Pārējiem mīļajiem biedriem, kas bija pie manis, es liku

Krastmalā gaidīt pie kuģa un modrīgi apsargāt kuģL

Paņēmis divpadsmit labākos vīrus, es gāju uz priekšu;

Kazādas maisu ar tumšsārto vīnu vēl paķēru līdzi;

Marons, Eianteja dēls, kas Foiba priesteris bija,

Sargādams Ismaras templi, man deva šo saldeno vīnu.

Tāpēc ar bijību lielu mēs saudzējām viņu — tā dēlu,

Arī tā mīļoto sievu; Apollona ēnainā birzī

Priesteris dzīvoja tobrīd un deva man tīkamas balvas:

Septiņus talantus zelta, kas prasmīgi apstrādāts bija,

Dāvāja maisāmo trauku, kas tīrākā sudraba bija;

Beidzot vēl pielēja pilnas man divpadsmit amforas vīna,

Tīkams un neviltots bija šis dievišķais dzēriens; un tomēr

Nebij tas zināms ne vergam, ne verdzenei kādai šai namā;

Viens tik to zināja viņš, vēl sieva un kalpone viena.

Ja nu kāds, gribēdams dzert, ar saldo un sarkano vīnu

Vienu sev pildīja kausu un pielēja divdesmit mēru

Odens, tad salda un tīkama smarža no krātera plūda,

Dievišķa tiešām, ar prieku Ikviens tad dzesēja slāpes.

Pildīju kazādas maisā šo vīnu un paķēru somā

Arī vēl barību līdz. Sirds nojauta mana, ka ceļā

Varētu gadīties vīrs ar milzīgu spēku un bīstams,

Tāds, kam vēl likumi sveši, kas tiesību neatzīst citiem.

Steidzīgā solī mēs iegājām alā; tur nebija viņa.

Aitas un kazas patlaban tas ganīja treknajās pļavās.

Nākuši drūmajā alā, ar izbrīnu vērojām visu:

Pildītos grozus ar sieriem, daudz jēru un kazlēnu sīku,

Sabāztu aizgaldos šauros; tos visus pēc vecuma sava

Šķiroja kiklops — pie jaunākiem jaunos, tad vidējos tālāk.

Vecākos atkal par sevi; it visur bij sūkalas traukos,

Toveros, baļļās un ķipjos, kur lēja viņš izslaukto pienu.

Sākumā pārējie biedri jo dedzīgi pierunā mani

Paķert tik sierus sev līdz, tad atkāpties ātri un tūdaļ

Aizdzīt kazas un aitas no kūtīm uz steidzīgo kuģi,

Mudīgi atpakaļ irties pēc tam pa ūdeni sāļo.

Tomēr man netikās klausīt — bet tiešām tas derīgāk būtul

Pats es to gribēju redzēt, lai saņemtu balvu no viņa.

Tomēr mums nebija prieka, kad tikāmies vēlāk ar viņu.

Sakūrām uguni alā un ziedojām dieviem, bet paši

Paņēmām sieru un ēdām; te sēdušies, gaidījām milzi,

Kamēr tas atdzītu lopus; viņš, savācis žagaru blāķi,

Nesa uz kamiešiem līdzi, lai varētu ēdienu vārīt;

Dunēja zeme visapkārt, to nometot alā ar sparu;

Bailes mums sametās pēkšņi; mēs slēpāmies tumšākos kaktos.

Taucētās aitas un kazas viņš iedzina plašajā alā,

Visas, ko gribēja slaukt, bet tēviņus, aunus un āžus,

Atstāja pagalma sētā aiz varenā akmeņu žoga,

Beidzot ieejas priekšā viņš aizvēla akmeni lielu,

Milzīgi smagu, ko nespētu novilkt pat divdesmit divi

Spēcīgi četrratu jūgi no vietas ar lielākām pūlēm.

Tādu tik milzīgu klinti viņš aizvēla ieejai priekšā.

Mierīgi sēžot, tas izslauca aitas un blējošās kazas,

Visas, kā piederas ganam, un zīdējus lika zem katras.

Pusi no izslauktā piena tas salēja rūgšanai traukos,

Rūgušo salika grozos, lai sažūstot gūtu sev sieru;

Beidzot pārējo pusi tas sagāza traukos, lai vēlāk

Dzesētu slāpes ar to, kad vakarā azaidu ēstu.

Bet, kad viņš, pūloties sviedros, jau pabeidza iesāktos darbus,

Sakūra uguni gaišu un vaicāja, ieraugot visus:

— Svešie, kas esat? No kurienes nākat pa dzidrajiem ceļiem?

Vai jums šeit veicams kāds darbs, vai klaiņojat apkārt pa jūru,

Tīkojot izlaupīt kuģus? Mēdz klejot līdzīgi ļaudis,

Netaupot dzīvību savu un ļaunumu nodarot svešiem. —

Teica tā viņš, un tūdaļ sirds mīļā mums pamira krūtīs,

Drausmīgā baiss un milzīgais stāvs mums iedvesa šausmas.

Tomēr man nezuda drosme; es sacīju, valodu sākdams:

Ahaju vīri mēs esam; no Trojas mūs atdzina visus

Dažādas viesuļu vētras pār bangām un atvariem dziļiem;

Dodamies mājās pa citādu ceļu, pa mainīgiem takiem

Nācām šai zemē. Šīs likstas un raizes mums Zevtēvs ir lēmis.

Atzīstam, kalpojam visi mēs Atreidam Agamemnonam,

Viņam no pārējiem vīriem vislielākā slava zem debess.

Pilsētu stipru tas gāzis un naidniekus satriecis pīšļos.

Tagad mēs nākam pie tevis un lūdzamies, krituši ceļos,

Pajumti laipni mums dot vai piešķirt vēl citādu balvu,

Tādu, kā paradums liek, ko šķiroties svešniekam dāvā.

Labais, jel bīsties no dieviem! Mēs palīgu lūdzam no tevis!

Atriebjas Krona dēls tiem, kas svešniekam pabalstu liedzis,

Svešnieku sargātājs Zevs — ar cieņu viņš pavada viesus.

Teicu tā viņam; ar īgnumu sirdī tas bilda man atkal:

— Svešniek, vai muļķis tu esi vai arī no tālienes nācis?

Laikam tu pavēlēt gribi, lai bītos un godātu dievus!

Kiklopi nebīstas taču no Aigīdas nesēja Zeva,

Arī no laimīgiem dieviem, jo stiprāki esam par viņiem.

Negribu saudzēt ne tevi, ne biedrus aiz bailēm no Zeva.

Nevar viņš atriebties man! Es daru, kā patīk man pašam.

Tagad man saki — kur atstāji kuģi, kas atveda tevi?

Vai tas ir atstāts kur tuvu vai tālu, lai zinu to skaidri! —

Teica tā, pārbaudot mani.Te bija man pieredze laba.

Tūdaļ ar viltību sirdī, tam atbildot, sacīju viņam:

— Zemdimdis Poseidons jūrā ar bangām man dragāja kuģi,

Vajādams mani un triekdams pret šķautnainām piekrastes klintīm,

Tuvu pie zemes šīs nākot; mūs iznesa vētra no jūras.

Vienīgais kopā ar šiem es glābos no drausmīgās nāves.

Teicu; tas īgušā prātā man nebilda pretī ne vārda;

Pēkšņi viņš uzlēca kājās un izstiepa rokas pret biedriem;

Satvēris divus kā kucēnus mazus, tos trieca pret zemi;

Smadzenes šķīda pa alu, un asinis plūda pa klonu.

Sacirtis gabalu gabalos abus, tos apēda tūdaļ,

Aprīdams visu jo kāri kā lauva, kas uzaudzis kalnos, —

Gaļu, to iekšas it visas un smadzenēm bagātos kaulus.

Visi ar asarām acīs mēs pacēlām rokas pret Zevu,

Redzot šā drausmīgo darbu; liels izmisums pārņēma biedrus.

Bet, kad jau vēderu lielo šis kiklops bij piebāzis pilnu,

Apēdis cilvēka gaļu un izdzēris izslaukto pienu,

Izstiepies nogūlās alā uz zemes pie aitām un kazām.

Pārgalvīgs nodoms šai brīdī, to redzot, man iešāvās prātā:

Pienācis tuvāk, es zobenu aso, to vilcis no gūžas,

Gribēju iedurt tam krūtīs, kur krūšplēve kļaujas pie aknām;

Paceļot roku, man ienāca prātā jau citāda doma.

Arī šai vietā tad visus mūs pārsteigtu drausmīga nāve,

Tāpēc ka nebūtu spēka mums visiem no ieejas augstās

Atbīdīt akmeni smago ar rokām, ko aizvēla priekšā.

Visi ar nopūtām smagām mēs gaidījām dievišķo Ausmu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Iekūra uguni viņš un izslauca kazas un aitas,

Visas, kā piederas ganam, un zīdējus lika zem katras.

Tikko viņš, pūloties sviedros, jau pabeidza iesāktos darbus,

Satvēra divus no jauna un rīkoja mielastu gardu.

Apēdis biedrus, viņš izdzina kazas un aitas no alas,

Atveldams milzīgo klinti jo viegli no ejas; tad atkal

Pēkšņi to aizvēla priekšā, kā uzliekot bultnesei vāku.

Kliegdams un svilpdams tas dzina uz ganībām taucētos lopus.

Palicis kiklopa alā, es sāku te pārdomāt slēpu,

Kā lai tam varētu atriebt, ja Atēna palīgā nāktu.

Beidzot, pārbaudot visu, šis padoms man labākais šķita:

Kiklopa kūtī pie sienas bij pieslieta milzīga nūja,

Zaļa vēl, olīvas koka, ko nocirtis pārnesa kaltēt,

Lai tā šim kļūtu par spieķi, ko staigāt. Šo redzot, tā šķita

Derīga mastkokam melnsānu kuģim ar divdesmit airiem,

Tirgoņu kravu kas pārvadāt spētu pār bangaino jūru:

Tāda, lūk, bija šī nūja, tik vareni gara un resna.

Nostājies blakus, ass garumā tai es nocirtu galu,

Atdevu biedriem šo mietu un liku tiem attīrīt zarus.

Viņi to notēsa gludu, es apcirtu asu tā galu,

Liku uz sakurtā sārta un apdedzināju šo oglēs;

Notēsto mietu pēc tam es rūpīgi paslēpu mēslos —

Smirdīgā alā gar sienām tie stāvēja samesti kaudzēs.

Biedriem, kas bija vēl dzīvi, es liku ar lozi nu izšķirt,

Kuri ar mani nu gribētu pacelt šo mietu un ietriekt

Kiklopam acī jo dziļi, kad būs tas jau iemidzis saldL

Loze tad deva man tos, ko pats es vēlējos slēpu, —

Četrus pavisam no biedriem; es biju nu piektais ar viņiem.

Vakarā pārnāca kiklops, šurp atdzīdams skaistvilnas lopus.

Taucētās aitas un kazas viņš ielaida plašajā alā,

Visas, cik bija, lai nepaliek kāda aiz pagalma augstā;

Vai nu ko nojauta viņš, vai ari kāds dievs tam tā lika.

Beidzot ieejas priekšā viņš aizvēla akmeni lielu;

Mierīgi sēžot, tas izslauca aitas un blējošās kazas,

Visas, kā piederas ganam, un zīdējus lika zem katras.

Bet, kad viņš, pūloties sviedros, jau pabeidza iesāktos darbus,

Satvēra divus no jauna un rīkoja mielastu gardu.

Tūdaļ es steidzos pie viņa un droši tā kiklopam teicu,

Pasniegdams kausu, kas piepildīts bija ar tumšsārto vīnu:

—      Izdzer nu, kiklop, šo vīnu, kad paēdis cilvēka gaļas,

Lai jel tu zinātu skaidri, kāds gardums šai kuģī ir bijis!

Tev es šo dzērienu nesu, lai, parādot žēlīgu prātu,

Atlaistu mani uz māju. Tu tagad sāc trakot bez gala.

Nekrietnais, kas tad pēc manis no cilvēku paaudzes lielās

Apmeklēs tevi šai zemē, ja dari tik briesmīgus darbus? —

Teicu tā es. Viņš saņēma kausu un izdzēra visu,

Sajuzdams prieku par to un prasīdams sagādāt otru:

—      Dod man jo laipni vēl otru un saki, kā vārdā sauc tevi,

Lai es tev pasniedzu balvu, kas sirdij tev sagādās prieku!

Zini, ka kiklopiem arī dod auglīgā zeme it visu —

Briedušos ķekaros vīnu, un Zevtēva lietus to vairo.

Laikam jau pasniegtā sula ambrosija tīra vai nektārs! —

Teica tā viņš, un tumšsārto vīnu es ielēju atkal.

Trīsreiz tam pildīju kausu, un trīsreiz to izdzēra kiklops.

Tikko kā tumšsārtais vīns tam bija jau sakāpis galvā,

Tuvojos viņam ar glaimīgiem vārdiem un sacīju atkal:

—      Kiklop, vai manu jo slaveno vārdu tu vēlētos zināt?

Tagad tev teikšu, lai saņemtu balvu, ko solījis esL

Vārds man patiesi — Neviens, par Nevienu mani mēdz dēvēt

Mīļotā māte un tēvs, un pārējie biedri it visi.—

Teicu tā viņam; tas īgušā prātā man sacīja atkal:

— Pēdējais būs man Neviens, ko ēdīšu tūdaļ pēc visiem;

Pārējos citus jau agrāk; tev tāda būs solītā balva!

Teica tā viņš un nogūlās tūdaļ uz muguras zemē;

Noliecās sānis tā milzīgā galva, un uzvaru guva

Visuvarenais miegs; no atplestās rīkles viņš vēma

Vīnu un cilvēka gaļu, jo apskurbis bija pārlieku.

Tūdaļ es paņēmu mietu un ieliku kvēlošās oglēs,

Kamēr tas iedegās liesmās. Nu pārējos mīļotos biedrus

Vīrišķi drošināt sāku, lai nebēg aiz bailēm no darba.

Bet, kad jau olīvas koks, kaut zaļoksnējs bija pavisam,

Iesāka ugunī degt un, draudīgi sprakšķēdams, dzirkstīt,

Mietu es vilku no uguns un tuvojos viņam, bet biedri

Stājās man apkārt, jo drosmi kāds dievs tiem iedvesa sirdī.

Mietu, kas asināts bija, tie satvēra rokās un pēkšņi

Ietrieca kiklopam acī. Es tūdaļ, to tvēris no augšas,

Iesāku sparīgi griezt. Kā remesis prasmīgs ar svārpstu

Mastkoku urbj, bet apakšā citi ar siksnu to stumda,

Tverot no abējām pusēm, un nemitīgi tas virzās, —

Gluži tā kiklopa acī mēs mietu ar degošu galu

Grozījām apkārt, un asinis siltās nu aumaļām plūda.

Apsvila plakstiņi tūdaļ un apdega uzacs šai svelmē,

Liesmojot kiklopa acij, un čūkstēja ugunī saknes.

Itin kā kalējs, kas, cirvi vai namdara platcirvi kalis,

Gremdē to ūdenī aukstā; šņāc izkaltais ierocis stipri,

Rūdoties valgmē, un tādi gūst dzelzs sev divkāršu spēku, —

Šņāca tā kiklopa acs ap iedzīto olīvas mietu.

Kiklops tik drausmīgi kliedza, ka skanēja klintis visapkārt.

Bailēs mēs metāmies projām; viņš, satvēris vareno mietu,

Izrāva ārā no acs un, melnajās asinīs trieptu,

Aizsvieda projām to tāļu no sevis visšausmīgās dusmās.

Skaļi viņš pārējos kiklopus sauca, kas dzīvoja tuvāk

Dobajās alās ap viņu un vējaino kalnāju galos.

Sadzirdot kliedzienus skaļus, ar steigu šie metās pie viņa,

Nostājās tieši pie alas un sāka tam vaicāt, kas kaišot:

— Kāpēc tik skaļi tu, Polifēm, kliedzi? Kas ļaunu tev dara

Tagad šai dievišķā naktī? Kam traucē tu miegu mums saldo?

Vai tev no mirstīgiem vīriem kāds aizdzinis aitas un kazas?

Jeb vai tu baidies, ka neuzbrūk kāds tev ar varu un viltu? —

Spēcīgais Polifēms tūdaļ no alas, tiem atbildot, sauca:

—Draugi, Neviens šeit ar viltu man uzbrūk, bet ne jau ar varu!

Kiklopi, atbildot viņam, tā teica šos spārnotos vārdus:

—      Ja jau neviens tev nedara ļauna, kad viens tu šeit esi,

Tad vairs tu nespēsi glābties no kaites, ko Zevtēvs tev sūta.

Tēvu lūdz palīgā savu, Posei'donu, valdnieku jūrā! —

Teica tā viņi un gāja; sirds mīļā man smējās aiz prieka.

Tāpēc ka tieši mans vārds un izdoma piekrāpa viņus.

Kiklops vēl vaidēja ilgi un mocījās sāpēs bez gala;

Sienas viņš taustīja alā un atvēla bluķi no ejas,

Nosēdās ieejas priekšā un izstiepa milzīgās rokas,

Gribēdams notvert tos vīrus, kas izietu kopā ar aitām.

Laikam par vientiesi tādu šis kiklops bij turējis manL

Tomēr es domāju ilgi, kā visu to izdarīt labāk,

Kā šeit no drausmīgās nāves es izglābtu biedrus un sevL

Tūkstošiem dažādu plānu un viltību šāvās man prātā;

Taču bij dzīvība jāglābj, jo draudēja milzīgas briesmas!

Beidzot tad, pārbaudot visu, šis padoms man labākais šķita.

Bija tam baroti auni, ne mazums, ar vilnu jo biezu,

Skaisti, augumā lieli, bet vilna tiem tumšzilā krāsā.

Aunus es sasēju cieši ar lokani savītām rīkstēm, —

Tieši uz tām jau gulēja kiklops, šis nelietis lielais, —

Ņemdams pa trim; zem vidējā auna es sēju pa biedram,

Pārējie divi, kas gāja gar malām, tik sargāja viņus.

Iznesa ārā no alas trīs auni pa vīram; es tobrīd —

Bija šai barā kāds auns, vislielākais pārējo vidū, —

Tvēru aiz muguras to un, ieķēries biezajā vilnā,

Likos zem vēdera tam, bet mīkstajās avena pinkās

Turējos stingri ar rokām un karājos mierīgu prātu.

Tā mēs ar nopūtām smagām tad gaidījām dievišķo Ausmu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Tūdaļ viņš izdzina aunus un āžus uz ganībām kalnos.

Neslauktās aitas un kazas vēl stāvēja blēdamas kūtī —

Tesmeņi bija tām pilni.Pats riebīgais briesmonis tobrīd

Sēdēja, ciešanu mocīts, un taustīja muguras aitām,

Kamēr tās pagāja garām. Šis muļķis to nespēja aptvert,

Ka tie bij paslēpti visi zem vēdera mīkstvilnas aitām.

Pēdējais izgāja ārā mans auns un sekoja lēni,

Vilnas un manis dēļ mocīts, kam viltīgais nodoms bij veicams.

Taustīdams muguru aunam, tā spēcīgais Polifēms teica:

— Kāpēc gan, auniņ mans mīļais, no alas pats pēdējais nāci?

Agrāk tu nemēdzi palikt nekad aiz pārējiem lopiem!

Visiem tu gāji pa priekšu, lai dotos uz zālainām pļavām,

Soļodams lepni; pats pirmais arvien tu steidzies pie upes;

Vakarā arī pats pirmais tu centies jau atnākt uz kūti;

Šodien tu tomēr pats pēdējais esi.Vai tiešām tu, mīļais,

Skumsti par saimnieka aci? Kāds nelietis riebīgs ar biedriem

Izdūra aci, kad prātu ar vīnu man apmulsināja.

Taču Neviens vēl, man liekas, nav paspējis glābties no nāves.

Būtu tev saprāts kā man un varētu runāt ar mani,

Tagad tu teiktu, kur paslēpies tas no atriebes manas.

Viņu es notriecis būtu gar zemi, un tūdaļ visapkārt

Smadzeņu šļakatas šķīstu pa alu, un aprimtu sirdī

Smeldzīgās sāpes, ko nelga Neviens man nodarīt spējis! —

Teicis šos vārdus, viņš atlaida aunu no klintsalas vārtiem.

Bet, kad mēs bijām jau tālāk no alas un pagalma žoga,

Pirmais es raisījos vaļā no auna un atstāju biedrus.

Projām mēs aizdzinām ātri šos barotos tievkājus lopus,

Ejot ar līkumiem lieliem, līdz beidzot mēs sasniedzām kuģL

Mīļotie biedri ar sirsnīgu prieku mūs uzņēma laipni,

Glābtus no drausmīgās nāves. Par pārējiem sāka tie raudāt.

Tomēr es neļāvu viņiem to darīt, bet māju ar acīm

Asaras neliet; tad liku, lai tūdaļ tie skaistvilnas aunus

Nogādā visus uz kuģa un dodas pa sāļaino valgmL

Biedri drīz iekāpa kuģī un sēdās uz soliem pie duļļiem.

Sēdušies rindās, tie sita ar airiem pa pelēko jūru.

Bet, kad es biju tik tālu, cik kliedzēja balsi var dzirdēt,

Pēkšņi ar dzēlīgiem vārdiem es kiklopu kaitināt sāku;

—     Zini tu, nelieti kiklop, ka neesi dobajā alā

Aprijis gļēvuļa biedrus, tos grābdams ar milzīgu spēku!

Beidzot par nopelniem saviem tu saņemsi atmaksu cēlu.

Nelietis esi, jo miteklī savā tev nebija kauna

Svešniekus aprīt. Zevs sodīja tevi un pārējie dievi!

Teicu tā viņam; vēl vairāk pret mani tas iedegās dusmās.

Atlauzis milzīgu bluķi no kalna, viņš meta ar sparu.

Nokrita izmestais klintsbluķis tuvu aiz melnsānu kuģa.

[Netrūka tiešām vairs daudz, ka stūrei tas atsistu galu.]

Draudīgi viļņojās jūra, kad iekrita milzīgā šķautne.

Piepeši pacēlās vilnis un, nākdams ar sparu no jūras,

Virzīja kuģi pret krastu un piedzina tuvu pie zemes.

Piepeši garāku mietu es satvēru rokā un tūdaļ

Atgrūdu kuģi no krasta; tad biedriem es māju ar galvu,

Gribēdams skubināt tos, lai vairās no nāves un ātri

Sēžas uz soliem pie airiem; tie sēdās un airēja tālāk.

Bet, kad mēs bijām jau divreiz tik tālu no krasta kā agrāk,

Kiklopu saucu es atkal no jauna; bet biedri visapkārt

Apstāja mani un liedza tā darīt, man bilzdami laipni;

—     Pārdrošniek, kāpēc tu kaitināt gribi šo riebīgo vīru?

Akmeni lielu viņš iemeta jūrā un atpakaļ dzina

Kuģi uz piekrastes malu; mums šķita, ka nāve jau tuvu.

Bet, ja šeit atskanēs troksnis un dzirdēs tas runājam kādu,

Galvas viņš sašķaidīs mums un drumstalās saberzīs kuģL

Mezdams ar šķautnaino klinti, jo sviešana labi tam veicas. —

Teica tā viņi, bet nespēja grozīt tie nodomu manu.

Tūdaļ ar īgnumu sirdī es kiklopam sacīju atkal:

—     Nelieti kiklop, ja mirstīgais cilvēks tev vaicātu kādreiz,

Kāpēc šī acs tik riebīgā veidā ir kļuvusi akla,

Saki, ka izdūra to tev Odisejs, pilsētu grāvējs,

Sirmgalvja Lāerta dēls, kam Itakas salā ir māja! —

Teicu tā es; viņš, draudīgi kliegdams, man bilda šos vārdus:

— Vai man! Tas piepildās viss, ko liktenis kādreiz ir lēmis!

Bija šai zemē kāds pareģis liels un gudrībā slavens;

Vārds tam bij Eirimīds Tēlems, kas nākotni pareģot spēja.

Kiklopu zemē viņš pareģis bija līdz vecumam sirmam.

Tiešām viņš teica man visu, kas notikšot vēlāk ar mani:

Odisejs būšot tas vīrs, kā rokas man laupīšot redzL

Vienmēr es gaidīju vīru, kas atnāks uz kiklopu zemi,

Augumā diženu, skaistu, ar milzīgu spēku tā rokās.

Tagad man izdūra aci kāds cilvēciņš, niecīgs pavisam,

Gļēvulis īstens pēc skata, kad apskurbis biju no vīna.

Panāc jel, Odisej, tuvāk, tev gribu es dāvināt balvu!

Slaveno Zemdimdi lūgšu, lai aizvada tevi pa jūru.

Esmu taču tā dēls, to visi man dēvē par tēvu.

Viņš tik, ne cits kāds no laimīgiem dieviem un mirstīgiem vīriem,

Varētu dziedināt mani, ja tiešām to gribētu darīt. —

Teica tā viņš; es, atbildot tam, tā sparīgi saucu:

— Kaut jel patiesi es spētu tā dvēseli tavu no tevis

Izraut un aizsūtīt viņu uz varenā Aīda namu,

Kā tev šeit Zemdimdis mūžam vairs nevarēs dziedināt aci! —

Teicu; viņš, pacēlis rokas pret zvaigžņoto debesu jumu,

Iesāka sirsnīgi lūgt Poseidonu, valdnieku dižo:

— Poseidon, zemnesi, valdniek, ai tumšmati, uzklausi mani!

Ja es tavs dēls un tu esi mans tēvs, tad liec, lai nemūžam

Odisejs, pilsētu grāvējs, vairs nenāk uz dzimtenes zemi,

Sirmgalvja Lāerta dēls, kam Itakas salā ir māja!

Bet, ja tā liktenis lēmis un tomēr viņš redzēs vēl draugus,

Nākdams uz skaistcelto māju un atrazdams dzimtenes zemi,

Tad lai viņš pārnāk tur vēlu, kad zaudējis pārējos biedrus,

Tikai svešajā kuģī un atrod mājā daudz likstu! —

Teica tā lūgdamies viņš, un Poseidons dzirdēja viņu.

Kiklops tad atkal no jauna vēl lielāku akmeni cēla,

Spēku sev sasprindzināja un meta ar atvēztu roku.

Akmens ar milzīgu sparu netālu no tumšsānu kuģa

Iekrita jūrā, un netrūka daudz, ka stūri tas skartu.

Bangojās jūra visapkārt, kad iekrita milzīgā šķautne.

Vilnis aiznesa kuģi un dzina to tuvu pie krasta.

Drīz vien mēs atpakaļ nācām pie salas, kur stāvēja visi

Pārējie skaistklāju kuģi; tur gaidīja atstātie biedri,

Skumdami vairākas dienas un pārnākam gaidot ik brīdL

Kuģi, kad pienācām turp, mēs uzvilkām tūdaļ uz smiltīm,

Izkāpām ārā uz krasta, ko dauzīja bangas un viļņL

Kiklopa aitas un kazas mēs izvedām ārā no kuģa,

Dalījām līdzīgās daļās, lai būtu ik vīram pa balvaL

Biedri kājbruņās spožās, kad bija jau dalītas aitas,

Deva man piedevām aunu; to krastmalā nolēmu ziedot

Mākoņu krājējam Zevam, kas valda pār visiem virs zemes,

Atnesis gūžas uz sārta; bet ziedojums netikās viņam:

Tobrīd jau domāja Zevs, kā varētu nogremdēt dzīlē

Skaistklāju kuģus it visus un biedrus, kas bij man tik mīļL

Veselu dienu te dzīrojām jautri līdz vakara saulei,

Ēzdami gaļu papilnam un dzerdami tīkamo vīnu.

Bet, kad jau rietēja saule un tumsība apklāja zemi,

Tūdaļ it visi mēs alzmigām saldi pie šalcošā krasta.

Tikko kā rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Biedrus es sasaucu kopā un savējiem māju ar galvu

Steidzīgi doties uz kuģiem un atraisīt virves no krasta.

Tūdaļ tie sakāpa kuģos un sēdās uz soliem pie duļļiem.

Sēdušies rindās, tie sita ar airiem pa pelēko jūru.

Tālāk no šejienes visi mēs braucām ar skumušu sirdi;

Prieks bij par pārciestām mokām, bet skumjas par mījajiem

biedriem.

DrĪzumā visi pēc tam mēs sasniedzām Aiola salu;

Alois, Hipota dēls, ko mīlēja mūžīgie dievi,

Mita šai peldošā salā; visapkārt tai varaina siena,

Nesagraujama, stipra, bet piekrastē gludenas klintis.

Divpadsmit raženu bērnu ir Aiolam krāšņajā pilī —

Sešas brīnišķas meitas un seši ziedoši dēlL

Raženās meitas viņš atdeva dēliem par tīkamām sievām.

Kopā ar mīļoto tēvu un kopā ar cienīto māti

Dzīres tie rīko ik dienas pie bagāti klātajiem galdiem.

Smaržainā pilī ik dienas skan flauta pa pagalmu plašo.

Naktī pēc tīkamām dzīrēm pie košām un kautrīgām sievām

Atdusas Aiola dēli uz paklājiem robotās gultās.

Nākuši pilsētā šai, mēs gājām uz valdnieka pilL

Mēnesi mani šeit mieloja Aiols un taujāja visu

Sīki par Troju, par ahaju kuģiem, par braukšanu mājās.

Visu es stāstīju viņam pēc kārtas, kā noticis bija.

Bet, kad jau posos uz mājām un lūdzu, lai pavada ceļā,

Aiols neliedza to, bet lika man sagatavoties.

Izšūtu vēršādas maisu šai ceļā viņš deva man līdzi,

Ieslēdzis brāzmainos vējus un viesuļu elpu tur iekšā.

Iecēla viņu reiz Krona dēls Zevs par valdnieku vējiem —

Varēja viņiem likt klusēt vai celties, kā patīkas pašam.

Doba jā kuģī šo maisu ar mirdzošu sudraba saiti

Piesēja cieši, lai neplūstu ārā pat mazākā vēsma.

Taču gan draudzīgu Zefīra vēju viņš lika man sūtīt,

Lai tas mūs nestu un kuģus; to liktenis nebija lēmis —

Pašu muļķības dēļ mēs iekritām nelaimē lielā.

Deviņas dienas un naktis pēc kārtas mēs braucām pa jūru;

Pēkšņi jau desmitā dienā bij redzami dzimtenes krasti —

Sakurtās ugunis krastā mēs redzējām visi jau tuvu.

Bet tad es iegrimu miegā, jo noguris biju tik ļotL

Skoti es vadīju pats, nevienu no mīļajiem biedriem

Nelaizdams tuvu pie tās, lai drīzāk mēs dzimtenē būtu.

Pārējie biedri šai brīdī bij sākuši sarunu slēpu;

Domāja visi, ka vedu daudz zelta un sudraba mājā,

Raženā Aiola balvas, ko šķiroties Hipotads deva.

Pievēršot kaimiņam skatu, tā sacīja biedri cits citam:

—     Brīnums patiesi, kā mirstīgie ļaudis to mīlē un cienī

Visur, kur soli viņš spēris, — gan laukos, gan pilsētās svešās!

Arī no trojiešu mantas viņš, gūdams daudz dārgumu skaistu,

Sakrājis kaudzēm, bet mums, kas cietuši līdzīgas briesmas,

Atgriezties vajag uz dzimtenes zemi ar tukšajām rokām.

Sevišķas draudzības dēļ to bagāti apdāvināja

Aiols, bet tagad lai raugāmies ātrāk, kas viņam te iekšā,

Cik tur ir mirdzošā zelta, cik sudraba paslēpis maisā. —

Teica tā viņi, un uzvaru guva šis nekrietnais padoms:

Maisu tie raisīja vaļā, un paspruka brāzmainie vējL

Pēkšņi tos aizrāva vētra un aiznesa atklātā jūrā

Tālu no dzimtenes krastiem, kaut skaļi tie vaimanāt sāka.

Atmodies pēkšņi no miega, es šaubījos drosmīgā prātā,

Vai nu lai, mezdamies ārā no kuģa, es aizietu bojā,

Jeb vai lai klusēdams ciestu un paliktu dzīva jo vidū.

Cietu un paliku arī. Es, ietinies apmetnī savā,

Mierīgi likos uz dusu, bet viesulis aiznesa kuģus

Atkal pret Aiola salu, un biedri nu raudāja rūgtL

Nākuši otrreiz šai salā un smēluši ūdeni svaigu,

Biedri pie ātrajiem kuģiem uz pusdienu mielastu sēdās.

Bet, kad mums izsalkums rima un bija jau dzesētas slāpes,

Saucēju ņēmu es tūdaļ pie sevis un kādu no biedriem,

Devos uz slavenā Aiola pili.Tur atradu viņu

Sēžam pie klātajiem galdiem ar sievu un mīļajiem bērniem.

Nākuši greznajā pilī, mēs sēdāmies visi pie durvīm

Tieši uz sliekšņa; tie brīnījās ļoti un vaicāja tūdaļ:

—     Vai tas tu, Odisej, esi? Vai dievs kāds ir apsēdis tevi?

Liekas, es gādājis esmu, lai atgriezties vari bez rūpēm

Atkal uz dzimtenes zemi vai citur, kur patiktos prātam. —

Teica tā viņi; ar skumušu sirdi es sacīju atkal:

Nekrietnie biedri un kļūmīgais miegs mūs iegrūda postā.

Palīdziet, draugi, man bēdās! To taču jūs iespētu darīt.

Teicu tā es, jo gribēju runāt kā pazemīgs lūdzējs.

Klusēja viņi kā mēmi; tēvs tūdaļ ar īgnumu bilda:

—     Projām jo ātrāk no salas tu, ļaunākais mirstīgo vidū!

Neklājas taču man sargāt un sūtīt uz dzimtenes krastiem

Mirstīgo tādu, ko laimīgie dievi tā sākuši vajāt!

Vācies tik projām, jo, mūžīgo vajāts, šurp ieradies esi! —

Teica tā viņš un padzina mani.Es raudāju gaužL

Tālāk no turienes devāmies ceļā ar skumušu sirdL

Grūtajā darbā pie airiem sirds pagura īrējiem tobrīd

Veltīgās pūlēs, un paši mēs nespējām atgriezties mājās.

Sešas dienas un naktis mēs braucām pa dzidrajiem viļņiem.

Septītā dienā mēs nācām pie drausmīgo laistrigoniešu

Lama Tēlēpilas augstās, kur sasaucas gani ar ganiem —

Tas, kas nāk mājās ar aitām, sauc otru, kas iziet ar vēršiem.

Strādnieks, kam nenāktu miegs, šeit iegūtu divkāršu algu —

Vienu, ja ganītu vēršus, bet otru, par aitganu būdams,

Tāpēc ka robežas dienām un naktīm tur saietas tuvu.

Beidzot mēs piebraucām visi ar kuģiem pie slavenās ostas;

Apkārt tai rēgojas klintis jo augstas, no pretējām pusēm

Paceļas stāvus uz augšu un itin kā sastopas kopā

Tuvu pie ieejas ostā, tai dodot tik šaurāku spraugu.

Biedri, kas brauca man līdz, šeit iedzina izliektos kuģus,

Siedami dziļajā ostā tos draudzīgi citu pie cita.

Nebija redzēti viļņi šai vietā, ne lieli, ne mazi;

Mirdzēja jūra visapkārt, jo bija šeit neparasts klusums.

Tomēr ar melnsānu kuģi viens turējos tālāk no citiem,

Tuvāk pie ieejas ostā, un sēju ar virvēm pie klintīm,

Nostājos stāvajās klintīs uz smailes un raudzījos apkārt.

Redzami nebij ne vērši, ne arāji strādājam laukā;

Vienīgi redzēju dūmus, kas cēlās no zemes uz augšu.

Tobrīd es sūtīju biedrus, lai apkārtni izlūkot dodas,

Kādi šeit mitinās ļaudis, kas pārtiek palaikam no maizes,

Divus vislabākos vīrus, kā trešais tos vadīja saucējs.

Tūdaļ tie virzījās tālāk pa līdzeno ceļu, kur malku

Vezuma rati no augstajiem kalniem uz pilsētu veda.

Sastapa viņi pie vārtiem tur meiteni kādu, kas tobrīd

Izgāja ūdeni smelt — Anti'fata raženo meitu —

Lejup pa taku no krāšņās Artākijas avota straumes —

Pilsētas ļaudis it visi no šejienes ūdeni nesa.

Tuvāk tie nāca pie viņas un vaicāja, sarunu sākot,

Kādi šeit valdnieki esot un kāda šeit dzīvojot tauta.

Tēva augstjumta namu šī meitene rādīja tūdaļ.

Nākuši slavenā namā, tie sastapa valdnieka sievu,

Līdzīgu kalngalam augstam, un satrūkās visi no viņas.

Slaveno vīru Antffatu viņa no sapulces sauca,

Laulāto draugu, kas viņiem tur nolēma drausmīgu galu.

Satvēris vienu no biedriem, tas tūdaļ sev rīkoja dzīres.

Aizmuka pārējie abi un atgriezās atkal pie kuģiem.

Antifats sacēla troksni pa pilsētas ielām; to dzirdot,

Brašie laistrigoni nāca bez skaita no dažādām pusēm.

Nebija viņi kā mirstīgie vīri, bet līdzīgi milžiem.

Tvēruši kiintsbluķus smagus, ar sparu tos meta mums virsū.

Sacēlās drausmīga burzma ap ostu pie dobajiem kuģiem —

Mirstošie kliedza tur skaļi, un brakšķēja lūstošie kuģi;

Biedrus tie savēra iesmos kā zivis un aiznesa dzīrēm.

Kamēr laistri'gonu vīri tos apkāva dziļajā ostā,

Steigdamies projām, no gūžas es izvilku zobenu aso,

Mudīgi pārcirtu virvi, kas turēja tumšsānu kuģi;

Pārējiem biedriem tad māju ar galvu un vēlēju tūdaļ

Sēsties uz soliem pie airiem, lai glābtos no drausmīgās likstas.

Piepeši visi tie metās uz jūru, jo bijās no nāves.

Laimīgi izbrauca jūrā mans kuģis gar draudīgām klintīm.

Pārējie kuģi pēc tam šeit nogrima dziļajā dzelmē.

Tālāk no šejienes devāmies ceļā ar skumušu sirdi;

Prieks bij par izciestām mokām, bet skumjas par mīļajiem

biedriem.

Tālāk mēs nācām pie Aiajas salas. Tur dzīvoja Kirke,

Varenā košmate dieve, kas runāja cilvēka balsī;

Viltību pilnajam Aiētam viņa bij īstenā māsa.

Hēlijs bij abu šo tēvs, kas mirstīgiem ļaudīm nes gaismu,

Viņu māte bij Perse, Okeāna raženā meita.

Nākuši tuvu pie Aiajas krasta, mēs iebraucām klusu

Plašajā ostā; kāds labvēlīgs dievs mums rādīja ceļu.

Kāpuši krastā, mēs palikām tur divi dienas un naktis.

Grūtības ceļā ik dienas un rūpes mums sagrauza sirdL

Bet, kad mums košmate Ausma jau trešoreiz sūtīja dienu,

Rokā es satvēru šķēpu un zobenu noasināto,

Izkāpu ātri no kuģa un uzrāpos klintsgalā augstā,

Lai es tur redzētu mirstīgo darbus un dzirdētu ļaudis.

Nostājos stāvajās klintīs uz gala un raudzījos apkārt;

Tiešām es redzēju dūmus, kas cēlās virs platceļu zemes,

Pāri pār ozolu birzi un mežu, kur dzīvoja Kirke.

Visu es apsvēru sirdī un prātā un nolēmu tūdaļ

Doties un izpētīt vietu, kur paceļas tumšsārtie dūmL

Taču visbeidzot, to apsverot visu, par labāko šķita

Atpakaļ doties vispirms pie ātrajiem kuģiem uz jūru,

Pamielot biedrus turpat un dažus tad izlūkos sūtīt.

Bet, kad es piegāju tuvu pie jūras un izliektā kuģa,

Tobrīd kāds mūžīgais dievs par vientuļo mani bij žēlīgs,

Sūtīdams briedi man pretī, jo lielu un vareniem ragiem.

Nāca patlaban tas ārā no meža, lai dzesētu slāpes

Strautiņā vēsā, jo pusdienas saule to dedzināt sāka.

Tikko viņš iznāca ārā no meža, es muguras vidū

Triecu tam metamo šķēpu, un smaile tam izurbās caurL

Pēkšņi tas nogāzās pīšļos, un dzīvība atstāja viņu.

Atspiedis kāju pret to, es izrāvu varaino šķēpu

Arā no brūces un atstāju zemē pie nogāztā brieža.

Tūdaļ es savācu klūgas un salauzu kārkiāju rīkstes,

Griezu tās grodas pa labi un kreisi, tā izpīdams valgu,

Olekti garu, lai sietu šā milzīgā ķermeņa kājas.

Uzmetu viņu uz pleciem un devos uz melnsānu kuģi,

Balstoties vienmēr uz šķēpa, jo vienam tik plecam un rokai

Bija šī nasta par smagu; patiesi tas bija tik milzīgs.

Nometu viņu pie melnsānu kuģa un pārējos biedrus

Skubināt sāku; pie katra es gāju un teicu tam laipni:

Bēdas un raizes mums sirdī ir, draugil Uz Aīda mītnēm

Neiesim ātrāk, pirms nesauks uz turieni likteņa dienai

Kamēr šai ātrajā kuģī papilnam mums ēdiens un dzēriens,

Tikmēr jūs ēdiet, cik tīkas. Lai badam šeit nebūtu varas!

Teicu tā es, un klausīja šie, kā vēlēju viņiem.

Izplešot acis, tie bariem vien nāca pie bangainās jūras

Apbrīnot atstiepto briedi: patiesi tas bija tik milzīgs.

Bet, kad bij mielotas acis, cik tīkas, un apskatīts briedis,

Rokas tie mazgāja valgmē un rīkoja tīkamas dzīres.

Veselu dienu, līdz rietēja saule, mēs sēdējām krastā,

Ēzdami gaļu papilnam un dzerdami dzirkstošo vīnu.

Bet, kad jau rietēja saule un atnāca tumsa uz zemi,

Devāmies visi uz dusu un aizmigām tuvu pie krasta;

Tikko kā rožpirkste Ausma no pamales Iznira agri,

Visus uz sapulci sasaucu kopā un sacīju viņiem:

Biedri, jel uzklausait mani, kaut arī jūs cietuši esatl

Draugi, mēs nevaram zināt, kur rīti, kur vakaru puse.

Nezinām arī, kur mirdzošais Hēlijs mēdz rietēt zem zemes,

Nevaram pateikt, kur atkal tas celsies; lai apspriežam ātrāk,

Kā mums šeit padomu atrast: man liekas, vairs glābiņa nebūs.

Uzrāpies šķautnainai klintij uz gala, es, skatoties apkārt,

Redzēju salu, ko iežogo jūra visapkārt bez gala.

Zemu tā pieplok pie ūdens, bet vidū es manīju dūmus

Ceļamies augšup no zemes aiz ozolu birzīm un meža.

Teicu tā es, bet krūtīs sirds mīļā nu saplaka biedriem;

Taču vēl bija tiem Antifats prātā, tā nekrietnie darbi,

Arī vēl lepnīgā kiklopa spēks, šis cilvēku ēdājs;

Liedami asaras gaužas, tie vaimanāt sāka jo skaļL

Tomēr no asarām viņiem te labuma nebij nekāda.

Biedrus kājbruņās spožās pēc tam es dalīju tūdaļ

Divējās daļās un katrai no tām pa vadonim devu.

Vienu es vadīju pats, bet dievišķais Eirilohs — otru.

Metuši ķiverē lozes, mēs sākām tās steidzīgi kratīt.

Brašā Eiriloha loze no ķiveres Izkrita ārā.

Tūdaļ tas taisījās ceļā un līdzi tam divdesmit divi;

Raudāja aizejot viņi un raudam mūs atstāja visus.

Mežainas kalnāju ielejas vidū uz pakalna kāda

Atrada gludītu akmeņu namu, kur dzīvoja Klrke.

Plēsīgie vilki un lauvas ap viņu tur gulēja apkārt.

Kirke apbūra viņus, tiem dodama burvības zāles.

Nemetās viņi šeit nikni pret ļaudīm, bet piecēlās lēni,

Gāja tiem pretī un asti jo mīlīgi luncināt sāka.

Itin kā suņi pie kunga, kas tikko kā pārnāk no dzīrēm,

Pieglaužas laipni, jo vienmēr tas pārnes tiem kumosus kārus, —

Gluži tā pieglaudās lauvas un stiprnagu vilki pie svešiem.

Satrūkās biedri pārlieku, kad redzēja drausmīgos zvērus.

Priekšnamā apstājās viņi pie raženās košmates dieves;

Tīkamas meldijas tobrīd tie dzirdēja plūstam no nama.

Ejot ap aužamiem stāviem, tā brīnišķu audeklu auda —

Tīkamu, smalku un spožu, jo tādi lr dieviešu darbL

Tautvedis Polīts, kas vadīja viņus, tā sacīja biedriem,

Mīļāks man bija par citiem, un visi to cienīja ļoti:

— Draugi, šeit iekšā kāds strādā un staigā ap aužamiem stāviem,

Dziedot tik brīnišķu dziesmu, ka zeme skan līdzi zem kājām.

Vai nu tā dieve vai sieva! Lai valodu sākam jo ātrāk! —

Teica tā viņš; tie klausīja tūdaļ un valodu sāka.

Dieviete iznāca ārā un atvēra mirdzošās durvis,

Lūdzot pie sevis, tie sekoja viņai, bet nejaušot ļaunu.

Eirilohs negāja līdzi, jo sirdī viņš nojauta viltu.

Ievestiem vīriem tā vēlēja sēsties uz krēsliem un soliem.

Putraimus, saberztu sieru un medu tā maisīja kopā,

Pramnes vīnu vēl uzlēja virsū, bet, ēdienu sniedzot,

Piebēra indīgas zāles, lai dzimteni aizmirstu viņL

Bet, kad to pasniedza Kirke un biedri to izdzēra labprāt,

Tūdaļ tiem cirta ar rīksti un cūkkūtī ieslēdza visus.

Apauga āda ar sariem, bij miesa un galva kā cūkai,

Rukšķēja arī kā cūkas, bet prāts vēl tiem bija kā agrāk.

Lēja tie asaras gaužas, kad Kirke tos iedzina kūtī;

Ēšanai pameta viņa tiem mežriekstus, ozola zīles,

Kizila ogas, ko priekšā met cūkām, kas vāļājas dubļos.

Eirilohs atskrēja tūdaļ pie steidzīgā melnsānu kuģa,

Atnesdams bēdīgo vēsti par biedriem un likteni ļauno.

Brīdi viņš nespēja runāt ne vārda, kaut gribēja ļotL

Drausmīgas sāpes tam sažņaudza sirdi, tā mirdzošās acis

Pildījās asaru lāsēm, un vaimanās rima tā sāpes.

Bet, kad ar izbrīnu visi pēc brīža mēs vaicājām viņam,

Sāka viņš stāstīt, kā pārējie biedri tur dabūja galu:

— Gājām mēs, Odisej krietnais, kā liki, pa ozola birzi;

Mežainas kalnāju ielejas vidū uz pakalna kāda

Redzējām brīnišķu namu, no gludītiem akmeņiem celtu.

Dziedam mēs dzirdējām kādu — vai dievi, vai mirstīgu sievu,

Ejot ap aužamiem stāviem. Šie sarunu sāka ar viņu.

Tūdaļ tā iznāca ārā un atvēra mirdzošās durvis,

Lūdzot pie sevis; tie sekoja viņai, bet nejaušot ļaunu;

Tomēr es paliku ārā, jo sirdī es nojautu viltu.

Piepeši visi tur pazuda viņi — neviens vairs no viņiem

Nenāca ārā. Es sēdēju tur un gaidīju viņus. —

Teica tā viņš; es zobenu aso ar sudraba naglām,

Varkaltu, lielu, sev uzmetu plecos un satvēru stopu;

Tūdaļ es liku tam doties uz priekšu pa agrāko ceļu.

Apkampdams ceļus ar rokām, viņš lūdza jo sirsnīgi mani,

Vaimanāt sāka it skaļi un teica šos spārnotos vārdus:

Zevtēva lolotais, atstāj! Jel neved turp mani pret gribu!

Zinu, tu dabūsi galu, no pārējiem biedriem nevienu

Nespēsi atpakaļ atvest, bet ātrāk ar dzīvajiem kopā

Bēgsim no šejienes projām, varbūt ka mēs varam vēl glābties!

Teica tā viņš, es, atbildot šim, tā sacīju tūdaļ:

Eiriloh mīļais, ar pārējiem visiem tu paliec šai vietā,

Ēzdams un dzerdams, cik tīkas, pie dobā melnsānu kuģa!

Viens es turp došos! Sauc liktenis mani, kur vajadzīgs esmu!

Teicis šos vārdus, es atstāju kuģi un šalcošo krastu.

Šķērsojis ieleju svēto, es gribēju doties patlaban

Plašajā namā pie Kirkes, kas zināja burvības zāles,

Bet te, lūk, Hermejs ar zeltaino zizli man soļoja pretī,

Nācis pie skaistceltā nama; tas skatā bij jauneklim līdzīgs

Tīkamos brieduma gados, kam pūkas tik pirmās dīgst vaigos.

Laipni viņš spieda man roku un sacīja, valodu sākdams:

—      Kurp tu tā, nelaimes sistais, viens steidzies pa kalniem un

lejām,

Nezinot šejienes ceļus? Šie ļaudis patlaban it visi

Atrodas aizslēgtā kūtī pie Kirkes kā kaujamās cūkas.

Vai tu šurp nācis, lai izglābtu viņus? Jel tici, tu arī

Atpakaļ nenāksi vairs un paliksi pārējo vidūl

Tomēr no nelaimes lielas es sargāšu tevi un glābšu.

Pieņem šīs dziedīgās zāles un dodies pie košmates Kirkes!

Drausmīgo nelaimes dienu tās atvairīs droši no tevis.

Tagad es stāstīšu visu, ko rīko tev viltīgā Kirke.

Dzērienu gatavos viņa un ēdienam piemaisīs indi,

Tomēr tās varenais spēks pavisam tev nevarēs kaitēt;

Darbosies pretī tās zāles, ko došu. Vēl iegaumē labi:

Tikko kā Kirke būs skārusi tevi ar vareno rīksti,

Tūdaļ tu zobenu aso ar steigu velc ārā no gūžas.

Meties ar sparu pret Kirki, to itin kā gribēdams sacirst!

Varenā burve aiz bailēm tad aicinās gulēt pie viņas,

Tomēr to neliedzies darīt, bet dodies pie viņas uz gultu,

Lai tā tev izglābtu biedrus no nāves un cienātu pašu.

Bet tu tai apzvērēt liec ar dievību zvērestu lielo,

Soloties nedarīt citu ko tādu, kas nestu tev likstas,

Lai tā, kad izģērbies esi, tev neatņem drosmi un spēku. —

Teica tā Argosa kāvējs un sniedza man dziedīgo zāli;

Rāvis no zemes, viņš rādīja man tās brīnišķo dabu.

Sakne gan bija tai melna un ziedlapas līdzīgas pienam;

Mūžīgie dievi to dēvē par «moli»; ir grūti to izrakt

Mirstīgam vīram, bet mūžīgie dievi jau iespēj it visu.

Aizlaidās raženais Hermejs ar steigu no mežainās salas

Projām uz Olimpu plašo, es mudīgi gāju pie Kirkes;

Vīrišķās krūtīs sirds pukstēja strauji, kad tuvojos namam.

Beidzot es nācu pie košmates Kirkes un priekšnamā stājos;

Apstājies kliedzu tur skaļi, un kliedzienu dzirdēja dieve.

Tūdaļ tā iznāca ārā un atvēra mirdzošās durvis,

Lūdzot pie sevis; es sekoju viņai, bet skumušu sirdi;

Lika tad sēsties uz krēsla, kas sudraba naglām bij rotāts,

Brīnišķa, gaumīgi veikta, un soliņš tur bija zem kājām.

Dzērienu mirdzošā kausā man ielēja dzeršanai viņa,

Iemetot iekšā tur indīgas zāles ar nodomu ļaunu.

Viņa to sniedza, es dzēru, bet burvība neskāra manL

Cirtusi pēkšņi ar burvības rīksti, tā sacīja Kirke:

—       Dodies uz kūti pie cūkām un guli pie pārējiem biedriem! —

Teica tā viņa; es, zobenu aso sev vilcis no gūžas,

Metos ar sparu pret Kirki, to itin kā gribēdams sacirst.

Iekliedzās viņa un, mezdamās zemē, man apkampa ceļus,

Vaimanāt sāka jo skali un bilda šos spārnotos vārdus:

— Kas tu? No kurienes esi? Kur pilsēta, vecāki tavi?

Brīnums patiesi, ka, dzerdams šīs zāles, tu neesi apburts!

Nav vēl tāds mirstīgais bijis, kas pretojies būtu to spēkam,

Ja kāds tās dzēris un pirmoreiz tikai ar mēli tām skāries.

Nepārspējami cieta ir sirds tev vīrišķās krūtīs.

Tiešām tu viltīgais Odisejs esil Par tevi man bieži

Vēstīja Argosa kāvējs, ka reiz tu uz šejieni nākšot,

Pārbraukdams mājā no Trojas ar steidzīgo melnsānu kuģL

Zobenu aso bāz mudīgi makstīs! Nāc šurp tu pie manis!

Gulsimies tūdaļ šai gultā, lai abi mēs, vienoti mīlā,

Dalītu laulības gultu un ticētu labprāt viens otram! —

Teica tā viņa; es tūda), tai atbildot, sacīju atkal:

Kirke, kā vari tu prasīt, lai būtu es draudzīgs ar tevi?

Pārējos biedrus šai namā tu pārvērti taču par cūkām!

Tagad tu aizturi mani un, viltību lolojot sirdī.

Guļamā istabā sauc, lai guļu es kopā ar tevi,

Lai man, kad izģērbies esmu, tu atņemtu drosmi un spēku.

Dieve, es neiešu tagad ar tevi šeit dalīties gultā,

Ja tu man negribi zvērēt ar dievību zvērestu lielo,

Soloties nedarīt citu ko tādu, kas nestu man likstas.

Teicu tā es; tā zvērēja tūda), kā viņai es liku.

Bet, kad tā solījās svēti un zvērēja zvērestu lielo,

Labprāt es gāju pie Kirkes un iekāpu krāšņajā gultā.

Pūlējās kalpones četras šai namā pie viltīgās burves;

Jaunavas darīja visu šai namā, kas vajadzīgs bija.

Cēlušās viņas no ēnainiem mežiem, no avotiem dzidriem,

Arī no svētajām upēm, kas mūžīgi tiecas uz jūru.

Uzmeta viena no viņām uz krēsliem pa spilvenam mīkstam,

Purpuru pārklāja pāri, bet apakšā audekla drānu;

Otra pastūma tuvāk pie krēsliem brīnišķus galdus,

Sudraba, spožus, un zeltainus grozus tiem uzlika virsū;

Sudraba krāterī trešā no viņām te maisīja vīnu,

Saldumā līdzīgu medum, un pasniedza zeltainos kausus.

Ceturtā ūdeni nesa un tūda) zem trijkāja lielā

Pakūra uguni spožu; drīz sāka silt atnestais ūdens.

Tikko kā mirdzošā katlā šis ūdens jau uzvārīts bija,

Mani tā veda uz vannu un lēja no trijkāja lielā

Ūdeni, tīkami jauktu ar auksto, uz galvas un pleciem,

Kamēr man pārgāja gurdums, kas sirdi man nomāca ilgL

Bet, kad es biju jau mazgāts un ieziests ar spīdīgo eļļu,

Plecus tā sedza ar hitonu mīkstu un apmetni košu,

Lika man sēsties uz krēsla, kas sudraba naglām bij rotāts,

Koša un prasmīgi veikta; pat soliņš tur bija zem kājām.

[Kalpone ūdeni nesa un lēja uz rokām no trauka,

Skaista, mirdzoša zelta, uz sudraba bļodas, lai rokas

Skalotu tīras, bet blakus tiem nolika gludītu galdu.

Tikusi saimniece nāca un uzlika maizi uz galda,

Atnesa ēdienu gana, jo labprāt tā sniedza, kas bija.]

Kirke pie mielasta lūdza; pie sirds man šeit negāja ēdiens;

Citu ko domāju es, un sirds man jau nojauta jaunu.

Tikko kā redzēja Kirke, ka klusēdams sēžu, ka rokas

Netīk pēc ēdieniem stiept un dziji es nogrimis bēdās,

Nostājās tuvu pie manis un teica šos spārnotos vārdus:

—      Kāpēc tā, Odisej, sēdi un skumjās sev nomoki sirdi,

Klusēdams gluži kā mēms? Vai netīk tev ēdiens un dzēriens?

Jeb vai tev bailes no viltības jaunas? Šīs bažas ir veltas!

Labi tu zini — es zvērēju tev ar zvērestu stipro. —

Teica tā viņa; es, atbildot dievei, tā sacīju pretī:

Kirke, vai zini tu mirstīgo tādu, kas, taisnību mīlot,

Sēdīsies ātrāk pie galda un dzērieniem spirdzinās sirdi,

Kamēr nav izglābis biedrus, pats redzējis viņus ar acīm.

Bet, ja patiesi no sirds tu pamielot gribi nu mani,

Atbrīvo mījotos biedrus, lai tūdaj es varu tos redzēt!

Teicu tā es, un izgāja Kirke pēc mirkļa no nama,

Tvērusi burvības rīksti, un atvēra cūkkūtij durvis,

Izdzina barotās cūkas — ap deviņi gadi tām būtu.

Visas tās nostājās apkārt ap valdnieci savu, bet viņa

Tuvojās cūkām un iezieda katru ar burvības zālēm.

Izzuda pēkšņi tām nejaukie sari, ko postīgās zāles

Radīja agrāk, kad diženā Kirke tiem dzērienu deva.

Pēkšņi tie kjuva par vīriem, daudz jaunāki tomēr kā agrāk,

Augumā arī daudz dižāki bija un skaistāki sejā.

Visi tie pazina mani un sirsnīgi spieda man roku.

Tūdaj aiz prieka tie iesāka raudāt, un vaimanas skaļas

Skanēja namā visapkārt; pat dieve tiem raudāja līdzi;

Nākusi tuvu pie manis, tā sacīja dieve starp dievēm:

—      Diženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Projām tu dodies uz jūru pie steidzīgā melnsānu kuģa!

Izvelciet kuģi vispirms no jūras uz sauszemes krasta,

Mantu un virves jūs iznesiet ārā un paslēpiet alās!

Atpakaļ atgriezies pats un mīlamos biedrus ņem līdzi! —

Teica tā viņa; mans drosmīgais prāts tai klausīja tūdaļ.

Projām es devos uz jūru pie steidzīgā melnsānu kuģa;

Tuvu pie līganā kuģa es atradu mīļotos biedrus.

Zēli tie sūdzējās visi un gaužas asaras lēļa.

Itin kā dažubrīd teļi, kas bijuši ieslēgti kūtīs,

Ieraugot govis, kas atgriežas kūtīs no zālainām pļavām,

Dodas ar prieku tām pretī; pat nespēj tos atturēt sētas;

Visi tie, lēkdami augstu, tik raujas pret pienīgām mātēm, —

Gluži tā biedri šeit rāvās, kad redzēja mani sev priekšā.

Raudāja viņi jo skaļi, bet cerību loloja sirdī,

Itin kā visi jau būtu pie klinšainās Itakas krastiem,

Mīļajā dzimtenes zemē, kur dzimuši, auguši bija.

Viņi ar asarām acīs man bilda šos spārnotos vārdus:

—      Dievišķais Odisej, prieks mums ir visiem, ka atgriezies esi!

Itin kā esam patlaban jau Itakā, dzimtenes zemē!

Tagad mums stāsti par to, kā pārējie aizgāja bojā! —

Teica tā viņi; es tūdaļ jo laipni tiem sacīju pretī:

Izvilksim kuģi vispirms no jūras uz sauszemes krasta,

Mantu un virves mēs nesīsim ārā un paslēpsim alās!

Arī jūs steidzieties paši, lai varētu sekot man līdzi!

Tūdaļ jūs redzēsit biedrus, kas mitekļos svētos pie Kirkes

Mielojas ēdot un dzerot, un visa tur viņiem papilnam.

Teicu tā es, un klausīja viņi, kā liku tiem darīt,

Vienīgi Eirilohs tobrīd vēl gribēja aizturēt biedrus.

Pavērsis skatu pret tiem, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

—      Kurp tad mēs, bezprāši, ejam? Kam jādzenas nelaimei pakaļ?

Vai tad jums atpakaļ jāiet pie Kirkes? Tā pārvērtīs tūdaļ

Visus par riebīgām cūkām, par plēsīgiem vilkiem vai lauvām;

Gribot vai negribot kļūsim mēs sargi tās dižajā namā.

Gluži tā notiks ar mums, kā notika kiklopa alā

Toreiz ar visiem tiem biedriem, ko drošprātis Odisejs veda;

Tikai šā muļķības dēļ tie visi ir gājuši bojā! —

Teica tā Eirilohs biedriem; sirds žņaudzās man krūtīs; es tūdaļ

Gribēju zobenu tvert, to izraut no spēcīgās gūžas,

Nocirst uz vietas tam galvu un aizmest to projām pa zemi,

Kaut gan viņš bija man radinieks tuvāks; bet pārējie biedri

Piepeši satvēra mani aiz rokas un laipni man bilda:

—      Ja tu tā, dievišķais varoni, vēlies, Eiriloham ļausim

Palikt šai vietā pie jūras un vērīgi apsargāt kuģi!

Pārējos visus mūs vadi uz mitekļiem svētiem pie Kirkes! —

Teica tā biedri, un tūdaļ tie atstāja kuģi un jūru.

Netikās nopakaļ palikt šim vienam pie līganā kuģa;

Tāpēc viņš sekoja citiem, jo bijās no briesmīgiem draudiem.

Tobrīd pārējos biedrus, kas atstāti bija pie dieves,

Pati tā rūpīgi kopa un zieda ar spīdīgo eļļu,

Deva ikvienam vēl hitonu mīkstu un apmetni krāšņu.

Krāšņajā pilī pie bagātām dzīrēm mēs sastapām viņus.

Tiekoties atkal ar biedriem un apsverot visu, kā bijis,

Raudāja gauži it visi, un nopūtas skanēja apkārt.

Nākusi tuvu pie manis, tā sacīja dieve starp dievēm:

—      Diženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Neskumstiet vairs un rimstieties raudāt! Es zinu it labi,

Kādas šausmīgas briesmas jūs cietuši zivīgā jūrā,

Kādas likstas virs zemes jums rīkoja neliešu vīrL

Tagad šos ēdienus baudiet un spirdziniet sirdi ar vīnu,

Kamēr no jauna jums vīrišķās krūtīs būs senākā drosme,

Tāda, kā bijusi kādreiz, kad atstājāt dzimtenes krastus,

Klinšaino Itakas zemi! Jūs tagad bez spēka un drosmes!

Klejot un maldīties ceļā arvien jums prātā, bet sirdī

Prieka nav bijis nekad, jo ilgi jūs cietuši likstas. —

Teica tā dieve, un vīrišķā sirds mums klausīja tūdaļ.

Veselu gadu ik dienas mēs sēdējām visi pie Kirkes,

Ēzdami gāju papilnam un dzerdami saldeno vīnu.

Bet, kad jau garām bij gads un apgriezās gadskārtu maiņas,

Mēnešiem aiztekot ātri un mainoties dienai ar dienu,

Mīļotie biedri tad pasauca mani un klusītēm teica:

— Nelaimes sistais, jel atceries taču tu dzimtenes zemi,

Ja jau tev kādreiz ir liktenis lēmis vēl atgriezties dzīvam

Atkal uz augstjumta namu un mīļajiem dzimtenes laukiem! —

[Teica tā viņi; mans raženais prāts tiem klausīja labprāt.

Tur mēs vēl sēdējām veselu dienu, līdz saulrietam pašam,

Ēzdami gaļu papilnam un dzerdami saldeno vīnu.

Bet, kad jau rietēja saule un tumsība pārklāja zemi,

Nolikās mīļotie biedri uz dusu šai ēnainā namā.]

Tobrīd es devos pie Kirkes un kāpu tās krāšņajā gultā,

Lūgdamies apkampu ceļus, un lūgumu klausīja dieve.

Pacēlis balsi pret viņu, tai teicu šos spārnotos vārdus:

Kirke, jel izpildi zvērestu savul Tu solījies svēti

Aizvadīt mani uz māju! Es ilgojos atgriezties mājās,

Pārējie biedri tāpat, kas, asaras liedami gaužas,

Sagrauž man sirdi, kad skatienu savu tu novērs no manis.

Teicu tā es, bet dieve starp dievēm tā sacīja tūdaļ:

—      Diženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Ilgāk vairs negribu piespiest, lai paliekat tagad šai namā.

Tomēr jums vajag vispirms vēl doties daudz garākā ceļā,

Ierasties Aīda mītnēs un arī pie Persefonejas,

Tēbiešu sirmgalvim tur, Telrēsijam, pareģim aklam,

Padomu vaicāt, jo spriešanas spējas ir veselas viņam;

Arī tam mirušo valstī Persefone atstāja prātu.

Vienam lai apziņa būtu, bet citi lai klīstu kā ēnas. —

Teica tā viņa, bet krūtīs sirds mīļā man sažņaudzās sāpēs.

Nosēdies gultā, es raudāju rūgti; man netikās ilgāk

Dzīvot starp mirstīgiem ļaudīm un turpmāk vēl raudzīties saulē.

Bet, kad jau, raudot un apsverot visu, sirds mierīga kļuva,

Beidzot es, atbildot dievei, tā sacīju, valodu sākdams:

Kas tad, ai Kirke, šai ceļā turp pavadīs mani pa jūru?

Aīda valstī neviens vēl nav bijis ar melnsānu kuģi!

Teicu tā es, un raženā dieve man sacīja tūdaļ:

—      Diženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Veltas ir bažas par to, kas kuģi tev vadīs pa jūru.

Pacēlis mastu uz augšu un uzvilcis mirdzošās buras,

Sēdi tik mierīgs, jo Boreja vēsma to nesīs uz priekšu,

Bet, kad ar kuģi tu būsi jau pāri Okeāna straumei,

Redzēsi lēzenus krastus un tuvu Persēfones birzis,

Papeles augstas visapkārt un vītolu zarus bez augļiem,

Stājies šai vietā ar kuģi pie dziļā Okeāna krasta,

Tūdaļ pats dodies ar steigu uz Aīda smacīgām mītnēm.

Piriflegetonta ātri uz dziļo Ahērontu laužas

Kopā ar Kokītas straumi, kas pieteka drausmīgai Stiksai;

Klints tur ir stāva, kur sadodas abas šīs brāzmainās straumes.

Tuvu pie minētās vietas tev lieku es, varoni krietnais,

Izrakt bedri ap olekti garu un olekti platu,

Lejamo upuri šeit tu atnes tad mirušiem visiem,

Pienu un medu vispirms, tad izlej tur saldeno vīnu,

Treškārt vēl ūdeni tīru un uzkaisi miežmiltus baltos!

Tukšās mirušo ēnas tu pielūdz un apsolies svēti,

Itakā nācis, tām ālavas govi, vislabāko barā,

Mūžīgiem ziedot un degošā sārtā mest teicamas veltes,

Savrup vēl staltāko aunu tik vienam Teirēsijam nokaut,

Melnu pavisam, kas barā no visiem vispārākais būtu.

Bet, kad jau slavenās mirušo ēnas tu pielūdzis būsi,

Aunu uz bedres tiem upurim nodur un melnvilnas aitu,

Vēršot to galvas pret Erebu tumšo, bet savukārt pašam

Atpakaļ jāpagriež seja pret plašā Okeāna straumL

Pulcēsies mirušo ēnas pēc tam visapkārt ap tevL

Tobrīd tu sirsnīgi lūdz un aicini pārējos biedrus

Nodīrāt upuru lopus, kas kauti ar postīgo dunci,

Ugunī iemest pēc tam un mūžīgās dievības piesaukt —

Aīdu, vareno dievu, un drausmīgo Persefoneju.

Pats tad tu zobenu noasināto velc ārā no gūžas,

Sēsties pie bedres un nelaid nevienu no mirušo ēnām

Tuvu pie asinīm nākt, pirms nebūtu Teiresijs vaicāts.

Pareģis, tautvedis sirmais, tad tuvosies tūdaļ pie bedres,

Visu tev pastāstīs labprāt par ceļu, cik tālu būs jābrauc,

Kā tu līdz mīļotai dzimtenei nāksi pa zivīgo jūru. —

Teica tā viņa, un Ausma jau sēdās uz zeltainā troņa.

Kirke man apmetni deva un uzģērba bitonu mīkstu;

Uzmeta raženā nimfa pēc tam sev spožbaltās drēbes,

Smalkas, brīnišķi skaistas, ap gūžām vēl apjoza jostu,

Zelta, sevišķi košu, un šķidrautu sēja ap galvu.

Tūdaļ ar steigu es devos pa namu un pārējos biedrus

Skubināt sāku, pie katra es gāju un teicu tam laipni:

Ilgāk jūs neguliet, bledril Laiks mosties no saldenā miega!

Dosimies tālāk, jo raženā dieve mūs mudīja ceļā!

Teicu tā es; šo vīrišķā sirds man klausīja tūdaļ.

Arī no šejienes visus es nespēju aizvest sev līdzL

Elpēnors jaunākais bija no pārējiem mīļajiem biedriem,

Sevišķi drosmīgs gan nebija cīņās, ne apveltīts prātā;

Svētajās mītnēs pie Kirkes viņš, meklēdams vēsākas vietas,

Aizgāja tālāk no biedriem un iedzēries likās uz jumta.

Piepeši, aizejot biedriem, viņš dzirdēja kņadu un troksni,

Uzmodās pēkšņi no miega un, ieskurbis būdams no vīna,

Pamodies piemirsa nokāpt pa garajām kāpnēm uz leju;

Tieši no jumta viņš nokrita zemē un, gāzdamies lejup,

Pārlauza kaklu, un dvēsele tūdaļ pie Aīda steidzās.

Bet, kad jau izgāja biedri no nama, es sacīju viņiem:

Laikam jūs domājat, biedri, ka projām uz dzimteni mīļo

Dosimies tūdaļ; bet citādu ceļu mums lēmusi Kirke —

Doties uz Aīda mītnēm pie drausmīgās Persefonejas,

Tēbiešu sirmgalvim tur, Teirēsijam, padomu vaicāt.

Teicu tā es, bet krūtīs sirds mīļā tiem sažņaudzās sāpēs.

Asarām plūstot, tie nokrita zemē un plūca sev matus.

Tomēr no asarām gaužām tiem labuma nebij nekāda.

Tobrīd, kad bijām jau tuvu pie steidzīgā kuģa un krasta,

Pēkšņi mums noskuma sirds, un visi mēs raudājām gaužL

Beidzot pie krasta vēl ieradās Kirke un piesēja tūdaļ

Atvesto aunu un melnvilnas aitu pie melnsānu kuģa,

Aizslīdot viegli gar mums. Nav iespējams mirstīgā acīm

Saskatīt mūžīgā soļus, ja negrib dievs rādīties ļaudīm.

Bet, kad mes pienācām tuvu pie kuģa un sasniedzam juru,

Aizvilkām kuģi vispirms no krasta uz dievišķo jūru,

Pacēlām mastu uz melnsānu kuģa un uzvilkām buras,

Ievedām līdzņemtos lopus un iekāpām paši ar steigu,

Juzdami smagumu sirdi un liedami asaras gaužas.

Sūtīja nopakaļ melnsānu kuģim mums vēlīgu vēju,

Ceļā vislabāko biedru, kas pildīja izplestās buras,

Košmate Kirke, jo varenā dieve ar cilvēka balsL

Tikko bij sarīkots viss, kas vajadzīgs braukšanai jūrā,

Sēdāmies kuģī — uz priekšu to virzīja vēji un stūrnieks.

Veselu dienu ar vēlīgu vēju mums pildījās buras;

Saule jau devās uz rietu, un tumsa drīz apklāja ceļus.

Beidzot mēs pārbraucām pāri pār dziļā Okeāna straumi.—

Kimmeru vīri tur dzīvo, un pilsēta viņiem tur celta.

Mūžam tur migla un nakts, un mūžam tur mākoņi tumši, —

Mirdzošā Hēlija seja ne reizes tiem neatspīd gaiši,

Vai nu kad, kāpjot uz augšu, pa zvaigžņainām debesīm dodas,

Jeb vai kad, vakarā rietot, no debesīm plašām kāpj lejup;

Mūžam šeit drausmīgā nakts pār nabaga mirstīgiem valda.

Šeit, lūk, ar kuģi mēs stājāmies krastā, bet upura lopus

Izvedām ārā un gājām gar plašā Okeāna straumi,

Kamēr tur sasniedzām vietu, par kuru mums minēja Kirke.

Perimēds turēja lopus, bet Eirilohs stājās tam blakus;

Zobenu noasināto pats izvilcis tūdaļ no gūžas,

Izraku bedri ar to, ap olekti garu un platu;

Lejamo upuri šeit es atnesu mirušiem visiem,

Pienu un medu vispirms, tad izlēju saldeno vīnu,

Treškārt vēl ūdeni tīru un kaisīju miežmiltus baltos.

Tukšās mirušo ēnas es lūdzu un solījos svēti,

Itakā nācis, tām ālavas govi, vislabāko barā,

Ziedot mājoklī savā un sārtā mest teicamas veltes,

Savrup vēl staltāko aunu tik vienam Teiresijam nokaut,

Melnu pavisam, kas barā no visiem vispārākais būtu.

Atnesis veltes šeit mirušo ciltīm un pielūdzis svēti,

Ņēmu es aunu un aitu, tiem pārgriezu kaklus uz bedres.

Tecēja asinis melnās, un mirušo dvēseles bariem

Mudīgi atlaidās šurp no tumšajām Ereba mītnēm.

Ziedošie jaunekļi nāca un jaunavas, sirmgalvji skumjie,

Meitenes maigās, kas skuma, ka dzīve ir vītusi agri,

Vairāki drosmīgi vīri, kas gāzti ar varaino šķēpu,

Kritušie sīvajās cīņās ar asinīs notrieptām bruņām —

Bariem tie pulcējās kopā no visām pusēm ap bedri,

Celdami drausmīgu troksni; tad bailes man uzmācās bālās.

Tūdaļ es sasaucu biedrus un liku tiem nekavējoties

Nodīrāt upura lopus, te kautus ar postīgo dunci,

Ugunī iemest pēc tam un mūžīgās dievības piesaukt —

Aīdu, vareno dievu un drausmīgo Persefoneju.

Zobenu noasināto pats izvilcis tūdaļ no gūžas,

Nosēdos zemē pie bedres un neļāvu mirušo ēnām

Tuvu pie asinīm nākt, pirms nebūtu Teiresijs vaicāts.

Atlaidās biedra Elpēnora ēna vispirmā pie bedres.

Apbedīts nebija viņš vēl tobrīd zem platceļu zemes:

Kirkes greznajā namā mēs atstājām mirušā līķi —

Nebija aprakts, ne apraudāts tas, jo citas bij rūpes.

Raudāju, ieraugot viņu, jo sirdī man iezagās žēlums.

Pacēlis balsi pret viņu, es bildu šos spārnotos vārdus:

Elpēnor, saki — kā nāci šais tumšajās pazemes mītnēs?

Agrāk tu ieradies kājām kā es šeit ar melnsānu kuģi!

Teicu tā viņam; šis, asaras liedams, man bilda tā pretī:

— Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Liktenis ļaunais un reibīgais vīns man nelaimi nesa.

Kirkes namā uz jumta es skurbumā nolikos gulēt;

Pamodies piemirsu nokāpt pa garajām kāpnēm uz leju.

Tieši no jumta es nokritu zemē un, gāzdamies lejup,

Pārlauzu kaklu, un dvēsele tūdaļ pie Aīda steidzās.

Tevi jo sirsnīgi lūdzu to vārdā, ko atstāji mājās:

Minu šeit mīļoto sievu un tēvu, kas audzēja tevi,

Minu Tēlēmahu arī, ko vienu tu atstāji mājās;

Zinu es skaidri, ka, braukdams no tumšajām Aīda mītnēm,

Drīz vien ar stiprcelto kuģi tu nāksi pie Aiajas salas;

Tur tu, ai valdniek, to prasu no tevis, jel piemini mani —

Neatstāj mani šai salā bez kapa un asarām gaužām,

Aizbraukdams projām, lai mūžīgo dusmas tev neuzbrūk vēlāk!

Dedzini mani uz sārta ar bruņām, kas tobrīd man bija,

Uzmet man kapkalnu augstu uz pīšļiem pie pelēkās jūras,

Lai arī pēcteči zina par mani, par nelaimes vīru!

To tu man izpildi visu, vēl uzspraud uz kapkopas airi,

Kādreiz kas bija man dzīvam, kad airēju kopā ar citiem. —

Teica tā viņš; es, atbildot šim, tā sacīju tūdaļ:

Nelaimes sistais, it visu to varu un izpildīt solos.

Tā mēs tur sēdējām abi un izbeidzām sarunu skumjo.

Izstiepis zobenu kailo, es asinis sargāju bedrē,

Mirušā ēna aiz bedres joprojām man stāvēja pretī.

Mirušās māmuļas ēnu pēc viņa es redzēju nākam,

Mīļās Anliklejas ēnu, jo krietnā Autolika meitu;

Dzīvu to atstāju mājā, kad devos pret Iliju svēto.

Raudāju, ieraugot viņu, jo sirdī man iezagās žēlums.

Tomēr es aizliedzu viņai, kaut mīlēju viņu tik loti,

Tuvu pie asinīm nākt, pirms nebūtu Teiresijs vaicāts.

Tobrīd nāca pie manis ar zelta scepteri rokā

Tēbu Teirčsija ēna; viņš pazina mani un teica:

—      Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Kāpēc, nelaimes sistais, tu, atstājis mirdzošo sauli,

Atnāci šurp, lai redzētu ēnas un šausmīgo vietu?

Atkāpies tagad no bedres, bāz makstī zobenu aso,

Lai es šīs asinis dzeru un taisnību visu tev saku. —

Teica; es zobenu savu, kas sudraba nagliņām greznots,

Iespiedu atpakaļ makstī; tad, padzēries asinis melnās,

Tēbiešu pareģis krietnais tā sacīja, valodu sākdams:

—      Diženais Lāerta dēls, tu laimīgi atgriezties tīkol

Tomēr kāds dievs tev to padarīs grūtu; nav šaubu nekādu —

Zemdimdis visur tev sekos, jo sirdī tam īgnums pret tevi,

Tāpēc ka laupīji vienīgo aci šā mīļajam dēlam.

Kādreiz, kaut ciezdami likstas, jūs sasniegsit dzimtenes krastus,

Ja tik savaldīt spēsi tu sirdi savu un biedrus.

Kolīdz ar stiprcelto kuģi tu, maldoties tumšzilā jūrā,

Piebrauksi nemanot tuvu pie tālās Trīnākijas salas,

Pļavās jūs redzēsit taucētās aitas un spīdīgos vēršus,

Hēlijam svētus, kas visu mēdz redzēt un visu mēdz dzirdēt.

Ja tu tos vairīsies skart un domāsi atgriezties mājās,

Nāksit uz Itakas salu, kaut cietuši ceļā daudz ļauna;

Bet, ja tu būsi tos skāris, tad galu tev pareģot varu,

Kuģim un pārējiem biedriem; ja tomēr pats būtu tu glābies,

Vēlu pēc ilgākām likstām tu pārnāksi, zaudējis biedrus,

Bet tik ar svešnieka kuģi; daudz posta tu redzēsi mājā —

Nekrietnos pārgalvju vīrus, kas mantu tev aprij bez kauna,

Bildina dievišķo sievu, tai dāvina tīkamas balvas.

Tomēr tu pārnāksi reiz un atriebsi viņiem par visu.

Tikko ar zobenu aso tu precniekus miteklī savā

Apkāvis būsi, tiem uzbrūkot slēpu vai atklātā cīņā,

Dodies uz svešajām zemēm, tver gludīto airi sev rokā,

Kamēr tu nāksi tai malā, kur mirstīgie ļaudis virs zemes

Nepazīst pelēko jūru, kur neliek pie barības sāli,

Nepazīst daudzairu kuģus ar purpurā krāsotiem kakliem,

Nelieto gludītos airus, kas itin kā spārni ir kuģiem.

Skaidri pavisam tev teikšu un neslēpšu turpmāk no tevis:

Ja tev it pēkšņi kāds gājējs, ko saticis svešajā zemē,

Izbrīnā sacīs, ka rokamā lāpsta tev spīdīgā plecā,

Gludīto airi pēc tam tu iespraud sparīgi zemē,

Atnes vislabākās veltes Poseidonam, valdniekam jūrā,

Vērsi un aunu tam ziedo, vēl kuili, cūkas kas aplec.

Atgriezies atpakaļ mājās un ziedo tīkamas veltes

Pārējiem mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo,

Visiem pēc kārtas, kā vajag. Tad piepeši bangainā jūrā

Nāve vairs neuzveiks tevi, bet, sasniedzot vecumu lielu,

Klusītēm piezagsies tā, kad paaudzes jaunās ap tevi

Zaļos un laimīgas būs. Patiešām tev taisnību saku. —

Teica tā viņš; es, atbildot šim, tā valodu sāku:

Lai jel tā, Teiresij, notiek, kā lēmuši mūžīgie dievi!

Neslēp no manis neko, bet stāsti man taisnību visu!

Redzu patlaban es skaidri tur mirušās māmuļas ēnu.

Klusu pie bedres tā sēž un asinīs raugās, bet nevar

Dēlam ne vārda šeit bilst un skatienu pacelt uz augšu.

Saki man, valdniek, — kā viņa lai pazītu mani par dēlu?

Teicu tā es; viņš, atbildot man, tā sacīja tūdaļ:

— Atbildēt viegli uz to, un visu to paturi prātā:

Kam tu no mirušo ēnām, kas mitinās Aīda valstī,

Ļausi pie asinīm nākt, tas tūdaļ tev taisnību stāstīs;

Bet, kam tu liegsi to darīt, tas klusēdams aizies no tevis. —

Teica un atpakaļ devās uz tumšajām Aīda mītnēm

Krietnā Teiresij a ēna, kad beidza man likteni vēstīt.

Tomēr es paliku tuvu pie izraktās bedres, līdz kamēr

Atnāca māte un asinis dzēra. Tā pazina mani,

Nopūtās smagi pēc tam un teica šos spārnotos vārdus:

— Dēls mans, kā nokļuvis esi šais tumšajās Aīda mītnēs,

Būdams vēl dzīvs? Ir taču tik grūti tās dzīvajiem redzēt!

[Spēcīgas upes un varenas straumes mums stājušās vidū;

Viļņo šeit Okeāns plašais, nav laimējies kājām nevienam

Pārcelties pāri pār to, ja spēcīga kuģa trūkst viņam.]

Vai gan tu tikai vēl tagad šurp atgriezies esi no Trojas

Kopā ar kuģi un biedriem, kad klejojis apkārt tik ilgi?

Vai tu jau Itakā biji un redzēji sievu un māju? —

Teica tā viņa, bet es, tai atbildot, sacīju tūdaļ:

Mokas un bēdas, ai māt, pie Aīda atdzina mani

Tēbiešu sirmgalvim tur, Teirēsijam, padomu vaicāt.

Neesmu bijis vēl tuvu pie ahaju zemes, ne skāris

Mīļotās dzimtenes zemi; es maldos un kaujos ar likstām,

Sākot ar dienu, kad devos uz īliju, bagāto zirgiem,

Kopā ar Agamemnonu, lai cīņā pret trojiešiem ietu.

Neslēp no manis neko, bet stāsti man taisnību visu,

Saki — kāds liktenis tevi ir novedis drausmīgā nāvē?

Vai tā bij slimība ilga? Vai arī Artemīda nāvi

Nesa ar maigajām šautrām, kad piepeši pārsteidza tevi?

Saki man arī par tēvu, par dēlu, ko atstāju mājā!

Saki, vai pieder vēl viņiem tā vara, kas bija man kādreiz,

Jeb vai tā tagad jau citam, jo negaida pārnākam mani!

Saki man, beidzot, par to, ko dara Pēnelope mājā!

Vai tā vēl dzīvo pie dēla, lai rūpīgi sargātu visu,

Jeb vai no ahaju vadoņiem kāds jau ir aizvedis viņu?

Teicu tā viņai, un tūdaļ man sacīja cienītā māte:

—     Tevi tik ļoti tā gaida, kaut ciezdama sirdī daudz moku.

Miteklī tavā arvien; tik mūžīgās rūpēs un raizēs

Dienas un naktis tai rit un vienmēr mirkst asarās vaigL

Itakas valdnieka vara nav atdota citam; joprojām

Koptajos laukos vāc Tēlemahs ražu un kopā ar tautu

Sēstas pie azaida galda, kā pieklājas valdniekam īstam.

Visi to ielūdz pie sevis, bet tēvs tavs vēl dzīvo uz laukiem,

Nenāk uz pilsētu viņš. Nav gulta šim vecajam vīram

Klāta, nav apmetņa silta, nav palaga, mirdzoša spožL

Ziemu viņš pavada mājā, joprojām guļ kopā ar vergiem

Pelnos pie pavarda zemē, tik sedzies ar lupatām kādām;

Bet, kad nāk siltākas dienas un rudens svētība laukos,

Visur, ik pakalna galā, tas ķekariem bagātā dārzā

Guļamo vietu jo mīkstu sev atrod uz kritušām lapām.

Tur viņš mēdz vaidēdams gulēt, un bēdas tam vairojas sirdī,

Raudot aiz ilgām pēc tevis, jau vecums jo smagi māc viņu.

Esmu tā mirusi arī, kā liktenis bija to lēmis.

Vērīgā bultlaide mani, Artēmīda, nākusi tuvu,

Miteklī manā nav tvērusi pēkšņi ar maigajām šautrām;

Neesmu cietusi arī no slimībām ļaunām, kas bieži

Uzkrauj mums ciešanas smagas un dvēseli izrauj no miesas.

Vienīgi ilgas pēc tevis un rūpes, ai Odisej krietnais,

Laipnība tava pret mani man laupīja dzīvību mīļo. —

Teica tā viņa, un tūdaļ sirds sajuta sirsnīgas ilgas;

Rokas es stiepu uz priekšu, lai mirušās dvēseli skautu.

Trīsreiz es metos pie viņas, jo gribēju mīļi to apkampt.

Trīsreiz tā slīdēja viegli no rokām kā ēna vai sapnis;

Stiprāk un stiprāk ik mirkli man sirdī pamodās ilgas.

Valodu sākdams ar viņu, es teicu šos spārnotos vārdus:

—      Māte, kam vairies no manis, ja apkampties gribu ar tevi,

Kāpēc gan Aīda mītnēs, kad apskautas rokas tik mīļi,

Abi ar asarām gaužām mēs nevaram atvieglot sirdi?

Vai tad tik mirušās ēnu šurp slavenā Perseīoneja

Sūtīja man, lai skumtu joprojām un ciestu vēl vairāk?

Teicu tā viņai, un tūdaļ man sacīja cienītā māte:

—     Vai man, mans mīļotais dēls! Par visiem tev nelaimes vairāk!

Varenā Zevtēva meita Persēfone nemāna tevi;

Taču tā mirstīgiem liktenis lēmis, lai mirtu kas mirdams:

Mirušam miesu ar kauliem vairs nesaista spēkpilnās cīpslas;

Degoša liesma ar varenu spēku uz sakurtā sārta

Aprij it visu, kad gars jau ir atstājis balsenos kaulus.

Dvēsele itin kā sapnis tad aizlido projām no miesas.

Tagad tu atpakaļ steidzies uz gaismu un paturi prātā

Visu, lai mīļajai sievai, kad pārnāksi, stāstītu vēlāk! —

Tā es ar māti šeit runāju brīdi.Tad piepeši nāca

Vairākas sieviešu ēnas — tās sūtīja Perseīoneja.

Bija tās dižvīru sievas un slavenu varoņu meitas.

Bariem vien pulcējās tās pie bedres ap asinīm melnām.

Tobrīd es apsvēru visu, kā vaicāt ikkatrai pēc kārtas.

Tomēr pareiza doma visbeidzot man iešāvās prātā —

Strauji no spēcīgās gūžas es izrāvu zobenu aso,

Nejāvu padzerties visām uz reizi no asinīm melnām;

Cita pēc citas pa vienai tās nāca pie bedres, un katra

Stāstīja tuvāk par sevi; es vaicāju visām pēc kārtas.

Pirmo es redzēju Tīro, kas bija no augstākas kārtas;

Sacīja viņa, ka esot šī krietnā Salmoneja meita,

Piebilda arī, ka esot Aiolīda Krēteja sieva;

Upes dievs Enipejs kādreiz bij radījis kaisli tās sirdī —

Skaistākā bija no visām virs zemes Enipejas straume;

Jaunava mazgājās bieži Enipejas krāšņajos vijņos;

Kādreiz zemdlmdis Poseidons dieva Enipeja skatā

Piegūlās jaunavai Tīro pie dzelmjainās ietekas tuvu;

Sastājās purpura vljņi ap viņiem kā diženi kalni,

Veidojot jumu, un paslēpa dievu ar mirstīgo sievu.

Viņu šeit iemidzinājis, dievs raisīja jaunavas jostu.

Tikko kā Poseidons bija jau remdējis iekāri savu,

Spieda viņš jaunavai roku un sacīja, valodu sākdams:

— Priecājies, sieva, par mīlul Kad gads būs mums pagājis garām,

Dzemdēsi raženus dēlus. Nav raduši mūžīgie velti

Gulēt pie jaunavām klāt. Kop bērnus un gādā par viņieml

Tagad tu atgriezies mājā, bet sargies un nemini manu

Vārdu nevienam! Es Poseidons esmu, kas drebina zemi! —

Teica tā varenais dievs un ienira bangainā jūrā.

Grūta tā kļuva no dieva — tai piedzima Pēlijs un Nēlejs;

Varenā Aigīdas nesēja kalpi reiz abi tie bija.

Pēlijs, ar aitām un kazām jo bagāts, par valdnieku kjuva

Plašajos Jaolkas laukos, bet Nēlejs — smilšainā Pilā.

Krētejam arī šī brīnišķā sieva vēl dzemdēja dēlus —

Aisonu, Ferētu, arī vēl zirgvaldi Amitāonu.

Asopa meitu Antiopl redzēju nākam pēc viņas.

Lielījās tā, ka Krona dēls Zevs ir mīlējis viņu.

Divus tā dzemdēja dēlus — tie Amfions bija ar Zētu;

Tēbām šie pamatus lika un uzcēla septiņus vārtus,

Apkārt tai uzcēla mūrus; kaut netrūka spēka, bez mūriem

Dzīvot nekādi tie nespēja Tēbās, šai pilsētā plašā.

Alkmēni redzēju nākam pēc tās, Amfitriona sievu.

Hēraklu, varoni dižo, kas drosmē bij līdzināms lauvam,

Dzemdēja viņa, kad varenais Zevs to apskāva mīlā.

Megara, drosmīgā Kreonta meita, tad nāca pēc viņas,

Nepārspējamais Amfitrionīds to ņēma par sievu.

Redzēju tālāk es Oidipa māti, Epfkasti košo;

Noziegums šausmīgs tai gūlās uz sirds, jo, nezinot pašai, —

Laulībā stājās ar dēlu, kas savukārt, nokāvis tēvu,

Apņēma māti par sievu, bet dievi to atklāja ļaudīm.

Tomēr par kadmlešu tautu viņš valdīja mīļajās Tēbās,

Ciezdams daudz likstu, jo nīcībai bija to lēmuši dievL

Viņa drīz pati pie Aīda devās, pie vārtslēdža bargā;

Sējusi žņaudzīgo cilpu, pie sijas tā pakārās pati,

Sabrūkot ciešanās smagās, bet nopakaļ atstāja viņam

Ciešanu rūgtu bez gala, cik māte var uzkraut ar lāstiem.

Hlorīda nāca pēc viņas; tās brīnišķā skaistuma apburts,

Nēlejs par sievu šo ņēma, tai dāvādams balvas bez skaita;

Jaunākā meita tā bija Amfionam, lasa dēlam, —

Valdnieks tas bija jo varens Orhomenā, miniešu pilī.

Kļuvusi valdniece Pilā, šī dzemdēja slavenus bērnus —

Hromiju, Nestoru krietno un drosmīgo Periklimenu.

Vēlāk tai piedzima Pēro — tā brīnums starp mirstīgiem bija.

Kaimiņi visi pēc viņas jau tīkoja ilgi, bet Nēlejs

Solīja atdot to tam, kas varenā Ifikla govis

Platajām pierēm un ragiem no Filakes varētu atdzīt.

Nebija viegli to veikt, tik cildenais pareģis toreiz

Padarīt ņēmās šo darbu, bet liktenis ļaunais to liedza,

Arī vēl drausmīgās važas un modrīgie gani uz lauka.

Pagāja mēneši daudzi, un ritēja dienas pēc dienas;

Sākās no jauna jau gads, un atnāca ziedonis atkal.

Tad tik vēl Ifikls tam raisīja važas, kad prata viņš vēstīt

To, ko bij liktenis lēmis. Tā notikās Zevtēva griba.

Redzēju Lēdu pēc tam, Tindareja slaveno sievu;

Divus raženus dēlus Tindarejam dzemdēja viņa —

Polideiks, slavenais dūrēm, un zirgvaldis Kastors tie bija.

Auglīgā zeme patlaban tos abus uztur vēl dzīvus.

Arī zem zemes tiem varenais Zevs ir piešķīris godu —

Pamīšus dienu pēc dienas tie dzīvo: kad pirmais ir miris,

Tūdaļ otrs atkal sāk dzīvot, un gods tiem kā mūžīgiem dieviem.

Ifimedeju, Aloeja meitu, tad redzēju nākam;

Stāstīja viņa, ka Poseidons pinies reiz mīlā ar viņu;

Divi tai piedzima dēli, bet nebija gara to dzīve:

Mūžīgiem līdzīgais Ots un Efialts, slavenais tālu.

Auglīgā zeme šiem abiem visslaidāko augumu deva,

Skaistuma ziņā par viņiem tik Orions bija vēl pārāks.

Devītā gadā tiem bija jau deviņas olektis apkārt,

Garumā arī ne mazāk kā varenas deviņas asis.

Pārdroši draudēja viņi pat mūžīgiem Olimpa kalnā,

Pēkšņi ar triecienu strauju tie tīkoja viņus tur pārspēt.

Osu uz Olimpa augstā tie gribēja uzcelt, bet Osām

Mežaino Pēliju virsū, lai uzkāptu debesu jumā.

Tiešām to panāktu viņi, ja sasniegtu brieduma gadus.

Taču gan Apollons Foibs, ko dzemdēja košmate Lēto,

Abus šos notrieca pīšļos, pirms deniņos jaunekļiem straujiem

Sāka dīgt vieglinās pūkas un zodu segt kuplāka bārda.

Redzēju Prokrīdu, Faldru un košo Ariadni arī,

Viltīgā Mīnoja meitu, ko kādreiz varonis Tēsējs

Veda sev līdzi no Krētas uz svētajiem Atēnu laukiem;

Tomēr viņš neguva to — Artemīdas šautras to tvēra

Viļņu apņemtā Dījā; to Dionīss vēlējās sodīt.

Redzēju arī vēl Klimeni, Mairu, Erifili ļauno;

Viņa par mirdzošo zeltu pat vīru reiz nodeva savu.

Tomēr es nespēšu šeit ne nosaukt, ne pieminēt visas,

Kādas tur redzēju sievas un slaveno varoņu meitas;

Dievišķā nakts tā paietu stāstot, bet laiks man patlaban

Doties uz dusu pie steidzīgā kuģa un modrajiem biedriem

Vai arī šeit; tad kopā ar dieviem jūs aizvadiet mani!»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmL

Faiāki ēnainā namā ar sajūsmu klausījās viesL

Baltroce Arēte pirmā tā sacīja, valodu sākot:

«Sakait man tagad jūs, faiāku vīri, — kāds liekas šis svešnieks?

Izskatās augumā stalts un sirdī ar izcilu prātu!

Kaut gan šis viesis ir mans, bet visiem jums daļa ar viņu!

Tāpēc jūs nelaidiet viņu tik ātri no šejienes projām,

Neesiet skopi ar balvām, jo viņam to vajag tik ļoti;

Dažādu mantu papilnam jums mūžīgie ļāvuši sakrāt.»

Ehenejs, varonis sirmais, tad cēlās starp viņiem un teica,

[Vecākais bija viņš gados par pārējiem faiāku vīriem]:

«Draugi, ko gribējām visi no sirds, ko vēlamies labprāt,

Izteica valdniece gudrā. Mēs visi tai klausīsim tūdaļ!

Tāpēc lai Alkinojs pats šeit runā un rīkojas tālāk.»

Alkinojs, atbildot viņam, tā sacīja, valodu sākdams:

«Viss tas tā notiks, kā Arēte teica, un gluži tik droši,

Kā es šeit stāvu un valdu par faiākiem, īrēju ļaudīm.

Viesis lai paciešas vēl! Kaut atpakaļ jāsteidzas viņam,

Tomēr līdz rītam tas varētu gaidīt, lai pietiek man laika

Dāvanas sagādāt viņam. Ir pienākums aizvadīt viņu

Visiem, it sevišķi man, jo valdu pār faiāku tautu.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Alkinoj, varenais valdniek, tu slavenāks esi par visiem!

Ja jūs uz veselu gadu šeit gribētu aizturēt mani,

Gādāt, kā tieku uz māju, un dāvināt tīkamas balvas,

Paliktu labprāt pie jums; man, protams, daudz tīkamāk būtu

Pārnākt ar pilnāku roku uz mīlamo dzimtenes zemL

Būtu man tobrīd daudz lielāka cieņa un mīļāks es būtu

Visiem, kas sastaptu mani, kad pārnācis Itakas salā.»

Alkinojs piecēlās tūdaļ un sacīja, valodu sākdams:

«Odisej, vērojot tevi, mums nebija aizdomu tādu,

Ka tu kāds krāpnieks vai nelietīgs blēdis, jo bieži vien tādi

Klaiņo it visur pa auglīgo zemi starp mirstīgiem ļaudīm,

Stāstot visvisādas blēņas, ko pieņem par patiesu visi;

Daiļums ir valodā tavā, un cildenas domas tev prātā.

Itin kā dziedonis prasmīgs tu visu ko attēlot proti —

Visas šīs ahaju likstas un paša ciešanas smagās.

Tagad tu saki man visu un taisnību neslēp no manis!

Vai tu tur redzēji kādus no biedriem, kas kopā ar tevi

Cīņā pret Īliju gāja un krita tur, likteņa pļauti?

Nakts vēl ir gara, pat vairāk, kā vajag. Nav pienācis brīdis

Doties uz dusu. Jel turpini vēl šos brīnišķos stāstus!

Tagad līdz dievišķai ausmai es vēlētos uzklausīt tevi,

Ja tik par ciešanām savām tu gribētu stāstīt šai namā.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā sacīja, valodu sākdams:

«Alkinoj, varenais valdniek, tu slavenāks esi par visiem!

Garajiem stāstiem mums laika ir gana un netrūkst tā dusaL

Bet, ja patiešām tu gribi vēl uzklausīt mani, es labprāt

Neliegšos stāstīt tev visu, cik briesmu un šausmīgu moku

Cietuši pārējie biedri, kas vēlāk ir gājuši bojā,

Arī par varoņiem tiem, kas, saudzēti cīņās pie Trojas,

Krituši, pārnākot mājās, kā vēlējās nekrietnā sieva.

Bet, kad jau cienītā Persefončja bij likusi izklīst

Visām šīm sieviešu ēnām un atkal tām atpakaļ doties,

Nāca pie manis pēc tam Agamēmnona Atreida ēna

Skumušu seju, bet apkārt tam pārējie visi, kas reizē

Krituši Aigista namā, tur atrodot drausmīgu nāvL

Tūdaļ viņš pazina mani, kad padzērās asinīs melnās.

Nopūties smagi, tas vaimanāt sāka un raudāja gauži,

Izstiepa rokas pret mani, lai apkamptos mīļi ar manL

Tomēr tam nebij ne vīrišķa spēka, ne veiklības rokās,

Kāda reiz piemita agrāk šā varoņa locekļiem vingriem.

Asaras spiedās man acīs, un sirdī man iezagās žēlums.

Valodu sākdams ar viņu, es teicu šos spārnotos vārdus:

Atreja dēls Agamemnon, ai tautvedi, varoņu valdniek!

Saki — kāds liktenis tevi ir iedzinis drausmīgā nāvē?

Vai nu tev Poseidons jūrā ir laupījis dzīvību mīļo,

Sūtīdams briesmīgas viesuļa vētras un drausmīgas bangas,

Jeb vai uz sauszemes arī kāds laupītājs pārsteidzis ceļā,

Aizdzīdams barotus vēršus un labākās aitas un kazas,

Jeb vai ar, pilsētas sargot un sievas, jūs krituši cīņās?

Teicu tā viņam; šis tūdaļ, man atbildot, sacīja pretī:

— Diženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Nav nu gan Poseidons steidzīgos kuģos man dzīvību ņēmis,

Sūtīdams briesmīgas viesuļa vētras un drausmīgas bangas,

Nav pat uz sauszemes arī kāds laupītājs pārsteidzis ceļā.

Nāvi un nolikto likteni nesdams, man uzbruka Aigists

Kopā ar nekrietno sievu; viņš, ielūdzis mani uz dzīrēm,

Nogalināja pie mielasta galda kā vērsi pie siles.

Tātad es miru tik drausmīgā nāvē; tad pārējos biedrus

Nokāva visus pēc kārtas kā barotās baltzobu cūkas,

Sadzītas kopā pie bagāta vīra, kas, sakrājis mantu,

Sarīko svinīgas kāzas vai dzīres, vai mielastu gardu.

Bieži tu redzēji pats, kā varoņi ļima uz zemes,

Divkaujā cīnoties vīram pret vīru vai brāzmainā burzmā.

Taču šis briesmīgais skats tev dvēselē iespiestos dziļi,

Redzot starp maisāmiem traukiem un pilnajiem galdiem mūs visus

Saļimstam namā; daudz asiņu plūda visapkārt pa klonu.

Priama meitu Kasāndru es dzirdēju palīgā saucam —

Dunci tai ietrieca krūtīs Klitaimnestra, viltīgā sieva,

Pāri pār mani; es pacēlu rokas no zemes uz augšu

Mirdams, lai satvertu slepkavas dunci; bet bezgode ļaunā

Pagrieza muguru man, jo netikās mirstošam vīram

Lūpas ar rokām vairs slēgt un stingstošos plakstiņus aizspiest.

Kas var vēl drausmīgāks būt, ko vairāk var ienīst kā sievu,

Tādu, kas perina gadiem visbriesmīgos nodomus sirdī,

Tādu, kas nekaunas darīt tik šausmīgus negoda darbus,

Paceļot dunci pret jaunības draugu! Man cerība bija

Tikties ar mīļajiem bērniem, spiest tuvējiem sirsnīgi roku,

Pārnākot dzimtenes zemē; ar nekrietno nedarbu viņa

Negodu sakrāja sev un kaunu uz mūžīgiem laikiem

Sieviešu paaudzēm visām, kaut arī tām nebūtu vainas. —

Teica tā viņš. Es, atbildot tam, tā sacīju tūdaļ:

Brīnums, ka mākoņu grandītājs Zevs jau Ilgāku laiku

Atreja pēctečus nīst, tiem postu un nīcību gādā

Sieviešu dēļ! Daudz varoņu cīņās par Heleni krita;

Arī tev, tālumā esot, Klitaimnestra rīkoja slazdus!

Teicu tā es, bet tūdaļ jau viņš man sacīja atkal:

— Tāpēc jau arī nekad tu neesi padevīgs sievai,

Nevajag uzticēt viņai it visu, ko labi tu zinL

Vienu tai stāsti, bet citu sev vērīgi paturi prātā.

Taču no sievas nekad tu, Odisej, neiesi bojā;

Gudra pārlieku un rakstura laba tev mājā ir sieva —

Krietnā Ikārija meita, jo prātīgā Pēnelopeja.

Dodoties cīniņu laukos, mēs ziedošos jaunības gados

Vientuļu atstājām viņu, mazs bērniņš, kas neprata runāt,

Toreiz tai bija pie krūts, bet tagad tas sēž jau starp vīriem.

Laimīgs patiesi tavs dēls! Un tēvs to drīz atgriezies redzēs.

Rokas viņš izstieps pret tēvu un apkamps, kā pieklājas dēlam.

Tomēr šī negantā sieva man neļāva tikties ar dēlu,

Raudzīties viņā, bet iepriekš jau mani tā nogalināja.

Tagad ko citu tev teikšu, to labi tu paturi prātā.

Slepeni, nezinot citiem, kad ierodies dzimtenes zeme,

Izkāp no kuģa tu krastā, jo paļauties nevar uz sievām.

Lūk, ko tu pastāsti tagad un taisnību neslēp no manis:

Varbūt par dēlu tu manu ko dzirdējis esi, vai tagad

Dzīvs viņš Orhomenā vēl vai ari kur smilšainā Pilā,

Jeb vai pie tēvbrāļa sava Menelāja plašajā Spartā?

Taču nav miris virs zemes mans mīļotais, dievišķais Orests! —

Teica tā viņš. Es, atbildot tam, tā sacīju tūdaļ:

Atreja dēls, kam vaicā tu to? Es nezinu skaidri,

Vai tas ir dzīvs vai arī jau miris; kam tukšu mums runāt!

Abi tā stāvējām mēs un bildām šos sāpīgos vārdus,

Sāpēs skumdami smagās un liedami asaras gaužas.

Tuvojās tūdaļ pēc viņa Ahi'lleja Pēleida ēna;

Redzēju Patroklu ari, Antilohu, raženo vīru,

Ajantu Telamonidu, kas staltākais bija no visiem

Pārējo danaju vidū pēc raženā Pēlēja dēla.

Tūdaļ pazina mani šeit ātrkāja Pēlelda ēna.

Skumji ar asarām acīs viņš teica šos spārnotos vārdus:

— Dievišķais Lāerta dēls, ai Odlsej, daudzpraša gudrais!

Ko gan vēl, pārdrošniek, vairāk par šo tu izdomāt spētu?

Kā tu šeit drīkstēji pārkāpt pār Aīd^sļieksni, kur ēnas,

Mirušo cilvēku tēli, bez jūtām lidinās apkārt? —

Teica tā viņš; es, atbildot tam, tā valodu sāku:

Ahillej, Pēlēja dēls, vislabākais ahaju vidū!

Atnācis esmu Teiresijam vaicāt, lai padomu tādu

Pareģis dotu, ka atpakaļ tieku uz Itakas salu.

Neesmu nācis vēl tuvu pie ahaju zemes, ne skāris

Dzimtenes krastus, bet maldos joprojām. Par tevi, Ahillej,

Agrāk neviens nav laimīgāks bijis un nebūs vairs vēlāk.

Tolaik, kad biji vēl dzīvs, mēs, argieši, godājām tevi

Līdzīgi dievam, bet tagad tu šeit starp mirušiem valdL

Neskumsti, Ahillej, tāpēc par to, ka esi tu miris!

Teicu tā es; viņš, atbildot man, tā sacīja atkal:

— Necenties, Odisej, mierināt mani, ka esmu es miris!

Labāk es gribētu strādāt virs zemes kā algādzis vienkāršs,

Kalpodams nabaga vī^am, kas trūkumā dzīvo ik dienas,

Nekā par valdnieku būt starp tukšajām mirušo ēnām.

Tagad tu stāsti man arī par manu raženo dēlu,

Vai tas blj karotājs pirmajās rindās vai palika mājās.

Stāsti man arī par Pēlēju krietno, ja dzirdējis esi,

Vai tas vēl valda pār mirmidonfešiem, vai godā tur viņu,

Jeb vai jau Helladas zeme un Ftīja to sākusi nievāt,

Tāpēc ka viņam aiz vecuma rokas un kājas gurst ātrL

Sargāt vairs nevaru viņu virs zemes, kur saule spīd spožL

Taču vairs neesmu tāds kā senāk, kad cīņās pie Trojas

Drosmīgos trojiešus triecu un sargāju argiešu vīrus.

Kaut tik uz brīdi tāds būtu un nāktu es pēkšņi pie tēva,

Tūdaļ ikvienam, kas uzbruktu viņam un gribētu laupīt

Valdnieka godu, es rādītu spēku un varenās rokas! —

Teica tā viņš; es, atbildot šim, tā sacīju atkal:

Neesmu dzirdējis tomēr neko par Pēlēju krietno,

Bet gan par Neoptolēmu, par tavu jo mīļoto dēlu,

Sacīšu taisnību visu, kā tagad tu liki man darīt.

Pats jau es atvedu viņu ar dobo un līgano kuģi

Kādreiz pa jūru no Skīras pie ahajiem kājbruņās spožās.

Bet, kad mēs, ahajl, dažreiz pie īlijas apspriesties sākām,

Pirmais viņš runāja vienmēr un izteica lietišķas domas.

Dievišķais NestOrs un es tad vienīgie pārspējām viņu.

Bet, kad jau trojiešu lejā mēs iesākām cīņu ar šķēpu,

Neslēpās viņš aiz citiem nekad vai kareivju pūlī,

Rāvās viņš tālu uz priekšu un visus pārspēja drosmē.

Sīvajā cīņā arvien viņš daudzus kareivjus gāza.

Nespēšu tomēr ne nosaukt, ne uzskaitīt visus tos vīrus,

Kurus ir gāzis tavs dēls, par ahajiem dodoties cīņā.

Tur viņš ar varkalto šķēpu Eirfpilu, varoni dižo,

Notrieca pīšļos gar zemi, un drosmīgie kētiešu vīri

Saļima bariem ap viņu par sievietei dāvātām balvām.

Vienīgi dievišķais Memnons par viņu bij skaistumā pārāks.

Bet, kad mēs, labākie argiešu vīri, jau iekāpām visi

Epeja izcirstā zirgā — tas viss tad man uzticēts bija:

Durvis aizvērt un atvērt šai cieši noslēgtā slēpnī, —

Daži šeit danaju vadoņi cildie un padomes vīri

Žāvēja asaras vaigos un drebēja locekļi katram.

Taču gan visu šo laiku man nebija gadījies redzēt

Nobālam jaunekli stalto aiz bailēm vai arī no vaigiem

Žāvējam asaru straumes; jo bieži viņš sirsnīgi lūdza

Atļauju izkāpt no zirga, pat satvēra zobena spalu,

Smago metamo šķēpu un draudēja trojiešu vīriem.

Bet, kad jau Priama pilsētu augsto mēs sagrāvām drupās,

Iekāpa kuģī ar guvumiem saviem un teicamām balvām

Jauneklis vesels un sveiks, jo kaujā neskāra viņu

Varainā šautra, ne tuvcīņā zobens, kā bieži mēdz notikt

Sīvajās cīņās, kad karadievs Arējs bez jēgas sāk trakot.

Teicu tā viņam, un ātrkāja Pēleida dvēsele tūdaļ

Atpakaļ aizgāja drosmīgiem soļiem pa liliju pļavu

Priecīgu prātu, ka saucu tā dēlu par krietnu un brašu.

Mirušo dvēseles citas, kas šķīrušās bija no dzīves,

Skumušas stāvēja apkārt un stāstīja likteni savu.

Telamonīda Ajanta ēna no pārējām visām

Vienīgā turējās tālāk, jo īgnums tai bija pret mani,

Tāpēc ka uzvaru guvu, kad sacentos tuvu pie kuģiem

Pēleida ieroču dēļ — tos izlika cienītā māte.

Trojiešu dēli tā lēma un Pallada Atēna arī.

Kaut es patiešām nekad šo uzvaru nebūtu guvis!

Taču tik ieroču dēļ šo diženo galvu sedz zeme,

Ajantu Telamonfdu, kas augumā, varoņu darbos

Dižākais danaju vidū pēc slavenā Pēlēja dēla.

Valodu sācis ar viņu, es sacīju draudzīgā balsī:

Ajant, krietnā Telāmona dēls! Kaut esi tu miris,

Taču tev postīgo ieroču dēļ vēl īgnums pret mani!

Dievi daudz posta ar tiem ir nesuši argiešu vīriem!

Ļimis tu esi, mums sargātājs būdams; bet ahaju dēliem

Jāskumst par tevi arvien, kā jāskumst par kritušo cīņā

Pēlēja dēla Ahi'lleja galvu; šai pāragrā nāvē

Vainojams vienīgi Zevs; pret danaju drosmīgiem vīriem

Iededzies drausmīgā naidā, tev sūtīja likteņa dienu.

Varoni Ajant, nāc tuvāk pie manis, lai vari tu dzirdēt

Valodu manu! Tu savaldi dusmas un vīrišķo prātu!

Teicu tā viņam; šis nebilda vārda, bet mierīgi gāja

Atpaka) Ereba tumsā pie pārējām mirušo ēnām.

[Tomēr viņš runājis būtu ar mani, kaut īgnums bij sirdī,

Jeb vai es arī ar viņu, bet sirds mana mīļajās krūtīs

Lika man redzēt šai brīdī vēl pārējās mirušo ēnas.

Mīnoju, Zevtēva slaveno dēlu, es redzēju tālāk;

Sēdēdams tronī ar scepteri rokā, viņš mirušo ēnām

Tiesu tur sprieda; un visas tās prasīja taisnīgu tiesu,

Sēžot vai stāvot ap viņu pie plašvārtu Aīda mītnēm.

Tūdaļ pēc Mīnoja nāca vēl dižā Or fona ēna,

Dzīdama mežzvēru barus pa līdzeno liliju pļavu;

Vientuļos kalnos viņš pats tos visus bij medībās gāzis

Kādreiz ar smagnējo rungu, kas nesalaužama bija.

Redzēju Titiju arī, kas slavenās Gaijas dēls bija,

Mierīgi guļam uz zemes; tas deviņas pūrvietas sedza.

Vanagi divi tam bija pie sāniem un knābāja aknas,

Plosīja iekšas ar nagiem, kaut velti tos gaiņāja projām,

Tāpēc ka Lēto] ai, Zevtēva sievai, viņš aizskāra godu,

Kādreiz tai ejot uz Pīto pa krāšņās Panopejas laukiem.

Tantalu redzēju tālāk, kas cieta visdrausmīgās mokas,

Stāvēdams ezera vidū, kur ūdens tam sniedzās līdz zodam;

Slāpes viņš cieta jau ilgi, bet nespēja ūdeni sasniegt.

Cikreiz viņš palieca galvu uz leju, lai dzesētu slāpes,

Tikreiz šeit izsīka ūdens, un apkārt ap sirmgalvja kājām

Zeme bij redzama melna, jo ūdeni aizrāva dēmons.

Noliecās augstlapu koki jo zemu pret Tantala galvu,

Pilni ar bumbieriem saldiem, ar granātiem, āboliem krāšņiem,

Arī daudz saldeno vīģu, daudz zaļgano olīvu augļu.

Tikko viņš izstiepa roku, lai norautu gatavos augļus,

Tūdaļ 1os aizrāva vējš un pacēla mākoņos tumšos.

Redzēju Sīsifu arī, kas, ciezdams daudz drausmīgu moku,

Akmeni vēla jo smagu pret kalnu ar abējām rokām.

Atspēries stingri pret zemi, viņš strādāja rokām un kājām,

Akmeni veldams uz augšu; bet, tikko viņš sasniedzis bija

Laimīgi virsotnes galu, te smagums to atpaka] vilka —

Aizvēlās nekrietnais akmens jo sparīgi-atkal uz leju.

Atspēries atkal, to vēla uz augšu, un aumaļām sviedri

Plūda pa locekļiem viņam, un putekli klāja tā galvu.

Beidzot redzēju arī vēl vareno Hērakla spēku —

Taču tā bija tik ēna; bet pats viņš ar mūžīgiem dieviem

Priecājās svinīgās dzīrēs, un skaistkāju Hēbe tam blakus,

[Viņa ir zeltkurpju Hēras un varenā Zevtēva meita.]

Mirušo ēnas ar troksni tam šaudījās apkārt, kā putni

Izbailēs šaudās pa gaisu. Viņš, līdzināms tumšajai naktij,

Turēdams atsegtu stopu ar šautru pie uzvilktās stiegras,

Skatījās baigi visapkārt, to itin kā gribēdams raidīt.

Karājās pāri pār plecu tam drausmīga zobena siksna,

Vizoša spožajā zeltā, un brīnišķi tēli tai bija —

Lāči, mežkuiļi īgni un lauvas dzirkstošām acīm,

Drausmīgi cīniņi, kaujas un asiņu liešana baiga.

Lieliskais meistars, kas paspējis radīt tik prasmīgu darbu,

Turpmāk lai nestājas darbā pie citas tai līdzīgas slksnasl

Mirklī viņš pazina mani, kad redzēja savējām acīm;

Tūdaļ ar skumušu sirdi viņš teica šos spārnotos vārdus:

— Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Nelaimes sistais, tu esi par rotaļu liktenim kļuvis,

Gluži kā es, kas cietis tik daudz zem mirdzošās saules!

Biju es Zevteva Kronīda dēls, daudz šausmīgu moku

Pārcietis esmu bez gala, jo kalpoju ilgāku laiku

Nekrietnam vīram, kas lika man darīt daudz bīstamu darbu.

Mani viņš sūtīja šurp, lai augšā es uzvedu suni, —

Domāja viņš, ka veicamais darbs man nebūs pa spēkam.

Taču to veicu un izvedu suni no Aīda mītnēm.

Hermejs turp vadīja mani un Atēna, spulgace dieve. —

Teica tā viņš un atpakaļ gāja uz Aīda mītnēm.]

Tomēr es paliku tur un gaidīju brīdi, vai beidzot

Nenāks no varoņiem daži, kas miruši senākos laikos.

Labprāt es redzējis būtu vēl citus senlaiku vīrus,

[Tādus kā Peiritoju un Tēsēju, dievdēlus dižos.]

Taču jau pulcējās tobrīd ap mani mirušo ciltis

Drausmīgā troksnī, un šaušalas bālās nu pārņēma mani,

Lai tik man piepeši gorgonas galvu, šo briesmoni baigo,

Nesūta slavenā Persefoneja no Aīda mītnēm.

Tāpēc ar steigu es devos pie kuģa un vēlēju biedriem

Pulcēties tūdaļ pie tā un atraisīt virves no krasta.

Visi tad sakāpa kuģī un sasēdās atkal pie duļļiem.

Aiznesa kuģi uz priekšu Okeāna plūstošā straume, —

Sākumā dzina to airi, bet vēlāk vēlīgie vējL»

Atstāja ātri šis kuģis Okeāna plūstošo straumi;

Mēs nu pa šalcošo platcelu jūru drīz nonācām atkal

Tieši pie Aiajas salas, kur Ausmai, dzimušai rītā,

Mītne un rota)u laukums un paceļas mirdzošais Hēlijs.

Steidzīgo kuģi šeit izvilkām tūdaļ uz piekrastes smiltīm,

Izkāpām paši ar steigu no kuģa uz šalcošā krasta;

Malā mēs iemigām visi un gaidījām dievišķo Ausmu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Sasaucu biedrus un sūtīju tos uz pili pie Kirkes,

Mirušā biedra Elpenora līķi es liku tiem atvest.

Tūdaļ mēs sacirtām malku pie kraujākām piekrastes klintīm,

Glabājām skumdami miesu un raudājām asaras gaužas.

Bet, kad jau sadega līķis un mirušā ieroči līdzi,

Uzmetām kapkalnu viņam un uzlikām piemiņas stabu,

Beidzot uz kapkopas gala vēl uzspraudām gludīto airL

Tā mēs šeit rūpīgi kārtojām visu; drīz dabūja Kirke

Zināt, ka atpakaļ mēs no tumšajām Aīda mītnēm;

Tērpusies grezni, tā nāca pie mums. Tai sekoja līdzi

Kalpones, nesdamas maizi un tumšsārti dzirkstošo vīnu;

Nākusi tuvu pie mums, tā sacīja brīnišķā dieve:

— Pārdrošie vīri, jūs pārnācāt dzīvi no Aīda mītnēm!

Mirstīgie vienreiz tik mirst, bet divreiz jūs mirēji esat.

Ēdiet šo maizi un gaļu un dzeriet šo sarkano vīnu

Visu šo dienu, cik tīkas! Kad atausīs pamalē gaisma,

Brauciet no šejienes tālāk! Jums rādīšu ceļu un arī

Ziņošu sīki par visu, lai atkal aiz muļķības savas

Nebūtu velti jums jācieš, kad braucat pa jūru vai zemi.—

Teica tā viņa, un vīrišķā sirds mums klausīja atkal; '

Sēdējām veselu dienu, līdz slīdēja saule uz rietu,

Dzīrojām, ēzdami gaļu un dzerdami tīkamo vīnu.

Bet, kad jau nogāja saule un tumsība kāpa uz augšu,

Biedri steidzās uz dusu pie krastmalā piesietiem kuģiem;

Dieviete paņēma mani aiz rokas un lika man sēsties,

Nosēdās pati pie manis un vaicāja sīki par visu;

Tūdaļ es stāstīju viņai pēc kārtas, kas noticis bija.

Beidzot diženā Kirke man sacīja, valodu sākot:

— Visu tu, Odisej, veicis jau labi; bet uzklausi tagad,

Ko es tev teikšu, to arī kāds dievs tev paziņos vēlāk:

Tālākā ceļā vispirms tu nāksi pie sirēnu salas;

Mirstīgo katru tās apbur, kas tuvojas viņām ar kuģL

Vīru, kas, nejuzdams viltu, nāk klausīties sirēnu dziesmas,

Nesastop pārnākam vairs ne sieva, ne bērniņi mazie;

Viņi tam nestājas apkārt un neapsveic sirsnīgā priekā,

Tāpēc ka sirēnas valdzina viņu ar tīkamām dziesmām,

Sēdušās ziedošās pļavās, kur dēdoši cilvēku kauli

Balojas veselām kaudzēm un āda tiem sarūk visapkārt.

Pabrauc tām mierīgi garām un biedriem ar medaino vasku

Aizzied ausis vispirms, lai sirēnu tīkamās dziesmas

Nebūtu dzirdamas citiem; tu klausīties vari, ja gribi;

Biedri lai saista tev rokas un kājas šai ātrajā kuģī,

Pašu lai piesien pie mastkoka pēdas ar virvi jo cieši,

Lai tu pats varētu dzirdēt šo sirēnu brīnišķās dziesmas.

Bet, ja tu sāksi lūgt draugus, lai atraisa tevi no masta,

Tad lai ar stiprākām saitēm tie sasaista tevi vēl ciešāk.

Bet, kad jau biedri ar kuģi būs garām gar sirēnu salu,

Tad vairs tev turpmāko ceļu es nevēlos norādīt sīki,

Vai tev tad doties uz priekšu pa labi vai kreisi; tu iepriekš

Apdomā labi pats visu; tev teikšu par vienu un otru.

Paceļas drausmīgas klintis virs jūras pa labi; tām apkart

Bangojas, šķeldamies augstu, Amfi'trītes tumšaces viļņL

Mūžīgi laimīgie dievi tās dēvē par Klīstošām klintīm.

Nedrīkst pat bailīgās dūjas, kaut skrietu visātrākā gaitā,

Laisties caur drausmīgām klintīm, ambrosiju Zevtēvam nesot.

Bieži pa vienai no viņām šīs gludās klintis mēdz laupīt,

Taču ik reizes to vietā Zevs sūta no debesīm citu.

Kuģi, kas nāca pie klintīm, ar jūrniekiem aizgāja bojā.

Vienīgi salauztus kuģus un nedzīvās jūrnieku miesas

Postīgās viesuļu vētras un orkāns straujais tur dzenā.

Vienīgais pagāja garām no nirstošiem daudzairu kuģiem —

Argo, ko slavē it visi, no Aiēta atpakaļ nākdams.

Tomēr pret lielajām klintīm to saberztu bangainā jura,

Bet to te vadīja Hēra, jo Jāsonu mīlēja viņa.

Divas pa kreisi ir klintis; pret plašajām debesīm viena

Tiecas ar galotni smailo, tai apkārt ir mākoņi tumši,

Mūžam tie neatstāj to, un saule ar gaišajiem stariem

Nemirdz tās galvā ne reizes ne ziemu, ne vasaras laikā.

Nevar tai uzrāpties mirstīgais cilvēks un nokāpt uz leju,

Kaut vai pat divdesmit roku un divdesmit kāju tam butu.

Sienas šai klintij ir gludas, kā gludītas būtu visapkārt.

Vidū šai klintij ir ala, kur mūžīgi neiespīd saule;

Ieeja vērsta pret rietumu pusi un Ereba tumsu.

Odisej krietnais, šai vietai ar kuģi jūs pabrauksit garām!

Nesasniegs stiprākais strēlnieks, kas izbraucis doba ja kuģī,

Ieeju augstajā klintī ar šautru, to raidot ar stopu.

Skilla šeit dzīvo jau ilgi, un nerimst tās riešana mūžam:

Iesmilkstas viņa arvien kā midzeni kucēni mazie.

Pati ir šausmīgā skatā; nav tīkami skatīt nevienam

Tuvumā briesmoni baigo, kaut ari to sastaptu dievL

Divpadsmit kāju šai briesmonei priekšā, jo riebīgas visas,

Seši tai paceļas kakli jo gari virs pleciem — uz katra

Rēgojas šausmīga galva; ik mutē trīs rindās spīd zobL

Biezi, cits tuvu pie cita; aiz katra glūn drausmīgā nāve.

Ieraujas viņa pa pusei ar ķermeni dobajā alā;

Izbāžot galvu un krūtis, tā skatās no riebīgās alas.

Vērojot klinti visapkārt, tā ķetnas met tālu uz priekšu,

Ķerot gan delfīnus jūrā, gan rijīgos roņus, gan citus

Pārējos zvērus, kas dzīvo Amfi'trītes brāzmainos viļņos.

Nelielās jūrnieks nekad, ka būtu šai klintij ar kuģi

Laimīgi pabraucis garām; tā, atverot drausmīgās rīkles,

Nolaupa sešus uz reizes no līganā melnkaklu kuģa.

Tālāk un zemāk aiz tās tu redzēsi, Odisej, citu.

Tuvu tā piekļaujas šai, ar stopu var viegli to sasniegt.

Paceļas augstu šai salā kāds vīģes koks ēnainām lapām;

Haribda dzīvo zem tā un mutuļo ūdeni melno;

Trīsreiz tā ūdeni izvemj pa dienu un trīsreiz to ierij

Šausmīgā kārtā. Vai tev, ja tuvumā esi, kad ieriji

Arī pats Poseidons tevi tad nespētu izglābt no nāves.

Turoties tuvāk arvien pie drausmīgās Skillas, jo ātrāk

Aizvadi kuģi gar šo — daudz labāk ir pazaudēt sešus

Nekā te nogremdēt kuģi un bojā jums aiziet it visiem. —

Teica tā Kirke; es, atbildot viņai, tā valodu sāku:

—    Saki man, dieve, it visu, lai taisnību zinu es skaidril

Bet, ja no Haribdas glābtos, vai varētu atvairīt ari

Drausmīgo Skillu no kuģa, kad pēkšņi tā uzbruktu biedriem?

Teicu tā viņai, un tūdaļ man sacīja dieve starp dievēm:

—     Nelaimes sistais, jau atkal tev prātā tik kari un cīņas!

Vai tad tu negribi vairs šeit pakļauties mūžīgiem dieviem?

Nāvei nav varas pār to, jo viņa ir nemirstīgs ļaunums,

Briesmīga, nejauka, īgna, ko uzvarēt nevar ar šķēpu.

Nelīdz šeit vīrišķais spēks, bet bēgšana labākais glābiņš.

Bet, ja tu kavēties sāksi, pie klintssienas ieročus vilkdams,

Baidos, tā metīsies virsū no jauna un satvers ar ķetnām;

Sešas tad atvērsies rīkles, un seši tur pazudīs vīrL

Ātri šai vietai brauc garām, sauc palīgā Krataju tūdaļ —

Piedzima viņai šī Skilla par sodību mirstīgiem ļaudīm;

Viņa tad savaldīs to, lai nemetas virsū no jauna.

Vēlāk tu stāsies ar kuģi pie plašās Trīnakijas salas.

Hēlija vērši tur ganās un taucētās mīkstvilnas aitas.

Septiņi ganāmi pulki tur vēršu un tikpat daudz aitu,

Piecdesmit galvu ikkatrā, bet vairoties nemēdz šie pulki,

Nemirst no viņiem neviens; tos dievietes vērīgi gana,

Brīnišķās košmates nimfas — Lampētija un Faetūsa,

Hēlijs Hiperlonīds to tēvs, bet Neaira māte.

Cienītā māte, kad piedzima viņas un izauga lielas,

Abas tās sūtīja projām uz tālo Trīnākijas salu

Tēva Hēlija aitas un greizkāju vēršus tur ganīt.

Ja tu tos vairīsies skart un domāsi atgriezties mājās,

Nāksit uz Itakas salu, kaut cietuši cejā daudz (auna;

Bet, ja tu būsi tos skāris, tad galu tev pareģot varu,

Kuģim un pārējiem biedriem; ja tomēr kā butu tu glābies,

Vēlu pēc ilgākām likstām tu pārnāksi, zaudējis biedrus. —

Teica tā viņa, un Ausma drīz kāpa uz mirdzošā troņa.

Raženā dieve pēc tam drīz atgriezās atkal uz māju.

Naigi es atpakaļ devos uz kuģi un vēlēju draugiem

Pulcēties kopā uz tā un atraisīt mudīgi virves.

Tūdaļ tie iekāpa kuģī un, mezdamies visi pie duļļiem,

Sasēdās garajās rindās, lai dauzītu pelēko jūru.

Sūtīja nopakaļ melnkakla kuģim mums vēlīgu vēju,

Ceļā vislabāko biedru, kas pildīja izplestās buras,

Košmate Kirke, jo varenā dieve ar cilvēka balsL

Tikko bij sarīkots viss, kas vajadzīgs braukšanai jūrā.

Sēdāmies kuģī — uz priekšu to virzīja vēji un stūrnieks.

Valodu sākdams ar biedriem, es sacīju skumušu sirdi:

— Draugi, man neklājas vienam vai arī tik diviem to zināt,

Ko man šeit atklāja Kirke, no dievēm visraženā dieve.

Tūdaļ es stāstīšu jums, lai, likteņa lēmumu zinot,

Mirstam it visi bez bailēm vai bēgam no drausmīgās nāves.

Lika šī raženā dieve no sirēnu burvīgām dziesmām

Vairīties vairāk par visu un arī no ziedošām pļavām.

Vienīgi atļāva man šo meldijas dzirdēt. Ar saiti

Vajadzēs mani jums iepriekš jau saistīt, lai stāvu es tobrīd

Piesiets pie mastkoka pēdas, un galus siet saitei jo ciešL

Bet, ja es sākšu jūs lūgt un likšu jums atraisīt mani,

Tūdaļ ar stiprākām saitēm jūs sasaistiet mani vēl ciešāk. —

Tā es šeit atklāju biedriem, ko bija mums liktenis lēmis.

Tobrīd pienāca stiprceltais kuģis pa dzidrajiem ceļiem

Tuvu pie sirēnu salas, jo ceļavējš bija mums vēlīgs.

Piepeši apstājās vēji uz jūras, un dziļākais klusums

Valdīja ilgi, jo dievam tad netikās sabangot viļņus.

Piecēlās biedri no vietas un satina buras ar steigu,

Lika tās dobajā kuģī un, sēdušies tūdaļ pie duļļiem,

Sāka ūdeņu virsmu kult putās ar gludītām eglēm.

Tobrīd ar zobenu aso es sagriezu gabalos sīkos

Vasku apaļo ripu un spaidīju varenās rokās.

Vaski drīz kļuva tik mīksti, jo taču tos spēcīgi spiedu,

Hēlija Hiperionīda stari tos sildīja arī;

Visiem biedriem pēc kārtas es aizziedu ausis ar vaskiem,

Savukārt viņi uz kuģa man saistīja rokas un kājas,

Piesēja mani pie mastkoka pēdas ar virvi jo cieši,

Sēdās pie duļļiem un īrās ar airiem pa pelēko jūru.

Bet, kad mēs bijām tik tālu, cik tālu var saucēju dzirdēt,

Devāmies steigā gar salu; bet sirēnas steidzīgo kuģi

Redzēja pienākam tuvu pie krasta un dziedāja skaļi:

—      Nāc jel, ai slavenais Odisej, nāc, tu ahaju greznums!

Stājies ar kuģi pie mums un uzklausi sirēnu dziesmas!

Nav vēl starp jūrniekiem tāda, kas, dodamies melnsānu kuģī,

Nebūtu dzirdējis skanīgo balsi no sirēnu lūpām;

Priecīgs tas šķiras no mums, jo gudrāks ir kļuvis kā agrāk;

Zinām mēs visas tās likstas, ko grieķu un trojiešu vīri

Cietuši plašajā Trojā, kā lēmuši mūžīgie dievi;

Zinām mēs arī vēl to, kas notiek virs auglīgās zemes. —

Teica tā sirēnas man un dziedāja krāšņi; sirds mana

Gribēja klausīties ilgāk; es liku, lai atraisa mani,

Mādams ar uzacīm draugiem; jo spēcīgāk sāka tie irties.

Piecēlās Perimēds tūdaļ un pienāca Eirilohs tuvu,

Uzlika stiprākas saites un ciešāk vēl saistīja manL

Tikko tām pabraucām garām ar kuģi un nebija arī

Dzirdama sirēnu balss un sirēnu brīnišķās dziesmas,

Mīļotie biedri ar steigu sev izņēma medaino vasku,

Ko es tiem ieziedu ausīs, un raisīja mani no važām.

Tikko mēs pabraucām garām gar sirēnu salu, te pēkšņi

Ieraugu dūmus un varenus viļņus un dunoņu dzirdu.

Satrūkās biedri, un airi tiem šļuka no spēcīgām rokām.

Sizdamies skaļi pret viļņiem; pēc mirkļa jau apstājās kuģis,

Tāpēc ka nebija airu, kas virzītu kuģi uz priekšu.

Tūdaļ es devos pa kuģi un mudīju pārējos biedrus,

Piegāju tuvu pie katra un sacīju laipni ikkatram:

—       Draugi, mēs pratuši izkļūt arvien no dažādām briesmām!

Nedraud mums lielākas briesmas kā toreiz, kad drausmīgais kiklops

Ieslēdza dobajā alā mūs visus ar drausmīgu spēku;

Tikai ar padomu, drosmi un gudrību manu mēs visi

Glābušies esam; man šķiet, nekad jūs to nespēsit aizmirst.

Tāpēc jūs draudzīgi izpildiet to, ko tagad jums teikšu!

Sitiet nu visi ar garajiem airiem pa bangaino jūru,

Sēžot uz soliem pie duļļiem! Var būt, ka būs labvēlīgs tagad

Krona dēls Zevs, kas sargās un glābs mūs no briesmām un naves.

Stūrniek, tu uzmanīgs esi patlaban un paturi prātā

Vērīgi visu, jo kuģis tev jāvada droši uz priekšu!

Nevirzi kuģi uz priekšu gar dūmiem un vareniem viļņiem!

Vadi to tieši pret klinti, lai piepeši, nemanot pašam,

Neievelk kuģi šai straumē! Tad bojā mēs aiziesim visi.—

Teicu tā viņiem, un tūdaļ tie klausīja visam, ko teicu.

Nebildu tobrīd par Skillu, par neatvairāmo likstu;

Biedri no rokām tad pamestu airus un, rimušies airēt,

Visi tie izbailēs bēgtu un paslēptos melnsānu kuģī.

Aizmirsis biju šai brīdī it visu, pat pavēli stingro,

To, ko man ieteica Klrke, lai cīnīties vairos ar viņu;

Stiprākās bruņas es uzvilku plecos un satvēru rokā

Divus varenus šķēpus un devos uz priekšējo klaju.

Doma man iešāvās prātā, no turienes skatīšu pirmais

Klintainē Skillu, kad viņa šeit biedriem nelaimi nestu.

Tomēr es gaidīju velti; man skatoties pagura acis,

Ilgi es vēroju klintaini drūmo, kas mākoņos tiecās.

Šausmās mēs vadījām kuģi pret drausmīgo šaurumu tālāk:

Skilla šeit glūnēja augšā, tur gaidīja Haribda ļaunā,

Rīdama ūdeni sāļo no jūras ar milzīgu spēku.

Bet, kad tā izvēma viļņus, tad itin kā katlā uz uguns

Vārījās jūra visapkārt ar milzīgu troksni; jo augstu

Uzšāvās putojot viļņi un apšļāca klintsgalus abus.

Bet, kad nu ūdeni sāļo tā ierija iekšā no jūras,

Atklājās priekšā mums iekšiene visa: ap Haribdas klinti

Dunēja šaušalīgs troksnis, bet apakšā rēgojās zeme —

Dūņainas smiltis, un šaušalas bālās nu pārņēma biedrus.

Haribdu vērojām mēs, un nāve mums šķita jau tuvu;

Tobrīd paliecās Skilla un aizrāva projām no kuģa

Sešus vislabākos biedrus, visdrošos un stiprākos vīrus.

Paverot skatu pret steidzīgo kuģi un mīļajiem draugiem,

Redzēju nabaga vīrus ar izplestām rokām un kājām

Paceltus augstu; ar vaimanām mani tie palīgā sauca,

Pēdējo reizi ar skumušu sirdi vēl saukdami vārdā.

Itin kā makšķernieks dažkārt ar makšķeres kātu jo garu

Jūrā no krasta met viltīgo ēsmu, pie vēršraga sietu,

Gribēdams piemānīt mazākas zivis ar kumosu gardu;

Bet to šis izmet jau ārā, un viņa sāk raustīties krastā, —

Gluži tā raustījās biedri, kad Skilla tos uzrāva klintī.

Tūdaļ pie ieejas alā šī briesmone aprija viņus.

Stiepdami rokas pret mani, tie cieta visšausmīgās mokas;

Tiešām tik drausmīgu brīdi vēl nebiju redzējis mūžā,

Kaut ar daudz ciešanu bija, man braucot pa bangaino jūru.

Pabraucot garām gar Skillu un drausmīgās Haribdas klintīm,

Pienāca līganais kuģis pie Hēlija brīnišķās salas;

Spīdīgie vērši ar platajām pierēm tur ielejās mita,

Hēlija Hiperionīda aitas tur ganījās bariem.

Piebraucot tuvāk pie krasta, kad biju vēl melnajā kuģī,

Dzirdēju maurojam vēršus, kas ganījās aplokos lielos,

Manīju avenus blējam; tad pēkšņi man iešāvās prātā

Padoms, ko pareģis Teiresijs deva un Aiajas dieve,

Raženā Kirke, kas stingri jo stingri man piekodināja

Nebraukt pie salas, kur valdnieks ir mirstīgiem draudzīgais Hēlijs.

Tūdaļ ar skumušu sirdi es sacīju mīļajiem biedriem:

— Draugi, jel uzklausiet mani, kaut likstas un raizes māc visus!

Tagad jums vēstīšu to, ko pareģis Teiresijs teica

Un ko man ieteica Kirke, kas stingri man piekodināja

Nebraukt pie salas, kur valdnieks ir mirstīgiem draudzīgais Hēlijs.

Draudot tur mums, tā sacīja viņa, vislielākās briesmas.

Tāpēc ar melnsānu kuģi šai salai jūs pabrauciet garāml —

Teicu tā es, un krūtis sirds mīļā tiem saplaka pēkšņL

Eirilohs tūdaļ ar īgnumu sirdī tā valodu sāka:

—     Cieta tev, Odisej, sirds un vīrišķa spēka papilnam!

Locekļi negurst nekad! Patiešām no dzelzs tev tie visi!

Biedriem tu saviem, kas miega un dažādu grūtību mākti,

Neļāvi izkāpt uz zemes. Tur spēkus mēs atgūtu atkal

Viļņu ielenktā salā un rīkotu azaidu gardu.

Taču mūs gribēji piespiest, lai braucam šai tumšajā naktī

Garām gar salu un klaiņojam apkārt pa miglaino jūru!

Brāzmaini vēji ik nakti tur rodas un kuģus triec drupās;

Vai tad kāds varētu glābties no piepešas nāves, ja pēkšņi

Uznāktu, braucot pa nakti, mums spēcīga viesuļa vētra,

Paceltos brāzmainais Zefīrs un Nots, kas vairāk par visiem

Nogremdē steidzīgos kuģus pat arī pret mūžīgo gribu?

Būtu patiešām mums labāk, ja pakļautos tumšajai naktij,

Rīkotu azaidu krastā un paliktu tuvu pie kuģa.

Rītu jau atkal ar ausmu mēs dosimies plašajā jūrā. —

Teica tā Eirilohs man; par labu to atzina biedrL

Tagad es nojautu skaidri, ka dievs kāds mums gatavo likstas.

Pacēlis balsi pret viņu, es teicu šos spārnotos vārdus:

—     Eiriloh, esmu šeit viens! Jūs piespiežat mani ar varu!

Lūk, kas man sakāms: jūs visi man svētāko zvērestu dodiet —

Ja mēs tur nejauši atrodam vēršus vai sastopam priekšā

Aitbaru lielu, es liedzu ikvienam aiz negoda prāta

Sastapto vērsi vai avenu kaut! Jūs mierīgu sirdi

Apēdiet barību to, ko devusi dievišķā Kirke! —

Teicu tā viņiem, un tūdaļ man zvērēja biedri, kā liku.

Bet, kad tie zvērēja visi un pabeidza zvērestu svēto,

Stājāmies tūdaļ mēs mierīgā ostā ar stiprcelto kuģi,

Tuvu pie avota dzidra; ar steigu nu izkāpa biedri

Ārā no līganā kuģa un azaidu rīkoja veiklL

Bet, kad tiem izsalkums rima un dzērieniem dzesēja slāpes,

Sāka tie asaras liet un pieminēt biedrus, ko Skilla

Aizrāva pēkšņi no līganā kuģa un aprija kārL

Pamazām saldenais miegs pie raudošiem nāca uz zemL

Bet, kad jau pusnakts bij pāri un austrumos apdzisa zvaigznes,

Sūtīja Mākoņu krājējs no debesīm vēju, kas pēkšņi

Pārvērtās viesulī straujā un klāja ar mākoņiem bieziem

Zemi un pelēko jūru, nakts atkal no debesīm nāca.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Paglābām kuģi no vētras un ievilkām dobajā alā;

Nimfām tur mitekļi bija, tur dejoja viņas pa naktīm.

Tūdaļ es biedrus uz sapulci saucu un sacīju viņiem:

— Draugi, šai steidzīgā kuģī arvien ir ēdiens un dzēriens!

Saudzēsim vēršus šai salā, lai ļaunums mums neuzbrūk pēkšņi!

Bargajam dievam šeit vara pār vēršiem un teicamiem auniem

Hēlijam pašam, kas raugās no augšas un novēro visu. —

Teicu tā es, to vīrišķā sirds man pakļāvās tūdaļ.

1Я7

Veselu mēnesi dienu pēc dienas tik Dienvidis pūta,

Klusēja pārējie vēji, bet Dienvidis bija un Austrums.

Kamēr tiem dzirkstošā vīna un barības bija papilnam,

Vēršus tie sargājās skart, lai saudzētu dzīvību savu.

Bet, kad jau pārtikas trūka un krājumi izsīka kuģī,

Tūdaļ tie medībās devās pa salu, jo apstākļi spieda,

Sāka jau makšķerēt zivis ar līkajiem āķiem, ķert putnus

Vai kas tiem gadījās priekšā, jo vēderu mocīja trūkums.

Tobrīd es gāju pa salu un gribēju vientuļā vietā

Mūžīgos pielūgt, lai rāda tie ceļu, kā atgriezties mājās.

Turpinot iesākto ceļu, es virzījos tālāk no biedriem;

Mazgājis rokas, es sasniedzu vietu, kur nepūta vēji,

Pielūdzu mūžīgos dievus, kas plašajā Olimpā dzīvo.

Dievi pēc tam man pildīja plakstus ar saldeno miegu.

Eirilohs nāca vispirms ar padomu ļaunu pie biedriem:

— Draugi, jel uzklausait mani, jo likstas mūs nomoka visus!

Nāvi mēs nīstam ikviens, lai nāktu kā nākdama viņa;

Tomēr visdrausmīgā nāve ir pamazām nomirt aiz bada:

Lai tad! Mēs aizdzīsim labākos vēršus, kas Hēlijam pieder,

Ziedosim mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo.

Bet, kad uz Itaku nāksim, uz mīļotās dzimtenes zemi,

Hēlijam Hiperionīdam tur mēs svētnīcu celsim,

Krāšņi greznosim to ar dārgām un mirdzošām balvām;

Bet, ja vēl dusmosies dievs par nokautiem stāvragu vēršiem,

Gribēdams satriekt šo kuģi, un piebalsos pārējie dievi,

Labāk tad dzīvību piepeši zaudēt un aizrīties viļņos

Nekā mums vārguļot ilgi šai tālā un vientuļā salā. —

Teica tā Eirilohs biedriem, un pārējie piekrita viņam.

Pēkšņi tie metās uz priekšu un atdzina kaušanai tūdaļ

Labākos Hēlija vēršus — netālu no melnkakla kuģa

Ganījās bariem šie skaistie un treknie platpieru vēršL

Biedri stājās tiem apkārt un piesauca mūžīgos dievus,

Saplūca lapas pēc tam no kuplajiem ozolu zariem;

Taču jau nebija miežgraudu balto šai skaistklāju kuģī.

Beiguši lūgties, tie nokāva vēršus un noplēsa ādu,

Izgrieza gūžas pēc tam un divreiz ar spīdīgiem taukiem

Apvilka visas, bet virsū tām salika gabalus jēlus.

Nebija arī tiem vīna, ko izliet uz ziedotiem vēršiem;

Taču tie ūdeni izlēja dieviem un izcepa iekšas.

Bet, kad jau gūžas tie sadedzināja un baudīja iekšas,

Pārējos sacirta gabalos sīkos un samauca iesmos,

Aizlaidās tieši šai brīdī miegs saldais no plakstiņiem maniem.

Tūdaļ es atpakaļ devos uz krastu pie steidzīgā kuģa.

Bet, kad es biju jau tuvu pie jūras un līganā kuģa,

Sita no upuru dūmiem man nāsīs tīkama smarža.

Satrauktu sirdi ar asarām acīs es piesaucu dievus:

— Zev, mūsu tēv, un vēl visi jūs mūžīgie, laimīgie dievi!

Tikai par lāstu jūs sūtījāt man šo nekrietno miegu.

Biedri, paliekot šeit, ir veikuši drausmīgu darbu! —

Ātrā Lampetija garajās drēbēs pie Hēlija devās,

Nesdama vēsti uz augšu, ka viņam mēs kāvuši vēršus.

Tūdaļ ar īgnumu sirdī viņš sacīja mūžīgiem dieviem:

— Zev, mūsu tēv, un vēl visi jūs mūžīgie, laimīgie dievi!

Atriebies bargi tu Lāerta dēla Odiseja ļaudīm,

Tāpēc ka pārdroši tie man apkāva vēršus; es sirdī

Sajutu prieku par tiem, kad zvaigžņainās debesīs kāpu

Jeb vai kad atgriezos atkal no debesīm plašām uz zemL

Bet, ja šie vīri par nokautiem vēršiem man nevarēs maksāt,

Došos uz Aīda mītni un mirušiem spīdēšu gaiši! —

Krona dēls, mākoņu krājējs, tam atbildot, savukārt teica:

— Spīdi joprojām, ai Hēlij, tu mūžīgiem debesu dieviem,

Spīdi tu mirstīgiem ļaudīm, kas dzīvo virs auglīgās zemes!

Tūdaļ pret steidzīgo kuģi es metīšu zibeni spožo,

Sašķelšu drumstalās sīkās, kad kuģis būs tumšajos viļņos. —

Visu to dzirdēju kādreiz no Kalipso, košmates nimfas.

Dievu vēstnesis Hermejs to savukārt atklājis viņaL

Tikko kā nonācis biju pie kuģa un sasniedzis jūru,

Rāju es nelieti katru pēc kārtas, bet nespējām tomēr

Padomu atrast nekādu, jo vērši vairs nebija dzīvL

Bailes tiem iedvesa dievi ar dažādām dīvainām zīmēm —

Vēršādas rāpās pa zemi, un māva uz asajiem iesmiem

Jēlā un izceptā gaļa, kā dzīvie vērši tā māva.

Sešas dienas pēc kārtas šie nelaimes vajātie biedri

Rīkoja bagātas dzīres no treknajiem Hēlija vēršiem.

Bet, kad jau septīto dienu Zevs sūtīja lejup uz zemi,

Aprima piepeši vētra un izbeidzās viesulis straujais.

Tūdaļ mēs iekāpām kuģī un izbraucām plašajā jūrā,

Paceļot mastu uz augšu un uzvelkot mirdzošās buras.

Bet, kad šī sala mums pazuda visiem no skata un cita

Nebija redzama zeme, tik debess un bangainā jūra,

Piepeši Krona dēls Zevs mums sakrāja mākoņus tumšus

Jūrā virs līganā kuģa, un tumsība apklāja jūru;

Tomēr vairs neskrēja ilgi šis kuģis; te piepeši kaukdams

Zefīrs no rietumiem nāca ar brāzmaino viesuļa vētru.

Viesulis salauza mastu un virves sarāva abas;

Nokrita brīkšķēdams masts, un mirdzošās buras ar rāju

Atpakaļ iegāzās tilpnē; bet masta koks tuvu pie stūres

Uzkrita stūrniekam virsū ar sparu un pāršķēla galvu,

Sašķaidot drumstalās kaulus; tas itin kā ūdenī nirējs

Nokrita lejā no klāja, un dzīvība atstāja kaulus.

Krona dēls iegraudās skaļi un zibeni meta pret kuģL

Tūdaļ tas nosvērās sānis, jo Zevtēva zibens to ķēra.

Pildījās kuģis ar sēru, un jūrā iekrita biedrL

Itin kā jūrkraukļi jūrā tie klīda ap melnsānu kuģi,

Grimdami dzīlē, un dievs tiem uz dzimteni atgriezties liedza!

Viens vairs šai brīdī es biju uz kuģa, līdz kamēr tā sānus

Atšķēla bangas no ķīla un viļņi to aiznesa kailu,

Mastu sparīgi triecot pret ķīli; pie masta es tobrīd

Redzēju piesietu virvi, kas bija no vēršādas vīta.

Tūdaļ es satvēru virvi un piesēju ķīli pie masta,

Sēdos uz tiem, un postīgie vēji nu aiznesa manL

Piepeši mitējās Zefīrs, un aprima viesuļa vētras.

Bet tad jau Dienvidis nāca, daudz rūpju un sāpju man nesdams;

Atpakaļ dzina tas mani uz drausmīgās Haribdas rīklL

Veselu nakti es klīdu; bet, tikko kā uzlēca saule,

Biju jau atkal pie Skillas un drausmīgās Haribdas straumes.

Tobrīd tā ierija ūdeni sāļo no jūras ar sparu.

Taču es, ieķēries vīģkoka zaros, kas slējās tur augšup,

Turējos gaisā kā sikspārnis guļot; man nebija spēka

Nostāties stingri uz kājām vai uzrāpties augstāk uz klintīm.

Saknes tam bija jo garas, un zari tam pacēlās augstu,

Gari un sevišķi lieli, kas Haribdai dāvāja ēnu.

Stingri es turējos zarā, līdz kamēr no Haribdas rīkles

Atnirtu ķīlis un masts; tie tomēr man atnira beidzot —

Tikai pret vakaru vēlu, kad, izbeidzis pilsoņu ķildas,

Tiesnesis pārnāk no tiesas un sēstas pie azaida galda;

Tobrīd tik atnira ķīlis un masts no Haribdas rīkles.

Atlaidis rokas un kājas no zara, es metos uz leju,

Iekritu viļņos ar troksni pie mastkoka garā un ķīļa.

Sēzdamies tūdaļ uz tiem, es īros ar rokām uz priekšu.

Dievu un cilvēku tēvs šeit neļāva drausmīgai Skijlai

Pamanīt mani; no nāves nekad tad es nebutu glābies.

Deviņas dienas es klīdu, bet desmitā naktī jau dievi

Piedzina mani pie pašas Ogi'gijas salas, kur nimfa

Kalipso dzīvo, jo varenā dieve ar cilvēka balsL

Mani tā mīlēja, kopa. Bet kāpēc lai stāstu to atkal?

Tikko vēl vakar šai namā tev pašam un cienītai sievai

Stāstīju taču par to. Man, protams, vairs atkārtot netīk

Lieku reizi vēl to, kas stāstīts un skaidri jau zināms.»

XIII.        ODISEJS ATSTĀJ FAIĀKUS UN ATGRIEŽAS ITAKĀ.

XIV.         ODISEJS PIE EIMAJA. XV. TĒLEMAHS IERODAS PIE

EIMAJA. XVi.TĒLEMAHS PAZĪST ODISEJU.

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi ka mēmL

Faiāki ēnainā namā kā apburti klausījās viesL

Alkinojs, atbildot viņam, tā sacīja, valodu sākdams:

«Ja jau tu, Odisej, atnācis esi šai varsliekšņa namā,

Ceru, ka turpmāk nekad tev nebūs vairs jāmaldās jūrā,

Kamēr tu pārnāksi mājā, kaut ceļā tu krietni jau vārdzis.

Uzklausait mani patlaban jūs, krietnākie faiāku vīri,

Visi, kas spirdzināt sirdi ar veco un dzirkstošo vīnu

Ēnainā namā pie manis un dzirdat šā dziedoņa dziesmas:

Gludītā tīnē šim mīļajam viesim ir saliktas drēbes,

Arī daudz zeltlietu izsmalcinātu un prasmīgi kaltu,

Dāvanas visas, ko nesāt jūs, faiāku padomes vīri!

Dosim mēs viņam ikviens vēl trijkāji lielu un bļodu!

Gan jau ar uzviju visu to liksim mēs samaksāt tautai;

Nebūtu vienam pa spēkam tik bagātas dāvanas dāvāt.»

Teica tā viņš, un patika visiem Alkinoja runa.

Izklīda faiāku vīri un atpakaļ devās uz dusu.

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales Iznira agri,

Faiāki steidzās uz ostu pie kuģa ar varainiem traukiem.

Svētais Alkinoja spēks tos rūpīgi nolika visus,

Iedams pa kuģi visapkārt, zem soliem, lai airnieki braucot

Nebojā atnestās mantas, kad jūrā tie ķersies pie airiem.

Visi tad devās uz pili un rīkoja tīkamas dzīres.

Svētais Alkinoja spēks nu ziedoja barotu vērsi

Tumšo mākoņu krājējam Zevam, kas valda pār visiem.

Gūžas tie sadedzināja, un sēdās ar priecīgu prātu

Visi pie slavenām dzīrēm. Ar sajūsmu brīnišķu dziesmu

Dievišķais Dēmodoks sāka, ko mīlēja faiāku tauta.

Odisejs bieži vien skatienus vērsa pret mirdzošo sauli,

It kā to piespiezdams rietēt, lai drīzāk jau dzimtenē būtu.

Itin kā vakarā arājs grib ēst, kam veselu dienu

Tumšbrūnie vērši ir vilkuši arklu pa papuves lauku;

Priecīgu prātu viņš raugās, ka saule grimst apvāršņa malā.

Lai tas ar lēnīgu soli var doties pie azaida galda, —

Gluži tik priecīgs šeit Odisejs bija, kad rietēja saule.

Faiākiem, raženai īrēju ciltij, viņš sacīja tūdaļ,

Pievērsis skatu visvairāk Alkfnojam, viesturim savam:

«Alkinoj, raženais valdniek, visslavenais faiāku vidū!

Sveiku un veselu pavadiet mani, kad dieviem vīns ziedots!

Vēlu jums labu; nu gatavs ir viss, ko sirds vien tik kāro;

Kuģis man drošs un dāvanas labas. Lai debesu dievi

Tagad man svētību sūta! Lai, pārnākot dzimtenes zemē,

Atrastu teicamo sievu un veselus savējos visus!

Visiem, kas paliekat šeit, es novēlu laimīgas dienas

Kopā ar mīļajām sievām un tīkamiem bērniem. Lai dievi

Laimi un svētību dod un nelaime nenāk šai tautā!»

Teica tā viņš; tie slavēja šo un lika it visiem

Viesi uz dzimteni vadīt, jo prātīgi bija tā vārdi;

Svētais Alki'noja spēks tā sacīja saucējam savam:

«Pontonoj, maisāmā traukā jauc vīnu un pasniedz to kausā

Katram, kas tagad šai namā, lai, pielūdzot Kronīdu Zevu,

Svešnieku pavadām ceļā uz mīļoto dzimtenes zemi!»

Teica tā viņš; tad, pildīdams kausus ar saldeno vīnu,

Pontonojs gāja pie katra un pasniedza vīnu; bet viņi

Lēja to laimīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo,

Sēžot sēdekjos savos. Bet dievišķais Odisejs cēlās,

Satvēra divkāršo kausu un Arētei ielika rokās;

Pavēris skatu pret to, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Esi nu, valdniece, sveika uz mūžu, līdz piezagsles kādreiz

Vecuma dienas un nāve, kas mirstīgam katram stāv priekšā!

Tagad es šķiros no tevis. Lai laime šeit pavada tevi

Kopā ar raženiem bērniem, ar tautu un valdnieku savu!»

Dievišķais Odisejs teica šos vārdus un pārkāpa slieksnL

Tūdaļ Alkinoja spēks tam sūtīja saucēju līdzi

Aizvadīt viņu pie steidzīgā kuģa un šalcošā krasta.

Valdniece Arēte arī to kalponēm pavadīt lika;

Apmetni, mazgātu tīri, un hitonu atnesa viena,

Otru sūtīja atnest tam šķirstiņu, noslēgtu ciešL

Barību atnesa trešā un piedevām sarkano vīnu.

Bet, kad jau atnāca viņi pie kuģa un šalcošā krasta,

Dobajā kuģī ar steigu šeit teicamie pavadītāji

Nolika atnestās mantas un ēdienus, dzērienus visus,

Uzklāja varonim vilnātnu segu un palagu baltu

Dobajā kuģī uz klāja pie stūres, lai, iemiegot cieši,

Varētu dusēt. Pats, iekāpis kuģī, ar mierīgu prātu

Likās uz dusu. Bet airnieki tūdaļ it visi pēc kārtas

Sēdās pie du))iem un raisīja virves no caururbtā akmens;

Reizē tie liecās uz priekšu un dauzīja jūru ar airiem.

Atlaidās spirdzīgais miegs uz varoņa gurdajiem plakstiem,

Gaidīts tik ļoti, jo dziļš un līdzināms klusajai nāveL

Itin kā četrjūgā strauji mēdz ērzeļi rauties uz priekšu,

Skrienot pa līdzeno lauku, kad jutuši pātagu aso;

Augstu tie saslienas kājās un ātri vien nonāk pie mērķa, —

Gluži tā saslējās priekšgals, un tūdaļ no muguras puses

Gāzās ar šalkoņu dobju jo vareni viļņi pret kuģL

Ātri virzījās kuģis uz priekšu; pat veiklākais vanags,

Ātrākais spārnoto vidū, to nebūtu varējis panākt, —

Gluži tik ātri tas traucās uz priekšu pa bangaino jūru,

Nesdams uz dzimteni viru, kas prātā ir līdzināms dieviem.

Bija viņš pārcietis sirdi daudz dažādu briesmu un likstu

Sīvajās cīņās pret vīriem un brāzmainā jūrā starp viļņiem.

Tagad viņš iemiga saldi, jau aizmirsis pārciestās mokas.

Bet, kad no austrumu puses jau pacēlās spožākā zvaigzne,

Nesdama vēsti, ka tuvojas Ausma, kas dzimusi rītā,

Pienāca jūršķēlējs kuģis jo tuvu pie Itakas salas.

Tieši šai vietā pie Itakas krasta ir Forkīna osta,

Nosaukta jūrveča vārdā; tur divas varenas klintis

Paceļas stāvu pie krasta un tiecas pret ieeju ostā;

Abas tās aizsargā ostu no vējiem un vareniem viļņiem

Neļauj no ārienes nākt, bet skaistklāju kuģi šai ostā

Paliek bez saites pie krasta, kad nākuši mierīgā vietā.

Tieši līčgalā pašā redz olīvu zarainu, kuplu.

Tuvu pie zarainā koka ir tumša un tīkama ala,

Veltīta košajām nimfām, ko ļaudis par najādām dēvē.

Iekšā tur maisāmie trauki un akmens amforas lielas;

Alā šai mitinās bites, kas cītīgi sanes tur medu.

Dziļāk uz dibena pusi ir akmens aužamie stāvi;

Purpura drānas uz tiem, jo brīnišķas skatam, auž nimfas.

Avoti dzidri tur mutuļo mūžam; ir divējas durvis —

Vienas pret ziemeļiem vērstas, kur mirstīgie ļaudis mēdz staigāt,

Otras pret dienvidu pusi, kas veltītas dieviem; šo ceļu

Nedrīkst tur mirstīgie iet, tas vienīgi mūžīgiem pavērts.

Zinot šo vietu jau agrāk, tur airnieki piedzina kuģi;

Traukdamies ātri pret krastu, tas sēdās pa pusei uz zemes,

Tāpēc ka spēcīgu airnieku rokas to dzina pret krastu.

Tūdaļ tie izkāpa ārā no stiprceltā kuģa uz zemes,

Iznesa Lāerta dēlu no dobā kuģa vlspirmo

Līdzi ar palagu balto un purpura paklāju spožo,

Nolika krastā uz smiltīm, jo aizmidzis bija viņš cieši;

Iznesa arī tie mantas, ko raženie faiāku vīri

Dāvāja, braucot uz mājām, kā Atēna padomu deva;

Rūpīgi salika visas tās kaudzē pie olīvas kuplās

Tālāk no ceļa, lai nejauši svešnieks, kas ietu tur garām,

Nespētu nolaupīt tās, pirms Odisejs modies no miega.

Paši pēc tam tie atpakaļ devās. Bet Zemdimdis tomēr

Nebija aizmirsis draudus, ko cildajam Lāerta dēlam

Kādreiz bija teicis. Viņš devās pie Zeva un padomu lūdza:

«Zev, mūsu tēv! No mūžīgiem dieviem pret mani nevienam

Turpmāk nebūs vairs cieņas, ja tagad jau mirstīgie ļaudis,

Faiāki, negodā mani, kas taču ir pēcteči manil

Odisejs piemērs te labs: man šķita, ka mājā viņš pārnāks

Tikai pēc ciešanām smagām. Es neesmu liedzis pavisam

Atgriezties viņam, jo agrāk tam solīji, mādams ar galvu.

Viņi, tam guļot, ar steidzīgo kuģi to pārveda mājā,

Izlika Itakas salā un piešķīra bagātas balvas,

Dodami viņam daudz vara, daudz zelta, daudz dažādu drēbju,

Visa papilnam, cik mūžam no Trojas viņš nebūtu guvis,

Ja pat ar piešķirto daļu bez grūtībām pārnāktu mājās.»

Varenais Mākoņu krājējs, tam atbildot, savukārt teica:

«Brīnums, ko tagad tu runā, ai Zemdimdi, varenais valdnieki

Godu tev parāda mūžīgie dievi; tas pārdroši būtu —

Necieņu parādīt kādam no seniem un slaveniem dieviem.

Ja jau kāds mirstīgais vīrs, kas spēkā un varā daudz vājāks,

Atteicas godināt tevi, tad vienmēr tu vari to sodīt.

Rīkojies tā, kā redzi vislabāk, kā patīkas pašam!»

Zemdimdis Poseidons, atbildot viņam, tā savukārt teica:

«Tiešām es darītu tā, kā, Mākoņu krājēj, tu liki!

Tomēr es bīstos no tevis un baidos no atriebes tavas.

Tagad es apņemos cieši šo skaistcelto faiāku kuģi

Sadragāt tumšajos viļņos, kad pārnāks no vadībām mājā,

Lai jel reiz izbeigtu faiāku vīri uz dzimteni vadīt

Svešnieku katru! Es kalnu šai pilsētai aizvelšu priekšā.»

Varenais Mākoņu krājējs, tam atbildot, savukārt teica:

«Mīļais, man liekas, ka tomēr visprātīgāk būtu tā darīt:

Tikko kā pilsētas ļaudis sāks saskatīt faiāku kuģi

Piebraucam tuvāk pie krasta, to tūdaļ tu pārvērt par klinti,

Līdzīgu peldošam kuģim, lai visiem tas būtu kā brīnums.

Arī šai pilsētai priekšā tu aizvel varenu kalnu!»

Tikko kā Zemdimdis dzirdējis bija šos Zevtēva vārdus,

Tūdaļ uz Sheriju steidzās, kur dzīvoja faiāku tauta.

Te nu viņš gaidīja kuģi.Drīz arī jau jūršķēlējs kuģis

Pienāca tuvu pie krasta; tad Poseidons, nācis tam tuvu,

Pēkšņi to pārvērta klintī un jūras dibenā trieca,

Spēcīgi sizdams ar plaukstu; pats Sheriju atstāja tūdaļ.

Brīnījās viņi pie krasta un teica šos spārnotos vārdus

Faiāki, jūrnieku ļaudis, jo slavenie garajiem airiem;

Pavēris skatu pret kaimiņu savu, ne viens vien tā teica:

«Vai mums! Kas jūrā patlaban ir saistījis steidzīgo kuģi,

Nākot pret dzimtenes krastiem? Tas bija mums redzams jau skaidri!»

Teica tā viņi, bet nespēja saprast, kas noticis īstL

Alkinojs tūdaļ pēc tam tiem sacīja, valodu sākdams:

«Vai mums! Tas piepildās viss, ko sen jau blj liktenis lēmis!

Kādreiz man stāstīja tēvs, ka Poseidons esot mums naidīgs,

Tāpēc ka jūrās arvien mēs drošību gādājot visiem.

Pienākšot brīdis, tēvs teica, kad skaistcelto faiāku kuģi,

Braucot pa miglaino jūru no svešnieku vadībām mājā,

Satriekšot dievs un varenu kalnu mums aizvelšot priekšā.

Tā man reiz sirmgalvis teica, un tagad tas arī tā notiek.

Tāpēc lai visi šeit uzklausa to, ko teikšu patlaban:

Izbeidziet pavadīt mirstīgos turpmāk, ja kādreiz kāds nāktu

Faiāku zemē ar kuģi; Posefdonam ziedosim tūdaļ

Divpadsmit izlases vēršus; var būt, ka viņš tomēr mūs žēlos

Un vairs šo milzīgo kalnu mums nealzvels pilsētai priekšā.»

Teica tā viņš, un izbailēs šie tam atdzina vēršus.

Tobrīd tā pielūdza dievu Posefdonu, valdnieku jūrā,

Raženo faiāku vadoņi dižie un padomes vīri,

Stājušies ziedoklim apkārt. Tad dievišķais Odisejs modās,

Būdams jau dzimtenes zemē; bet sveša tā likās vēl viņam,

Ilgi no turienes šķirtam, jo Atēna, Zevtēva meita,

Apklāja visu ar miglu, lai nepazīts būtu viņš tobrīd

Dzimtenē savā un varētu viņa tam pateikt it visu,

Iekām to nepazīst vēl ne ļaudis, ne sieva, ne draugi,

Iekām par nedarbiem saviem nav precniekiem atmaksa dota.

Tāpēc jau ari Odiseja acīm viss citādāks šķita —

Kalnos daudz garāki taki un derīgas ostas it visur,

Stāvākas šķautnainās klintis, daudz krāšņāki ziedošie kokL

Piecēlies pēkšņi, viņš stājās un vēroja dzimtenes zemL

Raudāja asaras rūgtas un, spēcīgās varoņa gūžas

Sizdams ar atplestām plaukstām, sev teica ar skumušu sirdi:

«Vai man! Kur tagad es esmu, un kādi šeit mitinās ļaudis?

Vai tie ir pārgalvji ļauni vai mežoņi, netaisni ļaudis?

Jeb vai tie laipni pret katru un bīstas no mūžīgiem dieviem?

Kur lai es slēpju šīs mantas? Kur nonācis esmu patlaban?

Labāk jau palicis būtu pie raženiem faiāku vīriem!

Taču gan būtu kāds cits no cildeno valdnieku saimes

Uzņēmis laipni un vadījis mani uz dzimtenes zemL

Tagad es nezinu vairs, kur paslēpt man visas šīs mantas;

Nevaru atstāt tās šeit, lai citiem par guvumu kļūtu.

Vai man! Nav prātīgi tomēr un taisnīgi bijuši viņi,

Raženo faiāku vadoņi dižie un padomes vīri!

Atvests šurp esmu pie svešajiem krastiem, kaut solījās mani

Vadīt uz Itaku, redzamo tālu, bet lauza tie vārdu.

Gan jau tiem atriebsies Zevs, kas pajumtes lūdzējus sargā,

Novēro mirstīgo darbus un soda ļaundarus bargL

Acis es gribētu uzmest šīm mantām un pārbaudīt visas,

Vai man nav zudušas kādas, kas atvestas dobajā kuģī.»

Teicis šos vārdus, viņš skaitīja bļodas un trijkājus_krāšņos,

Zeltlietas kalumā krāšņā un audumus, brīnišķās drēbes.

Mantas bij visas. Bet sirdī viņš skuma par dzimteni mīļo,

Klīda gar smilšaino krastu un vēroja šalcošo jūru,

Raudādams asaras gaužas. Tad Atēna nāca pie viņa,

Pieņemot jaunekļa skatu, kas aitganam līdzināms bija;

Seja jo mīlīga bija, kā parasti valdnieku dēliem.

Prasmīgi šūdināts apmetnis divkāršs tai apsedza plecus;

Mirdzošās kājās tai sandales bija un šķēpa kāts rokā.

Ieraugot viņu, tas sajuta prieku un metās tai pretī.

Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Draugs mans, šai svešajā zemē es sastopu tevi vispirmol

Apsveicu tevi, jo nenāc pret mani ar ļaunumu sirdī:

Pasargi mani no briesmām! Glāb visas šīs mantas! Kā dievu

Sirsnīgi pielūdzu tevi un tūdaļ tev apkampju ceļus.

Tagad man atbildi skaidri, lai varu es taisnību zināt:

Kāda šeit tauta, kā dēvē šo zemi un kādi šeit ļaudis?

Vai šī ir plašāka sala, kas redzama tālu, vai arī

Auglīgās cietzemes gabals, kas tālu ir ielauzies jūrā?»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Svešniek, vai tiešām tu muļķis vai arī no svešuma nācis,

Ka tu man jautā, kur atrodies tagad! Nav tomēr bez slavas

Gluži šī zeme starp citām; jo mirstīgie daudzi to zina

Tiklab starp šiem, kas austrumos dzīvo pret ausmu un sauli,

Kā ar starp tiem, kas rietumos mīt aiz tumsas un miglas.

Klinšaina tiešām ir tā, nav īsteni derīga zirgiem,

Taču nav daba tur skopa, kaut arī nav plašāku lauku.

Vākt var šeit bagātu ražu, pat vīnogas padodas labi,

Tāpēc ka lietus līst bieži un rasa dod auglību zemeL

Vēršiem un kazām šeit ganības labas; ir arī tur meži

Dažādiem kokiem, un veselu gadu tur burbuļo upes.

Svešniek, ir Itakas salai līdz Trojai pat sniegusies slava,

Dzirdēju stāstām, ka ahaju zeme no turienes tālu.»

Teica tā viņa, un laimīgs blj Odisejs, raksturā stingrais,

Sajuzdams prieku par to, ka Atēna, spulgace dieve,

Aigīdas nesēja meita, tam minēja dzimtenes vārdu.

Pavēris skatu pret to, viņš teica šos spārnotos vārdus.

Tomēr tas taisnību slēpa no viņas ar dažādām runām,

Lolodams vīrišķās krūtīs arvien vēl viltīgas domas:

«Itakas vārdu es dzirdēju arī jau plašajā Krētā

Tālu aiz jūras, bet tagad es pats uz Itaku nāku,

Vezdams šurp visas šīs mantas. Ne mazāk vēl atstājis bērniem,

Bēgu no Krētas, jo ātrkāji, dižo Orsilohu gāzu,

Idomenēja vismīļāko dēlu, kas plašajā Krētā

Pārspēja cītīgos ļaudis virs zemes ar ātrajām kājām, —

Tāpēc ka gribēja laupīt man visu, ko guvu ar drosmi

Trojā, jo tikai tās dēļ es cietu daudz dažādu likstu

Sīvajās cīņās pret vīriem un dodamies brāzmainos viļņos.

Toreiz pie Ilijas mūriem es atteicos klausīt tā tēvam,

Tāpēc ka savējos pats es gribēju vadīt uz cīņu.

Paslēpies kopā ar biedru aiz krūma pie lielceļa malas,

Uzbruku viņam ar šķēpu, kad atgriezās mājās no lauka.

Bija jau nakts, un mākoņi tumši pār debesīm klājās;

Nebija liecnieku mums: es slēpu tam dzīvību ņēmu.

Bet, kad tas bija jau notriekts ar zobenu noasināto,

Tūdaļ es devos uz ostu un foinlku tirgoņus veiklos

Lūdzu, tiem solīdams daļu no bagātā guvuma sava,

Aizvest jo ātrāk uz Pilu un izlikt tur mani uz krasta

Jeb vai uz Elīdu, tīkamo zemi, kur epeji valda.

Taču gan pretējais vējš no turienes aiznesa sānis

Gluži pret jūrnieku gribu, jo mānīt tiem netikās manL

Aizdzīti tālu no mērķa, šai piekrastē pienācām naktL

Ostā pēc ilgākām pūlēm ar airiem mēs iedzinām kuģL

Izsalkums mocīja mūs, bet ēdiens pat netika minēts;

Tā nu mēs izkāpām krastā un likāmies gulēt pie kuģa,

Saldais man uznāca miegs, jo ceļā es noguris biju.

Foiniku vīri no līganā kuģa šeit iznesa mantas,

Visas izkrāva krastā, kur nakti es gulēju smiltīs,

Sakāpa kuģī un devās uz tīkamiem Sīdonas krastiem.

Taču šai krastā es paliku viens ar sagrauztu sirdL»

Teica tā Odisejs tobrīd, bet Atēna, spulgace dieve,

Smaidīja, noglaudot viņu, un pieņēma sievietes skatu.

Tīkamas, augumā staltas un prasmīgas rokdarbu mākslā.

Pavēršot skatu pret viņu, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Manīgam jābūt pārlieku tam vīram, kas gribētu pārspēt

Dažādās viltībās tevi; pat dievam tas nenāktos viegli!

Pārdrošo viltniek un blēdi, joprojām šīs domas tev prātā!

Vai gan tu negribi atmest, kaut esi jau dzimtenes zemē,

Viltu un krāpīgās runas, tev mīļas no bērnības dienām?

Lai tad šīs pļāpas nu metam pie malas! Ar tevi mēs kopā

Teicami mānīties protam. No mirstīgiem ļaudīm virs zemes

Pārāks tu prātā un runās; es pārāka esmu starp dieviem

Padomos gudros un viltū. Vai tiešām vairs nevari pazīt

Palladu Atēnu, Zevtēva meitu, kas grūtajos brīžos

Bija it visur tev klāt? Pat tagad vēl sargu es tevL

Faiāku laipnību taču tev iepriekš es sagatavoju.

Tagad šurp atkal es nāku, lai padomu gudru tev dotu,

Paslēptu dārgumus tavus, ko slavenie faiāku vīri

Dāvāja, pārbraucot mājās, kā viņiem es padomu devu.

Arī tev stāstīšu to, cik liktenis lēmis tev likstu,

Pārnākot skaistceltā namā. Tu vīrišķi pārciet tās visas!

Neizpaud tikai nevienam — ne vīram, ne sievai kaut kādai,

Ka tu jau dzimtenes zemē un nepazīts klejo šeit apkārt.

Mierīgi panes it visu, ja nelieši apvaino tevi!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, savukārt teica:

«Viegli nav pazīt, ai dieve, šeit tevi pat manīgam vīram,

Nejauši sastopot ceļā; tu parādies dažādos veidos!

Taču to atceros labi — tu tikmēr man vēlēji labu,

Kamēr mēs, ahaju dēli, vēl karojām trojiešu zemē.

Bet, kad jau Prlama pilsētu augsto mēs sagrāvām drupās,

Sakāpām kuģos un dievs kāds mūs, ahajus, mētāja jūrā,

Zevtēva meita, man tevi pēc tam nav laimējies redzēt!

Tobrīd tu nekāpi kuģī, lai izglābtu mani no briesmām.

Ilgi ar sagrauztu sirdi es klīdu bez apdoma kāda,

Beidzot mūžīgie dievi no nelaimes izglāba mani;

Bet, kad jau nokļuvis biju es bagāto faiāku zemē,

Mani tu iedrošināji un pati uz pilsētu vedL

Tēvu šeit pieminot tavu, es krītu tev ceļos un lūdzoši

Liekas, es Itakas sala vēl neesmu nācis, bet maldos

Citur kur svešajās zemēs. Tu gribēji zoboties tikai,

Visu to teikdama man, lai varētu piemuļķot manL

Vai tad patiešām, jel saki, es mīļajā dzimtenes zemē?»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, savukārt teica:

«Domu virziens joprojām tev tāds, kāds bijis jau agrāki

Vienu es nevaru tevi šeit atstāt, jo nelaimīgs esL

Pieņem tu padomu manu, jo apdomīgs esi un prātīgsl

Katram, kas svešumā bijis, bet atgriezies dzimtenē savā,

Spēcīgi iedegsies sirds, lai redzētu sievu un bērnus.

Tu tomēr nesteidzies izzināt visu un izvaicāt citus,

Iekām tu pārbaudi sievu, kas, cītīgi sēžot pie darba,

Ilgojas tevis ik dienas; tās sirdi māc skumjas joprojām,

Asaras aumaļām plūst pār vaigiem tai dienu un naktL

Nebij man šaubu par tevi, jo zināju skaidri, ka tomēr,

Zaudējis pārējos biedrus, tu pārnāksi dzimtenes zemē.

Netikās darboties pretī Posetdonam, tēvbrālim savam;

Dusmas jau ilgāku laiku tam krājušās sirdī pret tevi;

Taču tā mīļajam dēlam tu izdūri vienīgo acil

Lai tu man varētu ticēt, tev rādīšu Itakas vietas.

Šeit, lūk, ir Forkīna osta, kas nosaukta jūrveča vārdāl

Tieši šeit līčgalā pašā, lūk, zarainā olīva zaļo!

[Tuvu pie zarainā koka ir tumša un tīkama ala,

Veltīta košajām nimfām, ko ļaudis par najādām dēvē.]

Tur, lūk, ir patumšā ala ar augstajiem spraišļiem, kur kādreiz

Simtiem izlases vēršus par upuri atnesa nimfām.

Tas šeit ir Nērita kalns, kas apaudzis kuplajiem mežiem.»

Teica tā viņa un kliedēja miglu. Bij redzama zeme.

Odisejs, dievišķais cietējs, to skatījis, sajuta prieku.

Apsveicot dzimtenes laukus, viņš skūpstīja auglīgo zemL

Pacēlis rokas uz augšu, tas sirsnīgi pielūdza nimfas:

«Nimfas un najādas visas, visvarenā Zevtēva meitas!

Nenāca prātā jūs kādreiz vēl redzēti Ar lūgšanām līksmām

Tagad es apsveicu jūsl Kā agrāk jums nesīšu veltes,

Ja tik vien Atēna, Zevtēva meita, man atļaus vēl turpmāk

Dzīvot tik ilgi, lai uzaugam redzu es mīlamo dēlu.»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, savukārt teica:

«Esi nu mierīgs! Šīs rūpes un raizes patlaban ir liekas!

Paslēpsim tūdaļ šīs brīnišķās alas vistālākā kaktā

Faiāku dāvātās mantas, lai drošībā būtu tās visas.

Paši mēs varēsim spriest, kā vajadzēs rīkoties tālāk.»

Teica tā viņa un steigdamās gāja šai tumšajā alā,

Meklējot pakakti kādu šai vietā; pats Odisejs tūdaļ

Pienesa tuvāk it visu — kā zeltu, tā mirdzošo varu,

Drēbes, brīnišķi šūtas, ko faiākl šķiroties deva;

Rūpīgi paslēpa visu tam Aigīdas nesēja meita,

Atēna, spulgace dieve, un akmeni aizvēla priekšā.

Nosēdās abi pēc tam pie svētā olīvas koka.

Sprieda tur viņi, kā precnieklem lepniem drīz sagādāt galu.

Atēna, spulgace dieve, tā, valodu sākdama, bilda:

«Diženais Lāerta dēls, al Odisej, daudzpraša gudrais!

Apdomā labi it visu, kā nekrietnos precniekus sodīt!

Rīkojas viņi šai namā kā mājās trīs gadus pēc kārtas,

Bildinot dievišķo sievu un dodot tai tīkamas balvas.

Gaida tā pārnākam tevi, un asaras rit tai pār valgiem,

Visiem tā cerību dod un visiem tā apsola sevi,

Sveicienus sūtot ik dienas; bet citādas domas tai prātā.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, savukārt teica:

«Vai man! Šeit jāļimst man būtu kā Atreidam Agamemnonam,

Pārnākot mājās no Trojas pēc likteņa lēmuma ļaunā,

Ja tu man neteiktu visu jo skaidri, al Zevtēva meita!

Dod tu man padomu gudru, kā atriebties varu es viņiem.

Stāvi tu pati man klāt un piešķir drosmīgu prātu,

Kādu man piešķīri tobrīd, kad trojiešu mūrus mēs grāvām!

Ja vēl tu, Spulgace, tagad pret mani tik vēlīga būtu,

Tad jau es cīnīties ietu it droši pret naidnieku baru

Kopā ar tevi, al dieve, ja labprāt tu atbalsti manL»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, savukārt teica:

«Vienmēr es būšu tev klāt un sargāšu tevi ik brīdi,

Tiklīdz pie atriebes darba mēs varēsim ķerties; es ceru,

Dažam no neliešu bara, kas aprij mantību tavu,

Asinis aumaļām plūdīs pa zemi un smadzenes šķīdīs.

Mainīšu ārieni tavu, lai mirstīgie nepazīst tevi —

Saraukšu grumbās tev tīkamo ādu ap locekļiem vingriem,

Zeltainos matus tev iznīcināšu, ar skrandainu drānu

Segšu tev vīrišķos plecus, lai katram pret tevi ir riebums.

Acis tev miglainas kļūs un Izzudīs agrākais mirdzums,

Tobrīd lai āriene tava var atbaidīt precniekus visus,

Mīlamo sievu un dēlu, ko aizbraukdams atstāji mājās.

Dodies ar steigu vispirms pie raženā cūkgana sava,

Cūkas kas tagad tev gana un labvēlīgs vienmēr pret tevi,

Gādā joprojām par dēlu un prātīgo Pēnelopeju.

Viņu tu sastapsi sēžam pie cūkām; tās ganās patlaban

Tuvu pie Koraka klints, Aretūsas avotam blakus,

Dzerdamas avota ūdeni tumšo un ēzdamas kāri

Tīkamās ozola zīles, kas cūkām dod treknumu miesā.

Nosēdies kopā ar viņu un izjautā visu tam sīkL

Pati pēc tam es došos uz Spartu, uz daiļavu zemL

Mīlamo dēlu es tavu no turienes, Odisej, saukšu.

Viņš Lakedafmonas plašajās lejās pie Atreja dēla

Aizbraucis saklausīt vēstis — vai dzīvs vēl esi virs zemes.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā sacīja, atbildot viņai:

«Kāpēc tu neteici viņam, ja taisnību zināji visu?

Vai gan ne tādēļ, lai Tēlemahs, ciezdams daudz dažādu likstu,

Dotos pa bangalno jūru un mantību aprītu citi?»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, atkal tā teica:

«Nebēdā, Odisej, tagad tik loti par mīlamo dēlu!

Pasaulē izvedu viņu, lai, nokļūdams svešajās zemēs,

Pats viņš sev iegūtu slavu; nav grūtību viņam nekādu;

Dzīvo viņš Atreida namā, un visa tam tagad papilnam.

Precnieki sagaida viņu arvien vēl melnsānu kuģī,

Tīkojot dzīvību laupīt, pirms pārnāktu dzimtenes zemē.

Tomēr nekad tam neļaušu notikt. Segs zeme jau iepriekš

Dažus no precnieku vīriem, kas aprij šeit mantību tavu.»

Teica tā dieve un skāra to tūdaļ ar burvības zizli;

Grumbās tam saruka tīkamā āda ap locekļiem vingriem,

Pazuda zeltainie mati no galvas, un pārvērtās miesa

Viņam ap locekļiem visiem kā sirmgalvim nespēka gados.

Miglainas kļuva tā acis, kaut agrāk tās mirdzēja gaišL

Uzmetis hitonu plecos, viņš ietinās riebīgās skrandās,

Netīrās, lāpītās visur un apklātās sodrējiem melniem.

Beidzot briežādu vecu tam uzmeta dieviete plecos,

Iedeva zarainu spieķi vēl rokā un nejauku somu,

Lāpītu vairākās vietās, — tās siksna bij savīta aukla.

Abi tā runāja viņi un šķīrās, bet Spulgace dieve

Devās uz Lakedaimonu pie krietnā Odiseja dēla.

Odisejs gāja no ostas pa klinšaino taku uz augšu,

Pāri pār mežaino kalnu, kur Atēna ieteica viņam

Dievišķo cūkganu meklēt; no visiem Odiseja kalpiem

Labākais bija, jo rūpējās joti par saimnieka mantu.

Odisejs sastapa cūkganu sēžam pie ieejas būdā;

Izcilā vietā pie tās plašs pagalms tur ierīkots bija,

Patīkams acij, jo liels un augsta sēta visapkārt;

Cūkgans to uzcēla cūkām, kad valdnieka nebija mājā,

Gluži bez Pēnelopejas un sirmgalvja Lāerta ziņas,

Akmeņus nesot un apkārt tai savvaļas bumbieres stādot.

Ārā aiz pagalma sētas viņš sadzina ozola mietus

Citu pēc cita it visur, tiem apcirzdams mizu visapkārt.

Pagalmā pašā aiz sētas viņš sacēla divpadsmit kūtis

Cieši citu pie citas, lai cūkām tur naktsmītne būtu;

Katrā bij piecdesmit cūkas, kas radušas vāļāties zemē,

Mātītes, derīgas vaislai, bet ārpusē gulēja kuiļi;

Skaitā to bija daudz mazāk, jo dievišķo precnieku vīri

Dzīrojot apēda tos — pats raženais cūkgans ik dienas

Sūtīja precnieku baram vistaukāko kuili no visiem.

Atlicies bija pavisam trīs simti un sešdesmit viņu.

Četri jo manīgi suņi tiem gulēja blakus kā zvēri;

Raženais pavēlnieks cūkgans sev turēja viņus par sargiem;

Tobrīd pats Eimajs pie pēdām sev sandales pielāgot centās,

Skaistkrāsas vēršādu gabalos griezdams, bet cūkgani citi

Aizgāja darbā kur kurais — trīs aizdzina ganībās cūkas,

Ceturtam vīram viņš pavēli deva, gan negribot pašam,

Doties pie precniekiem lepniem un aizvest uz pilsētu cūku,

Nokaut to precnieku dzīrēm, lai mielo tie sirdi ar gaļu.

Piepeši modrīgie suņi Odiseju redzēja nākam.

Visi tie, riedami skaļi, pret svešnieku sirdīgi metās;

Piesardzīgs būdams, viņš nosēdās zemē un izmeta spieķL

Tobrīd jau dzimtenē savā viņš ciestu daudz briesmīgu sāpju,

Bet jau ar veiklajām kājām tam palīgā aizsteidzās cūkgans,

Mezdamies pāri pār slieksni; no rokām tam izkrita āda.

Suņus aprādams skaļi un akmeņus raidīdams pakaļ,

Ātri tos izklīdināja un sacīja valdniekam savam:

«Vecais, cik tagad vairs trūka, ka piepeši gabalos tevi

Saplēstu suņi, uu kauns tad man būtu uz mūžīgiem laikiem!

Taču daudz citādu rūpju un raižu man devuši dievi!

Sēžu šeit, asaras liedams, par dievišķo valdnieku savu.

Svešajiem vīriem es dienu pēc dienas te baroju cūkas,

Gādādams ēdienu dzīrēm, bet saimnieks bez kumosa maizes

Maldās kaut kur pa svešajām zemēm un pilsētām tālām,

Ja viņš vēl vispār kur dzīvs un raugās uz mirdzošo saulL

Vecais, nāc tūdaļ man līdz šai mazajā būdā pie manis!

Azaidu baudot un spirdzinot sirdi ar dzirkstošo vīnu,

Stāstīsi visu, no kurienes esi, kur cietis daudz likstu.»

Teica tā raženais cūkgans un ieveda būdiņā viņu,

Lika tam atsēsties laipni uz savākto žagaru saiņa,

Kazādu pinkainu, lielu, uz kuras viņš mēdza pats gulēt,

Pārsedzis pāri; sirds staroja priekā Odiseja krūtīs,

Tāpēc ka viņu šeit uzņēma laipni, un cūkganam teica:

«Saimniek, lai Krona dēls Zevs un pārējie mūžīgie dievi

Dāvā tev visu, ko vēlies, jo laipni tu uzņēmi mani!»

Eimaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Svešniek, tas neklājas man, kaut trūcīgāks nāktu par tevi,

Neuzņemt nākušo viesi, jo svešniekus, ubagus vārgus,

Sūta mums Zevs. Kaut dodu es maz, bet dodu to labprāt.

Citādi rīkoties nevaram mēs, jo vergiem ik dienas

Jādzīvo mūžīgās bailēs, ja kungi nāk jauni pie varas;

Viņam mūžīgie dievi nav ļāvuši dzimtenē pārnākt.

Mani tas mīlējis būtu tik loti, daudz dāvājis mantas,

Cik vien tik labvēlīgs kungs var vergam dāvināt savam —

Auglīgus tīrumus, tīkamu māju un vēlamu sievu,

Tāpēc ka kalpojis krietni un dievs tam ir svētību devis;

Arī šis darbs, ko tagad es daru, man sokas jo labi,

Algu viņš dotu man krietnu, ja vecums šeit sastaptu viņu.

Nav jau vairs viņa! Lai Helenes dzimums uz mūžīgiem laikiem

Iznīkst pavisam, jo varoņus daudzus tā gāza gar zemi!

Sargādams Atreida godu, viņš devās uz Ilijas zemi,

Bagāto zirgiem, lai cīnītos droši pret trojiešu vīriem.»

Teicis šos vārdus, viņš sajoza siksnu ap hitonu stingrāk,

Ātri uz cūkkūti gāja, kur sivēni aizgaldā bija,

Atnesa divus no tiem un mielastam nokāva abus,

Nosvilināja, tos gabalos grieza un savēra iesmos.

Izcepis ugunī gaļu, viņš līka Odisejam priekšā

Gluži vēl siltu uz iesmiem un uzbēra miežmiltus baltos,

Saldeno vīnu pēc tam vēl maisīja ozola traukā,

Nosēdās svešniekam pretī un lūdza uz mielastu viņu:

«Baudi nu, viesi, šo sivēna gaļu, kas piederas vergiem!

Taucētās cūkas ik dienas mēdz nekrietnie precnieki aprīt.

Mūžīgo atriebes nebīstas viņi, nav žēluma sirdī;

Mūžīgi laimīgiem dieviem nav tīkami varmāku darbL

Taisnība, tikumi krietni starp mirstīgiem tīkami viņiem.

Arī slepkava, laupītājs ļaunais, kas piepeši uzbrūk,

Sirodams svešajās zemēs, ja Zevs tam ir guvumu devis,

Pienācis tuvu ar pilnajiem kuģiem pie dzimtenes krastiem,

Nomokās nojautā baigā, ka kādreiz tam atriebsies dievL

Liekas, ka šie tur ko zina, ka nomana dievišķo prātu,

Nojauš tā kļūmīgo galu, bet netīkas meklēt tiem sievu

Tā, kā to paražas prasa, un nedomā atgriezties mājās;

Nezinot mēru, tie aprij šā mantu un izlaupa visu.

Tomēr ik dienas un naktis, cik Zevtēvs tās sūta uz zemi,

Taucētās cūkas tie ziedo — ne vienu vai divas uz reizi;

Dzer arī vīnu tur viņi bez mēra, no krāteriem smeļot.

Bagāts jau bija mans kungs; nevienam no dižajiem vīriem

Nebija mantas tik daudz, ne melnajā cietzemē pāri,

Ne ar šeit Itakas salā — pat divdesmit bagātiem vīriem

Nebūtu turība tāda; to uzskaitīt varu tev tūdaļ:

Divpadsmit liellopu baru ir auglīgā cietzemē viņam,

Aitu un cūku tikpat, bet ganībās kazu ne mazāk.

Algoti kalpi un vergi tās zālainās ganībās gana;

Kazu vēl vienpadsmit baru, kas klejo pa kalnainām pļavām

Tālākās Itakas malās, un godīgi vīri tās sargā.

Katram no viņiem ik dienas ir jāsūta precnieku dzīrēm

Labākā aita vai kaza, kas treknākā viņam par visām.

Ganībās dzenu un rūpīgi kopju ik dienas šīs cūkas;

Arī ik dienas es sūtu tiem labāko kuili no bara.»

Teica tā viņš; šis, apēdis gaļu un padzēries kāri,

Sēdēja klusu, jo nogrima domās, kā precniekiem atriebt.

Bet, kad viņš azaidu beidza un krūtīs sirds atspirga krietni,

Eimajs tam pildīja kausu, no kura patlaban viņš dzēra,

Pilnu līdz malām; to Odisejs tvēra un dzēra ar prieku.

Pavērsis skatu pret to, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Saki man, mīļais, — kas nopirka tevi par mantību savu,

Būdams tik pārlieku bagāts un varens, kā tagad tu saki?

Itin kā sargādams Atreida godu, viņš aizgājis bojā.

Teic man tā vārdu! Var būt, ka jau agrāk kur sastapis viņu.

Zina to vienīgi Zevs un pārējie mūžīgie dievi,

Vai es ko pastāstīt varu par viņu — sen klejoju apkārt.»

Eimajs, raženais cūkgans, tam atbildot, savukārt teica:

«Vecais, nav svešnieka tāda, kas, atnesis vēstis par viņu,

Pārlieksmi iedvesis būtu tā sievai un mīļajam dēlam.

Svešnieki, klejojot apkārt, tik garšīga mielasta tīko,

Nekrietni melo arvien un nevēlas taisnību runāt.

Kas no šiem klaidoņiem nejauši atnāk uz Itakas zemi,

Steidzas pie valdnieces manas un stāsta tai dažādus melus.

Laipni tā uzņem ikkatru un vaicā tam sīki par visu;

Skumjas tai iezogas sirdī un asaras parādās plakstos,

Gluži kā sievietei katrai, kad vīrs tai ir tālumā kritis.

Tūdaļ jau arī tu, vecais, mums pasakas izdomāt sāksi,

Ja tev kāds hitonu solīs un apsegs ar apmetni plecus.

Droši vien sen jau ir suņi un steidzīgie putni uz lauka

Plēsuši ādu no kauliem, un gars tam ir šķīries no miesasl

Var būt, ka zivis to aprija jūrā, bet balsenie kauli

Balinās svešajos krastos, un tagad tos smiltis klāj dziļas.

Tā viņš ir aizgājis bojā, un visi mēs, atstātie draugi,

Skumstam par viņu tik ļoti, es tomēr par visiem visvairāk.

Nebūs neviena tik vēlīga kunga, lai eju kurp iedams,

Kaut vai es atnācis būtu pie mīlamā tēva un mātes

Mājās, kur piedzimis esmu, kur pagāja jaunība mana;

Skumjas par viņiem man nenomāc sirdi, kaut gribu tik loti

Redzēt tos dzīvus vēl reizi un dzimtenē pavadīt brīdL

Tikai par valdnieku savu joprojām es skumstu ik dienas.

Svešniek, man itin kā kauns šeit vienkārši nosaukt to vārdā.

Mani viņš mīlēja ļoti, par mani viņš rūpējās sirdī.

Dēvēt es varētu viņu par mīļu, kaut tālu tas projām.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam sacīja, valodu sākdams:

«Ja jau tu pilnīgi noliedz un apgalvo droši, ka turpmāk

Nepārnāks dzimtenē viņš, jo netici vēstīm, es tāpēc

Negribu apgalvot vien, bet svinīgi apzvērēt varu:

Drīz vien šurp Odisejs nāks! Kā balvu par priecīgo vēsti,

Tikko no svešajām zemēm būs Odisejs atgriezies mājās,

Dosi man drēbes — kā hitonu mīkstu, tā apmetni krāšņu.

Iepriekš šīs drēbes, kaut esmu tik trūcīgs, es neņemtu pretī.

Vairāk par Aīda vārtiem es ienīstu mirstīgu vīru,

Tādu, kas, trūkuma spiests, mēdz muļķīgus niekus tik pļāpāt.

Zevs lai ir liecinieks man, tavs galds, kas tik viesmīlīgs svešam,

Krietnā Odiseja pavards, pie kā es šeit pajumtē nācis!

Drīz vien patiešām tas notiksies viss, ko tagad es saku:

Odisejs pat vēl šai gadā uz mīlamo dzimteni pārnāks;

Izdilstot pamazām vecam un ienākot mēnesim jaunam,

Odisejs pārnāks un atriebsies visiem, kas darīja kaunu

Cienītai Pēnelopejai un krietnajam valdnieka dēlam.»

Eimaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Ne jau man vajadzēs, vecais, tev maksāt par atnesto vēsti,

Ne jau vairs Odisejs atpakaļ pārnāks uz dzimtenes zemi!

Dzer vien šo vīnu! Mēs iesāksim tūdaļ te citādas runas!

Nemini turpmāk par to! Man sirdi joprojām žņaudz sāpes,

Tikko kāds minējis vārdu par viņu, par saimnieku krietno.

Atstāsim zvērestus tādus! Kaut Odisejs pārnāktu mājās,

Kā to es gribētu pats, kā vēlas to Pēnelopeja,

Cienītais sirmgalvis Lāerts un Tēlemahs, līdzīgais dievam.

Tomēr es tagad vēl skumstu par krietno Odiseja dēlu.

Itin kā lutināms stāds tas mūžīgo gādībā auga;

Arī man pārlieksme radās, ka, sapulcē nācis starp vīriem,

Niecīgāks nebūs par mīlamo tēvu ne prātā, ne stājā.

Taču kāds mūžīgais dievs tam sajaucis veselo prātu

Vai ar kāds mirstīgais cilvēks! Viņš devās uz dievišķo Pilu

Sameklēt vēstis par tēvu. Bet precnieki lepnie no slēpņa

Uzglūn tam, pārnākot mājās, lai iznīcinātu pavisam

Krietnā Arkefsija cilti no klinšainās Itakas salas.

Pietiek mums runāt par viņu — vienalga, vai krīt viņš tiem slazdos

Jeb vai ar laimējas glābties, — lai Zevtēva roka to sargal

Labāk tu stāsti man, vecais, par likstām, kas bijušas cejā!

Saki man atklāti tagad it visu, lai zinu es skaidri!

Kas tu, no kurienes esi, kur pilsēta, vecāki tavi?

Kādā tu atbrauci kuģī? Kā atveda jūrnieki tevi

Šurpu uz Itakas salu? Kas īsti šie vedēji bija?

Taču uz šejieni, liekas, tu neesi atnācis kājām!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Labprāt tev stāstīšu arī, lai skaidri tu zinātu visu.

Ja mums uz ilgāku laiku šeit ēdiena būtu papilnam,

Pietiktu tīkamā vīna, kad paliekam vieni šai būdā,

Mierīgi rīkojot dzīres, bet pārējos sūtot pie darba,

Zini, es varētu stāstīt patiešām vai veselu gadu,

Tomēr pat tad es nespētu pabeigt par ciešanām stāstīt,

Kādas pa visu šo laiku man lēmuši mūžīgie dievL

Lepnums man sirdī par to, ka piedzimis plašajā Krētā.

Tēvs mans bij turīgāks vīrs, un arī tā plašajā namā

Bija daudz raženu dēlu; tie piedzima īstajai sievaL

Uzauga visi pie viņa. Es piedzimu nopirktai māteL

Kastors, Hilaka dēls, tā krētieši dēvēja tēvu;

Cienīja mani tāpat kā laulībā dzimušos dēlus.

Tobrīd krētiešu tauta to godāja gluži kā dievu;

Netrūka viņam ne laimes, ne mantas, ne slavenu dēlu.

Taču drīz atnāca liktenis jaunais un aiznesa viņu

Tumšajās Aīda mītnēs, tad raženie Kastora dēli

Dalīja atstāto mantu un kauliņus meta par visu.

Maz ko gan piešķīra viņi no visa, tik vienīgi māju.

Vēlāk man laimējās dabūt sev sievu no turīgas dzimtas

Sava krietnuma labad, jo saprātīgs jauneklis biju,

Nebijos arī no kara. Bet tagad nu visam ir beigasl

Tomēr pēc stublāja, liekas, bez pūlēm tu varētu izšķirt,

Kāda tur bijusi druva; arvien tik man bijušas likstas.

Arējs un Atēna man bij devuši vīrišķu drosmi

Sadragāt naidnieku rindas. Ja kādreiz es izgāju slēpnī

Kopā ar izlases vīriem, lai naidnieku pārsteigtu pēkšņi,

Vīrišķās krūtīs nekad man nebija baiļu no nāves.

Pirmais droši ar atvēztu šķēpu es devos uz priekšu,

Nogāzdams naidnieku katru, kam nebija kājas tik ātras.

Drosmes man netrūka karā, bet netikās zemkopja darbi,

Netikās ģimenes dzīve un rūpes par augošiem bērniem;

Daudzairu kuģi par visu visvairāk man tīkami bija,

Kari un gludītie metamie šķēpi, un šautras man tika.

Visas šīs drausmīgās lietas, kas dažiem tik šaušalas rada,

Sevišķi patika man, jo dievs to man ielika sirdī.

Vienam var patikties tādas, bet otram jau citādas lietas.

Agrāk — pirms tam, kad ahaju dēli pret Iliju devās,

Veselas deviņas reizes es vadīju ātrajos kuģos

Vīrus pret svešajām zemēm, un laupījums bagāts mums tika.

Ņēmu no gūtā, kas patika pašam, bet izvilktā loze

Daudz vēl man deva pēc tam; tā turība vairojās ātri;

Tāpēc es kjuvu drīz varens un cienīts starp krētiešu vīriem.

Bet, kad jau mākoņu grandītājs Zevs mums nolēmis bija

Doties uz postīgo karu, kas dzīvību laupīja daudziem,

Slavenam Idomenējam un man blj uzticēts tobrīd

Gājienā doties ar kuģiem pret Troju; no vadības tomēr

Nespēju atteikties es, jo bijos no dažādām tenkām.

Deviņus gadus mēs, ahaju dēli, tur karojām sīvi;

Beidzot desmitā gadā, kad Priama pilsētu gāzām,

Devāmies mājās ar kuģiem; dievs izšķīra ahaju dēlus.

Tomēr Zevs, padoma devējs, man, nabagam, likstu daudz lēma.

Tikai es mēnesi vienu pie savējiem varēju palikt

Kopā ar sievu un bērniem, lai baudītu turības augļus.

Prātā man ienāca doma ar kuģiem pret Ēģipti doties;

Savācis dievišķus biedrus, es gājienam bruņoju kuģus;

Deviņiem uzvilkām buras, un tūdaļ tiem jūrnieki radās.

Sešas dienas pēc tam mēs dzīrojām kopā ar biedriem,

Vairākus barotus vēršus un aunus es vēlēju nokaut,

Ziedodams mūžīgiem dieviem un biedriem rīkodams dzīres.

Septītā dienā pēc tam mēs sakāpām kuģos un tūdaļ

Aizbraucām projām no Krētas ar Boreja steidzīgo vēju

Vieglītēm, maigi un it kā pa straumei; no deviņiem kuģiem

Nebija bojāts neviens; mēs sveiki un veseli visi

Sēdējām kuģos — tos vadīja vējš un stūmieks uz priekšu.

Piektajā dienā mēs nācām pie krāšņajiem Ēģiptes viļņiem.

Ēģiptes upē es līganos kuģus pie enkura sēju.

Saviem mīļajiem biedriem pēc tam es padomu devu

Palikt pie dobajiem kuģiem, tos vērīgi apsargāt visus;

Sūtīju izlūkus ari no pakalniem apkārtni vērot.

Pēkšņi tie atmeta kaunu un sekoja neprātam savam.

Auglīgos Ēģiptes laukus tie iesāka postīt bez jēgas,

Aizveda sievas sev līdz un maziņos bērnus uz kuģiem,

Apkāva vīrus. To saucieni nāca līdz pilsētas mūriem.

Kareivji, kliedzienus dzirdot, ar gaismu mums iznāca pretī;

Kājnieki sekoja bariem, un kauj rati traucās uz priekšu,

Ieročos mirdzēja lauks, bet Krona dēls, zibeņu metējs,

Bailēs mūs piespieda bēgt, un nebija drosmes nevienam

Stāties tiem pretī bez bailēm, jo visur mums draudēja briesmas.

Daudzus no mūsējiem nogāza viņi ar zobenu aso,

Dažus tie aizvilka dzīvus, lai kalpotu viņiem par vergiem.

Tobrīd pats Krona dēls Zevs man iedvesa sirdī šo domu —

Kaut jel es nomiris būtu un atradis likteni savu

Ēģiptes zemē, jo vēlāk man bija daudz lielākas likstas!

Tūdaļ ķiveri spožo no galvas es noliku zemē,

Vairogu ņēmu no pleciem un izmetu šķēpu no rokas,

Traucos ar steigu uz priekšu pret valdnieka kaujratu jūgu,

Apkampu skūpstīdams ceļus; viņš glāba un žēloja mani,

Kaujratos ņēma un veda uz māju; es raudāju gauži;

Naidnieki bariem vēl metās pret mani ar oškoka šķēpiem,

Tiekdamies nogāzt gar zemi, jo ļoti tie ienīda mani;

Tomēr viņš vairīja tos, jo bijās no Kronīda Zeva,

Svešnieku aizstāvja dusmām, kurš bargi mēdz nedarbus sodīt.

Septiņus gadus es biju pie viņa; starp Ēģiptes vīriem

Mantu es savācu daudz; tie deva man labprāt it visL

Bet, kad jau astotais gads man pienāca, mainoties laikiem,

Nāca kāds foiniku vīrs, uz visu jo manīgs un viltīgs,

Nelietīgs krāpnieks, kas cilvēkus daudzus bij iegrūdis postā;

Mani šis pierunāt sāka, lai braucu uz foiniku zemi

Kopā ar viņu, kur esot tam māja un citāda manta.

Veselu gadu pie viņa es paliku foiniku zemē.

Sekojot dienai pēc dienas un mēnešiem mainoties ātri,

Aizejot mūžībā gadam un atnākot gadskārtu mijām,

Kuģī viņš ielika mani un veda uz Lībijas zemi,

Stāstīja melus, ka vajadzīgs esmu, lai atvestu preces,

Gribēdams mani tur pārdot, lai peļņu sev iegūtu lielu.

Viņam es sekoju piespiests, kaut ļaunu jau nojautu sirdī.

Kuģis gāja uz priekšu ar Bore ja steidzīgo vēju

Ātri gar Krētu, bet Krona dēls Zevs mums nolēma nāvL

Bet, kad jau Krēta mums pazuda visiem no skata un cita

Nebija redzama zeme, tik debess un bangainā jūra,

Piepeši Krona dēls Zevs mums sakrāja mākoņus tumšus

Jūrā virs līganā kuģa, un tumsība apklāja jūru.

Krona dēls iegraudās skaļi un zibeni meta pret kuģL

Tūdaļ tas nosvērās sānis, jo Zevtēva zibens to tvēra;

Pildījās kuģis ar sēru, un jūrā iekrita biedri;

Itin kā jūrkraukļi jūrā tie klīda ap melnsānu kuģi,

Grimdami dzīlē, un dievs tiem uz dzimteni atgriezties liedzal

Taču pats Krona dēls Zevs, kad apmulsis bija aiz šausmām,

Ielika tieši man rokās, kad sašķīda tumškakla kuģis,

Milzīgo mastu, lai varētu šoreiz vēl glābties no briesmām.

Apkampu to, un postīgie vēji nu aiznesa manL

Deviņas dienas es klīdu, bet desmitā — melnajā naktī

Piedzina drausmīgā banga pie tesprotu piekrastes malas;

Tesprotu pavēlnieks varonis Feidons bez maksas tad labprāt

Uzņēma mani, jo sastapu tur šā mīļoto dēlu;

Aukstumā stingušam, mocītam ilgi, viņš palīgā nāca,

Satvēra mani aiz rokas un veda uz pili pie tēva.

Te viņš man hitcr.u deva un uzmeta apmetni plecos.

Dzirdēju tur es par Lāerta dēlu. Man stāstīja Feidons,

Esot tas mielojis viņu, kad devies uz dzimtenes zemL

Arī rādīja mantu, ko Odisejs svešumā guvis, —

Mirdzošo zeltu, daudz vara un dzelzi, prasmīgi kaitu;

Pārtiktu dažam no tā līdz desmitai paaudzei bērni —

Veselas dārgumu kaudzes tur Feidona mitekļos bija.

Odisejs pats, viņš teica man toreiz, uz Dodoni devies

Klausīties Zevtēva gribu no šalcošiem ozola zariem,

Kā tam uz Itaku nākt, uz bagāto dzimtenes zemi,

Slēpu vai atklāti ari, jo ilgi tas svešumā bijis.

Ziedodams mūžīgiem vīnu, viņš zvērēja svēti man pašam:

Esot jau sarīkots kuģis, ar jūrnieki brašie pie krasta

Gaidot, lai vadītu viņu uz mīlamo dzimtenes zemL

Mani viņš atlaida agrāk, jo nejauši tesprotu kuģis

Taisījās braukt uz Dūli'hijas salu, jo bagāto kviešiem.

Pavadīt rūpīgi mani pie Akasta Feidons tiem lika;

Tomēr nodomus ļaunus tie loloja sirdī pret mani,

Kad tik nu varētu mani jo dziļāk vēl nelaimē iegrūst.

Tikko kā jūršķēlējs kuģis bij atstājis tesprotu krastu,

Tūdaļ tie vienojās visi man sagādāt verdzības dienas;

Atņēma apmetni viņi ar varu un hitonu arī,

Netīras skrandas to vietā man deva un hitonu vecu;

Kankari šie bij tie paši, ko tagad pats vari te redzēt.

Vakarā nonācām mēs pie Itakas, redzamās tālu;

Tūdaļ tie saistīja mani jo cieši uz skaistklāja kuģa,

Sažņaudza rokas ar virvēm, tad izkāpa paši ar steigu

Arā uz smilšainā krasta un sēdās pie azaida visL

Taču gan mūžīgie paši drīz raisīja spiedīgās važas

Viegli no manis; es apsēju galvu ar lupatām savām,

Metos pa gludīto stūri no kuģa uz leju un jūrā

Gremdēju krūtis; tad, irdamies ātri ar abējām rokām,

Peldēju projām. Drīz biju es aizbēdzis tālu no viņiem.

Izkāpis ārā uz krasta, es ielīdu ziedošos krūmos,

Sakļāvos, likos gar zemi; tie, elsdami, kliegdami skaļi,

Skraidīja lādoties apkārt; par labāku atzina viņi

Mani vairs nemeklēt tālāk; tad atpakaļ tūdaļ it visi

Devās uz kuģi; tik viegli no nāves tur izglāba mani

Mūžīgie dievi, un tagad tie prātīga sirmgalvja būdā

Veduši mani.Vēl liktenis lēmis man dzīvot virs zemes.»

Eimaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Nelaimes vajātais svešniek, tu sirdi man satrauci ļoti,

Stāstīdams visu, kā esi tu cietis, kā klejojis apkārti

Tomēr par Lāerta dēlu tavs stāstījums izdomāts bija.

Nevaru ticēt tam visam. Kam vajag tev vecuma dienās

Gluži tik nekrietni melot? Pats visu jau zinu es labi —

Mūžam vairs Odisejs nepārnāks mājās, jo mūžīgiem dieviem

Nebija tīkams mans kungs. Ja būtu viņš kritis pie Trojas

Jeb vai ar nomiris draugiem uz rokām pēc pabeigta kara,

Kopīgi ahaju dēli tam uzmestu kapkalnu augstu,

Slavu jo lielu uz mūžīgiem laikiem viņš iegūtu dēlam.

Tas nu ir harpiju varā un pazudis gluži bez slavas.

Dzīvoju tagad pie cūkām es savrup; uz pilsētu arī

Netīkas doties pie viņiem, ja prātīgā Pēnelopēja

Neliek tur aicināt mani, kad vēsti kāds svešnieks tai nesis.

Visi tad sēstas ap to un sīki sāk iztaujāt viņu.

Daži mēdz izrādīt skumjas par ilgi zudušo kungu,

Citi jūt prieku par to, ka visu var aprīt par veltL

Netīk man iztaujāt svešnieku kādu un vaicāt par viņu,

Sākot ar dienu, kad apkrāpa mani kāds aitols ar meliem.

Bija šis nokāvis kādu un, slēpdamies svešajās zemēs,

Nācis pie manis šai būdā, kur cienāju viņu es laipnL

Toreiz viņš teica, ka redzējis kungu pie Idomeneja

Labojam kuģus, kas cietuši kādreiz tam jūrā no vētras;

Teica viņš arī, ka vasaru būšot vai rudeni mājās,

Vedīšot līdzi daudz dažādu mantu un dievišķos biedrus.

Arī tu, nelaimes sistais, ko dievs kāds man sūtījis atkal,

Nedomā piemānīt mani un apkrāpt ar līdzīgiem meliem!

Godāšu tevi ne tāpēc, ne tāpēc es apsveikšu tevi:

Zevu, svešnieku sargu, es bīstos, un žēl man ir tevis.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Krūtīs patiešām tev sirds nav spējīga ticēt nevienam!

Arī šā zvēresta vārdi tev ticību nespēja iedvest.

Labi, lai tagad mēs līgumu līgstam! Lai liecnieki abiem

Augšā ir mūžīgie dievi, kas Olimpa mitekļos valda!

Ja nu patiešām tavs kungs reiz pārnāks uz Itakas salu,

Hitonā tērpsi un apmetnī mani un iespēju dosi

Sasniegt Dūlihijas salu, kur sen jau es tīkoju doties;

Bet, ja patiešām viņš nepārnāks mūžam, kā saku patlaban,

Sakūdi vergus tu visus, triec mani no klintaines augstas,

Lai jel kāds ubags, kas niekus tik pļāpā, jūs nekrāptu turpmāk!»

Eimajs, dievišķais cūkgans, tam atbildot, savukārt teica:

«Svešniek, sev lielisku slavu par tikumu savu es gūtu

Tagad starp mirstīgiem ļaudīm un vēlāk uz mūžīgiem laikiem,

Ievedis tevi šai būdā un draudzīgi uzņēmis tevi,

Nogalinājis pēc tam un laupījis dzīvību mīļo!

Tiešām tad Kronīdu Zevu es varētu mierīgi pielūgt!

Bet nu ir azaida laiks. Kaut drīzāk jau pārējie biedri

Atgrieztos mājā, tad mielastu gardu mēs rīkotu būdā!»

Teica tā viņi viens otram un draudzīgi sarunu beidza.

Ātri vien pārnāca cūkas un pārējie gani ar viņām.

Cūkgani tūdaļ tās visas uz naktsguļu sadzina kūtīs;

Rukšķot un kviecot tās spiezdamās gāja uz aizgaldiem saviem.

Eimajs, dievišķais cūkgans, tā sacīja palīgiem saviem:

«Atvediet tagad man labāko kuili, jo svešajam viesim

Gribu to ziedot, lai arī sirds pašiem reiz varētu atspirgt!

Taču šo baltzobju dēļ mēs ciešam daudz dažādu likstu.

Citi to aprij bez maksas, ko panākam pūliņiem sūriem.»

Teica tā viņš un sacirta šķilas ar varkalto cirvL

Pārējie atdzina barotu cūku, tai pieci bij gadi,

Atveda pavarda priekšā, bet Eimajs, raženais cūkgans,

Rūpējās ari par mūžīgiem dieviem, jo dievbijīgs bija.

Stājies pie baltzobu cūkas, viņš izgrieza sarus no pieres.

Meta kā pirmražu liesmās un sirsnīgi pielūdza dievus

Atgriezt prātīgo Lāerta dēlu uz dzimtenes zemL

Atvēzis ozola pagali resnu, ko saudzējis skaldot,

Sita, un saļima cūka bez elpas, to nokāva citi,

Nosvilināja un tūdaļ to gabalos grieza, bet cūkgans

Apvilka gabalus jēlos no locekļa katra ar taukiem,

Kaisīja miežmiltus virsū un visu to ugunī meta.

Pārējo sagrieza sīki un savēra garajos iesmos,

Vērīgi cepināt sāka un izcepto vilka no iesmiem;

Salika visu uz nesamiem dēļiem, bet raženais cūkgans

Piecēlās dalīt, jo zināja labi, cik pienākas katram:

Septiņās līdzīgās daļās viņš dalīja izcepto gaļu.

Nimfām viņš atlika vienu, bet Majas Hermejam otru,

Pielūgdams dievus, tad pārējās sniedza ikkatram pēc kārtas,

Muguras gabalu garo no ziedotās baltzobu cūkas

Piešķīra Lāerta dēlam; tas patika valdnieka sirdij.

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Eimaj, lai Krona dēls Zevs pret tevi tik labvēlīgs būtu,

Cik tu pret mani, jo nabaga vīru tu godini labprāt!»

Eimaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Јd jel nu, dīvainais viesi, un saņem par labu it visu,

Ko tu šeit redzi! Dievs piešķir mums vienu, bet atrauj jau otru,

Kā tam ir paticis sirdī, jo viss ir iespējams dieviem.»

Teica un gabalus pirmos viņš ziedoja mūžīgiem dieviem,

Nolēja dzirkstošo vīnu, tad pasniedza Lāerta dēlam,

Pilsētu grāvējam, kausu; šis sēdās pie piešķirtās daļas.

Maizi tobrīd tiem Mesaulijs sniedza, ko kādreiz sev cūkgans

Ieguvis bija, kad Odisejs vēl ar trojiešiem kāvās,

Gluži bez valdnieces pašas un sirmgalvja Lāerta ziņas;

Viņu par līdzekļiem saviem no tafiešiem nopirka Eimaj s.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Tikko blj izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Mesaulijs aiznesa maizi no turienes projām, bet citi,

Ēduši gaļu un maizi, cik tīkas, jau steidzās uz dusu.

Atnāca vētraina nakts bez mēness; vēl visu šo nakti

Lietu Zevs deva, un lietainais Zefīrs bez rimšanās elsa.

Odisejs valodu sāka, jo gribēja pārbaudīt ganu.

Lai tas šim apmetni dotu vai kādam starp pārējiem ganiem

Liktu no muguras vilkt, jo rūpējās ļoti par viņu:

«Tagad tu uzklausi, Eimaj, un arī jūs pārējie visi!

Dižoties gribu un sacīt — vīns atraisa cilvēka mēli;

Dažkārt prātīgam vīram tas bieži vien skaļi liek dziedāt,

Skubina sirsnīgi smieties, pat deju virpuļos griezties,

Beidzot vēl izvelk tev vārdu, kas citādi nesacīts būtu.

Tā kā nu esmu jau sācis, tad negribu arī vairs klusēt.

Kaut jel es būtu tik jauns, kaut zuduši nebūtu spēkL

Gluži kā toreiz pie Trojas, kad kādreiz mēs sēdējām slēpnī!

Toreiz mūs Odisejs veda un Menelājs, raženais Atreids;

Trešais es biju starp viņiem, jo abi tie gribēja manL

Bet, kad mēs bijām jau tuvu pie pilsētas augstajiem mūriem,

Tūdaļ mēs likāmies zemē, lai paslēptos biezajos krūmos,

Staignajā* purvā starp niedrēm, ar vairogiem aizsedzot sevL

Atnāca vētraina nakts, un trakoja ledainais Borejs,

Uzkrita arī vēl sniegs un pārklāja zemi kā sarma;

Sastinga zeme, un vairogiem apkārt bij apsalis ledus.

Pārējiem visiem tad apmetņi bija un hitoni arī;

Tāpēc tie gulēja saldi, ar vairogiem apsedzot plecus.

Apmetni silto, kā gluži bez prāta, es atdevu citiem,

Toreiz man nenāca prātā, ka Iestāsies aukstums tik pēkšņL

Mirdzošo jostu un vairogu tverts, es sekoju iīdzL

Trešajā naktssardzes laikā, kad zvaigznes jau tiecās uz rietu,

Valodu sāku ar Lāerta dēlu, kas gulēja tuvu,

Skardams ar elkoni viņu; tas vērīgi klausījās manī:

—     Raženais Lāerta dēls, ai Odlsej, daudzpraša gudrais!

Ilgi vairs nebūšu dzīvs. Jau aukstums ir nenācis manL

Apmetni atstāju mājā, kāds dievs ir piekrāpis mani

Tikai šurp hitonā nākt. Nav glābiņa vairj man. nekāda. —

Teicu tā es, un tūdaļ it visu viņš izlēma tālāk;

Tāds Jau viņš bija — jo apķērīgs prātā, jo drošsirdīgs cīņā.

Čukstēdams klusītēm ausī, viņš sacīja, valodu sākdams:

—      Labāk tu klusē, lai nedzird neviens no ahaju vīriem! —

Teica un, atspiedis galvu pret roku, tā turpināt sāka:

— Draugi, jel uzklausiet mani! Es redzēju brīnišķu sapnL

Tālu patlaban mēs esam no kuģiem! Mums vajag jau tūdaļ

Steigties pie Atreida Agamemnona, pie tautgana cildā,

Lai viņš mums lielākus pulkus no kuģiem šurp palīgā sūta. —

Teica tā viņš; tad piecēlās tūdaļ Andratmonīds Toants;

Purpura apmetni savu viņš meta no pleciem un steigā

Devās pie dobajiem kuģiem; es, uzģērbis atstātās drēbes,

Gulēju saldi līdz rītam, kad pacēlās zelttroņa Ausma.

Kaut jel es būtu tik jauns, kaut zuduši nebūtu spēki,

Droši kāds apmetni siltu man dotu šai cūkganu mītnē —

Vai nu aiz draudzības jūtām, vai arī aiz cieņas pret manL

Visi šeit nicina mani, jo ubaga skrandās es tērpies!»

Elmaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Brīnišķīgs bija tavs stāsts, ko tikko kā, vecais, tu beidzL

Lieka ne vārda, ko neklātos sacīt, tu neesi bildis;

Netrūks nekā tev šai namā — ne drēbju, ne arī kā cita,

Kādas ik lūdzējam nākas, ko liktenis bargais tā sitis;

Rītu gan atkal tu varēsi tērpties šais vecajās skrandās.

Apmetņu nav šeit mums daudz, nav krājumā bltonu lieku,

Lai tos mēs varētu mainīt, jo katram ir tikai pa vienam.

[Bet, kad būs pārnācis mājās no svešuma Tēlemahs mīļais,

Dos viņš tev hitonu tūdaļ un apmetni arī, ko ģērbties,

Tevi viņš aizsūtīs tur, kur patiksies sirdij visvairāk!»]

Teicis to, piecēlās viņš un lika pie pavarda viesim

Piebīdīt gultu, tai aitādas meta un kazādas mīkstas.

Odisejs nolikās gulēt, bet cūkgans tur apsedza viņu

Tūdaļ ar apmetni siltu un plašu, ko paradis bija

Pārmaiņus valkāt tais dienās, kad ziemu ir Bore ja vētras.

Tobrīd tā Odisejs iegrima miegā, un apkārt ap viņu

Gulēja pārējie jaunākie gani; bet raženais cūkgans

Nelikās gulēt pie viņiem, jo netikās šķirties no cūkām;

Ieročus ņēmis, viņš izgāja ārā; bij Odisejs priecīgs,

Tāpēc ka viņam tas sargāja mantu, kad nebija mājā.

Zobenu aso vispirms tas pakāra stiprajos plecos,

Ietinās apmetnī biezā, lai sargātu sevi no vējiem,

Barotās kazas pinkaino ādu vēl uzmeta virsū;

Paķēris metamo šķēpu, ko suņus un klaidoņus baidīt,

Beidzot viņš devās uz dusu, kur gulēja baltzobu cūkas

Dobajā klintī, kas sargāta droši pret Boreja elpu.

Pallada Atēna devās uz Lākedaimonu plašo —

Gribēja skubināt viņa Odiseja raženo dēlu,

Lai jel tas atceras dzimteni savu un atgriežas mājās.

Sastapa viņa Tēlemahu tur ar Nestora dēlu;

Kavējās viņi pa nakti Menēlāja priekšnamā tobrīd.

Slavenais Nestora dēls bija iegrimis tīkamā miegā;

Nenāca tīkamais miegs Odiseja cildajam dēlam —

Rūpes par tēvu šai dievišķā naktī tam nedeva miera.

Atēna, spulgace dieve, tam nostājās tuvu un teica:

«Tēlemah, neklājas tev vairs ilgāk pa pasauli klejoti

Pametis esi tu mantību visu, un neliešu bari

Tagad tev mājā. Tu sargies, lai viņi tev neaprij visu,

Sadalot mantību tavu; tad velti būs mērotie celL

Celies un skubini tūda) Menēlāju, drosmīgo cīņā,

Tevi lai atlaiž jo ātrāk uz māju pie raženās mātes.

Brāli jau visi un tēvs ar varu spiež Pēnelopeju

K)ūt par Eirlmaba sievu. Viņš pārspēj ar dāvanāiņ savām

Pārējos precnieku vīrus, arvien vēl tai piesolot vairāk.

Bet, ja nu aizietu viņa, tā izvedīs mantu no mājas.

Labi jau zini tu pats, cik mainīgi sievietes prāti:

Vīram, kas precējis viņu, tā centīsies pavairot mantu.

Netīkas rūpēties sievai par agrākās laulības bērniem,

Negrib tā vārda vairs bilst par agrāk jau mirušo vīru.

Pārnācis Itakas salā, tu visu, kas pieder tev pašam,

Uztici kalponei kādai, kas liekas tev labākā esam,

Kamēr tev cienīgu sievu nav devuši mūžīgie dievL

Arī ko citu vēl gribu tev sacīt, to ievēro labi!

Cildākie precnieku vīri tev slēpu sarīko slazdus,

Sagaida līcī starp Itakas salu un klinšaino Sami,

Tīkojot dzīvības tavas, pirms nāksi uz dzimtenes zemL

Tomēr nemūžam tam ne)aušu notikt. Segs zeme jau iepriekš

Dažus no precnieku vīriem, kas aprij mantību tavu.

Turies ar stlprcelto kuģi jo tālāk no abām šīm salām!

Vienīgi nakti tu brauc! No muguras vēlīgu vēju

Sūtīs kāds dievs, kas stāvēs tev klāt un pasargās tevL

Tikko tu pienāksi tuvu pie klinšainās Itakas krasta,

Tūda) tu pārējos biedrus ar kuģi uz pilsētu sūti,

Dodies mudīgi pats pie Eimaja, cūkgana krietnā,

Cūkas viņš baro ik dienas un vēlīgs joprojām tev sirdī

Nakti tu pavadi tur un sūti uz pilsētu viņu

Paziņot priecīgu vēsti jo prātīgai Pēnelopejai,

Ka tu tai pārnācis sveiks un atgriezies esi no Pllas.»

Teikusi to, tā aizlaidās tobrīd uz Olimpu plašo.

Nestora dēlu viņš uzcēla tūdaļ no spirdzīgā miega,

Skardams ar papēdi to, un sacīja, valodu sākdams:

«Peisistrat, Nestora dēls, jel mosties un viennagu zirgus

Tūdaļ divričos jūdz, lai ceļā mēs varētu doties!»

Peislstrats, Nestora dēls, tam atbildot, savukārt teica:

«Tēiemah, tomēr nav labi, kaut arī mēs steidzamies ceļā,

Izbraukt šai tumšajā naktī! Drīz taču mums atausīs gaisma.

Labāk tu pagaidi brīdi, lai divričos ieliek mums balvas

Varonis Menelājs Atreids, jo slavenais šķēpmetis cīņās.

Pateicis atvadu vārdus, viņš laipni mūs atlaidīs mājās;

Pieminēs svešnieks ik dienas ar prieku to vīru, kas viņam

Svešumā pajumti devis un šķiroties smaidījis laipnL»

Teica tā viņš, un zelttroņa Ausma jau pacēlās tobrīd.

Menelājs, drosmīgais cīņā, ar steigu pie jaunekļiem devās,

Cēlies no gultas, kur dusēja kopā ar Helenl košo.

Mīļais Odiseja dēls to redzēja iznākam ārā;

Tūdaļ hitonu, mirdzošu spoži, ap ķermeni vilka,

Uzmeta apmetni lielu sev apkārt ap stiprajiem pleciem,

Izgāja ārā pa durvīm, tam pienāca tuvu un teica:

«Dievišķais Atreja dēls, ai Menelāj, tautvedi brašaisl

Atlaid tu mani, lai varu es doties uz dzimtenes zemi!

Tiecas patlaban sirds mana jo ātrāk atgriezties mājās.»

Menelājs, drosmīgais cīņā, tam atbildot, savukārt teica:

«Tēiemah, mīļais Odiseja dēls, es nevēlos tiešām

Aizturēt tevi ar varu šeit Ilgāku laiku pie sevis,

Tāpēc ka atgriezties gribi! Man pašam sašutums sirdī

Rodas pret Viesturi tādu, kas pārlieku draudzīgs pret viesi

Vai kas tam pārlieku naidīgs. It visur ir mērenums labāks.

Labi nav tas, ja viesi pret gribu mēs atgriezties spiežam,

Arī nav labi, ja viesi, kas steidzas, mēs turam ar varu.

Uzņem, kas nācis pie tevis, bet atlaid, kas steidzas uz māju!

Paliec vēl brīdi, līdz kamēr tev divričos ielieku balvas!

Pats tu tās varēsi skatīt. Es vēlēšu verdzenēm savām

Sarīkot maltīti jums no visa, kas sagādāts mājā.

Taču ir slava un gods un tīkami arī, ja abi,

Mieloti labi, jūs dodaties mājās pa pasauli plašo.

Bet, ja tev patiktos doties pa Helladas zemi un Argu,

Tūdaļ es sekošu tev un sajūgšu divričos zirgus,

Rādīšu pilsētas, ļaudis; tad neienāks prātā nevienam

Atlaist ar tukšajām rokām, bet visur vēl dos mums ko līdzi —

Trijkāji kādu, kas izkalts ar gaumi no vara, vai bļodu,

Pāri lēnīgu mūļu vai brīnišķu kausu no zelta.»

Prātīgais Tēlemabs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Dievišķais Menelāj, Atreja dēls, ai tautvedi dižaisl

Atgriezties gribu uz dzimteni savu, jo, svešumā braucot,

Mājās nav atstāts neviens, kas Itakā sargātu mantu.

Tagad man jābaidās pašam, lai, meklēdams dievišķo tēvu,

Neeju veltīgi bojā un nezūd man vērtīgās mantas.»

Menelājs, drosmīgais cīņā, Tēlemaha atbildi dzirdot,

Tūdaļ Heleni sauca un vēlēja kalponēm savām

Sarīkot maltīti krietnu no visa, kas sagādāts namā.

Boētoids Eteonējs, kas tikko bij cēlies no gultas,

Tobrīd pie Atreida nāca, jo kaimiņos dzīvoja viņL

Menelājs, drosmīgais cīņā, tam uguni kurināt lika,

Cepināt gaļu uz iesma; to dzirdot, viņš klausīja labprāt.

Menelājs devās pēc tam uz smaržaino kambari lejā,

Bet ne jau viens. Tam Helene gāja un Megapents līdzL

Tikko tie nonāca tur, kur atradās dārgumi viņam,

Paņēma Menelājs Atreids no turienes divkausu košu,

Brašajam Megapentam viņš lika nest maisāmo trauku,

Lietu no sudraba spožā, bet Helene gāja pie tīnēm;

Brīnišķas drēbes tur bija ar pašas izšūtiem rakstiem;

Helene, dieve starp sievām, no turienes izņēma vienas

Sevišķi krāšņas, jo lielas un prasmīgi krāsotas, raibas,

Mirdzošas, gluži kā zvaigznes; tās dibenā bija zem citām.

Viņi nu atpakaļ devās pa mitekli savu, kur tobrīd

Tēlemahs gaidīja tos. Tad gaišmatis Menelājs teica:

«Tagad lai Hēras vīrs, zibeņu metējs, tev iespēju gādā

Laimīgi atgriezties mājās, ko, Tēlemah, vēlies tik ļoti!

Došu no dārgumiem saviem, kas ilgi ir krāti šai namā,

Pašu vislabāko mantu, visdārgāko lietu no visām.

Došu par tīkamu balvu tev krāšņāko maisāmo trauku,

Lietu no sudraba spožā, bet malas tam ietērptas zeltā,

Hēfaista darbu, ko kādreiz man dāvāja varonis Faidlms,

Sīdonas valdnieks, kad, atpakaļ braucot uz dzimtenes zemi,

Viesis es biju tā namā; šo tagad tev dāvināt gribu.»

Teica tā Atreja dēls un pasniedza viņam kā balvu

Divkausu spožu, jo krāšņu, bet raženais Megapents nesa

Sudraba maisāmo trauku un lika Tēlemaham priekšā.

Arī Helene sārtajiem vaigiem pie divričiem nāca,

Nesdama drēbes uz rokām, un, valodu sākdama, teica:

«Arī no sevis šo dāvanu dodu, ai Tēlemah mīļais!

Atceries Helenes rokas, kad kādreiz gaidāmās kāzās

Līgavu tērpsi ar tām. Bet tikmēr lai mīlamā māte

Rūpīgi glabā tās namā! Tu tagad ar priecīgu prātu

Dodies uz skaistcelto namu un mīlamo dzimtenes zemi!»

Teica tā viņa un sniedza tam balvas. Šis ņēma ar prieku.

Raženais Pelslstrats pieņēma balvas un divriču grozā

Lika pēc kārtas, tās vērodams visas ar Izbrīnu sirdī.

Gaišmatis Menelājs veda nu abus uz mielastu namā.

Tūdaļ nosēdās viņi uz krēsliem un sēdekļiem grezniem.

Kalpone ūdeni nesa un lēja uz rokām no trauka,

Skaista, mirdzošā zelta, uz sudraba bļodas, lai rokas

Skalotu tīras, bet blakus tiem nolika gludītu galdu.

Tikusi saimniece nāca un uzlika maizi uz galda,

[Atnesa ēdienu gana, jo labprāt tā sniedza, kas bija.]

Boētoids sagrieza gaļu un gabalus pasniedza visiem,

Raženā Atreida dēls tiem pildīja kausus ar vīnu.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Raženais Nestora dēls un prātīgais Tēlemahs veikli

Sajūdza stiprnagu zirgus un iekāpa divričos raibos,

Brauca no pagalma ārā pa skanīgā priekšnama vārtiem.

Gaišmatis Menelājs Atreids tiem tūdaļ sekoja līdzi,

Mirdzošo zelta kausu ar saldo un dzirkstošo vīnu

Turēdams rokā, lai, aizbraucot viesiem, to ziedotu dieviem.

Stājies pie zirgiem, viņš dzēra un sacīja, apsveikdams viesus:

«Esiet nu, jaunekļi, sveiki un tautganam Nestoram arī

Sveicienu nesiet no manis! Kā tēvs viņš bij vēlīgs pret mani

Toreiz, kad cīņā mēs, ahaju dēli, pret Iliju gājām.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja atkal:

«Tikko kā pārnāksim mājās, mēs, dievišķais valdniek, kā liki,

Stāstīsim viņam it visu pēc kārtas. Kaut spētu es arī,

Pārnācis atkal uz Itakas salu un sastapis tēvu.

Pastāstīt viņam it visu, kā, bagāti mielots šai namā,

Pārnāku mājās un vedu sev līdzi daudz tīkamu balvu.»

Tikko viņš beidza šos vārdus, te aizlaidās ērglis pa labi,

Aiznesdams spožbaltu zosi, ko, satvēris stiprajos nagos,

Laupīja pagalma vidū; no pagalma, kliegdami skaļi,

Aizbēga vīri un sievas; tas, pielaidies tuvu pie zirgiem,

Uzšāvās augstu pa labi; bet jaunekļi, Ieraugot ērgli,

Priecājās ļoti, un pārējiem arī bij līksmība sirdī.

Peisistrats, Nestora dēls, nu sacīja, valodu sākdams:

«Menelāj, tautvedl cildals, jel saki man, dievišķais valdniek,

Vai mums šo zīmi dievs sūtījis abiem vai tikai tev vienam?»

Teica tā viņš, bet Atreja dēls vēl domāja brīdi,

Kā lai bez kļūdas tam paskaidro to, kas noticis bija.

Helene garajās drēbēs, tam nākusi tuvu, tā teica:

«Uzklausait mani! Es tagad jums paskaidrot gribu, ko sirdī

Mūžīgie dievi man liek! Patiešām tā notiksies aril

Kā, lūk, šis ērglis patlaban te aiznesa barotu zosi,

Nācis no kalniem, kur piedzimis pats un audzina mazos,

Arī tā Odisejs, pārcietis ceļā daudz dažādu likstu,

Pārnāks uz māju un atriebsies tūdaļ; varbūt jau viņš tagad

Mājā kaut kur un precniekiem visiem jau gatavo galu.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ tai savukārt sacīja pretī:

«Kaut jel tā Hēras vīrs lemtu, visvarenais Zibeņu metējs!

Tad jau es arī tur pielūgšu tevi kā mūžīgo dievi!»

Teicis tā, cirta ar pātagu zirgiem; tie draudzīgā solī

Tecēja strauji pa pilsētas ielām uz plašajiem laukiem.

Veselu dienu tie skrēja uz priekšu un kratīja jūgu.

Vakarā rietēja saule, un ēnas drīz apklāja takus.

Drīz vien tie sasniedza Fēras un devās uz Diokla namu —

Sis bij Orsi'loha dēls, no dieva Alfeja cēlies.

Viņi tur kavējās nakti, un Dlokls tiem dāvanas deva.

Tikko kā rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Viesi sajūdza zirgus un, kāpuši divričos raibos,

Brauca no pagalma ārā pa skanīgā priekšnama vārtiem.

Peisistrats mudīja zirgus; tie tecēja labprāt uz priekšu.

Ātri vien pienāca viņi pie Pilas, pie pilsētas augstās.

Prātīgais Tēlemahs tobrīd tā sacīja Nestora dēlam:

«Nestora dēls, tu paklausi man un izpildīt soli

Lūgumu manul Mēs dižoties varam, ka draudzības saites

Saista mūs abus no tēviem un arī mēs vienādos gados;

Turpmāk šis kopējais brauciens vēl vairāk mūs draudzībā saistīs.

Nebrauc tu garām šim kuģim, bet apstājies, mījais, šai vietā!

Aizturēt varētu mani vēl sirmgalvis Nestors pie tevis,

Gribēdams laipnību rādīt, bet jāsteldzas ātrāk uz māju.»

Teica tā viņš, bet Nestora dēls vēl apsvēra sirdī,

Kā lai vislabāk tam izpildīt to, ko solījis draugam.

Apsverot rūpīgi visu, par labāku šķita šī doma:

Pavirzīt zirgus pret steidzīgo kuģi un šalcošo jūru.

Iznesis dāvanas krāšņās, viņš nolika kuģī pie stūres,

Rakstītās drēbes un zeltu, ko Menelājs dāvāja viņam.

Beidzot, to paskubinājis, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Iekāp ar steigu šai kuģī un pavēli pārējiem iekāpt,

Kamēr es atgriežos mājās un pastāstu tēvam par visu.

Labi patiešām to zinu jau es ar sirdi un prātu,

Zinu, cik ietiepīgs viņš — bez mielasta nelaidīs tevi,

Pats viņš šurp atnāks, lai ielūgtu tevi, un diezin vai mājās

Atpakaļ pārnāks bez tevis, jo tad viņš dusmotos ļotL»

Teicis šos vārdus, viņš skaistkrēpju zirgiem ar pātagu cirta,

Atpaka) dzīdams uz Pilu, un nāca drīz miteklī savā.

Pavēris skatu pret biedriem, tā prātīgais Tēlemahs teica:

«Biedri, lai melnajā kuģī viss braukšanas kārtībā būtu!

Paši lai sēžamies iekšā, jo laiks mums ir doties uz priekšu!»

Teica tā viņš, tie dzirdēja to un klausīja viņam,

Pulcējās kuģī ar steigu un sēdās uz soliem pie dulliem.

Tobrīd tā Tēlemahs kārtoja visu un Atēnu lūdza,

Ziedodams viņai pie stūres; tad nāca pie viņa kāds svešnieks,

Izbēdzis kādreiz no Argas, tur nokāvis cilvēku kādu;

Pareģis bija šis vīrs, Melampoda pēctecis būdams;

Kādreiz jau arī tas dzīvoja Pilā, jo bagātā aitām;

Turīgāks būdams par visiem, viņš mājoja lepnajās pilīs.

Bēgdams no dzimtenes savas, viņš nāca uz svešajām zemēm,

Varenā Nēleja vajāts, kas lepnākais bija no visiem.

Veselu gadu it visu tā mantu bij sagrābis Nēlejs »

Tolaik ar varu, kad Melampods smaka jau Filaka namā,

Sasaistīts spiedīgās važās un ciezdams daudz drausmīgu moku:

Nēleja meitu viņš gribēja iegūt reiz neprāta lēkmē,

Ko tam bij likusi sirdī erinija, drausmīgā dieve.

Tomēr viņš glābās no nāves un dzina no Filakes laukiem

Maujošās govis uz Pilu, bet Nēlejs par nekrietno darbu

Saņēma atriebes maksu un mīļajam brālim par sievu

Atveda mājā tā meitu; pats, atstājis dzimtenes zemi,

Dzīvoja daudzzirgu Argā, jo liktenis bija tā lēmis —

Dzīvot šai pilsētā viņam un valdīt pār argiešiem daudziem.

Argā viņš precēja sievu un cēla sev augstjumta namu;

Antifats bija un Mantijs Melāmpoda raženie dēlL

Oīklejs, drosmīgais sirdī, Antifata pēctecis bija;

Tautvedis Amfiarājs Oiklejam sekoja tronī.

Krona dēls, Aigīdas nesējs, un Apollons mīlēja viņu,

Tomēr līdz vecuma slieksnim tam neļāva nodzīvot dievi;

Sieviešu zeltkāres dēļ viņš krita pie slavenām Tēbām.

Alkmaions, raženais vīrs, un Amfilohs bija tā dēlL

Polifeids krietnais un Kleits šā Mantija pēcteči bija.

Aizrāva zelttroņa Ausma no zemes sev Kleitu par vīru

Burvīgā skaistuma dēj, lai mūžīgo vidū tas būtu.

Pareģa spējas no Foiba ApoIlona Polifeids guva,

Kļuva jo slavens starp mirstīgiem vīriem pēc Amfiarāja.

Sanīdies kādreiz ar tēvu, viņš devās uz Hiperēsiju;

Dzīvodams šeit, tas vēstīja ļaudīm, ko liktenis lēmis.

Tieši šā pareģa dēls, ko sauca par Teoklimenu,

Ieradās tobrīd pie viņa, kad Tēlemahs pielūdza dievi,

Izliedams dzirkstošo vīnu pie steidzīgā melnsānu kuģa.

Iesāka valodu svešnieks un bilda šos spārnotos vārdus:

«Tā kā, draugs, sastapu tevi, kad dieviem tu ziedo šai vietā,

Tad es šo upuru labad, šīs mūžīgās dievības vārdā,

Tevi vēl pieminot pašu un biedrus, kas pavada tevi,

Lūdzu man atbildēt skaidri un taisnību neslēpt no manis:

Kas tu? No kurienes esi? Kur vecāki, pilsēta tava?»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Svešniek, tev teikšu es visu, lai taisnību zini tu skaidri!

Piedzimis Itakā esmu; mans tēvs ir Odisejs cildals, —

Ja viņš ir bijis kādreiz, tas nomiris bēdpilnā nāvē.

Tāpēc jau arī šai melnsānu kuģī es kopā ar biedriem

Atbraucu šurp, lai meklētu vēstis par zudušo tēvu.»

Dievišķais Teoklimēns, tam atbildot, sacīja atkal:

«Arī es esmu no dzimtenes šķīries, jo nokāvis esmu

Pilsoni kādu, kam vairāki brāļi un radnieki tuvi

Argā, bagātā zirgiem, un ahajos viņi ir stipri;

Aizbēdzis tālu no tiem, es glābu tik dzīvību savu.

Tagad man liktenis lēmis pa pasauli vientulim klejot.

Uzņem tu mani kā bēgli šai kuģi, to sirsnīgi lūdzu!

Citādi nāve man lemta, jo viņi, kā liekas, man seko.»

Prātīgais Tēlemahs atkal, tam atbildot, sacīja pretī:

«Ja jau tā vēlies, tad aizraidīt tevi man netīk no kuģa.

Seko man līdzi! Tur dalīsim visu, kas būs vēl mums mājā.»

Teica tā svešniekam viņš un ņēma tā varkalto šķēpu,

Nolika rūpīgi to uz kuģa līdzenā klāja.

Iekāpa mudīgi arī pēc tam pats ātrajā kuģī,

Nosēdās tūdaļ pie stūres un vēlēja blakus pie sevis

Sēdināt Teoklimenu, bet pārējie raisīja virves.

Tēlemahs mudīja biedrus un rīkoja īrējus brašos

Sakārtot braukšanai kuģi; tie pavēlei klausīja čakli:

Pacēla prležkoka mastu, to ielika vidējās sijas

Dobajā robā un tūdaļ ar virvēm to nosēja stingri;

Beidzot ar vēršādas siksnām tur uzvilka mirdzošās buras.

Atēna, spulgace dieve, tiem sūtīja vēlīgu vēju.

Nāca tas strauji pa gaisu ar brāzmainu spēku, lai kuģis,

Skriedams pa ūdeņiem sā)iem, jo drīzāk jau sasniegtu mērķL

[Ātri vien Krūnām jau bija tie garām un Halkīdas viļņiem.ļ

Vakarā rietēja saule, un ēnas drīz apklāja takus.

Kuģis jau nāca pie Fejām, jo Zevtēva vēji to dzina,

Pagāja Elīdal garām, kur valdīja epeju vīri;

Tēlemahs virzīja kuģi uz priekšu pret smailajām salām,

Domādams aiziet tur bojā vai laimīgi glābties no nāves.

Odisejs tieši šai brīdī ar Eimaju, cūkganu krietno,

Azaidu turēja būdā, un pārējie vīri tur bija.

Bet, kad jau izsalkums rima un dzērieniem dzesēja slāpes.

Odisejs vaicāja tiem, jo gribēja pārbaudīt viņu,

Vai tas šeit uzņemtu viņu un atļautu palikt pa nakti

Būdiņā kopā ar viņu vai liktu uz pilsētu doties:

«Uzklausi, Eimaj, tu mani un pārējie biedri It visi!

Rītu jau agri es gribu uz pilsētu ubagot doties.

Citādi biedriem un tev es kļūtu par grūtāku slogu.

Tagad man padomu dod un sagādā vadoni krietnu,

Lai tas man parāda ceļu. Pa pilsētu sākšu es klejot;

Gan jau kāds pasniegs man kausu un žēlos ar garozu maizes.

TūdaJ es došos uz pili pie dievišķā Lāerta dēla,

Prātīgai Pēnelopējai es nesīšu priecīgu vēsti;

Gan jau es Iekļūtu arī tur nekrietno precnieku barā.

Taču ko atmetīs viņi, jo visa tur sakrāts papilnam.

Ko vien tie pavēlēs man, es apņemos pakalpot viņiem.

Tev es ko teikšu, tu uzklausi mani un atceries labi:

Dieva Hermeja vēlības labad, kas vada mūs ce)ā,

Visiem cilvēku darbiem un pūlēm dod prieku un slavu,

Nebūs starp mirstīgiem cita, kas veiklībā pārspētu mani, —

Malku es varētu sanest un šķilas tur saskaldīt sausās,

Sagriezt un cepināt galu un dzērienu viesiem liet traukos —

Visu, ko cildākiem vīriem mēdz padarīt zemāki ļaudis.»

Elmaj, raženais cūkgan, tu teici ar īgnumu viņam:

«Svešniek, kā varēja ienākt tev prātā tik dīvainas domas?

Laikam patiešām tu gribi jau steigties, lai dabūtu galu,

Ja tu tik piepeši iejaukties vēlies šai precnieku barā!

Taču to lepnums un spīts līdz dzelžainām debesīm sniedzas!

Svešniek, nav tādi kā tu šim precnieku baram par kalpiem!

Visi tie viņiem ir jauni, ir apmetņos, hitonos tērpti,

Vienmēr tiem galvā ir smaržoti mati un sejas ir košas.

Tādi, lūk, viņiem ir kalpi! Uz gludītiem galdiem tiem priekšā

Sakrauta maize un gaļa, ar dzirkstošā vīna papilnam.

Tomēr tu paliec pie mums, jo nebūsi citiem par slogu,

Protams, ne man, ne citam no biedriem, kas tagad man kalpo,

Bet, kad Odiseja dēls būs sasniedzis Itakas salu,

Pats viņš tev apmetni dos un hitonu arī, ko ģērbties,

Sūtīs uz turieni tevi, kur patiksies sirdij visvairāk.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, savukārt teica:

«Lai jel tā, Eimaj, Zevs mīlētu tevi kā tagad tu mani,

Tāpēc ka izbeidzi ciešanas manas pēc klīšanas ilgās!

Nav nekas mirstīgiem ļaunāks kā klejot pa pasauli apkārt.

Nekrietnais vēders arvien jau sagādā ciešanas smagas

Mirstīgiem ļaudīm, kad trūkums un likstas tos klejojot vajā.

Tā kā tu vēlies šeit aizkavēt mani, lai sagaidu viņu,

Stāsti man tagad, ko zini par krietnā Odiseja māti,

Stāsti par tēvu, ko atstāja mājā uz vecuma sliekšņa!

Saki — vai dzīvi vēl viņi kaut kur zem mirdzošās saules?

Jeb vai tie miruši abi un Aīda mitekļos mājo?»

Raženais pavēlnieks cūkgans, tam atbildot, atkal tā teica:

«Svešniek, es stāstīšu tūdaļ tev taisnību visu pēc kārtas:

Lāerts vēl tagad ir dzīvs, bet Zevu viņš lūdz jau ik dienas

Miteklī savā, lai dzīvības dvaša tam izgaist no krūtīm.

Skumst viņš joprojām par dēlu, kas tālu jau ilgi no mājām,

Arī par mīļo un prātīgo sievu; tās pāragrā nāve

Galīgi sagrauza viņu, un nespēks tam uzbruka pēkšņL

Nomira viņa aiz skumjām par krietno un mīlamo dēlu

Bēdpilnā nāvē patiešām! Nevienam tā nevēlu nomirt,

Kas šeit ir mīlējis mani virs zemes un vēlējis labu!

Kamēr tā bija vēl dzīva, es runāju labprāt ar viņu,

Vaicāju viņai par visu, kaut arī to nomāca skumjas,

Mani tā uzaudzināja ar Ktimeni garajās drēbēs,

Jaunavu daiļu, visjaunāko meitu no ģimenes visas.

Kopā mēs augām, gandrīz kā viņu tur godāja manL

Bet, kad jau sasniedzām abi mēs tīkamos jaunības gadus,

Deva to vīram uz Sami un saņēma brīnišķas balvas.

Viņa man hitonu deva un mugurā apmetni jaunu,

Apģērba tīkamās drēbēs un dāvāja sandales kājām.

Sūtīja mani uz laukiem un mīlēja mani vēl vairāk.

Tagad patiešām man visa tā trūkst! Bet laimīgie dievi

Bagāti svētī joprojām to darbu, ko pienākums darīt.

Ēdu un dzēru no tā, pat godīgiem svešniekiem dodu.

Nedzirdam laipnāku vārdu no valdnieces pašas, tai arī

Nesokas darbi no brīža, kad nelaime ielauzās mājā —

Lepnīgie precnieku vīri! Pat vergi ar saimnieci pašu

Vēlas sirsnīgi tērzēt, tai vaicāt par dažādām lietām,

Paēst un padzert pie viņas un, ejot pie darba uz lauka,

Paņemt ko tīkamu līdz, kas vergiem ielīksmo sirdL»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Zēl gan, ka, būdams vēl mazs, tu, Eimaj, raženais cūkgan,

Esi jau šķirts no dzimtenes mīļās un vecākiem savieml

Tagad tu uzklausi mani un stāsti man taisnību visu:

Saki — vai pilsēta tā ar platajām ielām, kur kādreiz

Mita tavs tēvs un cienītā māte, ir sagrauta drupās?

Jeb vai tu, kādreiz kur atstāts uz lauka pie aitām un vēršiem,

Neesi kritis reiz gūstā un aizvests ar kuģi, bet vēlāk

Pārdots šai mājā šim vīram, kas maksājis dārgi par tevi?»

Raženais pavēlnieks cūkgans, tam atbildot, atkal tā teica:

«Tā kā tu, svešniek, man vaicā un taujā par visām šīm lietām,

Uzklausi mierīgi mani, šeit atsēsties, iebaudi vīnu!

Naktis jau tagad ir sevišķi garas. Gan paspēsim iemigt,

Paspēsim dzirdēt vēl tīkamus stāstus. Tev nevajag tagad

Doties uz dusu pirms laika; ir kaitīgi gulēt pārlieku.

Bet, ja no pārējiem kādam ir tīkami doties uz dusu,

Tas lai tik steidzas uz cisām! Bet, kolīdz būs aususi gaisma,

Brokastis paēdis mājā, lai iziet ar saimnieka cūkām.

Ēdot un iebaudot vīnu, mēs abi šai vientuļā būdā,

Pieminot bijušās likstas, te remdēsim ciešanas savas.

Ciešanas dažkārt pat sagādā prieku, ja tās jau ir garām,

Vīram, kas sirdī daudz cietis, kas klejodams maldījies ilgL

Labprāt es teikšu tev to, ko tagad man vaicā un taujā.

Rietumu jūrā ir sala, ko ļaudis par Sīriju dēvē,

Laikam tu zini, Ortigijai augšpus, kur apgriežas saule.

Nav jau tā sevišķi liela, bet zeme ir auglīga ļotL

Daudz tur ir vēršu un aitu, daudz vīnogu, dzelteno kviešu.

Bads vēl nekad nav bijis šai zemē. Tur neuzbrūk arī

Drausmīgās slimības tautai, kas nabaga mirstīgos moka.

Bet, ja nu paaudzei kādai ir pilsētā pienācis vecums,

Satvēris sudraba stopu, nāk Apollons slēpu ar māsu,

Uzbrūk ar maigajām šautrām un nāvi bez sāpēm tam sūta.

Divas ir pilsētas salā, un katrai ir piešķirta zeme;

Sīrijas pilsētās abās reiz tēvs mans par valdnieku bija,

Ktēsijs, Ormena dēls, kas mūžīgiem dieviem bij līdzīgs.

Foiniki, jūrnieku ļaudis, pie salas reiz atbrauca kuģos,

Krāpnieki melnajā kuģī mums atveda dažādus niekus.

Foiniku verdzene kāda tad tēvam par kalponi bija,

Skaista un stalta patiešām un rokdarbu pratēja laba.

Blēdīgie foiniku vīri to piekrāpa beidzot ar viltu:

Kādreiz, tai mazgājot veļu pie kuģa, kāds foiniku jūrnieks

Nāca pie viņas un pieglaudās mīlā, bet sievietes prātu

Sagroza mīla arvien, pat tādai, kas tikumā stipra.

Vēlāk viņš vaicāja tai, kas viņa, no kurienes esot.

Tēva augstjumta namu tā viltniekam rādīja tūdaļ:

—     Piedzimu Sīdonā, pilnā ar varu — par to jau es lepnai

Aribants bijis mans tēvs, ar mantu sevišķi bagāts.

Tafiešu pirāti mani, kad atgriezos mājā no lauka,

Sagrāba pēkšņi ar spēku; šurp veduši, pārdeva mani

Saimnieka vīram šai namā; tas deva tiem cienīgu maksu. —

Tobrīd tā sacīja viltnieks, kas sagājās slēpu ar viņu:

—      Vai tad tu negribi vairs uz dzimteni atpakaļ doties?

Tiksies ar mīlamo tēvu un māti augstjumta namā.

Viņi vēl tagad ir dzīvi, tos visi par bagātiem dēvē. —

Foiniku verdzene tūdaļ, tam atbildot, sacīja atkal:

—      Iespējams arī tas būtu, ja tiešām to, jūrnieki, gribatl

Zvēriet, ka sveika uz dzimteni savu es aizvesta tikšu! —

Teica tā viņa; tie zvērēja visi, kā verdzene lika.

Bet, kad tie solījās viņai un pabeidza zvērestu svēto,

Iesāka verdzene atkal no jauna un sacīja viņiem:

—      Esiet tik klusi! Nevienam no jums lai nenāktu prātā

Pārmīt ar mani kaut vārdu, ja pēkšņi mēs sastaptos ceļā

Jeb vai pie avota lejā, lai mani kāds, ienācis namā,

Nenodod vecajam vīram. Tas, būdams aizdomās ļaunās,

Drausmīgās važās kals mani un visiem jums sagādās nāvll

Visu to paturiet prātā un iepērciet kravu sev ātrāki

Bet, kad jau ostmalā kuģis būs pildīts ar dažādām precēm,

Lai tad kāds steidzas uz pili un ziņo man vēlamo vēsti;

Zeltu es ņemšu sev līdz, cik tobrīd varēšu sagrābt,

Arī vēl citādu braukšanas maksu jums labprāt es dotu.

Krietnā saimnieka dēlu es audzinu tagad šā namā.

Zēns jau sāk saprast it visu; skrien līdz man no pagalma ārā.

To es sev paķertu līdzi; jūs gūtu ne mazumu peļņas,

Aizvedot tālu no šejienes viņu un pārdodot svešiem. —

Teica tā viņa un atpakaļ devās uz tīkamo namu.

Veselu gadu pie mums šie palika Sīrijas salā,

Sapirka dažādas preces un pildīja kuģi līdz malām.

Tikko kā kuģis bij pilns un varēja atpakaļ doties,

Vēstnesi sūtīja viņi, lai sievai tas padotu ziņu,

Augstajā pilī pie tēva nu viltīgais vēstnesis nāca,

Atnesdams kaklrotu dārgu no zelta un dzintarā tvertu.

Tūdaļ kalpones visas šai namā un cienītā māte

Tīkamās rotlietas aptaustīt sāka un brīnījās ilgi,

Solot tam maksu; tad verdzenei klusām viņš māja ar galvu;

Paslepu pamājis viņai, tas atpakaļ devās uz kuģL

Ņēmusi mani aiz rokas, tā izveda mani no nama.

Priekšnamā bija patlaban uz galda daudz dažādu kausu,

Saliktu atsauktiem viesiem, kas nākuši bija pie tēva, —

Tobrīd uz padomes sēdi tie laukumā pulcējās visL

Piepeši paķēra viņa trīs kausus un, slēpusi krokās,

Iznesa ārā no nama; es, muļķītis, sekoju viņaL

Vakarā rietēja saule, un ēnas drīz apklāja takus.

Ātri mēs gājām uz priekšu un sasniedzām slaveno ostu.

Foiniku steidzīgais kuģis jau ostmalā taisījās projām.

Jūrnieki iekāpa kuģī un, ņēmuši abus mūs līdzi,

Devās pa dzidrajiem ceļiem; Zevs deva tiem vēlīgu vēju.

Sešas dienas un naktis pēc kārtas mēs braucām pa jūru.

Bet, kad jau septīto dienu Zevs sūtīja lejup uz zemi,

Pēkšņi Artēmīda, bultlaide, nāca un nošāva sievu.

Tilpnes dibenā iekrita viņa kā ūdeņuvista.

Viņi to iemeta jūrā par barību roņiem un zivīm.

Tobrīd starp viņiem es paliku viens ar skumušu sirdL

Vēji un viļņi tos atdzina beidzot pie Itakas krastiem.

Sirmgalvis Lāerts tur nopirka mani par līdzekļiem saviem.

Tagad jau zini tu skaidri, kā nonācis esmu šai zemē.»

Dievišķais Odisejs atkal tā sacīja cūkganam savam:

«Eimaj, patiešām tu satrauci prātu man krūtīs jo dziļi,

Stāstīdams sīkt par sevi, cik likstu tur pārcietis sirdī.

Tomēr pie visām šīm likstām Zevs arī tev pielicis labu,

Tāpēc ka, ciezdams daudz dažādu likstu, tu nokļuvis esi

Labvēļa rokās, kas gādā, lai ēdiens un dzēriens tev būtu.

Dzīve tev aizrit bez sevišķām rūpēm; man, ubagam, tomēr

Jāklīst pa pilsētām apkārt un jānāk šurp dāvanas lūgties.»

Tā šeit tie sēdēja abi un sarunu draudzīgi beidza.

Beidzot tie devās uz dusu, bet tikai uz īsāku laiku.

Ātri no pamales atausa gaisma. Bet tobrīd jau arī

Stājās Tēlemaha biedri pie krasta un noņēma buras,

Nolaida mastu un aizdzina kuģi ar airiem uz ostu,

Izmeta akmeņus jūrā un piesēja kuģi ar virvēm,

Izkāpa paši pēc tam uz jūras šalcošā krasta,

Rīkoja azaidu tur un maisīja dzirkstošo vīnu.

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ tiem sacīja, valodu sākdams:

«Tagad šo melnsānu kuģi jūs, draugi, uz pilsētu dzenietl

Pats vēl vispirms es došos uz laukiem tur apraudzīt ganus.

Vērojis savējo darbus, es vakarā atpakaļ būšu.

Rītu pēc pārciestām likstām jums, draugi, es rīkošu dzīres!

Gaļas mums netrūks uz galda, un vīnā mēs dzesēsim slāpes!»

Dievišķais Teoklimēns, tam atbildot, savukārt teica:

«Kurp nu, ai Tēlemah mīļais, lai eju? Pļe kā es patlaban

Varētu griezties, kas tagad šai klinšainā Itakā valda?

Vai gan lai eju es tieši pie tevis un māmuļas tavas?»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Citādi, protams, bez ierunas kādas es ielūgtu tevi

Mājā pie sevis un mielotu labprāt; bet tikai tev pašam

Tagad tur nebūs tik labi, jo nebūšu mājā un māte

Neredzēs tevi.Pat precniekiem viņa tik retumis rādās —

Augšā tā audeklu auž, lai būtu no precniekiem tālāk.

Minēšu citu tev vīru, pie tā gan tu varētu doties —

Prātīgā Poliba dēlu Eirimahu gribu tev ieteikt;

Itakas vīri patlaban to godina gluži kā dievu.

Labākais viņš no precniekiem visiem un tīko visvairāk

Māti manu par sievu un tēva amatu mantot.

Zina to vienīgi Olimpa Zevs, kas ēterā dzīvo,

Vai tik pirms gaidāmām kāzām nav lemta tiem pēdējā diena.»

Teica tā viņš, un tūdaļ pa labi tam aizlaidās ērglis,

Ātrais Apollona sūtnis; tas plosīja satverto dūju,

Turēdams stiprajos nagos, un nokrita spalvas uz zemi

Tieši starp melnsānu kuģi un pašu Odiseja dēlu.

Pasauca Teoklimens Tēlemahu savrup no biedriem,

Satvēra viņu aiz rokas un sacīja, valodu sākdams:

«Tēlemah, gluži bez dieva nav laidies šis ērglis pa labil

Sapratu, redzējis to, ka tas mums ir viedīgais ērglis.

Dzimtas par jūsējo ķēnišķīgākas nav citas nevienas

Itakas tautā. Jūs pirmie joprojām tur būsit uz mūžieml»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Svešniek, kaut dievi patiešām tam visam tā notikties ļautu!

Daudz tad tu gūtu no manis, ar dāvanām apbērtu tevi,

Lai tad ikviens, kas sastapis tevi, par laimīgu sauktu.»

Tūdaļ pēc tam viņš Peiraju sauca pie sevis un teica:

«Peiraj, Klitija dēls, arvien jau tu klausīji mani

Vairāk par pārējiem visiem, kas sekoja līdzi uz Pilul

Paklausi arī vēl tagad — šo svešnieku ielūdz pie sevis,

Gādīgi pacienā viņu, līdz kamēr es atpakaļ būšul»

Tūdaļ šķēpmetis Peirajs, tam atbildot, sacīja pretī:

«Ja tu pat, Tēlemah, ilgāku laiku tur kavēties gribi,

Mielošu viņu un dāvanas arī tas saņems no manis!»

Teicis šos vārdus, viņš iekāpa kuģī un pārējiem biedriem

Vēlēja pulcēties tur un atraisīt virves no krasta.

Tūdaļ tie iekāpa visi un sēdās uz soliem pie duļļiem.

Sandales košas zem pēdām nu Tēlemahs mudīgi sēja,

Svarīgo šķēpu pēc tam ar varkaltu asmeni galā

Ņēma no priekšējā klāja, bet pārējie raisīja virves,

Atgrūda kuģi no krasta un brauca uz pilsētu projām,

Gluži kā Tēlemahs, mīļais Odiseja pēctecis, lika.

Steidzīgā solī uz kūti no turienes Tēlemahs gāja.

Cūku tur bija bez skaita, un arī tur gulēja cūkgans,

Būdams modrīgs arvien un uzticams saimniekiem saviem.

Odisejs kорā ar cūkganu krietno, kad uzausa gaisma,

Brokastu rīkoja būdā uz pavardā sakurtās uguns,

Sūtījis pārējos ganus ar cūkām uz ganībām laukā.

Tēlemahs pienāca tobrīd. Bet suņi jau nerēja viņu,

Asti tik luncināt sāka; to Odisejs manīja tūdaj,

Redzēja mīlīgos suņus un dzirdēja nācēja soļus;

Piepeši cūkganam savam viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Eimaj, vai redzi ko nākam? Kāds laikam no palīgiem taviem

Jeb vai jau arī kāds paziņa labs, jo nerej to suņi,

Mīlīgi luncinot asti, un nācēja soļus es dzirdu.»

Nebija beidzis vēl pateikt šos vārdus, te mīlamo dēlu

Redzēja stāvam pie sliekšņa; ar izbrīnu piecēlās cūkgans.

Zemē no rokām tam izkrita trauks, kur maisīja tobrīd

Dzirkstošo vīnu; ar steigu tad kungam viņš izgāja pretī,

Skūpstīja vaigus, tā mirdzošās acis un sirsnīgi spieda

Satvertās jaunekļa rokas; no plakstiem tam asaras spiedās.

Itin kā vienīgo dēlu, kas piedzimis vecuma dienās,

Mīļi pie krūtīm spiež tēvs, kad, braucot pa svešajām zemēm,

Atgriezies desmitā gadā, jo auklējams bija ar pūlēm, —

Gluži tik mīļi patlaban Tēlemahu apkampa cūkgans,

Apbērdams viņu ar skūpstiem, kā glābtu no drausmīgās nāves.

Sāka jo skaļi viņš raudāt un bilda šos spārnotos vārdus:

«Atnācis, Tēlemah, esi, mans gaišums! Man cerība zuda

Tevi vēl redzēt virs zemes, kad aizbrauci kuģī uz Pilu.

Nāc tik tu iekšā pie manis, mans mīļais! Lai prieks man ir sirdī,

Vērojot mirdzošās acis, kad atkal tu atgriezies mājās!

Bieži tu nenāci šurp uz vientuļiem laukiem pie ganiem,

Pilsētā palikdams labprāt, jo laikam tev patika vairāk

Raudzīties nekrietno precnieku barā un trokšņainās dzīrēs.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Tētiņ, šeit tiešām es esmu! Šurp tikai pie tevis es nāku:

Redzēt jau gribēju tevi un saklausīt vēstis no tevis,

Vai vēl man māte ir mājā jeb arī jau precniekam kādam

Kļuvusi viņa par sievu, un laikam Odiseja gulta

Nebūs vairs klāta ar segu, bet riebīgiem zirnekļu tīkliem.»

Raženais pavēlnieks cūkgans, tam atbildot, sacīja atkal:

«Tevi tik ļoti tā gaida, kaut ciezdama sirdī daudz moku,

Miteklī tavā arvien, tik mūžīgās rūpēs un raizēs .

Dienas un naktis tai rit, un vienmēr mirkst asarās vaigL»

Teicis šos vārdus, viņš varkalto šķēpu tam ņēma no rokām.

Pārkāpis akmeņu slieksni, nu Tēlemahs iegāja būdā.

Odisejs piecēlās pēkšņi un atdeva nācējam vietu.

Tēlemahs neļāva piecelties viņam un sacīja laipni:

«Sēdi vien mierīgi, svešniek! Gan arī vēl citur šai būdā

Vietas būs gana mums visiem, to vīrs šis man atradīs tūdaļ.»

Teica tā viņš; tas atgriezās tūdaļ un sēdās, šim cūkgans

Palika žagaru saini un uzsedza aitādu virsū.

Mīļais Odiseja dēls nu sēdās uz atnestā saiņa.

Raženais cūkgans pēc tam uz galda tiem nolika bļodu,

Pilnu ar izceptu gaļu, kas brokastā palika pāri;

Atnesa mudīgi maizi un salika pītajos grozos,

Saldeno vīnu pēc tam vēl maisīja ozola traukā;

Beidzot nosēdās tieši pret dievišķo Lāerta dēlu.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas;

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Prātīgais Tēlemahs atkal tā krietnajam cūkganam teica:

«Tētiņ, no kurienes nācis šis svešnieks? Kā atveda ļaudis

Viņu uz Itakas salu? Kas bija šie jūrnieki paši?

Protams, ka kājām neviens nav sasniedzis Itakas salu.»

Eimaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Taču gan taisnību tikai, mans mīļais, es gribu tev stāstīt!

Apgalvo svešnieks, ka esot šis cēlies no Krētsalas plašās.

Maldījies esot viņš daudz pa dažādām mirstīgo zemēm,

Ceļodams apkārt, jo nolēmis dievs tam likteni tādu.

Tikko pirms brīža viņš, bēdzis no nekrietno tesprotu kuģa,

Nāca šai būdā pie manis; es tagad tev uzticu viņu.

Dari, kā atzīsti labāk; pie tevis viņš nācis kā lūdzējs.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Eimaj, šie vārdi patiešām tik ļoti man skumdina sirdi!

Kā gan es varētu tagad šo svešnieku uzņemt pie sevis?

Pats vēl es esmu tik jauns un neticu arī šīm rokām;

Kā es to varētu sargāt, ja pēkšņi kāds uzbruktu viņam!

Mātei patlaban sirds šaubīga krūtīs, jo nezina viņa,

Vai tai vēl dzīvot pie manis un mantu man rūpīgi vairot,

Sargāt laulības gultu un bīties no valodām tautā

Jeb vai ar sekot tam ahaju vīram, kas, bagātāks būdams,

Tīko pēc viņas ik dienas un dāvina tīkamas balvas.

Tomēr es svešnieku šo, kas atnācis tagad pie tevis,

Ietērpšu labākās drēbēs, tam hitonu, apmetni sniegdams.

Zobenu abējup asu tam došu un sandales kājām;

Vēlāk es sūtīšu viņu, kur patiksies sirdij un prātam.

Bet, ja tev tīkas, to paturi būdā un gādā par viņu,

Drēbes šurp sūtīšu viņam un uzturam pārtiku līdzi,

Citādi biedriem un tev šis svešnieks kļūtu par slogu.

Tomēr es neļaušu viņam starp precniekiem pilsētā dzīvot,

Nekrietni viņi bez gala un plosoties nezina mēra.

Ņirgāties sāks tie par viņu. Man sirdi tas skumdinās ļotL

Grūti ir pretoties vienam pret vairākiem vīriem, kaut arī

Būtu pats stiprākais tas, jo viņiem ir spēka daudz vairāk.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam savukārt atkal tā teica:

«Mīļais, lai būtu man atļauts patlaban ko atbildēt pretī!

Sāpēs sirds mīļā patiešām man žņaudzas, kad visu to dzirdu —

Kādus, kā paši jūs sakāt, šeit nedarbus precnieki dara

Miteklī tavā pret gribu, kā neliekas zinīt par tevL

Saki — vai labprāt tu liecies šo priekšā, vai Itakas ļaudis

Neieredz tevi pavisam un dievības mājienam seko?

Jeb vai varbūt tev īgnums pret brāļiem, jo cerība katram

Palīgus atrast starp viņiem, kad naidnieki trako visapkārt?

Būtu es jauns vēl kā tu un būtu man sirdī tā drosme,

Būtu es brašais Odiseja dēls jeb Odisejs arī,

[Maldoties atgriezies mājās — to cerēt mēs varam joprojām —]

Tad lai uz vietas kaut kurš ar zobenu atšķeļ man galvu,

Ja es šim neliešu baram par sodību nebūtu kļuvis,

[Ielauzies Lāerta dēla Odiseja augstjumta namā!]

Ja pat ar pārspēku savu tie virsroku gūtu pār mani,

Miteklī savā daudz labāk es mirtu, tur notriekts gar zemi,

Nekā ik dienas te vērot šo neliešu nekrietnos darbus —

Kā tie tur svešniekus nievā, cik riebīgi krāšņajā namā

Verdzenes piespiež ar varu to zemiskai iekārei klausīt,

Kā tie mēdz iztukšot vīnu, kā barības krājumus aprij

Gluži bez mēra un jēgas. To nesāte nerimstas mūžam.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Svešniek, tev stāstīšu visu, lai skaidri tu taisnību zinL

Naida nevienam nav tautā pret mani, ne īgnuma sirdi,

Arī nav sirdī man dusmu pret brāļiem, kaut cerība katram

Palīgus atrast starp tiem, kad naidnieki trako visapkārt.

Krona dēls paaudzē katrā mums devis pa vienīgam dēlam:

Bija Arkei'sijam taču viens vienīgais mantinieks Lāerts,

Savukārt Lāertam arī viens vienīgais Odisejs bija;

Vienu viņš atstāja mani, un prieka tam nebij no manis;

Tālab ar naidīgiem vīriem patlaban ir pilna tā māja.

Cik vien ir labāko vīru, kam salās ir vara un slava,

Samē, Dūlihijas klintīs un Zakintā, bagātā mežiem,

Cik vien ir labāko vīru uz klinšainās Itakas salas,

Tīko ik dienas pēc mātes tie visi un iedzīvi posta.

Tomēr no pretīgām kāzām tā atteikties nespēj, ne saites

Galīgi saraut ar viņiem. Šie riebīgie nelieši aprij

Visu, kas mājā mums krāts, drīz uzglūnēs arī man pašam.

Mirstīgo liktenis taču ir mūžīgo dievību ziņā.

Tētiņ, tu steidzies jo ātrāk pie prātīgās Pēnelopejas,

Saki, ka vesels un sveiks es atgriezies esmu no Pilas!

Tagad es palikšu šeit, līdz kamēr tu atpakaļ būsL

Stāsti to vienīgi mātei.Lai citi no ahaju vīriem

Nedzird neviens, jo daudzi no tiem man uzglūnēt pūlas!»

Eimaj, raženais cūkgan, tu, atbildot viņam, tā teici:

«Zinu un saprotu to. Par to jau es domāju arī.

Lai tādi Teic tagad man skaidri un pasaki atklāti visu,

Vai man jau tūdaļ šai ceļā pie Lāerta, nelaimes sistā,

Doties ar vēsti? Kaut skuma viņš ļoti par raženo dēlu,

Tomēr vēl vēroja darbus uz lauka, vēl kopā ar vergiem

Eda un tukšoja kausus, kad sirds to tam vēlēja krūtīs.

Bet tad jau, sākot ar dienu, kad devies ar kuģi uz Pilu,

Neesot, stāsta, ne ēdis, ne dzēris, kā mēdzis to darīt,

Neredzot viņu pie darbiem uz lauka, bet vaidot un raudot

Mājā viņš sēžot arvien un miesa ap kauliem tam dēdot.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Žēl man, bet tomēr šais bēdās mēs nevaram palīdzēt viņam.

Ja jau patiešām tā notiktos viss, kā mirstīgie vēlas,

Tūdaļ es vēlējies būtu, lai tēvs mans uz dzimteni pārnāk.

Aiznesis vēsti, tu atpakaļ steidzies. Ar līkumu apkārt

Neej uz laukiem pie viņa, bet pasaki mātei, lai slēpu

Aizsūta kādu no kalponēm savām pie viņa jo ātrāk.

Taču gan vecajam vīram tā varētu ziņot šo vēstL»

Teica un atlaida viņu. Tad sandales paķēra cūkgans,

Apakšā sēja zem kājām un devās uz pilsētu knašL

Atēna manīja tūdaļ, kad izgāja cūkgans no būdas.

Tuvojās viņa pie tās un piepeši līdzīga kļuva

Jaunavai daiļai un staltai un prasmīgai rokdarbu mākslā,

Stājās pie durvīm un tikai Odisejam redzama bija.

Tēlemahs skatījās apkārt, bet dievieti nespēja redzēt —

Mūžīgi laimīgie dievi ne visiem mēdz rādīties skaidrL

Odisejs manīja to un suņi, bet nerēja viņi —

Smilkstot un drebot aiz bailēm, pa aploku skrēja tie apkārt.

Dieve tam māja ar galvu, to manīja Odisejs clldais;

Izgājis ārā no būdas aiz lielās aploka sētas,

Nostājās dievietei priekšā; tad Atēna sacīja viņam:

«Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Tagad tu runā ar dēlu un atklāj viņam it visu;

Ejiet uz slaveno pilsētu abi un precniekiem tūdaļ

Izlemiet drausmīgo nāvi un likteņa dienu! Es pati

Nebūšu tālu no jums, jo gatava esmu uz cīņu.»

Teica tā dieve un varoni skāra ar zeltainu zizli,

Hitonu mīkstu vispirms un apmetni, mazgātu labi,

Lika tam plecos; viņš kļuva nu augumā staltāks un jaunāks —

Gludāki kļuva tā vaigi un brūnāka arī tā āda,

Pārklājās varoņa zods ar melnām un cirtainām sprogām.

Aizgāja mūžīgā dieve, tam atdodot agrāko skatu.

Odisejs iegāja būdā, un Tēlemahs trūkās no viņa,

Acis viņš novērsa sānis, jo bijās, ka dievs kāds ir nācis.

Valodu sākdams ar viņu, tas bilda šos spārnotos vārdus:

«Svešniek, tu pārvērties esi un izskats tev citāds kā agrāk!

Tagad tev citādas drēbes, un citāda kļuvusi āda.

Laikam tu esi kāds dievs, kas plašajās debesis mājo.

Labvēlīgs esi pret mums, tev tīkamas dāvanas dosim,

Zelta, prasmīgi izgatavotas! Jel saudzē mūs visus!»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Neesmu dievs! Bet kāpēc tad būtu es līdzināms dievam?

Atzīstos, esmu tavs tēvs, kā labad ar nopūtām smagām

Cietis daudz dažādu moku un pakļāvies neliešu vīriem.»

Teicis šos vārdus, viņš skūpstīja dēlu, un pāri pār vaigiem

Asaras ritēja zemē, jo ilgi tās valdīja sevī.

Tēlemahs, izbrīnā mulsdams un nespēdams ticēt, ka būtu

Pārnācis mājā tā tēvs, tam atbildot, sacīja atkal:

«Odisejs, tēvs mans, tu neesi tiešām! Tik dievība ļauna

Mani maldina šeit, lai vēlāk es skumtu vēl vairāk.

Nespētu mirstīgais vīrs šeit izdarīt brīnumus tādus

Pats tik ar trūcīgo prātu. Kāds dievs tev ir palīgā nācis,

Pārvērzdams piepeši tevi, kā tīkas, par vecu vai jaunu.

Tikko tu sirmgalvis biji un apģērbies ubaga drēbēs,

Tagad tu mūžīgiem līdzīgs, kas plašajās debesīs mājo.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Tēlemah, nebīsties tagad no tēva, kas atgriezies mājās!

Brīnīties nevajag tev un šaubīties sirdī tik ļoti!

Nenāks cits Odisejs turpmāk nemūžam uz Itakas salu:

Tiešām es esmu tas vīrs, kas, pārcietis ceļā daudz moku,

Atgriezies atkal pēc divdesmit gadiem uz dzimtenes zemL

Atēna, trofeju devēja, veica šo pārvērsmes darbu.

Mani tā pārvērš, kā patīkas pašai, jo viņa spēj visu.

Tikko es biju vēl noplīsis ubags, te atkal pēc brīža

Pārvērtos jauneklī staltā, un drēbes man bija jau tīras.

Viegli ir mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo,

Padarīt mirstīgo cilvēku staltu vai izķēmot viņu.»

Teicis tā, apsēdās viņš. Bet Tēlemahs skumušu sirdi

Apkampa cildeno tēvu un asaras lēja pār valgiem.

Sirdī abiem tiem sacēlās vēlme liet asaras gaužas;

Raudāja viņi jo skaļi, daudz žēlāk kā spārnotie putnL

Vanagi līkajiem nagiem vai ērgļi, kam mazuļus vārgos

Laupījis zemnieks no ligzdas, pirms sākuši pacelties gaisā, —

Gluži tik žēli tie raudāja abi un asaras lēja.

Vakarā rietošā saule tur abus vēl sastaptu raudot,

Nebūtu Tēlemahs pēkšņi tā sacījis mīļajam tēvam:

«Kādā tu atbrauci kuģī? Kā atveda jūrnieku ļaudis

Tevi uz klinšaino Itakas salu? Kas teicās šie esam?

Taču jau kājām, man liekas, tu nebūsi nācis šai zemē!»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, atkal tā teica:

«Pilnīgu taisnību tikai, mans dēls, par visu to teikšu!

Faiāki, slavenie jūrnieku ļaudis, šurp atveda manL

Kas tik vien nācis pie šiem, to pavada viņi uz mājām.

Ātrajā kuģī miegs acis man slēdza, kad jūrnieki mani

Izlika Itakas salā; tie deva man dāvanas krāšņas —

Mirdzošo zeltu, daudz vara un brīnišķi izaustas drēbes.

Dārgumi visi pēc mūžīgo prāta ir paslēpti alās.

Atēnas mājieniem klausot, es tagad šurp atnācis esmu,

Lai šeit mēs kopīgi lemtu, kā naidniekiem sagādāt nāvL

Tagad tu stāsti man, dēls, un precniekus nosauc pēc kārtas,

Lai es to zinu, cik viņu pavisam un kādi šie vīri!

Tad es ar drosmīgu prātu šeit iepriekš jau apsvēršu visu,

Vai mums būs abiem tik spēka, ja palīgā nenāktu citi,

Stāties pret neliešiem cīņā vai vajadzēs palīgus meklēt.»

Prātīgais Tēlemabs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Dzirdēju agrāk, mans tēvs, ka liela tev bijusi slava,

Bijis ar rokām tu cīnītājs drosmīgs un padomē prātīgs,

Tomēr tu teici man to, ko nespēju saprast. Es brīnos!

Nevaram divi iet cīņā pret daudziem un drosmīgiem vīriem!

Zini, ka precnieku nav vis desmit vai divdesmit skaitā,

Tomēr daudz vairāk ir viņu; tu dzirdēsi tūdaļ šo skaitu:

Atnāca piecdesmit divi no tuvās Dūlihijas salas,

Jaunekļi augstākas kārtas, un kalpi tiem seši ir līdzi,

Atnāca divdesmit četri jo raženi vīri no Samēs;

Arī no Zaklntas salas ir divdesmit ahaju cildu,

Un vēl no Itakas pašas ir divdesmit labāko vīru.

Dievišķais dziedonis Fēmijs un Medonts, raženais saucējs,

Divi vēl viņiem ir kalpi, kas gaļu prot sadalīt veiklL

Ja nu mēs iesāksim cīņu pret visiem, kad pārnācis esi,

Tad mums šis uzbrukums rūgtu un drausmīgu atriebi nestu.

Labāk tu domā par to, kur atrast mums palīgu kādu,

Tādu, kas sniegtu mums roku un labprāt mūs gribētu sargāt.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, atkal tā teica:

«To tev es saku: tu uzklausi mani un paturi prātā,

Apsver! Ja Atēna pati un Zevtēvs mums palīgā nāktu,

Vai tad patiešām par palīgiem citiem man vajag vēl domāt?»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ tam atkal tā sacīja pretī:

«Protams, ka minētie abi ir palīgi labi un droši;

Tie jau sēž mākoņos augstu un vareni valda pār visiem

Mirstīgiem vīriem virs zemes un mūžīgiem debesu dieviem.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, savukārt teica:

«Taču jau ilgāku laiku tad nepaliks abi šie dievi

Tālu no cīniņa sīvā, kad Itakas valdnieka namā

Arēja vara starp mums un precniekiem noturēs tiesu.

Tikko kā atausīs gaisma, uz pilsētu atpakaļ dodies,

Uzturies namā un paliec tur neliešu precnieku vidū!

Vēlāk raženais cūkgans uz pilsētu aizvedīs mani,

Līdzīgu ubagam vecam un netīros kankaros tērptu.

Bet, ja nu mani sāks precnieki lamāt, tad mierīgi paciet,

Savaldi sirdi sev mīļo, kaut arī es apvainots tiktu;

Ja pat kāds izrautu mani aiz kājām no nama tur ārā

Vai pat ko mestu man virsū, tu vienaldzīgs esi pret visu.

Protams, ar valodu laipnu tu mēģini pierunāt viņus

Atmest bezprātu savu; bet tevi jau neklausīs viņL

Neatvairāmi pienāks tiem likteņa nolemtā diena.

[Tagad ko citu tev teikšu, tu cieši to paturi prātā:

Tikko kā Atēna gudrā man sirdī liks padomu savu,

Māšu tev tūdaļ ar galvu: tu, sapratis mājienu manu,

Arēja ieročus visus, kas tobrīd tev atrodas zālē,

Pasteidzies savākt un noglabāt augšā vistālākā kaktā —

Galīgi visus! Ja precnieki vaicā, kur ieroči likti,

Atbildi mierīgi viņiem ar laipnīgiem vārdiem un saki:

— Iznesu ārā no dūmiem. Tie tādi nav tagad pavisam,

Kādus reiz atstāja tēvs, kad devās uz Iliju cīņā;

Nejauki kļuvuši tie, jo rūsa un kvēpi tos saēd.

Svarīgu domu vēl arī man Krona dēls ielika sirdī:

Tukšojot kausu pēc kausa, var skurbumā iesākties ķildas,

Ievainot varat cits citu un aptumšot jautrību dzīrēs,

Mazināt precību prieku. Dzelzs ātri līp vīram pie rokām! —

Apakšā atstāj mums zobenus divus un metamos šķēpus,

Vēršādas vairogus divus, lai, stājoties neliešiem pretī,

Viegli tos varētu satvert, jo precniekiem apstulbos prātu

Krona dēls, padoma devējs, un Atēna, spulgace dieve.]

Arī ko citu vēl teikšu, tu labi to paturi prātā:

Ja jau tu esi mans dēls un cēlies no asinīm manām,

Tad lai to nedzird neviens, ka Odisejs atgriezies mājās;

Tātad lai nezina to ne sirmgalvis Lāerts, ne cūkgans,

Arī no vergiem neviens, ne pati Pēnelopeja.

Sieviešu omu mēs abi ar tevi drīz izdibināsim,

Arī no vergiem vēl dažu mēs varētu pārbaudīt viegli,

Kas vēl te godina mūs, kam bijība sirdī joprojām,

Vai kas nav uzticams mums un nebaidās nonievāt tevL»

Raženais Tēlemahs tūdaļ tā sacīja, atbildot tēvam:

«Tēvs mans, es cerību loloju sirdī, ka turpmākā laikā

Labi tu pazīsi mani; nav gļēvuma manī pavisam.

Tomēr es šaubos par to, vai būtu kāds labums mums abiem,

Ja mēs to īstenot spētu; to labi tev apdomāt lieku:

Ilgi būs jāskraida apkārt, lai varētu pārbaudīt katru,

Vērojot slēpu to darbus; šie namā tev mierīgu prātu

Krājumus aprij it visus un mantu bez kautrības posta.

Tomēr es ieteicu tev tik pārbaudīt sieviešu omu —

Kurām pret tevi nav cieņas un kuras tev godīgi kalpo.

Nebūtu ieteicams tagad mums apstaigāt sētas un kūtis,

Cītīgi pārbaudot vergus, bet varētu darīt to vēlāk,

Ja tev ir debesu zīmes no Aigīdas nesēja Zeva.»

Odisejs tobrīd ar dēlu tā draudzīgi sarunu beidza.

Arī Tēlēmaha biedri, kas atveda viņu uz Pilu,

Piebrauca tobrīd pie Itakas krasta ar stiprcelto kuģL

Tikko tie ienāca dziļajā līcī pie Itakas krasta,

Uzvilka melnsānu kuģi ar steigu uz piekrastes smiltīm,

Raženie biedri pēc tam no turienes aizveda rīkus.

Tūdaļ uz Klitija namu tie aiznesa dāvanas krāšņās,

Sūtīja vēstnesi veiklu uz krietnā Odiseja namu

Prātīgai Pēnelopejai nest priecīgo vēsti par dēlu,

Ka jau ir pārbraucis tas, bet, palikdams tagad uz laukiem,

Sūta uz pilsētu kuģi, lai teicamā valdniece mājā,

Baidoties sirdī par dēlu, vairs nelietu asaras gaužas.

Satikās nejauši vēstnesis reizē ar cūkganu krietno,

Vienādu vēsti tie atnesa mātei no mīlamā dēla.

Bet, kad tie atnāca abi uz dievišķā valdnieka namu,

Vēstnesis verdzeņu vidū tā sacīja Pēnelopejai:

«Valdniece, mīlamais dēls ir pārbraucis mājās no PilasI»

Eimajs, raženais cūkgans, pie valdnieces atnācis savas,

Pateica visu, ko mīlamais dēls tai vēlēja ziņot.

Ziņojis valdniecei visu, ko Tēlemahs vēlēja viņam,

Cūkgans atstāja namu un atpakaļ devās pie cūkām.

Satrauca precniekus dzirdētā vēsts. Sirds kļuva tiem skumja.

Izgāja ārā it visi aiz augstceltā pagalma mūra,

Sasēdās viņi uz soliem pie vārtiem un sprieda, ko darīt.

Eirimahs, Poliba dēls, tiem sacīja, valodu sākdams:

«Draugi, šis pārdrošais darbs Tēlemaham izdevies lepni!

Ceļojums sekmīgi beidzies! Kas spētu to gaidīt no viņa!

Tagad mēs vilksim uz jūru vislabāko melnsānu kuģi,

Pulcēsim īrējus veiklos uz tā, lai pārējiem ziņo

Negaidīt jūrā Odiseja dēlu, bet atgriezties drīzāk.»

Nebij viņš beidzis šos vārdus, te Amfinoms, pagriezies sānis.

Redzēja melnsānu kuģi, kas bija jau dziļajā ostā;

Ļaudis novilka buras un nonesa airus no klāja.

Smiedamies gardi par to, viņš sacīja pārējiem biedriem:

«Vēsti vairs nevajag sūtīt. Tie visi jau atkal ir mājās.

Laikam kāds dievs to viņiem būs teicis vai arī jau paši

Redzēja piebraucam kuģi, bet nespēja panākt to jūrā.»

Teica tā viņš; tie piecēlās visi un steidzās uz jūru,

Uzvilka melnsānu kuģi ar steigu uz smilšainā krasta.

Raženie kalpi pēc tam no turienes aizveda rīkus.

Paši tie barā uz sapulci gāja un neļāva sēsties

Citam nevienam pie viņiem, ne jaunam, ne vecākam vīram.

Antinojs, Eipeita dēls, tā pārējiem precniekiem teica:

«Brīnums, ka mūžīgie dievi no nelaimes glābuši viņu!

Dienu modrīgie sargi uz vējaino kalnāju galiem

Sēdēja citi pēc cita. Kad vakarā rietēja saule,

Visi mēs atstājām sauszemes krastu un devāmies jūrā,

Braukdami ātrajā kuģī, tur gaidījām dievišķo atismu,

Lolojot cerību sirdī tam paslepu uzbrukt un nokaut.

Tomēr kāds labvēlīgs dievs to neskartu pārvedis mājās.

Apsvērsim tagad, kā viņam šeit sagādāt bēdīgu galu,

Lai viņš vairs nespētu izmukt no mums. Bet tomēr, man liekas,

Kamēr vēl Tēlemahs dzīvs, mēs nespēsim nokļūt pie mērķa!

Ir jau viņš paaudzies krietni, tam prāta un padoma netrūkst.

Itakas piisoņiem arī pret mums maz cienības jūtu.

Ko tad? Jo ātrāk pie darba, pirms nav viņš uz sapulci saucis

Ahaju vīrus! Man liekas, tas nekavēs ilgi šo lietu,

īgnums būs viņam pret mums; tas celsies un paziņos visiem,

Kā mēs tam izlikām slazdus un kā no tiem laimīgi glābies.

Tauta jau neslavēs mūs, kad dzirdēs par nodomiem šādiem.

Arī kas jauns tad var gadīties mums, ja īgnumā tauta

Padzen mūs trimdā no dzimtenes mīļās uz svešajām zemēm.

Pārsteigsim viņu jau iepriekš kur tālāk no pilsētas laukā

Jeb vai kur ceļā; bet iedzīve visa un manta būs mūsu, —

Dalīsim paši to visu, kā taisnība prasa, bet māju

Dosim tā mātei un tam, kas viņu būs ņēmis par sievu.

Ja nu patiešām jums netīk mans padoms, bet vēlaties visi

Atļaut tam dzīvot joprojām un mantot no tēva it visu,

Tad lai mēs izbeidzam tūdaļ, šurp nākuši barā uz dzīrēm,

Apēst tā mantu! Lai tagad tas vīrs, kas tīko tās sirdi,

Bagātas dāvanas sūta no sevis, bet viņa lai pati

Izvēlas tādu, kas dāvā visvairāk un patīk tās sirdij.»

Teica tā viņš, un klusēja apkārt it visi kā mēmL

Amfinoms, Nīsa dēls krietnais, kas Arēta pēctecis bija,

Piecēlās beidzot no vietas un pārējiem precniekiem teica,

Nācis no zaļās Dūli'hijas salas, no bagātās kviešiem,

Vadonis precniekiem būdams; tā valoda Pēnelopejai

Patika ļoti, un ļaunuma arī tam nebija sirdī.

Vēlēdams labu it visiem, tas sacīja, valodu sākdams:

«Draugi, man netīkas tomēr Tēlemaham dzīvību laupīt.

Drausmīga lieta patiešām ir slepkavot valdnieka dzimtu.

Taču ir labāk vispirms mums izzināt mūžīgo gribu.

Ja jau nu Zevtēva griba šo nodomu atzīs par labu,

Tūdaļ es uzbrukšu viņam un pārējos palīgā saukšu.

Bet, ja to neļautu dievi, tad iesaku dzīvību saudzēt.»

Teica tā Amfinoms viņiem, un patika visiem tā runa.

Piecēlās viņi ar steigu un gāja Odiseja namā;

Nākuši valdnieka namā, tie sēdās uz gludītiem krēsliem.

Tobrīd prātīgai Pēnelopejai bij citādas domas —

Iziet no sieviešu mītnes pie pārgalvju precnieku bara.

Zināja viņa jau visu, ka dēlam tie gatavo nāvL

Viņai to atklāja Medonts, šo lēmumu noklausot slēpu.

Steidzīgi viņa ar kalponēm savām nu devās uz zālL

Bet, kad jau valdniece, dieve starp sievām, pie precniekiem nāca,

Mierīgi nostājās viņa pie skaistceltā mitekļa durvīm,

Kautrīgi segusi mīlīgos valgus ar šķidrautu košu.

Rāja Antmoju viņa un, valodu sākdama, bilda:

«Antinoj, kauna tev nav! Tu ļaunu tik perināt proti!

Saka, ka Itakas salā tu labākais esot no visiem

Vārdos un darbos. Bet neesi tāds, kā ļaudis mēdz runāt,

Bezprāti ļaunais, Tēlemaham manam tu paslepu rīko

Nāvi un likteņa dienu! Tev lūdzēji nerūp pavisam,

Kuriem ir liecinieks Zevs. Ir nekrietni otru grūst postā!

Vai gan tu aizmirsis to, ka tēvs tavs šeit pajumti lūdza,

Bīdamies ļoti no tautas? Tā sevišķi ienīda viņu.

Tāpēc ka devās viņš jūrā ar tafiešu pirātiem kopā,

Iebruka tesprotu zemē, kur tauta mums draudzīga mita.

Saplēst tā gribēja viņu un izraut šā sirdi no krūtīm,

Izlaupīt iedzīvi visu, jo bagāts tas bija pārlieku.

Odisejs liedza to viņiem, kaut vēlējās dedzīgi ļaudis.

Tagad tu posti tā māju un apprecēt tīko tā sievu,

Dzīvību laupi tā dēlam un skumdini mani tik ļotL

Aicinu nedarbus izbeigt; liec pārējiem arī to darīt!»

Eirimahs, Poliba dēls, tai atbildot, sacīja pretī:

«Krietnā Ikārija meita, jo prātīgā Pēnelopeja!

Mierīgu prātu! Lai līdzīgas domas tev neuztrauc sirdi!

Nav šeit mums cilvēka tāda, nav bijis un nebūs nemūžam,

Kas pret Tēlemahu tavu, pret mīlamo dēlu, cels roku,

Kamēr virs zemes es būšu vēl dzīvs un skatīšu gaismu.

Lūk, ko es sacīšu tev, un tiešām tas arī tā notiks:

Tūdaļ tam asinis melnās gar šķēpu šo aumaļām plūdīs!

Odisejs, pilsētu grāvējs, jo bieži, kad biju vēl maziņš,

Paņēmis mani uz ceļiem pie sevis, man izceptu gaļu

Ielika izplestās rokās un pasniedza sarkano vīnu.

Tāpēc jau Tēlemahs arī man mīļāks par pārējiem vīriem.

Taču no precnieku vīriem, to droši es apgalvot varu,

Nedraud tam briesmas. No dieva mēs nevaram izbēgt ne soļa.»

Teica tā, mierinot šo. Pats tomēr tam rīkoja nāvL

Atpakaļ atgriezās Pēnelopeja uz kambari spožo,

Birdinot asaras gaužas par mīlamo vīru, līdz kamēr

Atēna, spulgace dieve, tai pildīja acis ar miegu.

Vakarā atgriezās dievišķais cūkgans pie tēva un dēla.

Vakara mielastam tobrīd tie azaidu gatavot sāka,

Kāvuši viengada cūku, bet Atēna, spulgace dieve,

Nākusi tuvu pa tam pie cildenā Lāerta dēla,

Viegli to skāra ar rīksti, lai atkal tas sirmgalvis kļūtu.

Drēbes tam netīras bija kā agrāk ap miesu, lai cūkgans

Nepazīst, pienācis tuvāk, un prātīgai Pēnelopejai

Nenes uz pilsētu vēsti, ja nespētu savaldīt prieku.

Tēlemahs redzēja to un iesāka valodu pirmais:

«Eimaj, vai atgriezies esi? Ko dzirdēji pilsētā jaunu?

Saki — vai precnieki lepnie jau atpakaļ atgriezās visi,

Atstājot slēpni? Vai mani kaut kur tie pārnākam gaida?»

Eimaj, raženais cūkgan, tu atbildot sacīji viņam:

«Jautāt un vaicāt par viņiem pavisam man nenāca prātā

Tobrīd, kad steidzos no pilsētas ārā, jo gribēju ātrāk

Atpakaļ nokļūt uz māju, kad biju tai pateicis vēstL

Ceļā es sastapos pēkšņi ar vēstnesi veiklū no biedriem.

Pirmais viņš pasteidzies bija un visu jau ziņojis māteL

Zinu es arī vēl citu, ko redzēju pats savām acīm.

Atstājis pilsētu, gāju uz vietu, kur Hermeja pakalns

Paceļas augstu; tur redzēju pēkšņi, ka melnsānu kuģis

Ienāca mūsējā ostā; liels vīru bars bija tur redzams,

Bruņotu vairogiem smagiem un abējup asajiem šķēpiem;

Likās, ka viņi tie bija, bet skaidri to nevaru zināt.»

Teica, bet svētais Tēlemaha spēks jau smaidīja laipnL

Pavēris skatu pret tēvu, lai nemana cūkgans tā smaidu.

Tikko tie pabeidza darbu un ēdienus sagatavoja,

Dzīroja tūdaļ, un bija papilnam it visa šais dzīrēs.

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes.

Domāja visi par dusu un baudīja tīkamo miegu.

XVIi.TĒLEMAHA ATGRIEŠANĀS ITAKĀ. XVIIi.ODISEJA

CĪŅA AR ĪRU. XIX. ODISEJA SARUNA AR PĒNELOPL

KĀJU MAZGĀŠANA. XX. NOTIKUMI LĪDZ PRECINIEKU

NOGALINĀŠANAL

Bet, kad jau rožpirkste Ausma no pamales iznira agri,

Pamodās mīļais Odiseja dēls un cēlās no gultas,

Piesēja ātri zem mirdzošām kājām sev sandales krāšņas,

Paķēra vareno šķēpu, kas derēja labi tā rokai,

Posās uz pilsētu doties un sacīja cūkganam savam:

«Tētiņ, es tagad uz pilsētu iešu, lai māte tur mīļā

Redzētu mani.Patiešām, man liekas, tā nerimsies ātrāk

Birdināt asaras rūgtas un nebeigs vaimanāt gauži,

Kamēr ieraudzīs mani; tu uzklausi, cūkgan, ko teikšu:

Nabaga svešnieku aizved uz pilsētu tūdaļ, lai ielās

Varētu dāvanas lasīt; dos viņam, cik patiksies katram,

Kviešu maizi un vīnu. Nav viegli man svešnieku katru

Pajumtē uzņemt pie sevis, jo pašam daudz dažādu rūpju.

Ja par šiem vārdiem ir aizvainots viesis, tad vienīgi pašam

Būs tas par ļaunu; es paradis esmu tik taisnību runāt.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Mīļais, man netiktos pašam vēl kavēties ilgāk pie tevis;

Pilsētā taču arvien ir ubagam labāk kā laukos

Dāvanas lasīt. Tur ļaudis man dos, cik patiksies katram.

Gadi man neatļauj vairs pie kūtīm šeit kavēties ilgāk,

Strādāt tur dažādus darbus un saimnieka pavēlēm klausīt.

Tagad tu ej! Sis aizvedīs mani, kā liki to viņam,

Tikko pie uguns es sasilis būšu un ārā kļūs siltāks.

Vienīgi skrandas sedz muguru manu, bet vēsāki rīti

Kaitīgi vecuma dienās, jo sakāt, ka pilsēta tālu.»

Teica tā viņš, bet Tēlemahs devās pa pagalmu ārā,

Soļodams steigā uz priekšu un tīkodams precniekiem atriebt.

Ātri viņš atpakaļ pilsētā nāca pie mājīgā nama,

Priekšnamā pieslēja metamo šķēpu pie kolonas augstās,

Pārkāpa akmeņu slieksni un steigdamies iegāja iekšā.

Aukle Eiri'kleja pirmā šeit redzēja pārnākam viņu.

Sirmgalve izklāja ādas patlaban uz greznajiem krēsliem.

Asarām acīs tā metās pie viņa, bet apkārt tai tūdaļ

Pulcējās kalpones citas, kas bija Odiseja namā,

Sirsnīgi apsveica viņu, tam skūpstīja galvu un plecus.

Prātīgā Pēnelopeja no istabas iznāca tobrīd, —

Bija Artemīdai līdzīga skatā vai Kiprīdai pašaL

Asaras lejot aiz prieka, tā apkampa mīlamo dēlu,.

Skūpstīja košsārtos vaigus un mirdzošās jaunekļa acis;

Sākdama vaimanāt skaļi, tā teica šos spārnotos vārdus:

«Beidzot tu pārnācis esi, mans gaišums! Man šķita, ka turpmāk

Mūžam vairs neredzēt tevi, kad devies ar kuģi uz Pilu

Slēpu, man nezinot pašai, lai meklētu mīlamo tēvu!

Tagad tu stāsti pēc kārtas, ko visu tu redzēji ceļā!»

Prātīgais Tēlemabs tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Māmuļa mīļā, tu skumdini mani ar asarām savām!

Nesatrauc sirdi tam krūtīs, kas tikko kā glābies no nāves!

Mazgājies vannā virsplrms, tērp ķermeni tīrākās drānās,

[Steidzies uz augšējo kambari tūdaļ ar kalponēm savām,]

Pielūdz mūžīgos dievus un soli tiem vēlīgas veltes

Altāros ziedot; var būt, ka mums Zevs ļaus atriebties viņiem.

Tagad es tūdaļ uz laukumu iešu un svešnieku kādu

Saukšu pie sevis — tas kopā ar mani uz šejieni nāca;

Viņu es sūtīju šurp ar pārējiem krietnajiem biedriem,

Mīļajam Peirajam liku to atvest uz mitekli savu,

Mielot un vērīgi kopt, līdz kamēr es atgriežos mājās.»

Teica tā viņš, un nebilda māte ne vārda tam pretī.

Mazgājās viņa vispirms un apģērba tīrākās drēbes,

Pielūdza mūžīgos dievus un solījās vēlīgas veltes

Altāros ziedot; var būt, ka tad Zevs ļaus atriebties viņiem.

Tēlemahs paķēra šķēpu no jauna un izgāja tūdaļ

Ārā no nama, un sekoja līdzi tam ātrkāju suņL

Brīnišķu krāšņumu pēkšņi tā augumam Atēna deva;

Brīnījās ļaudis it visi, kad redzēja jaunekli nākam;

Slavenie precnieku vīri nu bariem tam pulcējās apkārt,

Priekšā runāja labu, bet sirdī tam vēlēja ļaunu.

Tēlemabs vairījās labprāt no trokšņainā precnieku bara,

Gāja uz soliem, kur sēdēja Mentors un Haliterss, Antifs;

Senākos laikos tie bija Odiseja labākie draugL

Tēlemahs sēdās pie šiem, un sāka tie iztaujāt viņu.

Slavenais šķēpmetis Peirajs šeit pienāca tobrīd pie viņiem,

Viesi pa ielu uz pilsētas laukumu vezdams; un ilgi

Tēlemahs nebija tālu no viņa, bet nāca tam pretī.

Šķēpmetis Peirajs pats pirmais tam sacīja, valodu sākdams:

«Tēlemah, pasteidzies ātrāk un verdzenes sūti pie manis!

Viņas tev dāvanas nesīs, ko Menelājs šķiroties devis.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Peiraj, vēl nezinām skaidri, kā beigsies mums visas šīs lietas!

Ja jau nu precnieki lepnie šai namā man dzīvību laupīs,

Slepeni uzglūnot man, tie līdzīgi dalītu mantu.

Labāk šīs dāvanas paturi pats, ne cits kāds no viņiem.

Ja tik man laimēsies atriebties viņiem, tos sodot ar nāvi,

Gan tad ar priecīgu prātu šīs dāvanas atdosi vēlāk.»

Teicis šos vārdus, viņš svešnieku veda uz mitekli savu.

Drīz vien ar svešnieku kopā tie sasniedza mājīgo namu,

Nometa apmetņus savus no pleciem uz krēsliem un soliem,

Iekāpa tīkami gludītās vannās un mazgājās abL

Beigušas mazgāt, tos verdzenes zieda ar spīdīgo eļļu,

Uzmeta apmetņus siltus un uzvilka hitonus mīkstus;

Beiguši mazgāties vannās, tie Izkāpa abi un sēdās.

Kalpone ūdeni nesa un lēja uz rokām no trauka,

Brīnišķa, mirdzošā zelta, uz sudraba bļodas, lai rokas

Skalotu tīras, bet blakus tiem nolika gludītu galdu.

Tikusi saimniece nāca un uzlika maizi uz galda,

Atnesa ēdienu gana, jo labprāt tā sniedza, kas bija.

Māte tiem nosēdās pretī pie skaistceltā mitekļa durvīm

Mīkstajā krēslā, un dziju jo smalku tā audeklam vērpa.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas;

Bet, kad bij izsalkums rimis un dzērieniem dzesētas slāpes,

Prātīgā Pēnelopeja tā, valodu sākdama, teica:

«Tēlemah, labāk es atkal uz augšējo kambari došos,

Mierīgi iegulšos gultā, kas mūžam man klāta ar skumjām,

Slacīta asarām manām no brīža, kad Odisejs devās

Kopā ar Atreja dēliem uz Troju. Tu neatrod laika,

Agrāk kā precnieku pūlis ir atgriezies atkal šai namā,

Izstāstīt visu par tēvu, ja dzirdējis esi ko ceļā.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Tiešām taisnību tikai tev, māt, par visu ko teikšu.

Braucām mēs tobrīd uz Pilu pie Nestora, tautgana clldā;

Augstajā valdnieku pilī viņš uzņēma mani un arī

Mieloja laipni kā dēlu, kas, nākdams no tālajām zemēm,

Tikko kā atgriezies mājā pēc ilgāka laika. Tā mani

Gādīgi cienāja viņš un arī šā slavenie dēli;

Bet gan par tēvu, par raksturā stingro, viņš nebilda vārda —

Nebija dzirdējis viņš, vai dzīvs vēl vai arī jau miris;

Tāpēc pie Atreja dēla Menēlāja, šķēpmeša krietnā,

Sūtīja mani ar zirgiem un divričiem, brīnišķi kaltiem.

Redzēju Helen! arī, kas ahaju vīriem un trojiem

Asiņot lika tik ilgi, kā bija to lēmuši dievL

Vaicāja tūdaļ pēc tam man Menelājs, drosmīgais cīņā.

Kāpēc es īsteni nācis uz dievišķo Lakedaimonu.

Gluži bez aplinkiem stāstīju viņam es taisnību visu;

Menelājs Atrelds pēc tam man sacīja, valodu sākdams:

— Brīnums pavisam! Patiešām šā drosmīgā varoņa gultā

Gribēja iegulties visi šie gļēvie un riebīgie vīri!

Itin kā spēcīgais lauva, kad briežmāte biezajā mežā

Iegulda zīdāmos teļus tā midzenī mīkstā, lai pati

Mierīgi dotos pa kalniem un lejām un mežmalā klusā

Atrastu zālainas pļavas, tās mazuļus sagrābj ar prieku.

Ielauzies atstātā migā, un atnes tiem drausmīgu nāvi, —

Gluži tik drausmīgu nāvi šiem neliešiem Odisejs nesīs.

Kaut jel — ai Zev, mūsu tēv, ai Atēna, Apollon arī —

Odisejs būtu vēl tāds kā toreiz, kad krāšņajā Lesbā

Drosmīgi cēlās uz cīņu ar spēcīgo Filomēleidu,

Notriekdams viņu gar zemi par patiku ahaju dēliem!

Kaut jel tāds Odisejs būtu, kad stātos ar precniekiem cīņā,

Dzīve tiem īsāka kļūtu, un kāzas tie svinētu rūgtas!

Ko vien tu vēlēsies zināt un gribēsi dzirdēt no manis,

To es it visu bez aplinkiem teikšu un nekrāpšu tevL

Arī ko stāstīja man reiz taisnīgais sirmgalvis jūrā,

Atklāšu labprāt, jo negribu noslēpt no tevis ne vārda.

Sirmgalvis teica, ka viņu tas redzējis Kalipso namā

Ciešam daudz dažādu moku — tā aizturot viņu ar varu.

Tāpēc jau Odisejs arī vairs atgriezties nevar uz mājām.

Nav tam patlaban ne kuģu ar airiem, ne jūrnieku brašu,

Tādu, kas pārvestu viņu pār jūras muguru plašo. —

Teica tā Menelājs Atreids, vislavenais šķēpmetis cīņā.

Sarunu beidzis, es atgriezos mājās, bet mūžīgie dievi

Ceļvēju deva un pārveda mani uz dzimteni mīļo.»

Teica tā viņš, un māmuļai sirdi tas satrauca krūtīs.

Dievišķais Teoklimens tad sacīja, valodu sākdams:

«Slavenā Lāerta dēla Odiseja cienītā sieva!

Maz viņš vēl pateica tev, jel uzklausi mani nu tālāk!

Stāstīšu visu, jo negribu slēpt tev ne mazākā nieka.

Lai man ir liecinieks Zevs, visaugstais no mūžīgiem dieviem,

Arī šis galds, Odiseja pavards, pie kā es šurp nācis, —

Odisejs tiešām kaut kur jau atrodas dzimtenes zemē,

Staigā viņš nepazīts apkārt, lai vērotu nekrietnos darbus,

Rīkodams drausmīgu galu šim neliešu precnieku baram.

Visu to noģidu es, kad, sēdēdams stiprceltā kuģī,

Vēroju laižamies putnu, un tūdaļ Tēlemaham teicu.»

Prātīgā Pēnelopčja tad sacīja Teoklimenam:

«Svešniek, kaut dievi patiešām tam visam tā notikties ļautu!

Daudz tad tu gūtu no manis, ar dāvanām apbērtu tevi,

Lai tad ikviens, kas sastapis tevi, par laimīgu sauktu.»

Viesis un Pēnelopeja tā draudzīgi sarunu beidza.

Pulcējās precnieki tobrīd Odiseja mitekļa priekšā;

Mezdami ripas un metamos šķēpus, tie kavēja laiku

Iemītā pagalma klonā, kā agrāk lepnības pilnL

Tikko kā pienāca pusdienu laiks, no ganībām gani

Atdzina aitas un kazas — tie paši, kas arī jau agrāk.

Beidzot tiem sacīja Medonts — visvairāk no saucējiem viņu

Mīlēja precnieku bars, pat dzīrēs to ielūdza viņi:

«Tā kā jums, jaunekļi, visiem sirds kļuvusi līksma šais spēlēs,

Nāciet nu atkal uz zāli, lai varam mēs sarīkot dzīres!

Pareizā laikā pie pusdienām sēsties nav gluži tik ļaunL»

Teica tā viņš; tie piecēlās tūdaļ un sekoja viņam.

Bet, kad tie ienāca iekšā Odiseja mājīgā namā,

Apmetņus novilka viņi un lika uz soliem un krēsliem;

Lielākās aitas un taucētās kazas tie mielastam kāva,

Barotās cūkas vēl arī un govi, no aploka dzītu,

Mielastam visiem; pats Odisejs kopā ar cūkganu krietno

Tobrīd jau taisījās doties no laukiem uz pilsētas pusL

Cūkgans, pavēlnieks citiem, tā sacīja, valodu sākdams:

«Svešniek, kā redzu, tu gribi vēl šodien uz pilsētu doties —

Tā, kā pirms brīža mans pavēlnieks lika, bet jāsaka skaidri —

Tomēr es vēlētos labprāt, ka paliec pie cūkām par sargu!

Protams, es baidos un bīstos no viņa tik ļoti, lai vēlāk

Nebūtu jārājas viņam, jo rājienu saņemt nav vieglL

Tāpēc mums jādodas ceļāl Laiks virzās mums ātri uz priekšu.

Arī jau tuvojas vakars, un pieņemsies aukstums vēl vairāk.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja pretī:

«Zinu un saprotu to. Par to jau es domāju arī.

Tagad lai ejam uz priekšu! Tu pavadi mani šai ceļā!

Ja tev patlaban kāds spieķis ir apcirsts, tad pasniedz, lai ejot

Balstīties varu. Te ceļi uz pilsētu slideni esot.»

Teicis šos vārdus, viņš plecos sev uzmeta nejauku somu,

Lāpītu vairākās vietās, — tās siksna bij savīta aukla.

Cūkgans Eimajs ar prieku tam iedeva tīkamu spieķL

Aizgāja viņi, un sargāja māju tam gani un suņi,

Būdami modri arvien. Bet cūkgans uz pilsētu veda

Valdnieku savu, kas ubagam bija vai sirmgalvim līdzīgs,

Ietērpies riebīgās skrandās. Ar spieķi tas vilkās uz priekšu.

Ejot pa šķautnainu ceļu, ar grūtībām pienāca abi

Tuvu pie pilsētas pašas, kur atradās skaiststraumes avots,

Aplikts ar akmeņiem gludiem, — tur pilsoņi ūdeni smēla.

Poliktors, Nērits un Itaks šo avotu darīja krāšņu;

Apkārt ap avotu dzidro bij stādīta tīkamā aplī

Trīcošo papeļu birzs; no šķautnainās klintaines lejup

Plūda vēss ūdens uz to, bet augšā uz vējainā gala

Nimfām bij altāris likts, kur ceļotājs ziedoja viņām.

Melantejs, Dolija dēls, šai vietā tos sastapa abus;

Kazas viņš dzina patlaban, kas ganībās labākās bija,

Trokšņainām precnieku dzīrēm, un palīgi bija vēl divi.

Redzēdams ejam šos abus, viņš nekrietni lamāties sāka,

Neganti kliedza un satrauca sirdi Odiseja krūtīs:

«Tiešām ir teicami tas! Šeit nelietis nelietim seko!

Jāatzīst taču, ka dievi mēdz līdzīgu līdzīgam vienot.

Saki jel, nelieti cūkgan, — kurp vedīsi rijīgo veci,

Nekrietno ubagu šo, kas dzīrēs tik nolaizīs galdus?

Durvīs tāds stāvēs arvien, pie pīlāriem berzēdams plecus,

Saņemdams vienīgi druskas, ne zobenus, mirdzošās bļodas.

Būtu daudz labāk, ja atstātu viņu man kūtī par sargu;

Kūti viņš varētu tīrīt, nest kazlēniem atvases jaunas;

Sūkalas došu tam dzert, lai treknākas kļūtu tā gūžas.

Tā kā viņš mācījies labi tik dažādus neliešu darbus,

Netiks tam strādāt uz lauka, bet gribēs tas klejot tik apkārt,

Pildīdams vēderu lielo ar pasniegtām ubaga balvām.

Lūk, ko es tagad tev teikšu, un tiešām tas notiksies arī:

Ja nu patiesi viņš dosies uz krietnā Odiseja namu,

Galvu tam aplidos soli, ko precnieki metīs pret viņu,

Ribas tie ielauzīs viņam, kad izmetīs ārā pa durvīm.»

Teica tā viņš un, pienācis tuvāk, ar īgnumu lielu

Spēra tam papēdi sānos, bet nespēja nogrūst no ceja.

Stingri viņš palika stāvam un šaubījās divējās domās:

Vai nu tam uzbrukt ar spieķi un dzīvību izraut no krūtīm

Jeb vai to pacelt uz augšu un sašķaidīt galvu pret zemi;

Tomēr viņš pacieta visu un valdīja sirdi; bet cūkgans

Sāka šo lamāt un, pacēlis rokas, tā pielūdza nimfas:

«Avotu nimfas, ai Zevtēva meitas, ja Odisejs kādreiz

Jēru un kazlēnu gūžas, ar taukiem apvilktas apkārt,

Ziedojis altāros jums, tad paklausait lūgšanu manu:

Lai jel drīz pārnāk šis vīrs! Lai dievs kāds šurp atvestu viņu!

Tūdaļ jau lepnību visu viņš izdzītu ārā no tevis,

Ka tu tik nekrietni dižoties sācis, uz pilsētu ejot

Dienu pēc dienas; bet nekrietni gani tik sagandē lopus.»

Melantijs, nekrietnais kazgans, tā sacīja cūkganam pretī:

«Brīnums pavisam! Ko rej te kā suns šis rūdītais blēdis?

Kādreiz es vedīšu tevi ar stiprcelto kuģi kā preci

Projām no Itakas salas, lai krietnu sev labumu gūtu.

Kaut jel ar sudraba stopu Tēlemahu Apollons gāztu

Itakā šodien vai arī tā precnieki pārspētu viņu,

Kā jau šā tēvam ir zudusi diena uz dzimteni pārnākt!»

Teicis šos vārdus, viņš devās uz priekšu, tur atstādams abus

Lēnītēm ejam, un valdnieka pili tas sasniedza ātri,

Tūdaļ viņš iegāja iekšā un nosēdās precnieku vidū

Tieši Eirimaham pretī, jo mīlēja viņu visvairāk.

Tie, kas tur rīkojās tobrīd, tam uzlika gabalus gaļas;

Tikusi saimniece nāca un atnesa maizi, lai ēstu.

Odisejs tieši šai brīdī ar Eimaju, cūkganu krietno,

Pienāca tuvu pie viņiem, un dobās kitaras skaņas

Plūda no valdnieka nama, jo Fēmijs tiem iesāka dziesmu.

Satvēris cūkgana roku, tā dievišķais Odisejs teica:

«Eimaj, tā taču patiešām Odiseja slavenā mājai

Viegli to varētu pazīt starp vairākām līdzīgām mājām.

Istabas cita pie citas! Te mājokļa pagalmam apkārt

Uzcelta akmeņu siena ar uzrobjiem augstiem, bet vārti

Divviru, brīnišķi stipri; neviens tos te nespētu ielauzt.

Redzu, ka vairāki viesi šai namā ir saukti uz dzīrēm.

Cepešu smaržu es jūtu un arī vēl kitaras skaņas

Dzirdu — to taču mums dievi par biedru ir devuši dzīrēm.»

Elmajs, raženais cūkgans, tā sacīja, atbildot viņam:

«Uzminēt varēji viegli, jo prāta šais lietās tev netrūkst.

Vajag te pārdomāt labi, kā tagad mums rīkoties tāLāk.

Varbūt pat dosies tu pirmais uz priekšu šai mājīgā namā!

Iejaucies precnieku barā! Es gaidīšu ārpusē tevL

Paliec šeit ārā, ja gribi! Tad došos es pirmais pie viņiem.

Tikai tu negaidi ilgi, lai pēkšņi kāds, ieraugot ārā,

Nesāktu apmētāt tevi un piekaut. To apdomā labi!»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, sacīja pretī:

«Zinu un saprotu to. Par to jau es domāju arL

Dodies tu pirmais pie viņiem! Es gaidīšu ārpusē tevL

Bieži es apmētāts esmu. Nav sitieni arī man sveši:

Pacietīgs kļuvis mans prāts, jo cietis daudz dažādu likstu

Karā un vētrās uz jūras. Lai arī tas notiek ar mani!

Riebīgais, badīgais vēders nav savaldāms viegli nevienam,

Ciešanas grūtas bez skaita tas mirstīgiem mūžīgi gādā.

Ari tik vēdera dēļ ceļ mirstīgie daudzairu kuģus,

Dodas pa bangaino jūru un naidniekiem sagādā postu.»

Eimajs un Lāerta dēls tā draudzīgi sarunu beidza.

Args, Odiseja suns, te pacēla galvu un ausis —

Bija tas uzticams šim, to kādreiz pats Itakas valdnieks

Izaudzināja, bet neguva prieka no viņa, jo tūdaļ

Devās uz cīņu pret īliju svēto; tad jaunāki vīri

Lika tam medībās dzenāt gan mežkazas, briežus, gan zaķus.

Tagad tas gulēja atstāts, jo kunga tam nebija mājā,

Pagalma malā uz kaudzes, kur mūļu un liellopu mēsli

Samesti kopā pie vārtiem, lai vēlāk Odiseja vergi

Vestu no pagalma ārā un mēslotu valdnieka laukus.

Nekopts uz kaudzes šeit gulēja Args, un utis to grauza;

Tikko kā redzēja Args Odiseju pienākam tuvu,

Sāka viņš luncināt asti un sakļāva ausis pie galvas;

Taču tam nebija spēka vairs pienākt pie saimnieka sava.

Odisejs vēroja suni un slaucīja asaras plakstos,

Slēpdams no Eimaja tās; tad Odisejs vaicāja viņam:

«Eimaj, cik dīvaini tas! Es redzu šeit suni uz mēsliem.

Augums patiešām tam skaists, bet tomēr es nezinu skaidrL

Vai tik tā skriešanas ātrums tāds bijis, kā āriene rāda,

Jeb vai tas tikai no tiem, kas kungiem pie apkrautiem galdiem

Luncina asti, jo kungi ar tiem tik lepoties vēlas.»

Eimajs, raženais cūkgans, tā sacīja, atbildot viņam:

«Sis ir Odiseja suns, pats īpašnieks sen jau ir miris.

Būtu vēl tagad šim sunim tāds augums un veiklība kājās,

Kāda tam piemita toreiz, kad Odisejs devās uz Troju,

Brīnums tev būtu patiešām, tā spēku un ātrumu redzot.

Nespēja slēpties no viņa pat dziļākā biezoknī zvēri,

Ko tas bij iesācis dzīt, jo pēdas viņš saoda krietnL

Tagad tam neklājas labi — kungs tālu no dzimtenes savas

Miris, un kalponēm laiskām vairs netīkas domāt par viņu.

Vergi arvien jau ir tādi — ja nedzen tos kungi uz priekšu.

Kūtrums tiem rodas par biedru un labprāt vairs netīkas strādāt.

Mākoņu grandītājs Zevs tiem pusi no vērtības laupa,

Sākot ar dienu, kad verdzības jūgs tos pārsteidzis pēkšņL»

Teicis šos vārdus, viņš devās uz mājīgo valdnieka namu,

Virzījās tieši uz zāli, kur dzīroja precnieki lepnie.

Nāves liktenis melnais tad pēkšņi pārsteidza Argu, *

Tikko pēc divdesmit gadiem viņš redzēja valdnieku savu.

Tēlemahs, līdzīgais dievam, pats pirmais starp pārējiem pilī

Redzēja Eimaju nākam; viņš tūdaļ tam māja ar galvu,

Cūkganu saukdams pie sevis; tas, pavēris skatu visapkārt,

Paņēma tuvāko solu, kur sēdēja ēdienu devējs,

Gaļu sagriezdams precnieku vīriem, kas dzīroja namā.

Paņemto solu viņš piegrūda tuvāk Tēlemaha galdam.

Sēzdamies tieši tam pretī; tad saucējs pasniedza viņam

Gabalu gaļas uz galda un deva tam maizi no groza.

Raženais Odisejs tūdaļ pēc Eimaja ienāca zālē.

Izskatā ubagam bija viņš līdzīgs vai sirmgalvim vārgam;

Ietērpies riebīgās skrandās, tas lēnītēm vilkās ar spieķi,

Nosēdās lēnām pēc tam uz oškoka sliekšņa pie durvīm,

Muguru balstot pret aplodas malu, ko remesis kādreiz

Prasmīgi nogludināja un ielika taisni pēc lodes.

Tēlemahs cūkganu sauca pie sevis un sacīja viņam,

Sniegdams tam garšīgo maizi no brīnišķi izpītā groza,

Arī gaļas tik daudz, cik riekšavās varēja satvert:

«Aiznes tu svešniekam šo! Dod padomu viņam, lai tūdaļ

Dodas pie precnieka katra un ubaga dāvanas lūdzas!

Kaunēties nevajag tādam, ko nospiedis trūkums tik smagL»

Teica tā viņš, un aizgāja cūkgans, šo dzirdējis runu.

Nācis pie svešnieka tuvu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Tēlemahs sūta to tev un liek vēl tev sacīt, lai tūdaļ

Dodies pie precnieka katra, no visiem dāvanas lūdzies.

Kaunēties nederot tādam, viņš saka, ko nospiedis trūkums.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, savukārt teica:

«Varenais Zev, Tēlemaham laimi dod mirstīgo vidū!

Lai jel tam piepildās viss, ko krūtīs sirds vēlas patlaban!»

Teica tā viņš un saņēma doto ar riekšavām abām,

Nolika maizi un gaļu pie kājām uz riebīgās somas.

Kamēr vēl dziedonis dziedāja zālē, viņš apēda sniegto.

Bet, kad tas paēdis bija un dievišķais dziedonis rima,

Precnieki sāka jau trokšņot pa zāli.Bet Atēna tūdaļ

Pienāca tuvu pa tam pie raženā Lāerta dēla,

Lika pie precniekiem iet un dāvanas lūgties no viņiem,

Pārbaudot visus pēc kārtas, kurš taisnīgs, kurš netaisnīgs būtu.

Pasargāt viņus no drausmīgās nāves tai nenāca prātā.

Odisejs gāja pie katra pa labi un dāvanu lūdza,

Izstiepdams roku uz priekšu, kā būtu sen ubagot gājis.

Precnieki žēlojot deva, ar izbrīnu raudzījās viņā;

Sāka tie vaicāt cits citam, kas esot, no kurienes nākot.

Melantijs, nekrietnais kazgans, tā sacīja, valodu sākdams:

«Uzklausait mani jūs visi, kas slaveno valdnieci precat,

Ko es par svešnieku teikšu! Es agrāk jau redzēju viņu;

Cūkgans Eimajs šo vīru pie mums uz pilsētu veda;

Tomēr es nezinu skaidri, no kurienes īsti viņš cēlies.»

Teica tā viņš, bet Antinojs tūdaļ tā cūkganam teica:

«Nelieti cūkgan, kam atvedi šurp uz pilsētu viņu?

Vai gan mums netrūkst jau tādu, kas vazājas apkārt pa mājām,

Uzbāžas visiem un dzīrēs palaikam tik nolaiza galdu?

Liekas, ka tagad tev nepietiek vēl, ka saimnieka mantu

Apēd šurp nākušie vīri? Tu aicini arī vēl viņu!»

Eimajs, raženais cūkgans, tā sacīja, atbildot viņam:

«Antinoj, dižciltīgs esi tu gan, bet nelabi runāl

Vai gan kāds ietu pie cilvēka sveša un ielūgtu viņu

Tieši pie sevis, ja nebūtu svešnieks tam vajadzīgs mājā, —

Vai nu kāds pareģis, ārsts, vai arī kāds izveicīgs celtnieks,

Jeb vai ar dziedonis viedīgs, kas dziedādams līksmotu sirdi?

Tādi ir vēlami mirstīgiem ļaudīm it visur virs zemes.

Ubagu nelūgs neviens, lai aprij tas saimnieka mantu.

Tomēr no precniekiem visiem pret krietnā Odiseja vergiem

Nelaipnāks esi tik tu, bet sevišķi tieši pret manL

Taču es nebīstos tevis, līdz kamēr vēl dzīvo šai namā

Prātīgā Pēnelopēja un Tēlemahs, līdzīgais dievam.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Labāk tu klusējis būtu! Ir velti daudz runāt ar viņu.

Antinojs paradis uzbrukt ikvienam ar skarbāku vārdu.

Bieži viņš ķildojas pats un citus vēl ķildoties kūda.»

Teicis to, tūdaļ Antinoj am bilda šos spārnotos vārdus:

«Tiešām kā rūpīgais tēvs tu, Antinoj, gādā par mani!

Tagad tu vēlies, lai svešnieku šo ar pavēli skarbu

Izraidu ārā no mājas. Lai dievi tam neļautu notikt!

Dod tam, ko vēlies! Man nebūs tā žēl, pat lieku to darīt.

Nebīsties velti no mātes tu manas vai arī no kāda

Cita starp vergiem, kas dzīvo patlaban Odiseja namā!

Taču gan citādas domas pavisam tev bijušas krūtīs.

Pats tu ar prieku jau aprītu visu un nedotu citam.»

Antinojs, Eipeita dēls, tam atbildot, sacīja pretī:

«Tēlemah, balmuti piktais! Ko, pārdrošniek lielais, tu teici?

Ja viņš no precnieka katra tik gūtu, cik saņems no manis,

Nespertu soli pēc tam trīs mēnešus atkal šai namā!»

Teica tā viņš un pacēla solu, kas bija zem galda —

Dzīrojot kopā ar citiem, viņš lika tur mirdzošās kājas.

Pārējie dāvanas deva it visi un pildīja somu

Pilnu ar maizi un gabaliem gaļas, bet Odisejs tūdaļ

Gribēja doties uz slieksni, lai ahaju dāvanas ēstu.

Taču viņš, stājies Antmojam blakus, tā sacīja viņam:

«Dod man ko, draugs! Man liekas, tu neesi ahaju vidū

Zemākas kārtas, bet augstākas — skatā tu valdniekam līdzīgs,

Tāpēc tev būtu man jādod daudz vairāk kā pārējiem visiem.

Iedams pa pasauli plašo, es slavēšu tevi ik dienas;

Arī man pašam bij māja, un dzīvoju kādreiz starp ļaudīm,

Biju jo laimīgs un bagāts, un ubagam devu es bieži,

Katram, lai būtu kāds būdams, kad nāca tas, trūkumu ciezdams.

Toreiz man bija daudz vergu, daudz dažādu mantu, kas ļāva

Labi un laimīgi dzīvot, un mani par bagātu sauca.

Tomēr it visu man laupīja Zevs, jo bija tā lēmis;

Mani viņš paskubināja ar klīstošo pirātu baru

Doties uz Ēģiptes zemi jo tālu, lai eju tur bojā.

Ēģiptes upē es līganos kuģus pie enkura sēju,

Saviem mīļajiem biedriem pēc tam es padomu devu

Palikt pie dobajiem kuģiem, tos vērīgi apsargāt visus;

Sūtīju izlūkus arī no pakalniem apkārtni vērot.

Pēkšņi tie atmeta kaunu un sekoja neprātam savam.

Auglīgos Ēģiptes laukus tie iesāka postīt bez jēgas,

Aizveda sievas sev līdz un maziņos bērnus uz kuģiem,

Apkāva vīrus. To saucieni nāca līdz pilsētas mūriem.

Kareivji, kliedzienus dzirdot, ar gaismu mums iznāca pretī;

Divriči traucās uz priekšu, un kājnieki sekoja bariem;

Ieročos mirdzēja lauks, bet Krona dēls, zibeņu metējs,

Bailēs mūs piespieda bēgt, un nebija drosmes nevienam

Stāties tiem pretī bez bailēm, jo visur mums draudēja briesmas.

Daudzus no mūsējiem nogāza viņi ar zobenu aso,

Dažus tie aizvilka dzīvus, lai kalpotu viņiem par vergiem.

Svešniekam kādam, kas gadījās ceļā, tie atdeva mani,

Dmētoram, lasa dēlam, kas Kiprsalā valdīja toreiz.

Tagad no turienes nāku un izmocīts esmu pārlieku.»

Antinojs kliedza tam pretī un sacīja, valodu sākdams:

«Kas ir tas dievs, kas sūtīja viņu mums sagandēt dzīres?

Stājies tu vairāk pret vidu! No galda šā aizvācies tālāk!

Citādi klāsies tev ļaunāk kā Kiprā un Ēģiptes zemē!

Uzbāzīgs ubags tu esi, un kauna tev nav vairs pavisam!

Katram tu pienāc pēc kārtas, un visi ar devīgu roku

Dāvā, kas gadās. Te nevajag taupīt, te nevajag žēlot —

Taču tas nepieder pašam — un katram papilnam ir visa!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, nu atkāpās soli un teica:

«Brīnums, ka āriene tava pavisam nav līdzīga prātam!

Lūdzējam tomēr no sava tu sālsgraudu nebūtu devis!

Tagad tu pārtiec no sveša, bet labprāt gan garozu maizes

Negribi dāvināt man, kaut maizes uz galda papilnam.»

Teica tā viņš, bet Antinojs vairāk vēl iekaisa dusmās.

Pavēris īgušu skatu, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Tiešām tev neklāsies labi! Bez pēriena krietna, man liekas,

Netiksi ārā no nama! Tu arī vēl lamāties sāksi!»

Teica tā viņš un, satvēris solu, tam meta pa plecu,

Tuvu pie skriemeļa kaula, bet Odisejs stāvēja stingri,

Gluži kā klints. Antinoja sitiens to nespēja nogāzt.

Klusu viņš pamāja galvu, jo sirdī bij atriebes doma.

Tūdaļ viņš devās uz slieksni, tur sēdās, lai noliktu somu,

Pilnu ar dāvāto maizi, un precniekiem teica šos vārdus:

«Uzklausait mani jūs visi, kas slaveno valdnieci precat!

Tagad es sacīšu to, ko sirdsbalss man likusi krūtīs.

Nebūtu nelaime liela un nebūtu bēda nekāda,

Ja reiz kāds vīrs, kas, sargādams mantu, no pretnieka sava

Sitienus gūtu par vēršiem vai arī par mīkstvilnas aitām.

Nekrietnā vēdera dēļ man Antinojs meta ar solu,

Riebīgā tiešām — tas ļaudīm arvien daudz ļaunuma dara.

Ja ir kur dievi un atriebes dieves, kas ubagus sargā,

Tad lai Antinoju nāve pirms kāzām šeit pārsteigtu pēkšņi!»

Antinojs, Eipeita dēls, tam atbildot, sacīja atkal:

«Klusē tu, svešniek, un ēd vai dodies no šejienes projām!

Citādi, tverot aiz rokas vai kājas, par muļķīgām runām

Izraus šie jaunekļi ārā no nama un saplosīs tevi!»

Teica tā viņš, un visi pret šo bij īgnuma pilnL

Daži no lepnīgo jaunekļu bara tā sacīja tobrīd:

«Antinoj, nebija labi, ka nabaga svešnieku siti!

Pazudis cilvēks tu būtu, ja ubagā mūžīgais slēptos!

Bieži vien dažādu svešnieku skatā mēdz rādīties dievi,

Staigā pa pilsētām viņi un pieņem daždažādus veidus,

Vēro gan lepnību ļaudīs, gan arī to tikumus krietnos!»

Teica tā precnieki daži; maz līdzēja viņam šie vārdL

Tēlemahs tobrīd par piekauto tēvu bij sašutis dziļL

Taču ne asaras pile zem plakstiem tam nenoritēja.

Klusi viņš pamāja galvu, jo domāja atriebes domu.

Tobrīd prātīgā Pēnelopeja, to dzirdot, ka zālē

Svešnieks ir nekrietni piekauts, tā sacīja kalponēm savām:

«Kaut jel pats Apollons tevi tā tvertu ar slaveno stopu!»

Atbildot viņai, tā teica Eiri'nome, saimniece krietnā:

«Ja mums šeit notiktos viss, kā vēlamies sirdī patlaban,

Tad vairs no viņiem neviens šeit neredzēs austošo rītu.»

Prātīgā Pēnelopeja, tai atbildot, sacīja atkal:

«Visus es, māmiņa, nīstu, jo visi mums ļaunu tik vēlē.

Antinojs tomēr visvairāk ir līdzināms melnajai nāveL

Precnieku vidū patlaban kāds nelaimīgs svešnieks ir nācis,

Dāvanas pārtikai lūgdams, jo trūkums ir nomācis viņu.

Labprāt tam dāvā ikviens un somu tam pilda ar maizi,

Tomēr šīs dāvanas vietā ar solu tam metis pa plecu.»

Prātīgā Pēnelopeja tā sacīja kalponēm savām,

Guļamā istabā sēžot. Bet dievišķais Odisejs ēda.

Cūkganu savu tā sauca pie sevis un sacīja viņam:

«Dodies pie svešnieka, raženais Elmaj, un sauc to pie manis!

Gribētu tikties ar viņu kaut brīdi un vaicāt ko viņam,

Vai tas ko dzirdējis būtu par vīru, par raksturā stingro,

Jeb vai to redzējis pats, jo klīdis pa dažādām zemēm.»

Eimaj, raženais cūkgan, tu sacīji, atbildot viņai:

«Kaut jel šie ahaju vīri reiz izbeigtu trokšņainās dzīres!

Sirdi tev mīļo ar valodu savu viņš remdētu labprāt.

Būdiņā manā tas mita trīs dienas un arī trīs naktis;

Bēgdams no tesprotu kuģa, viņš atnāca tieši pie manis.

Tomēr par neveiksmēm savām tas nespēja izstāstīt visu.

Itin kā ļaudis mēdz uzklausīt dziedoni tādu, kam dievi

Sajūsmu dāvā, lai mirstīgo sirdis tas jūsmo ar dziesmu, —

Brīnišķo dziesmu it visi hez apnīkas uzklausīt tīko, —

Tieši tā klausījos viņā, kad sēdēja būdā pie manis.

Saka viņš arī, ka esot Odiseja tēvam sens viesis;

Senāk tas dzīvojis Krētā, kur Mīnoja pēcteči valda.

Tieši no turienes šurp viņš devies, daudz grūtību ciezdams,

Vilkdamies tuvāk arvien; tas stāsta, ka dzirdējis kādreiz —

Odisejs esot jau tuvu pie auglīgās tesprotu zemes,

Arī daudz dažādu mantu viņš vedot uz dzimteni savu.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Steidzies, to aicini šurp, lai pats viņš man pastāsta visul

Tikmēr tur šie vai nu ārā aiz durvīm lai patērzē jautri,

Vai ar šai namā, jo prāts tiem arvien uz jautrību nesas.

Neskarta paliek ikvienam tā manta, kas krāta tiem mājā, —

Maize un saldenais vīns! To patērē vienīgi saime.

Pulcējas viņi ik dienas šai namā un saimnieko paši,

Kaudami saimnieka vēršus un aitas un taucētās kazas,

Sarīko bagātas dzīres, dzer dzirkstošo vīnu bez jēgas,

Patērē mājā mums visu. Nav tāda šeit vīra patlaban,

Kāds mums reiz Odisejs bija, lai sargātu māju no posta.

Ja nu vēl atgrieztos viņš un nāktu uz dzimtenes zemi,

Kopā ar dēlu viņš atriebtu tūdaļ šo nekrietno darbus.»

Teica, un Tēlemahs šķaudīja skaļi, un apkārt pa namu

Drausmīgi dārdēja atbalss. Tad smaidīja Pēnelopeja.

Pievēršot Eimajam skatu, tā bilda šos spārnotos vārdus:

«Steidzies pie precniekiem, Eimaj, un svešnieku atved pie

manis!

Dzirdēji pats, ka šķaudīja dēls pēc vārdiem, ko teicu.

Tagad nav šaubu, ka precnieki saņems drīz pelnīto sodu,

Galīgi visi — nevienam no viņiem tas nepaies garām.

Ari ko citu tev teikšu, to vērīgi paturi prātā:

Ja nu es redzēšu beidzot, ka svešnieks man taisnību stāsta,

Apmetni, hitonu dāvāšu viņam un tīkamas drēbes.»

Teica tā viņa, un cūkgans nu gāja, šo pavēli dzirdot.

Nācis pie Lāerta dēla, tas teica šos spārnotos vārdus:

«Uzklausi, svešniek, šurp aicina tevi Tēlemaha māte,

Prātīgā Pēnelopeja! Sirds vēlētos valdniecei labprāt

Zināt par vīru kaut ko, jo rūpes tai lielas par viņu;

Ja nu tā redzētu beidzot, ka tikai tu taisnību stāsti,

Apmetni, hitonu dāvās tā tev, ko vajag tik ļotL

Dienišķu maizi sev viegli, lai varētu vēderu pildīt,

Iegūsi tomēr no katra, kas gribēs tev dāvanu atmest.»

Odisejs, dievišķais cietējs, tam atbildot, sacīja atkal:

«Tikai taisnību vien, ai Eimaj, es stāstīšu tūdaļ

Krietnā Ikārija meitai, jo prātīgai Pēnelopejai;

Labi es zinu par viņu — mēs līdzīgi cietuši abL

Tomēr man bailes patlaban no nekrietnā precnieku bara.

Precnieku nedarbi, spīts līdz dzelžainām debesīm sniedzas!

Tā vēl pat šodien, kad apkārt es dāvanas lūgdamies gāju,

Nedarot ļaunu nevienam, šis cilvēks piekāva manL

Taču ne Tēlemahs tobrīd, ne cits kāds tur sargāja manL

Tāpēc dod padomu viņai, lai pagaida kambarī mani,

Kamēr riet saule, kaut dzirdēt par vīru sirds ilgojas viņaL

Tad man lai vaicā par to, kad Odisejs dzimtenē pārnāks,

Sēdinot pavardam tuvu, jo drēbes man vienīgi skrandas.

Labi jau zini to pats: tu pirmais šeit paglābi manL»

Teica tā viņš, un aizgāja cūkgans, šo valodu dzirdot;

Tikko viņš pārkāpa slieksni, tam vaicāja Pēnelopeja:

«Kāpēc nav atnācis svešnieks? Kas ubagam ienācis prātā?

Vai gan tas bītos no kāda pārlieku vai sajustu kaunu

Rādīties valdnieka namā? Nav kaunīgam ubagam viegli!»

Eimaj, raženais cūkgan, tu sacīji, atbildot viņai:

«Prātīgi runā šis svešnieks; cits arī tā varētu domāt.

Jāvairās taču ir viņam no nekrietnā precnieku bara.

Pagaidīt lika viņš tev, līdz vakarā rietētu saule.

Arī patiešām tev, valdniece, pašai daudz tīkamāk būtu

Vienai ar svešnieku vakarā runāt un uzklausīt viņu.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Lai nu viņš būtu kas būdams, nav muļķis, man liekas, šis

svešnieks.

Taču gan pasaulē visā nekur starp mirstīgiem ļaudīm

Nebūs vairs neliešu tādu, kas dara tik nekrietnus darbus.»

Teica tā Pēnelopeja, un aizgāja dievišķais cūkgans

Projām pie precnieku bara, kad bija jau pateicis visu.

Tuvu noliecis galvu pie krietnā Odiseja dēla,

Nedzirdot citam nevienam, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Tagad nu eju es, mīļais, lai sargātu cūkas un citu

Labumu tavu un manu. Par šo tu nu gādā uz priekšu!

Tomēr visvairāk tu gādā par sevi un apdomā labi —

Daudz ir starp ahajiem tādu, kas tīko tev dzīvību laupīt.

Zevs lai tos nobendē agrāk, pirms viņi mums nodara ļaunu!»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Tiešām tā notiksies, tētiņ! Tu, launagu paēdis, steidzies!

Rītu atgriezies agri un atdzen mums barotos lopus!

Tālāk par visu es gādāšu pats un mūžīgie dievL»

Teica tā viņš, un nosēdās cūkgans uz gludītā krēsla.

Tikko tas azaidu beidza un dzesēja slāpes ar vīnu,

Atpakaļ devās pie cūkām; viņš atstāja sētu un māju,

Pilnu ar jautrajiem viesiem, kas tīkamās dziesmās un dejās

Līksmojās priecīgu prātu; jau saule gāja uz rietu.

Ienāca tobrīd kāds klaidonis ubags, kas Itakas ielās

Dāvanas lūdza un izslavēts bija ar rijību savu.

Izsalkums mocīja viņu arvien un slāpes, bet tomēr

Nebij tam spēka un drosmes, kaut augumā pārspēja citus.

Māte par Arnaju viņu jau nosauca dzimšanas dienā.

Pilsētas jaunekli visi to dēvēja tomēr par Iru —

Labprāt tas aiznesa vēsti, ja kādam kas vajadzīgs bija.

Pārkāpis slieksni, Odiseju dzina šis ārā no zāles,

Skarbi to nolamāt sāka un teica šos spārnotos vārdus:

«Ārā no priekšnama, vecais, lai tevi kāds nerauj aiz kājas!

Vai gan tu nejūti to, ka visi man mirkšķina acīm

Izgrūst no šejienes tevi? Bet tomēr es kaunos to darīt.

Celies un aizvācies projām, lai nebūtu jācīnās abiem.»

Pavēris īgušu skatu, tam daudzpraša Odisejs teica:

«Prātā tu jucis! Ne vārdiem, ne darbiem tev nedaru ļauna!

Neskaužu tevi, ja kāds tev ko devis, ja dabū tu vairāk.

Abi mēs varam šeit sēdēt uz sliekšņa. Tev nevajag apskaust

Mani, ja citi ko dāvā; tu arī tik ubags vien esi,

Gluži kā es, un turība nāk mums tikai no dieviem.

Nesauc tu mani tik strauji uz cīņu, lai nekļūstu dusmīgs;

Citādi, kaut gan es vecs, tev asiņos krūtis un lūpas.

Rītdien jau ērtību būtu man vairāk, ja nebūtu tevis.

Droši tad varētu galvot — tev nenāktu prātā nemūžam

Lāerta dēla Odiseja namā vēl otrreiz spert kāju.»

Pavēris īgušu skatu, tā sacīja klaidonis ubags:

«Brīnums, cik ātri šis rijīgais ubags ir kļuvis jau pļāpīgs,

Gluži kā virtuves sieva! Nu gribu es pārmācīt tevi,

Krietni vien sagumdīt dūrēs; tad tūdaļ no žokļiem tev zobi

Sabirs uz zemes kā cūkai, kas izrakņā kaimiņu druvas.

Jozies tik tagad uz cīņu, lai pārējie varētu skatīt

Cīnāmies abus. Vai pretoties spēsi tu jaunākam vīram?»

Tā šeit tie ķildojās īgni pie priekšnama augstajām durvīm,

Sēžot uz gludītā sliekšņa, jo dusmās tie iekaisa abL

Svētais Antmoja spēks tos redzēja sēžam uz sliekšņa;

Tobrīd viņš iesmējās skaļi un sacīja precnieku vīriem:

«Līdzīgas lietas nekad vēl, draugi, nav redzētas agrāk!

Brīnišķu jautrību dievs mums atjāvis skatīt šai namā.

Sacīkste sāksies starp svešnicku šo un klaidoni Iru.

Cīņa ar dūrēm te būs. Lai ātrāk tos sarīdām kopā!»

Teica tā viņš, un, smiedamies skali, tie piecēlās visi,

Mudīgi nostājās apkārt ap ubagiem netīrās drēbēs.

Antinojs, Eipeita dēls, tā sacīja precnieku baram:

«Uzklausait mani jūs, precnieki brašie, ko tūdaļ jums teikšu:

Tagad uz gailošām oglēm ir kazu vēderi likti;

Dzīrēm mēs atstājām tos, ar taukiem un asinīm pildot.

Kurš no šiem abiem būs uzvaru guvis pār pretnieku savu,

Tas lai šurp steidzas un izvēlas to, kas patīk visvairāk.

Turpmāk ik dienas starp mums tam da)a būs jautrajās dzīrēs;

Nejausim ubagam citam vairs dāvanas lasīt šai namā.»

Teica tā viņš, un patika visiem Antmoja runa.

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā sacīja, viltību slēpdams:

«Draugi, nav iespējams tas, ka ietu pret jaunāku cīņā

Pavecāks gados, kam ciešanās daudzās ir guruši spēkL

Skubina nekrietnais vēders Šeit mani ciest sitienus skarbus.

Klausait, ko teikšu! Ar zvērestu stipro man apzvēriet visi:

Iram lai palīgā nenāk neviens, ar spēcīgo roku

Mani lai nesit neviens un nepalīdz uzvarēt viņam.»

Teica tā viņš, un zvērēja visi, kā Odisejs lika.

[Bet, kad tā zvērēja viņi un pabeidza zvērestu visi,]

Svētais Tēlemaha spēks starp viņiem tā sacīja atkal:

«Svešniek, ja pašam tev tīkas un drosme ir vīrišķās krūtīs,

Cīnies ar šo! No ahajiem citiem tu nebaidies velti!

Ja kāds cits celsies pret tevi, tas tūdaļ ar daudziem ies cīņā!

Saimnieks es šeit, to Antinojs atzīst un Eirimahs arī,

Ahaju vadoņi krietnie, jo abi ir prātīgi vīrL»

Teica tā viņš, un ahaju vīri tam piekrita visL

Odisejs apsēja skrandas ap kaunumu savu; tā gūžas

Izcēlās lielas un skaistas, un atsedzās pleci tā platie,

Vīrišķas krūtis un rokas; te Atēna, nākusi tuvu,

Krāšņumu locekļiem deva un brašumu tautganam cildam.

Precnieki, visu to redzot, ar izbrīnu raudzījās viņā.

Raugoties kaimiņā savā, tā sacīja viņi cits citam:

«Tiešām Irs Neīrs drīz kļūs. Viņš atsaucis nelaimi savu!

Kādas gan spēcīgas gūžas šis sirmgalvis slēpis zem skrandām!»

Teica tā viņi, un Iram sirds bailīgā samulsa krūtīs.

Vergi šo apjoza tūdaļ uz cīņu un vilka ar varu.

Izbijies bija tas loti, un locekļi drebēja viņam.

Antinojs, Eipeita dēls, tā rādamies sacīja viņam:

«Labāk tu, lielībniek, pazudis būtu un nebūtu dzimis,

Ja jau tev locekli dreb un bailes tik lielas no viņa,

Sirmgalvja vāja un vārga, kam ciešanās guruši spēki!

Tagad ko sacīšu tev, un tiešām tas notiksies arī:

Ja te šis virsroku gūs un cīniņā uzvarēs tevi,

Kuģī es metīšu tevi, uz cietzemi sūtīšu tūdaļ

Projām pie Eheta (aunā, kas mirstīgiem dzimis par lāstu;

Ausis un degunu tavu viņš atšķels ar postīgo nazi,

Kaunumu atraus un pametīs jēlu to suņiem uz lauka.»

Teica tā viņš, un lielākas bailes vēl uzbruka Iram.

Vergi to rāva uz vidu, un rokas jau izstiepa abL

Odisejs, dievišķais cietējs, vēl šaubījās divējās domās,

Vai tam tā sist, lai tūdaļ šis krīt un elpa šo atstāj,

Jeb vai ar vieglītēm skart, lai izstieptos tikai uz zemes.

Beidzot viņš nolēma tomēr, ka prātīgāk būtu patlaban

Viņu tik vieglītēm skart, lai ahaji neredz tā spēku.

Rokas nu pacēla viņi, Irs iesita viņam pa plecu.

Odisejs sita zem auss ar atvēztu roku pa vaigu,

Ielauza žokli, un asinis sārtās tam plūda pa mutL

Sakodis zobus, viņš nokrita zemē un izstiepās pīšļos,

Papēžus sizdams pret zemi.Bet slavenie precnieki tūdaļ

Pacēla rokas un smējās bez elpas; tad Odisejs gāja,

Satvēra Iru aiz kājām, pa priekšnama durvīm un vārtiem

Izvilka pagalmā ātri, tad pieslēja viņu uz augšu,

Muguru balstot pret sienu, un spieķi vēl iedeva rokā.

Valodu sākdams ar Iru, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Tagad šeit sēdi! Ar spieķi nu atvairi suņus un cūkasl

Sargies tu svešniekiem uzbrukt un ubagiem pavēlēt turpmāk,

Ja tu tik bailīgs! Ka nepārsteidz tevi vēl ļaunākas likstas!»

Teica tā viņš un mudīgi plecos sev uzmeta somu,

Lāpītu vairākās vietās, — tās siksna bij savīta aukla.

Odisejs gāja uz slieksni un sēdās, bet precnieki visi

Atpakaļ smiedamies devās un, apsveicot viņu, tā teica:

«Zevs lai tev dāvā, ai svešniek, un pārējie mūžīgie dievi

Visu, ko sirds tava kāro, kā ilgojies esi visvairāk!

Tagad uz mūžīgiem laikiem no rijīgā ubaga sloga

Izglābi pilsētu šo; uz cietzemi sūtīsim viņu

Projām pie Eheta (aunā, kas mirstīgiem dzimis par lāstu.»

Teica tā viņi; bij Odisejs priecīgs par viedīgiem vārdiem.

Antinojs nāca pie viņa un nesa tam vēderu lielu,

Pilnu ar asinīm, gabaliem taukiem, bet Amfinoms ņēma

Divas maizes no izpītā groza un ielika rokās,

Pildīja zeltaino kausu ar vīnu un apsveica viņu:

«Svešniek, es apsveicu tevi! Lai turpmāk tu laimīgāks kļūtul

Trūkums un dažādas likstas arvien jau nomāca tevL»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja atkal:

«Amiinom, uzklausi mani! Man liekas, tu saprātīgs esi,

Slavens ir arī tavs tēvs; es zinu, to slavēja visi,

Nīsu Dūlihijas salā; tas dižciltīgs bija un bagāts.

Saka, tu esot tā dēls. Pēc skata tu prātīgam līdzīgs.

Tāpēc tev arī ko teikšu. Tu vērīgi uzklausi mani:

Zini, ka tomēr starp radībām visām, kas kustas un dvašo,

Vājākas nav vairs nevienas virs zemes par cilvēku pašu.

Kamēr vēl mūžīgie viņam mēdz laimi un jaunību dāvāt,

Tikmēr tam neienāk prātā, ka vēlāk to vajātu likstas.

Bet, ja nu laimīgie dievi tam visādas nelaimes sūta,

Gribot vai negribot jāpanes viss tad ar mierīgu prātu.

Domas mirstīgiem ļaudīm, kas dzīvo virs zemes, ir tādas,

Kādas tiem dievu un mirstīgo tēvs ir devis šai dienā.

Gribēju kādreiz starp mirstīgiem vīriem kļūt bagāts un laimīgs;

Lietodams varu un spēku, es veicu daudz nekrietnu darbu,

Paļāvos taču uz tēvu un arī uz stiprajiem brāļiem.

Tāpēc neviens lai nedomā dzīvot pret mūžīgo gribu,

Bet lai to bauda ar mierīgu prātu, ko devuši dievL

Kādas gan nekrietnas lietas, kā redzu, te precnieki dara —

Mantu tie noplītē visu un apvaino valdnieka sievu!

Taču viņš nepaliks ilgi no draugiem un dzimtenes mīļās

Svešajās zemēs! Pavisam viņš tuvu! Lai dievs kāds tad tevi

Aizvestu laikā uz māju, lai nesatiec viņu šai vietā

Tobrīd, kad atpakaļ pārnāks uz mīlamo dzimtenes zemi!

Straumēm te asinis plūdīs, man liekas, ja Odisejs kādreiz,

Pārnācis dzimtenes zemē, no precniekiem vēlēsies šķirties.»

Teicis šos vārdus, viņš nolēja dieviem un izdzēra vīnu,

Ielikdams mirdzošo kausu šim precnieku barvedim rokās.

Jauneklis noskuma ļoti un soļoja lēni pa namu,

Zemu noliecis galvu, jo sirds tam jau nojauta ļaunu;

Nebij tam glābties no nāves, jo Atēna saistīja viņu,

Lai no Tēlemaha rokas un šķēpa tas saļimtu pīšļos.

Beidzot Amfinoms sēdās uz sola, ko atstājis bija.

Atēna, spulgace dieve, nu iedvesa padomu tobrīd

Krietnā Ikārija meitai, jo prātīgai Pēnelopejai,

Rādīties precnieku priekšā, lai, vairojot cerību veltu,

Iekarstu precnieku prāti un cienības būtu pret viņu

Mīļajam vīram un dēlam vēl vairāk kā agrākos laikos;

Viņa ar mākslotu smaidu tā, valodu sākdama, bilda:

«Gribu, Eirmome, tagad — tas agrāk man nenāca prātā —

Rādīties precnieku priekšā, kaut riebumu jūtu pret viņiem.

Dēlam es padomu došu, ko derētu ievērot viņam, —

Lai viņš turpmāk pavisam no lepnajiem precniekiem vairās.

Valoda viņiem ir skaista, bet slēpu tie perina ļaunu.»

Saimniece, krietnā Eirmome, tūdaļ tai sacīja atkal:

«Visu, ko teikusi esi, mans bērns, tas prātīgi bija.

Ej tu uz zāli pie dēla, to pasaki atklāti viņam!

Miesu ar ūdeni mazgā un iezied vaigus ar ziedi!

Nerādies ļaudīs, kad asaru straumes tev plūdušas vaigos!

Kaitīgi vienmēr tev asaras liet un ciešanās dzīvot.

Dēls tev patiešām ir paaudzies labi.Tu mūžīgos dievus

Sirsnīgi piesauc, lai varētu redzēt to izaugam lielu.»

Prātīgā Pēnelopēja, tai atbildot, sacīja atkal:

«Saimniece mīļā, tu neieteic man, kad skumjas ir sirdī,

Apmazgāt ķermeni savu un ieziest vaigus ar ziedi!

Skaistumu visu man laupīja dievi, kas Olimpā dzīvo,

Sākot ar dienu, kad aizbrauca vīrs ar dobajiem kuģiem.

Sauc man šurp Hipodamēju, Autonoju arī tai līdzll

Liec, lai tās pavada mani, kad iešu pie precniekiem zālē!

Neiešu viena es lejā pie vīriem, jo kaunos no viņiem.»

Teica tā viņa, un vecīte gāja no istabas ārā,

Kalponēm aiznesa vēsti un lika tām doties uz augšu.

Spulgace Atēna tobrīd ko citu jau domāja atkal.

Krietnā Ikarija meitai tā sūtīja tīkamo miegu.

Noliecot galvu, tā iemiga tūdaļ, un izzuda skumjas,

Ieslīdot mīkstajā krēslā; tad raženā dieviete viņai

Dievišķas dāvanas deva, lai patīk šī ahaju vīriem.

Valdnieces seju vispirms tā darīja brīnišķi košu,

Zieda ar debesu ziedi, ar kādu mēdz Kitēras dieve

Seju sev svaidīt, kad dodas ar haritām tīkamās dejās.

Tūdaļ tā staltāka kļuva, jo brīnišķi pārvērtās seja,

Gluži kā ziloņa kauls, ko mākslinieks gludina spožu.

Aizlaidās raženā dieve, kad visu tā veikusi bija.

Kalpones baltajām rokām pa tam uz augšu jau steidzās,

Pļāpājot skaļi; miegs maigais nu piepeši atstāja viņu.

Izberžot miegu no plakstiem, tā valdniece kalponēm teica:

«Pārņēma tiešām salds miegs šeit nabaga cietēju manL

Kaut jel Artemīda tīrā man dotu tik tīkamu nāvi

Tagad tūliņ, lai, skumstot ik dienas un asaras lejot,

Dzīvē šai neciestu ilgāk, jo aizmirst es nevaru viņu,

Drosmīgo vīru, kas ahaju vidū visizcilais bija!»

Teica tā viņa un gāja no mirdzošā kambara lejā,

Ne jau nu viena, jo kalpones divas tai sekoja līdzL

Bet, kad jau valdniece, dieve starp sievām, pie precniekiem nāca,

Mierīgi nostājās viņa pie skaistceltā mitekļa durvīm,

Kautrīgi segusi mīlīgos vaigus ar šķidrautu košu;

Tikušās kalpones tūdaļ tai stājās pa labi un kreisL

Pēkšņi tur atslāba precniekiem ceļi, un iedegās kaisle;

Piegulties tīkoja tūdaļ it visi pie Pēnelopejas.

Saukusi mīlamo dēlu pie sevis, tā sacīja viņa:

«Tēlemah, sirdī tev nav ne jūtu, ne vesela prāta!

Bērnības gados patiešām tev gudrības bija daudz vairāk.

Tagad, kad esi jau liels un sasniedzis jaunekļa gadus,

Varētu sacīt pat svešnieks, kas redzējis skaistumu tavu,

Augumu dižo, ka esi tu bagātā ģimenē audzis.

Taču es brīnos, ka sirdī tev nav ne jūtu, ne prāta:

Kā tad tik drausmīgas lietas tu varēji paciest šai namā!

Kāpēc tik nekrietnā kārtā tu ļāvi šo svešnieku apsmiet?

Kas tad te notiek? Ja tagad kāds svešnieks, kas nācis šai namā

Dāvanas lūgt, tik apsmieklus dzird un nekrietnus zaimus,

Tad tu tik kaunu un neslavu gūsi starp mirstīgiem ļaudīm.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Māmiņa mīļā, es nevaru kurnēt, ja dusmo par mani!

Tagad es sāku jau saprast un pieredzes arī man vairāk,

Redzu jau ļaunu un labu, bet agrāk vēl biju par jaunu.

Tomēr es šaubos arvien, vai visu es prātīgi daru;

Visi šie ļaudis, kas kvern te visapkārt un perina ļaunu,

Mulsina mani, un palīga krietna man nav šeit neviena.

Nebeidzās tomēr šā svešnieka cīņa ar klaidoni Iru

Tā, kā tas precnlekiem tika: tas spēkā par Iru bij pārāks.

Kaut jel — ai Zev, mūsu tēv, ai Apollon, Atēna arī! —

Tagad tā precnieki lepnie, kas pulcējas namā palaikam,

Sēdētu, piekauti visi, ar noliektu galvu — dažs ārā,

Pagalma malā, dažs iekšā — un locekļi atslābtu katram, —

Gluži kā tagad šeit klaidonis īrs pie pagalma vārtiem

Sēdies ar noliektu galvu uz krūtīm un skurbušam līdzīgs!

Taisni viņš nostāties nevar uz kājām vai atpakaļ pārnākt

Miteklī savā, jo locekļi mīļie bez spēka ir viņam.»

Tobrīd tā Tēlemahs sarunu beidza ar Pēnelopeju.

Eirimahs, Poliba dēls, tai sacīja, valodu sākdams:

«Krietnā Ikārija meita, jo prātīgā Pēnelopeja,

Ja nu tik redzētu tevi kāds abajs no lasa Argas,

Rītdien ar gaismu pie tevis jau ierastos precnieki bariem

Sarīkot dzīres šai namā; tu pārāka esi par citām

Izskatā, augumā staltā, bet sirdī ar izcilu prātu!»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Eirimah, tikumu manu un košumu, augumu daiļo

Laupīja dievi no dienas, kad ahaju dēli ar kuģiem

Gāja pret Troju un arī mans Odisejs kopā ar viņiem.

Ja nu viņš, pārnācis mājās, par mani tad rūpēties sāktu,

Būtu man lielāka slava un arī es skaistāka kļūtu.

Tagad es skumstu; patiešām kāds dievs man sūta šīs likstas!

Atceros skaidri to brīdi, kad, atstājot dzimtenes krastus,

Tvēra viņš mani aiz rokas un šķirdamies sacīja maigi:

— Sieva, ir iespējams tas, ka ahaji kājbruņās spožās

Nepārnāks sveiki un veseli visi no trojiešu zemes.

Protams, ka trojiešu vidū ir arī daudz drosmīgu vīru,

Šķēpus kas trāpīgi met un šautras raida ar stopiem,

Kaujratus, ātrkāju zirgus kas prasmīgi vada; tie ātri

Izšķir vissīvākos karus, kas vienlīdz! nesaudzē visus.

Nezinu skaidri, vai ļaus man kāds dievs no kara vēl pārnākt

Jeb vai pie Trojas liks krist. Tu rūpējies tomēr par visu!

Domā par māju arvien, par mīlamo tēvu un māti,

Gluži kā tagad vai arī vēl vairāk, kad svešumā būšu.

Bet, ja tu novērot sāc, ka dēls jau ir paaudzies krietni,

Precies, ar ko vien tu gribi, un vari tad atstāt šo māju. —

Tobrīd tā Odisejs teica, un viss tas var notikties tagad.

Beidzot pienāks tā nakts, kad svinēšu nīstamās kāzas,

Nelaimes sistā, jo Zevs man ir laupījis mieru un laimi!

Tomēr par visu visvairāk šī lieta man sāpina sirdi:

Precnieku paražas senāk daudz citādas bija kā tagad;

Ja jau kāds senāk sev precēja sievu no turīgas dzimtas,

Augstākas kārtas, tad sacentās tūdaļ ar pārējiem vīriem —

Līgavai sūtīja paši gan vēršus, gan taucētās aitas,

Rīkoja dzīres ar draugiem un dāvāja tīkamas balvas.

Kautrējās agrāk ikviens ko paņemt no otra bez maksas.»

Teica tā viņa, un priecīgs bij Odisejs, dievišķais cietējs,

Tāpēc ka dāvanas ņēma no viņiem un prata ar glaimiem

Sirdī tiem cerību iedvest, kaut citādas domas bij prātā.

Antinojs, Eipeita dēls, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Krietnā Ikārija meita, jo prātīgā PēnelopejaI

Dāvanas visas, ko atnesīs tev šurp ahaju dēli,

Paturi sev, jo noraidīt tās jau nebūtu labL

Ātrāk mēs neiesim projām pie darbiem vai arī kur citur,

Kamēr no ahaju dēliem vislabāko ņemsi par vīru.»

Teica tā viņš, un patika visiem Antinoja runa.

Visi nu saucējam lika, lai dāvanas atnes no mājas.

Tīkamu sieviešu tērpu Anti'nojam atnesa saucējs,

Brīnišķā rakstā, un divpadsmit sprādžu pavisam tai bija,

Mirdzošā zelta, un pretī Ikkatrai pa skaistliektai cilpaL

Atnesa saucējs pēc tam Eirimaham brīnišķas zelta

Krelles, dzintarā tvertas, kas mirdzēja gluži kā saule.

Atnesa Eiridamāntam vēl brīnišķus auskarus kalpi —

Mirdzošās pērles trim acīm, un pievilcīgs daiļums tais bija.

Peisandram arī pēc tam, Poli'ktora krietnajam dēlam,

Atnesa kaklrotu kalps, — jo brīnišķa skatam tā bija.

Pārējie abaju dēli daudz dāvanu citu vēl nesa.

Dieve starp sievām pēc tam uz augšējo kambari devās.

Kalpones sekoja viņai ar precnieku dāvanām krāšņām.

Paši nu atkal tie stājās pie dejām un tīkamām dziesmām;

Priecājās viņi un gaidīja brīdi, kad pienāktu vakars.

Skaļi līksmojot, viņiem drīz pienāca vakara krēsla.

Tūdaļ ar steigu trīs gaismas pannas tie nolika zālē,

Lai tās tur spīd. Daudz pagaļu malkas tur salika viņi,

Sauseņus, degošus viegli, kas tikko kā šķelti ar cirvi,

Sveķainus skalus vēl likdami vidū, un cita pēc citas

Bikstīja kvēlošās ogles Odiseja kalpones košās.

Dievišķais Odisejs tobrīd tā sacīja kalponēm savām:

«Zudušā valdnieka kalpones čaklās, jel steidzieties tūdaļ —

Dodieties visas uz augšu, kur cienītā valdniece dzīvol

Dzijas tur cītīgi vērpiet pie viņas un aizdzeniet raizes,

Augšējā kambarī sēžot, vai pluciniet vilnu ar rokām!

Tagad es palikšu šeit un gaišumu gādāšu visiem.

Bet, ja tie gribētu palikt un dzīrot, līdz uzaustu gaisma,

Tomēr tie nenomāks mani, jo ciešanās rūdījies esmu.»

Teica tā viņš; šīs smējās par to un raudzījās apkārt.

Melanto sārtajiem vaigiem Odisejam uzbruka skarbi,

Dollja meita, ko pati Pēneiope uzaudzināja,

Lutinot gluži kā savu un dodot tai dažādas paijas;

Taču gan valdnieces skumjas pavisam maz rūjīeja viņai,

Labprāt glaudās Eirimaham blakus, ko mīlēja viņa.

Tobrīd zaimīglem vārdiem tā sāka Odiseju zākāt:«Nabaga svešniek, pavisam jau sajucis esi tu prātāl

Laikam tu negribi palikt pa nakti pie kalēja kalvē

Vai arī pārnakšņot leshē. Bez jēgas kaut kādas te pjāpā.

Pārdrošs tu esi starp vīriem tik daudziem. Sirds nejūt tev baiļu.

Vīns tev varbūt ir sakāpis galvā, var būt, ka jau allaž

Domas tev tādas ir prātā, ka tukšu vien gribi tu runāt.

Vai gan tu jūsmo par to, ka pieveici klaidoni Iru?

Ka tik te nenāk kāds cits, kas drosmīgāks būtu par Iru!

Tāds, lūk, ar stiprajām rokām tev varētu sadragāt galvu,

Ārā izmest no mājas, un asinis plūstu tev straumēm.»

Pavēris īgušu skatu, tā daudzpraša Odisejs teica:

«Kuce tu tāda! Patiešām turp iešu, Tēlemaham tūdaļ

Teikšu, ko pļāpā tu šeit, lai sacērt viņš gabalos tevi!»

Teica tā viņš, un satrūkās sievas no skarbajiem vārdiem.

Verdzenes izklīda visas pa namu, un atslāba viņām

Ceļi aiz bailēm, jo šķita, ka draudi ir nopietni teiktL

Odisejs stājās pie pannām un bikstīja gailošās ogles,

Vērodams rūpīgi visas. Bet vīrišķās krūtīs viņš tobrīd

Apsvēra citādas domas, kas pārvērtās darbos pēc brīža.

Kūdīja Atēna precniekus lepnos, lai viņi pavisam

Nepārtrauc svešnieku zaimot, jo lielāku rūgtumu sirdī

Vēlējās dieviete iedvest Odisejam, Lāerta dēlam.

Eirimahs, Poliba dēls, ar precniekiem valodu sāka,

Apsmiedams Lāerta dēlu un precniekus uzjautrinādams:

«Uzklausait mani it visi, kas slaveno valdnieci precat!

Ļaujiet man pasacīt to, ko sirdsbalss man likusi krūtīs:

Nebūs bez dievības ziņas šis nācis Odiseja namā!

Ne jau no lāpām, man liekas, patlaban mums atmirdz šis gaišums,

Bet no šā svešnieka paura, jo matu nav viņam uz galvas!»

Teicis tā, sacīja tūdaļ Odisejam, pilsētu lāstam:

«Svešniek, vai nenāksi peļņā pie manis, ja pieņemšu tevi

Strādāt tālu uz laukiem — nu protams, par krietnāku algu —

Dzīvžogus ierīkot man un sastādīt ēnainus kokus?

Tur es patiešām ik dienas tev bagātu pārtiku sniegtu,

Apģērbtu arī es tevi un apavus gādātu kājām.

Bet, tā kā mācījies labi tik dažādus neliešu darbus,

Netiks tev strādāt uz lauka, bet gribēsi klejot tik apkārt,

Pildīdams vēderu lielo ar pasniegtām ubaga balvām.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Ja nu mums, Eirimah, abiem reiz gadītos sacensties darbā

Siltajā vasaras laikā, kad dienas ir kļuvušas garas,

Zālainā pļavā un katram mums būtu pa izliektam sirpim,

Līdzīgi asam, un abi bez ēšanas strādātu kopā,

Kamēr mums būtu tur zāle, no rīta līdz vakara krēslai,

Ja arī savukārt vērši mums dzenami būtu pie arkla —

Labākie, spīdīgi, lieli, kas, ēduši sulīgu zāli,

Līdzīgi augumā, spēkā un nepagurst darbā — ja dotu

Apart mums tīrumu pūrvietas četras ar irdenu zemi, —

Tad tik tu redzējis būtu, cik taisnas es izdzītu vagasl

Ja kaut kur Krona dēls Zevs mums šodien vēl rīkotu karu

Un ja man vairogu dotu un divus vēl metamos šķēpus,

Varaino ķiveri arī, kas deniņiem piekļaujas cieši,

Tad gan tu redzētu mani pat pirmajās kareivju rindās,

Nebūtu arī tu ņirgājies velti par vēderu manu.

Augstprātīgs esi pārlieku un nedraudzīgs sirdī pret ļaudīm.

Pats tu tik iedomā sevi par lielu un varenu vīru,

Tāpēc ka pavadi laiku ar nedaudziem nekrietniem ļaudīm.

Bet, ja nu Odisejs atgrieztos pēkšņi uz dzimtenes zemi,

Zini, tad tomēr šīs durvis, kaut arī tās lielas un platas,

Kļūtu par šaurām tev, atpakaļ bēgot, caur priekšnamu ārā.»

Teica tā viņš, un Eirimahs pēkšņi vēl kjuva daudz niknāks.

Pavēris īgušu skatu, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Nelaimes sistais, par pārdrošo runu drīz saņemsi algul

Pārdrošs tu esi starp vīriem tik daudziem. Sirds nejūt tev bailes.

Vīns tev varbūt ir sakāpis galvā, var būt, ka jau allaž

Domas tev tādas ir prātā, ka tukšu vien gribi tu runāt?

Vai gan tu jūsmo par to, ka pieveici klaidoni īru?»

Teicis šos vārdus, viņš satvēra solu, bet Odisejs tobrīd

Saplaka pēkšņi pie ceļiem Amfinomam dūlihijietim,

Bīdamies sviediena straujā. Tik dzēriena devēja roku

Trāpīja sols; kauss pilnais ar troksni tam nokrita zemē.

Nogāzies augšpēdu pīšļos, viņš vaimanāt sāka jo žēlL

Trokšņoja precnieki skali visapkārt pa ēnaino namu.

Pavēršot skatu pret kaimiņu savu, tā sacīja daži:

«Kaut jel šis nekrietnais svešnieks, pirms nācis uz Itakas salu,

Ceļā jau nosprādzis būtu, tad nebūtu radies šis troksnis!

Tikai šo ubagu dēļ mums izcēlās ķilda. Vairs prieka

Nebūs nekāda šais dzīrēs, ja nekrietnums virsroku iegūs.»

Svētais Tēlēmaha spēks tiem sacīja, valodu sākdams:

«Nelaimes vīri, ko sākat jūs trakot? Jūs nespējat noslēpt

To, cik ir apēsts un izdzerts. Kāds dievs te patiešām jūs kūda!

Tagad ir beigušās dzīres. Jūs varētu doties jau mājās,

Ja kāds to vēlētos darīt. Es nedzenu projām nevienu.»

Teica tā viņš, bet precnieki dusmās sev kodīja lūpas.

Brīnījās viņi par to, ka Tēlemahs runā tik drošL

Amfinoms, Nīsa dēls brašais, kas Arēta pēctecis bija,

Piecēlās beidzot no vietas un sacīja, valodu sākdams:

«Draugi, ir taisnība viņam, un tāpēc jau nevajag arī

Ļaunā to ņemt vai atbildēt skarbi ar zaimiem un naidu!

Nevajag nabaga svešniekam turpmāk vairs uzbrukt, to nievāt,

Arī nevienam no vergiem, kas kalpo Odiseja namā!

Tagad lai dzēriena devējs mums piepilda kausus līdz malām!

Ziedojot mūžīgiem vīnu, mēs dosimies visi uz dusu.

Svešniekam tomēr mēs atļausim palikt Odiseja namā,

Tēlemahs gādās par viņu, jo nācis viņš taču šā namā.»

Teica tā viņš, un patika visiem Amfinoma vārdL

Krāteri maisīja vīnu ar ūdeni varonis Mūlijs,

Saucējs dūlihijietis, Amfinoma kalpotājs krietnais.

Pildījis kausus, viņš nāca pie katra un pasniedza kausu.

Lējuši laimīgiem dieviem, tie izdzēra saldeno vīnu.

Lējuši dieviem un dzēruši vīnu, cik patīkas sirdij,

Gāja it visi uz mitekli savu, lai dotos uz dusu.

Dievišķais Odisejs palika zālē un domāja ilgi,

Kā lai ar Atēnas ziņu šeit apkautu precniekus visus.

Tūdaļ viņš pievērsās dēlam un bilda šos spārnotos vārdus:

«Tēlemah, paslēp šos Arēja ieročus citur kur dziļāk —

Galīgi visus! Ja precnieki vaicā, kur ieroči likti,

Atbildi mierīgi viņiem ar laipnīgiem vārdiem un saki:

— Iznesu ārā no dūmiem. Tie tādi nav tagad pavisam,

Kādus reiz atstāja tēvs, kad devās pret Iliju cīņā;

Nejauki kļuvuši tie, jo rūsa un kvēpi tos saēd.

Svarīgu domu vēl arī kāds dievs man ielika sirdī:

Tukšojot kausu pēc kausa, var skurbumā iesākties ķildas,

Ievainot varat cits citu un aptumšot jautrību dzīrēs,

Mazināt precību prieku: dzelzs ātri līp vīram pie rokām! —»

Teica tā viņš, un mīļajam tēvam dēls klausīja labprāt,

Aukli Eirikleju sauca viņš tūdaļ no augšas un teica:

«Māmiņa, aizturi kalpones tikmēr tu istabās savās,

Kamēr uz kambari visus Odiseja ieročus košos

Aiznesis būšu. Nav kopti tie šeit, un kvēpi tos saēd,

Tēva jau nebija mājās, un tolaik es nepraša biju;

Tagad tos paslēpšu tā, lai kvēpi vairs nekristu virsū.»

Aukle Eirikleja mīļā tam savukārt sacīja atkal:

«Kaut jel visbeidzot vēl tagad, mans mīļais, tu pieņemtos prātā!

Rūpējies vairāk par māju un piesargi mantību savu!

Kas tad šeit pavadīs tevi un nesīs tev mirdzošo lāpu?

Kalponēm neļauj tu nākt, kas varētu rādīt tev gaismu.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Protams, šis svešnieks! Kas maizi ēd manu, tam neļaušu velti

Stāvēt šai mājā bez darba, kaut arī tas būtu mans viesis.»

Teica tā viņš, un nebilda aukle ne vārda tam pretī;

Istabas ērtās, kur kalpones mita, nu aizslēdza viņa.

Odisejs piecēlās tūdaļ ar savu raženo dēlu.

Ķiveres nesa tie iekšā un vairogus izciliem kupriem,

Šķēpus noasinātos. Ar zeltainu gaismekli rokā

Pallada Atēna gāja pa priekšu un rādīja gaismu.

Tēlemahs, valodu sākdams, tā piepeši sacīja tēvam:

«Brīnumu lielu patiešām šeit redzu ar acīm es savām!

Gaišas šai zālē ir sienas visapkārt un kolonu rindas,

Varenie egļkoku baļķi un pīlāri, stiepdamies augstu,

Žilbina acis ar gaismu tik spoži kā degoša liesma.

Iekšā pie mums ir kāds dievs, kas plašajās debesīs mājo.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Klusē un nevaicā tālāk, bet paturi prātā to visuļ

Mūžīgie dievi tā vēlas, kas plašajā Olimpā dzīvo.

Dodies tu tagad uz dusu! Es brīdi vēl palikšu zālē.

Gribu es pārbaudīt kalpones savas un māti vēl tavu;

Asaras liedama, viņa man vaicās jo sīki par visu.»

Teica tā viņš, un Tēlemahs tūdaļ ar aizdegto lāpu

Izgāja ārā no zāles un devās uz guļamām telpām,

Kur tas jau dusēja agrāk, kad saldenie sapņi to sauca.

Tur jau viņš gulēja tagad un gaidīja dievišķo ausmu.

Dievišķais Odisejs palika zālē un domāja ilgi,

Kā lai ar Atēnu kopā šeit apkautu precniekus visus.

Izgāja prātīgā Pēnelopeja no kambara tobrīd —

Līdzīga sejā Artēmīdai bija vai Kiprīdai košaL

Tuvu pie uguns tai nolika krēslu, kur mēdza tā sēdēt, —

Aplikts tas bija ar ziloņa kaula un sudraba plāksnēm,

Ikmalijs bija tā meistars un soliņu apakšā kājām

Pielika cieši pie tā, to sedzot ar aitādu lielu.

Nosēdās tieši šai krēslā nu prātīgā Pēnelopeja.

Verdzenes baltajām rokām tad nāca no augšas uz zālL

Galdus tās aiznesa visus un maizi, kas palika pāri,

Arī vēl kausus, no kuriem šeit dzēra šie precnieki lepnie,

Izbēra dzirkstis no pannām uz zemes un pagales sausas

Salika citu uz citas, lai gaisma un siltums šeit būtu.

Melanto nikni vēl otrreiz Odiseju iesāka tirdīt:

«Svešniek, vai visu šo nakti vēl turpmāk par slogu mums būsi,

Staigādams apkārt pa namu un slepeni vērodams sievas?

Klaidoni, ārā pa durvīm, jo diezgan tu ēdis un dzēris!

Ja es šo pagali tveršu, tad tūdaļ tu lidosi ārā!»

Pavēris īgušu skatu, tad viltīgais Odisejs teica:

«Kāpēc tu, nekrietnā, esi arvien tik nikna pret mani?

Jeb vai tev netīk, ka netīrs šeit esmu, ka, ģērbdamies skrandās,

Ubaga dāvanas lasu? Bet trūkums ik dienas māc mani!

Klīstošie ubagi taču arvien ir bijuši tādL

Arī man pašam bij māja, un dzīvoju kādreiz starp ļaudīm,

Biju jo laimīgs un bagāts, un ubagam devu es bieži,

Katram, lai būtu kāds būdams, kad nāca tas, trūkumu ciezdams.

Toreiz man bija daudz vergu, daudz dažādu mantu, kas ļāva

Labi un laimīgi dzīvot, un mani par bagātu sauca.

Tomēr it visu man laupīja Zevs, jo bija tā lēmis.

Apdomā visu to, sieva, jo arī tu pazaudēt vari

Skaistumu savu, kaut skaistākā esi starp verdzenēm citām.

Dusmās var iedegties kundze un izraidīt tevi no mājas;

Pārnākt var Odisejs arī, jo cerība tautā vēl dzīva.

Ja jau patiešām viņš miris un mūžam vairs nepārnāks mājās,

Taču ir viņam vēl drošsirdīgs dēls, ko Apollons sargā, —

Tēlemahs; vēro tas visu — neviena no sievām šai namā

Nedarbus nevarēs paslēpt no viņa, jo nav tas vairs mazais.»

Teica tā Odisejs viņai.To dzirdēja Pēnelopeja.

Rāja tā kalponi savu un, valodu sākdama, teica:

«Nekrietnā, esi tu gluži bez kauna! Vairs neslēpsi ilgāk

Nedarbus savus no manis! Tos izpirksi tagad ar galvu!

Visu tu zināji labi, jo dzirdēji pati no manis

To, ka šo svešnieku mājās es gribēju ielūgt pie sevis,

Izvaicāt viņu par vīru, jo skumstu tik ļoti par viņu.»

Teica tā viņa, un saimniecei savai tā sacīja tūdaļ:

«Saimniece, atnes man krēslu un pārsedz tam aitādu pāri!

Svešnieks lai sēžas uz tā un runā ar mani, lai arī

Uzklausa mani, jo viņu es iztaujāt gribu par vīru.»_

Teica tā Pēnelopeja, bet saimniece steidzās un tūdaļ

Atnesa gludīto krēslu, tam pārklājot aitādu pārL

Odisejs, dievišķais cietējs, tur nosēdās tūdaļ uz krēsla.

Prātīgā Pēneiopeja nu, valodu sākdama, bilda:

«Taču ko, svešnlek, vispirms es pati tev gribētu vaicāt:

Kas tu? No kurienes esi? Kur vecāki, pilsēta tava?»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Sieva, nav vīra virs zemes jo plašās, kas varētu tevi

Nicināt! Slava tev liela. Tā sniedzas līdz debesīm plašām —

Gluži kā vadonim krietnam, kas prātīgs un līdzināms dieviem,

Tādam, kas valda pār lielu un drosmīgu kareivju tautu,

Sargādams tiesības visiem; tam auglīgi lauki un lejas,

Bagāti kviešiem un miežiem, bet koki līkst sulīgos augļos,

Ganībās vairojas lopi, bet jūras ir pilnas ar zivīm

Prātīgas rīcības dēļ, un laime ir visiem tā zemē.

Labāk par citu ko tagad tu varētu izvaicāt mani!

Nevaicā tikai par to, kas esmu, kur dzimtene mana —

Pildīsies sagrauztā sirds vēl vairāk ar rūpēm un raizēm,

Pieminot visu, ko cietis. Es nelaimīgs esmu bez gala.

Neklājas raudāt un gausties, ja esi tu svešumā nācis;

Labi nav skumdināt sirdi bez mēra un ciešanās dzīvot;

Varētu pārmest man kalpone kāda vai arī tu pati,

It kā es asaras gaužas aiz skurbuma nevaru valdīt.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Svešniek, tikumu manu un košumu, augumu daiļo

Laupīja dievi no dienas, kad ahaju dēli ar kuģiem

Gāja pret Troju un arī mans Odisejs kopā ar viņiem.

Ja nu viņš, pārnācis mājā, par mani tad rūpēties sāktu,

Būtu man lielāka slava un arī es skaistāka kļūtu.

Tagad es skumstu; patiešām kāds dievs man sūta šīs likstas!

Cik vien ir labāko vīru, kam salās ir vara un slava,

Samē, Dūlihijas klintīs un Zakintā, bagātā mežiem,

Cik vien ir labāko vīru uz kalnainās Itakas salas,

Tīko ik dienas pēc manis tie visi un iedzīvi posta.

Tāpēc man svešnieki nerūp un lūdzējus uzklausīt netik,

Saucējus skajos vēl mazāk, kaut arī tie kalpotu valstij;

Tikai man Odisejs prātā, sirds sāpēs par viņu man žņaudzas.

Taču šie steidzina kāzas. Ar viltu es pretojos viņiem.

Beidzot kāds mūžīgais dievs man iedvesa padomu prātā

Sameklēt aužamos stāvus un audināt audeklu lielu,

Smalku, it sevišķi platu. Es tūdaļ tā sacīju viņiem:

— Jaunekļi, precnieki mani, ir dievišķais Odisejs miris!

Tikai es lūdzu, ar kāzām jums nevajag steigties, līdz kamēr

Audeklu nobeidzu visu — jo velti var bojāties dzija! —

Lāertam mirstamai segai, pirms piepeši pārsteigtu viņu

Liktenis bargais un nāve, kas sāpina visus tik ļoti;

Ahaju sievas bez gala tad peltu un gānītu mani,

Ja tas bez līķauta paglabāts tiktu, kas bijis tik bagāts! —

Teicu tā es; to vīrišķā sirds man klausīja tūdaļ,

Dienu pēc dienas es cītīgi audu šo audeklu lielo;

Naktī es iededzu lāpas un ārdīju atpakaļ austo.

Tā es trīs gadus tos krāpu, un ahaji ticēja vieglL

Bet, kad jau ceturtais nāca un tuvojās gadskārtu mija,

Aiztekot mēnešiem ātri un mainoties dienai ar dienu,

Kalpones nodeva mani, šīs slinkās un nekrietnās kuces;

Precnieki pārsteidza mani un uzbruka nekrietniem vārdiem.

Tomēr man, apstākļu spiestai, bij jāpabeidz līķauts pret gribu.

Tagad es nevaru ilgāk vairs vilcināt kāzas, man cita

Padoma nav vairs nekāda, un vecāki mudina mani

Iziet pie vīra. Dēls dusmojas ļoti, ka aprij šie mantu.

Visu jau saprot viņš pats, jo tagad ir paaudzies krietni,

Pats jau var saimniekot mājās, un Zevtēvs tam gādā jau slavu.

Tomēr tu saki man skaidri, kas esi, no kurienes nācis.

Neesi taču no akmens vai teiksmainā ozola cēlies.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Krietnā Ikārija meita, Odiseja cienītā sieva!

Tā kā tu nerimsties vaicāt, kas esmu, no kurienes nācis,

Stāstīšu ari it visu, kaut sāpes man vairosies sirdī,

Stāstot šo bēdīgo stāstu. Tas notiek ar katru, kas ilgi

Projām ir svešumā bijis kā es no dzimtenes savas,

Klejodams tālu pa dažādām zemēm un ciezdams daudz moku;

Tomēr tev stāstīšu labprāt it visu, par ko tu man vaicā:

Krēta ir attāla zeme, tā atrodas tumšajā jūrā,

Bagāta, skaista; šalc viļņi tai apkārt; daudz ļaužu tur dzīvo.

Arī tur pilsētu daudz — to deviņi desmiti skaitā.

Dažādas valodas runā šai zemē: tur ahajus sastop,

Drosmīgo eteokrētiešu ciltis un kidonu vīrus,

Doriešus, šķirtus trīs ciltīs, un dievišķos pelasgus arī.

Knosa ir lielākā pilsēta Krētā: tur deviņus gadus

Valdīja Mīnojs, kas lielajam Zevam vismīļākais bija.

Mīnoja dēls ir mans tēvs, ko sauca par Deikalionu.

Abi ar Idomeneju mēs Deikalionīdi esam.

Brālis mans liektajos kuģos pret īliju cīnīties gāja

Kopā ar Atreja dēliem. Par Aitonu ļaudis sauc manL

Esmu es jaunāks par brāli; viņš vecāks un drosmīgāks bija.

Arī bij Odisejs Krētā, tam devu es balvas kā viesim.

Dodoties cīņā pret Troju, to vētras un spēcīgie vēji

Nesa uz Krētu, kad sacēlās negaiss pie Malējas raga.

Kuģi tam Amnīsā stājās, kur Eileitifjai ir ala,

Bīstamā līcī; viņš tikai ar pūlēm tur glābās no vētrām;

Nācis uz pilsētu, tūdaļ tas vaicāja Idomeneju.

Valdnieks, viņš teica, šo saucis par mīļu un tīkamu viesL

Desmit vai vienpadsmit reizes no pamales atausa gaisma,

Kamēr ar liektajiem kuģiem pret īliju krētieši devās.

Atvedis viesi uz māju, es labprāt mieloju viņu,

Sirsnīgi mīlēdams to, jo visa man bija papilnam.

Tobrīd Odiseja biedriem, kas atbrauca kopā ar viņu,

Devu es dzirkstošo vīnu un miltus, tos vākdams no tautas,

Arī vēl kaušanai barotus vēršus, lai spirdzina sirdL

Dievišķie ahaju vīri te gaidīja divpadsmit dienas.

Boreja vētra tos kavēja ilgi un neļāva viņiem

Stāties uz zemes. Kāds ienaidīgs dievs tiem sūtīja vētru;

Tomēr pēc trīspadsmit dienām vējš stājās un aizbrauca viņL»

Tā te viņš stāstīja melus, un taisnībai šķita viss līdzīgs.

Klausījās viņa, un asaras plūda tai straumēm pār vaigiem.

Itin kā sniegi, ko sanesis Zefīrs uz augstajiem kalniem,

Strauji sāk kust un dodas uz leju, kad Austrums sāk elpot;

Izkūstot kupenām kalnos, plūst aumaļām ūdeņi upēs, —

Gluži tā asaras plūda pār košajiem valdnieces vaigiem,

Raudot par vīru, kas sēdēja pretī. Tad Odisejs dziji

Sajuta žēlumu sirdī, ka nedienas sagrauž tā sievu;

Tobrīd kā ragi vai dzelzs bez kustības sastinga acis

Plakstiņos viņam, jo neļāva brīvi plūst asaru straumēm.

Tikko tai asaras rimās un vieglāk jau kļuva ap sirdi,

Atkal tā valodu sāka un sacīja, atbildot viņam:

«Tagad man jāsaka, svešniek, ka gribu es pārbaudīt tevi, —

Vai tu patiešām Odiseju manu un raženos biedrus

Mieloji valdnieka pilī, kā tagad tu apgalvot ņemies?

Tāpēc tu stāsti man skaidri — kā toreiz bij Odisejs ģērbies,

Kāds tam bij izskats un seja? Kas toreiz bij kopā ar viņu?»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Valdniece, grūti patlaban man aprakstīt viņu, jo laika

Mūžībā pagājis daudz. Būs divdesmit gadu jau secen,

Sākot ar dienu, kad devās viņš projām no dzimtenes savas;

Tomēr es stāstīšu tev, kāds tēlojas atmiņā manā.

Purpura apmetni krāšņu es redzēju toreiz tā plecos,

Divkāršu, vilnas, un zeltaina sprādze šā apmetņa priekšā

Iekļāvās caurulēs divās; tās virsū bij veidota glezna:

Briedēns jauniņš un raibs tur no suņa priekšējām ķetnām

Kārpījās vajā. Ar izbrīnu lielu to vēroja visi,

Kā tur, kaut abi bij zelta, suns briedēnu tvēra un žņaudza;

Gribēdams izmukt no suņa, tas spārdījās īgni ar kājām.

Mirdzošu hitonu arī es redzēju viņam ap pleciem —

Drēbe tam bija tik plāna kā kaltēta sīpola miza,

Tiešām tā bija tik maiga un spoža kā mirdzošā saule.

Sievas, šo hitonu redzot, ar izbrīnu raudzījās ilgL

Tagad ko citu tev teikšu, to cieši sev paturi prātā!

Tomēr es nezinu skaidri, vai drēbes šīs bija tam mājā

Vai kāds no draugiem tās deva, kad devās ar kuģiem uz Troju,

Jeb vai kāds svešnieks kur citur, kad mieloja viņu kā viesi —

Odisejs patika daudziem. Tam reti kāds ahajs bij līdzīgs.

Varkaltu zobenu arī es dāvāju viņam, bet vēlāk

Divkāršu apmetni krāšņu un hitonu platajām malām;

Viesi ar godu es atlaidu tālāk tā skaistklāju kuģī.

Saucējs tam sekoja līdzi, kas nedaudz bij vecāks par viņu.

Atceros arī tā skatu un aprakstīt varu šo vīru:

Sakumpis bija un cirtaini mati, bet patumša seja;

Eiribats bija tā vārds, un Odisejs godāja viņu

Vairāk par pārējiem biedriem, jo sakrita domas ar viņu.»

Teica tā viņš, un viņa nu vairāk vēl ilgojās raudāt —

Odisejs taču tik skaidri tai pateica pazīmes visas.

Bet, kad tai asaras rimās un vieglāk jau kjuva ap sirdi,

Atkal tā valodu sāka un, atbildot viņam, tā teica:

«Tagad patiešām tu, svešniek, kaut agrāk tik žēlojams biji,

Būsi mīļš viesis šai namā un visi tev parādīs godu!

Drēbes, par kurām tu stāsti, es pati no kambara ņēmu,

Locīju krokās un piespraudu klāt tām mirdzošo sprādzi,

Lai ar to greznotu viņu. Vairs viņu man nesastapt mūžam

Pārnākam atkal šai namā un mīļajā dzimtenes zemē!

Liktenis ļaunais patiešām ir aizrāvis dobajā kuģi

Viņu pret Troju, pret nelaimes Troju, ko pieminēt derdzas.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaj:

«Krietnā Pēnelopeja, Odiseja cienītā sieva!

Nebojā tagad vairs skaistumu savu un neskumsti turpmāk,

Asaras lejot par vīru! Es nevaru pārmest tev bēdas —

Protams, lej asaras sieviete katra, kas pazaudē vīru,

Labāko jaunības draugu, ar kuru tai bijuši bērni;

Odisejs bijis, kā stāsta, pat līdzināms mūžīgiem dieviem.

Rimsties reiz asaras liet un uzklausi padomu manu!

Neslēpšu tev es nekā, bet visu tik taisnību teikšu:

Dzirdējis esmu patiešām, ka Odisejs pārnākšot mājā;

Odisejs tuvu pie mums — jau auglīgā tesprotu zemē;

Dzīvs viņš un atgriežas mājās ar daudzām un bagātām mantām,

Iegūtām dažādās zemēs; bet mīlamos biedrus pa ceļam

Zaudējis visus, kad bangainā jūrā tam satrieca kuģi,

Tikko Trīnākiju atstājis bija; tad iedegās dusmās

Zevtēvs un Hēlijs pret viņu, jo apkāva biedri tā vēršus.

Brāzmainā jūrā pēc mirkļa šie vīri nogrima visL

Pats viņš vēl glābās uz pamata baļķa, un viļņi to malā

Izmeta faiāku zemē — šie radi ir mūžīgiem dieviem.

Gluži kā mūžīgo dievu no sirds tie tur godāja viņu,

Dāvanu deva tam daudz un gribēja aizvadīt viņu

Sveiku uz dzimtenes zemi.Sen Odisejs būtu jau bijis

Atpakaļ dzimtenē savā, bet tomēr tam derīgāk šķita

Doties uz dažādām zemēm, lai vairāk sev iegūtu mantas;

Odisejs prata daudz labāk par pārējiem mirstīgiem ļaudīm

Mantu sev vairot; patiešām nav cita, kas prastu to vairāk.

Tesprotu vadonis Feidons man visu to stāstīja kādreiz;

Ziedodams mūžīgiem vīnu, viņš zvērēja svēti man pašam:

Esot jau sarīkots kuģis, ar jūrnieki brašie pie krasta

Gaidot, lai vadītu viņu uz mīlamo dzimtenes zemL

Mani viņš atlaida agrāk, jo nejauši tesprotu kuģis

Taisījās braukt uz Dūlfhijas salu, jo bagāto kviešiem.

Feidons man rādīja visu, ko Odisejs ceļā bij guvis.

Pārtiktu dažam no tā līdz desmitai paaudzei bērni —

Veselas dārgumu kaudzes tur Feidona mitekļos bija.

Odisejs pats, viņš teica man toreiz, uz Dodoni devies

Klausīties Zevtēva gribu no šalcošiem ozola zariem,

Kā tam uz Itaku nākt, uz bagāto dzimtenes zemi,

Slēpu vai atklāti arī, jo ilgi tas svešumā bijis.

Tātad viņš tagad vēl dzīvs un pārnāks visdrīzākā laikā.

Viņš jau ir tuvu pavisam, to tici! Vairs nebūs viņš ilgi

Tālu no draugiem un dzimtenes mīļās. To varu tev zvērēt.

Zevs lai ir liecinieks man, visaugstais un labais no dieviem,

Krietnā Odiseja pavards, pie kā es šeit pajumtē nācis!

Drīz vien patiešām tas notiksies viss, ko tagad es saku:

Odisejs pat vēl šai gadā uz mīlamo dzimteni pārnāks,

Izdilstot pamazām vecam un ienākot mēnesim jaunam.»

Prātīgā Pēnelopēja tam sacīja savukārt atkal:

«Svešniek, kaut dievi patiešām tam visam tā notikties ļautu!

Daudz tad tu gūtu no manis, ar dāvanām apbērtu tevi,

lai tad ikviens, kas sastapis tevi, par laimīgu sauktu!

Lai nu tas būtu kā būdams, es skaidri jau nojaušu sirdī:

Ne vairs uz dzimteni Odisejs pārnāks, ne arī kāds tevi

Atvadīs ceļā, jo tagad šai namā nav saimnieka krietna,

Tāda, kāds Odisejs bija starp vīriem, ja kādreiz tas bijis, —

Svešniekus mieloja viņš un šķiroties dāvanas deva.

Kalpones, mazgājiet svešniekam kājas, tam nolieciet gultu,

Paklājus nesiet, vēl villaines siltas un palagus košus,

Lai tam ir ērti un silti, līdz atausīs zelttroņa Ausma!

Rītā ar gaismu jūs mazgājiet viņu un svaidiet ar eļļu,

Aiciniet tūdaļ to zālē, Tēlemaham sēdiniet blakus,

Lieciet tam azaidu galdā! Tam neklāsies labi, kas atkal

Nekrietni apvainos viņu! Es neļaušu tādam vairs turpmāk

Kavēties brīdi šai namā, kaut arī tas īgnumā kaistu.

Kā tad, ai svešniek, tu varēsi zināt, vai pārāka esmu

Jūtās un gaišajā prātā par pārējām ahaju sievām,

Ja es ar netīrām drēbēm tev atļautu sēdēt pie galda?

Mirstīgiem ļaudīm virs zemes maz dienu ir dzīvībai lemtu.

Ja kam ir cietsirdīgs raksturs un cietsirdīgs bijis pret citiem,

Visi tam novēl tik ļaunu, līdz kamēr tas dzīvo virs zemes,

Un, kad tas šķīries no dzīves, to apmētā tikai ar lāstiem.

Bet, ja kam krietna ir sirds, ja arī tā domas ir krietnas,

Teicamo slavu pa pasauli plašo starp mirstīgiem ļaudīm

Svešnieki aiznes un visi to dēvē par cildenu vīru.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Cienītā Pēnelopeja, Odiseja raženā sieva!

Tiešām man villaines siltas un mirdzošie palagi visi

Pretīgi sirdij no brīža, kad Krētas sniegainos kalnus

Atstāju pēdējo reizi un aizbraucu garaini kuģī.

Gulēšu tagad, kā sen jau bez miega es pavadu naktis.

Vairākas naktis pēc kārtas es pavadu netīrās cisās,

Neslēgdams plakstus, un skaisttroņa Ausmu es gaidu ar ilgām.

Apmazgāt kājas patlaban man arī šeit nevajadzētu;

Neļaušu arī es to, ka verdzene kāda, kas tagad

Kalpo Odiseja namā, man skartu ar ūdeni kāju,

Ja tev nav vecākas sievas, kas rūpīgi padara darbu,

Tādas, kas, gluži kā es, daudz likstu ir cietusi dzīvē.

Tādai es atļautu gan, lai tīras man apmazgā kājas.»

Prātīgā Pēnelopeja tam savukārt sacīja atkal:

«Svešniek mans mīļais, nav tāda kā tu, tik prātīga vīra,

Visu to svešnieku vidū, kas nākuši kādreiz šai namā;

Valodā tavā ik vārds ar apdomu gudri ir sacīts.

Mājā man vecāka sieva un prātīga, kādu tu vēlies;

Viņu tā, nelaimes sisto, jo rūpīgi baroja, kopa,

Pacēla viņu uz rokām, kad piedzima cienītai māteL

Tā tev šeit nomazgās kājas, kaut arī tai gurdi jau spēkL

Celies nu tūdaļ no gultas, Eirikleja, prātīgā sieva!

Mazgā šim sirmgalvim kājas, ar kungu viņš vienādos gados —

Liekas, Odiseja rokas un kājas jau arī bez spēka.

Mirstīgie likstās un nebaltās dienās mēdz novecot ātrāk.»

Teica tā viņa. Bet vecā ar rokām sev aizklāja seju,

Liedama asaras gaužas, un sacīja skumušu sirdi:

«Vai man, mans dēls! Tev nespēju līdzēt, jo vairāk par citiem

Zevtēvs ir ienīdis tevi, kaut arī tu godāji viņu.

Nav vairs starp mirstīgiem cita, kas zibeņu metējam Zevam

Ziedojis treknāko gūžu un atnesis barotu vēršu

Būtu vēl vairāk kā tu, kad lūdzies, lai varētu sasniegt

Laimīgas vecuma dienas un izaudzēt raženu dēlu.

Tagad pavisam viņš liedzis tev atgriezties dzimtenes zemē.

Gluži tā viņam tur svešajās zemēs ar zaimīgiem vārdiem

Uzbruka kalpones vienmēr, kad nāca viņš bagāto mājās,

Gluži kā nievāja tevi patlaban šīs nelietes kuces!

Tāpēc jau arī tu vairies no nekrietniem vārdiem un zaimiem,

Nejauj tām nomazgāt kājas; es daru to labprāt, kā lika

Krietnā Ikārija meita, jo prātīgā Pēnelopeja.

Tālab tev mazgāšu kājas, ka pakalpot gribu es labprāt

Pēnelopeja! un tev, jo žēlumu sajūtu sirdī,

Uzskatot tevi.Bet tagad tu uzklausi vārdus, ko teikšu:

Svešnieki, nelaimes sistie, šai namā ir nākuši bieži,

Tomēr ne reizi nav gadījies vēl ko līdzīgu redzēt —

Ir tev patiešām Odiseja balss, tā augums un kājas.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Sirmgalve, visi tā saka, ja kādreiz ir gadījies kādam

Redzēt mūs abus — tik ļoti viens otram mēs līdzīgi esot,

Gluži kā tagad tu pati ar vērīgu skatu to saki»

Teica, bet'sirmgalve gāja un atnesa mirdzošu bļodu,

Kurā tā mazgāja kājas, un ielēja ūdeni aukstu,

Piemaisot karsto no poda vēl klāt; bet Odisejs tobrīd

Virzījās pavardam tuvāk un pavēra seju pret tumsu;

Pēkšņi tam iešāvās prātā, ka sirmgalve, mazgājot kājas,

jyaretu ieraudzīt rētu un noslēpums kļūtu drīz zināms.

JVākusi tuvāk, lai mazgātu kājas, tā pazina tūdaļ

"Rētu, ko kuilis baltajiem zobiem tam atstājis gūžā.

Toreiz viņš Parnasā bija, kur Autoliks sauca un dēli, —

Bija tas diženais mātestēvs viņam un kļuva jo slavens

Zvērestu lauzējs un krāpnieks; to visu tam dāvāja Hermejs;

Tāpēc par tīkamu smaržu viņš jēru un kazlēnu gūžas

Ziedokļos nesa šim dievam, un Hermejs to sargāja labprāt.

Kādreiz šis Autoliks, nākdams uz auglīgiem Itakaš laukiem,

Sastapa mīlamo meitu ar tikko kā dzimušu dēlu.

Aukle Eirikleja, liekot šo zēnu Autolikam klēpī,

Valodu sākdama, teica, kad priecīgais mielasts bij beidzies:

«Tagad tu, Autolik, izdomā vārdu, lai vari tai nosaukt

Mīlamo mazdēlu savu, ko vēlējies esi tik ļoti!»

Autoliks, atbildot auklei, tā sacīja, valodu sākdams:

«Meita un znot, to nosauciet tā, kā teikšu patlaban:

Šodien es sadusmots esmu, jo, nākot uz Itakas zemi,

Vairāki ļaudis virs auglīgās zemes man aizdeva dusmas;

Tāpēc šim zēnam būs Odisejs vārdā. Kad paaugsies lielāks,

Ja tas uz Parnasu dosies, uz mātes diženo namu,

Kur man ir sakrāti dārgumi lieli, no visas šīs mantas

Dāvanas došu es viņam un priecīgs tas atpakaļ dosies.»

Odisejs tālab jau nāca, lai mirdzošās dāvanas gūtu.

Autoliks kopā ar raženiem dēliem tam iznāca pretī,

Sirsnīgi spieda tam rokas un apsveica viņu jo laipni,

Arī Amfiteja nāca tam pretī un apkampa viņu,

Skūpstīja mazdēla vaigus un abas tā brīnišķās acis.

Autoliks priecīgu prātu nu vēlēja raženiem dēliem

Sarīkot tīkamas dzīres. Ar prieku tie klausīja tēvam,

ffidaļ tie izgāja ārā un atveda piecgadu vērsi,

Nokāva, novilka ādu un sacirta gabalos visu,

Sagrieza sīkākās daļās un samauca garajos iesmos,

Rūpīgi cepināt sāka un dalīja visiem pēc kārtas.

Visu tie dzīroja dienu, līdz vakarā rietēja saule.

Netrūka sirdij nekā, jo azaids bij līdzīgi dalīts.

Bet, kad jau rietēja saule un tumsība nāca uz leju,

Visi tie devās uz dusu un baudīja tīkamo miegu, i

n/ Tikko kā rožpirkste Ausma no pamales Iznira agri,

Visi uz medībām devās — kā suņi, tā brālēni arī,

Krietnā Autolika dēli, un dievišķais Odisejs līdzL

Pacēlās visi jo augstu uz mežainā Parnasa kalna;

Ātri jau sasniedza viņi tur vējainās aizas un gravas.

Mirdzošā Hēlija stari jau zeltīja laukus un lejas,

Celdamies lēnām uz augšu no dziļā Okeāna straumes.

Mednieki nonāca tobrīd pie dumbrāja kāda, un suņi,

Dzīdami mežzvēru pēdas, tiem skrēja pa priekšu, aiz viņiem

Gāja Autolika dēli, bet Odisejs kopā ar viņiem

Vērīgi sekoja suņiem un kratīja garēnas šķēpu.

Biezajos krūmos, jo dziļi tur ieracies, gulēja kuilis;

Nepūta spēcīgie vēji šim pudurim mitrumu cauri,

Hēlijs ar spožajiem stariem tam nedeva gaišumu savu,

Spēcīgais lietus tam nespiedās cauri; tik biezi bij krūmi;

Gadu pēc gada tur krājās daudz zaru un kritušu lapu.

Dzirdēja biezoknī kuilis, ka suņi un mednieki bariem

Pamazām tuvojas viņam, un izlēca ārā no migas;

Sari tam mugurā bozās un ugunis spīgoja acīs.

Tuvu viņš stājās to priekšā. Tad Odisejs pirmais no visiem

Metās uz priekšu un tēmēja šķēpu ar spēcīgo roku,

Gribēdams triekt to gar zemi; bet kuilis tam uzbruka agrāk,

Iekozdams gūžā virs ceļa, un izrāva gabalu miesas,

Gāzdamies virsū no sāniem ar ilkni; kauls palika neskarts.

Odisejs labajā plecā tam Ietrieca metamo šķēpu:

Ieurbās mirdzošā smaile jo dziļi šā mežkuiļa iekšās.

Tūdaļ zvērs izstiepās pīšļos, un dzīvība atstāja viņu.

Mīļie Autolika dēli nu cītīgi ņēmās ap viņu,

Dievišķā varoņa brūcei pēc tam tie prasmīgi apkārt

Apsēja drēbi un tūdaļ ar vārdiem asinis melnās

Apstādināja, tad atpakaļ devās pie mīlamā tēva.

Bet, kad jau Autoliks viņu un arī tā raženie dēli

Izdziedināja, tie apbēra viņu ar dāvanām dārgām.

Odisejs priecīgu prātu nu devās uz Itaku mīļo.

Cienītā māte un tēvs, kad redzēja pārnākam dēlu.

Saņēma viņu ar prieku, bet, ieraugot brūci tā gūžā,

Vaicāja sīki par to; viņš stāstīja visu pēc kārtas:

Parnasā saniknots kuilis tam uzbrucis baltajiem zobiem

Toreiz, kad Autoliks viņu ar dēliem uz medībām saucis.

Sirmgalve, aptaustot kāju un noglaužot gūžu ar delnu,

Pazina tūdaļ šo brūci, un kāja tai šļuka no rokām,

Iekrita atpakaļ traukā, un skanēja varainā bļoda,

Gāzās tā pēkšņi uz sāniem, un izlija ūdens uz klona.

Sāpes un priekus tā sajuta reizē, un tūdaļ no acīm

Asaras plūda pār vaigiem; balss skaļā tai apstājās mirklī.

Pieskārās viņa tad pēkšņi tā zodam un sacīja viņam:

«Tiešām, mans dēls, tu Odisejs esi! Kā agrāk es tevi

Nespēju pazīti Tik aptaustot tevi, es pazinu kungu!»

Teica tā viņa un skatienu vērsa pret Pēnelopeju,

Steigdamās paziņot tai, ka gaidītais vīrs jau ir mājā.

Nespēja valdniece tobrīd ko redzēt vai arī ko dzirdēt:

Atēna domas tai novērsa citur, bet Odisejs pēkšņi

Satvēra aukli Eirikleju cieši pie rīkles ar labo,

Pievilkdams viņu pie sevis ar kreiso, un klusām tai teica:

«Aukle, vai nodosi mani? Tu pati tak audzēji mani,

Dodama krūti, bet tagad, kad pārciestas mocības daudzas,

Atpakaļ esmu jau dzimtenē savā pēc divdesmit gadiem.

Ja jau tu pazīsti mani un dievs kāds to licis tev sirdī,

Tad tu šeit klusē! Lai mājā neviens to nedabū zināt!

Tagad tev atklāti teikšu, un tiešām tas notiksies arī:

Ja man būs ļāvis kāds dievs šeit slavenos precniekus pārspēt,

Saudzēt tad nespēšu tevi, kaut arī tu auklēji mani, —

Sodīšu tevi es kopā ar pārējām sievām šai mājā.»

Prātīgā aukle tad atkal tā sacīja Lāerta dēlam:

«Kas tā par valodu, dēls, ko lūpas bez apdoma bilda?

Labi tu zini, cik sirds man ir stipra, cik liela man griba.

Klusa kā akmens vai dzelzs es būšu šai lietā joprojām.

Tagad ko citu vēl teikšu, to dziļi sev paturi prātā:

Ja tev būs ļāvis kāds dievs šeit slavenos precniekus pārspēt,

Verdzenes minēšu visas, kas dzīvo patlaban šai mājā,

Kuras no viņām mēdz apvainot tevi un kuras bez vainas.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja atkal:

«Kāpēc tu, aukle, tās gribi man minēt? Jel nepūlies velti!

Labi tās vērošu pats un pazīšu labi ikkatru.

Tagad tik klusē par visu! Gan dievi par tālāko zinās.»

Teica tā viņš, un sirmgalve gāja no istabas ārā

Sameklēt ūdeni citu, jo viss jau bij izgāzts uz klona.

Beigusi apmazgāt kājas, tā zieda tam kājas ar eļļu;

Odisejs paņēma krēslu, to nolika tuvāk pie uguns,

Gribēdams sasildīt sevi, un apsedza rētu ar skrandām.

Prātīgā Pēnelopēja nu, valodu sākdama, bilda:

«Svešniek, es tagad tik drusku ko tālāk vēl gribētu vaicāt;

Arī jau tuvojas brīdis, kad jāiet uz tīkamo dusu;

Saldenais miegs nāk arī pie tiem, kam bēdas māc sirdL

Nakti kāds nevēlīgs dievs man šausmīgas ciešanas sūta.

Dienu palaikam es skumstu un asaras leju, bet bēdas

Remdēju parastos darbos un skatos, ko kalpones dara.

Nakti, kad rimušies darbi, kad ļaudis jau visi ir gultā,

Mierīgi sēžu uz gultas bez miega, bet sagrauzto sirdi

Nomoka mūžīgas rūpes, un asarās atkal es slīkstu.

It kā Pand arēj a meita Aedone zaļajos zaros, ,

Sākdama brīnišķo dziesmu, kad ziedonis ielejās nācis,

Slēpdamās ziedošā līcī zem pudura kuplajiem zariem,

Apkārtni tricina skaļi un pāriet no skaņas uz skaņu,

Skumstot par Itilu savu, kas piedzimis viņai no Zēta, —

Pati aiz kļūdas to nogalināja ar zobenu aso, —

Gluži tā svārstos es divējās domās, un nemiers man sirdī,

Vai man vēl dzīvot pie dēla un rūpīgi sargāt it visu —

Verdzenes, sakrāto mantu, šo diženo augstjumta namu,

Vīra laulības gultu un bīties no valodām tautā,

Jeb vai ar sekot tam ahaju vīram, kas, cildenāks būdams,

Tīko manis ik dienas un dāvā man dāvanas dārgas.

Kamēr mans dēls vēl bij maziņš un nebija nobriedis prātā,

Nespēju iziet pie vīra un atstāt Odiseja namu.

Tomēr, kad paaudzies viņš un sasniedzis jaunekļa gadus,

Tagad jau domas tam prātā, lai eju es atkal pie vīra;

Rūgtums tam sirdi par to, ka ahaji aprij tā mantu.

Uzklausi, svešniek, vēl mani un izskaidro brīnišķo sapni!

Divdesmit zosu ik dienas no ūdens man izlasa kviešus

Pagalmā manā. Kad ieraugu viņas, sirds līksmojas mana.

Redzēju miegā, kā līkknābja ērglis no kalngala laidās,

Piepeši uzbruka zosīm un pārlauza kaklus it visām.

Sētā nu bija tās beigtas, un ērglis drīz pacēlās gaisā.

Tūdaļ pa miegam es iesāku raudāt un vaimanāt skaļL

Pulcējās košmates ahaju sievas šai brīdī ap mani,

Skumdamas sirdi par to, ka ērglis man apknābis zosis.

Atpakaļ atlaidās ērglis un uzmetās jumtgala baļķī;

Sāka tas mierināt mani un sacīja cilvēka balsī:

— Paturi mierīgu prātu, jo krietnā Ikārija meita!

Nav gan tas sapnis, bet patiesa zīme, un drīz vien tas notiks:

Zosis ir precnieki tavi; es tikko kā biju tur ērglis;

Tagad es esmu tavs vīrs, kas atgriezies atpakaļ mājās.

Nekrietniem precniekiem tūdaļ es rīkošu drausmīgas dzīres.

Teica tā viņš, es uztrūkos pēkšņi no tīkamā miega.

Apskatot pagalmā zosis, es redzēju tomēr it visas:

Pulcējās viņas pie siles kā agrāk un knābāja kviešus.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Sieva, te pūles būs veltas šo sapni vēl citādi tulkot!

Taču jau Odisejs pats it visu ir pateicis skaidri:

Sagādāt drausmīgu nāvi viņš nolēmis precniekiem visiem,

Neizbēgs taču neviens no nāves un likteņa dienas.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Sapņi, ai svešniek, ir neskaidri, dažkārt tos nevaram izprast.

Mirstīgiem ļaudīm virs zemes ne vienmēr tie piepildās visL

Sapņi, kas būtībā tukši, pa divējiem vārtiem nāk ļaudīs:

Vieni ir celti no ziloņa kaula, bet otri — no raga.

Visi tie brīnišķie sapņi, kas dodas uz zemi pa vārtiem,

Celtiem no ziloņa kaula, mēdz maldināt mirstīgos ļaudis;

Bet, ja tie dodas pa vārtiem, kas celti no gludītā raga,

Piepildās tūdaļ lt viss, kad parādās mirstīgam kādam.

Taču pa pēdējiem vārtiem, man liekas, šis drausmīgais sapnis

Nenāk pie manis, ko vēlētos es un Tēlemahs arL

Arī ko citu vēl teikšu, to cieši sev paturi sirdī:

Tuvojas tagad man kļūmīgais rīts, kas piespiedīs mani

Atstāt Odiseja namu. Es sacīkstē nolikšu viņiem

Izšaut caur divpadsmit cirvjiem, ko Odisejs istabā savā

Nolika citu aiz cita kā uzslietas kuģribas rindā;

Stādamies tālu no tiem, viņš izšāva šautru caur visiem.

Prātā man nāca patlaban to arī no precniekiem prasīt.

Tam, kas visveiklāk ar rokām šim stopam būs uzvilcis stiegru

Un kas caur divpadsmit cirvjiem būs izšāvis šautru bez kļūdas.

Sekošu līdzi par sievu un, šķirta no jaunības drauga,

Atstāšu arī šo māju, tik krāšņu, kur visa papilnam.

Domās, kaut arī tik sapņos, tai kavēšos arī vēl turpmāk.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot sacīja tūdaļ:

«Cienītā Pēnelopeja, Odiseja raženā sieva!

Neatliec sacīkstes dienu šai namā uz vēlāku laiku!

Odisejs, daudzpraša gudrais, uz dzimteni pārnāks vēl drīzāk,

Iekām starp precniekiem kāds būs ķēries pie gludītā stopa,

Uzvilcis vēršādas stiegru un izšāvis šautru caur cirvjiem.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Svešniek, ja patiktos tev, tu, sēdēdams mierīgi zālē,

Varētu stāstīt vēl Ilgāk un miegā man neslēgtos plakstL

Nevaram tomēr mēs, mirstīgie, iztikt bez miega pavisam.

Mūžīgie debesu dievi ik lietā ir mirstīgiem ļaudīm

Lēmuši zināmu mērķi virs plašās un auglīgās zemes.

Tagad es došos uz augšu, uz guļamo istabu savu,

Mierīgi iegulšos gultā, kas mūžam man klāta ar skumjām,

Slacīta asarām manām no brīža, kad Odisejs devās

Cīņā pret Troju, pret nelaimes Troju, ko pieminēt derdzas.

Tagad es gulētu tur. Tu liecies uz dusu šai namā,

Sataisi vietu uz klona vai arī liec atnest sev gultu!»

Teica un devās uz augšu, uz mirdzošo kambari savu;

Valdniece negāja viena, tai sekoja kalpones citas.

Bet, kad ar kalponēm savām tā augšējā kambarī bija,

Raudāja viņa par mīļo Odiseju savu, līdz kamēr

Atēna, spulgace dieve, tai pildīja plakstus ar miegu.

оdisejs, līdzīgais dievam, nu priekšnamā nolikās gulēt,

Nemītu vēršādu apakšā klādams, bet apsegam virsū

Atnesa aitādas mīkstas, kas krājās pēc precnieku dzīrēm.

Beidzot Eiri'nome arī tam uzmeta villaini siltu.

Odisejs gulēja tur un, neslēgdams acis, jau domās

Precniekiem nolēma nāvi; no sieviešu istabas ārā

Izgāja kalpones dažas, kas agrāk ar precniekiem pinās,

Zobojās, smiedamās skaļi, un svaidījās dažādiem jokiem.

Piepeši iedegās īgnums Odiseja mīļajās krūtīs.

Ilgi viņš domāja tobrīd un šaubījās sirdī un prātā,

Vai tam jau celties no gultas un sodīt tās tūdaļ ar nāvi

Jeb vai vēl netiklēm ļaut ar lepnajiem precniekiem pīties

Pašu vispēdējo reizi.Sirds krūtīs tam īgnumā rēja.

Itin kā sabožas kuce, kad, aizstāvot kucēnus mazos,

Ierauga svešnieku tuvu un metas tam virsū ar sparu, —

Gluži tā rēja tam sirds par kalpoņu nekrietniem darbiem.

Sizdams ar dūri pie krūts, viņš rāja pats sevi un teica:

«Pacieties tagad vēl, sirds! Tu cietusi esi daudz vairāk

Todien, kad aprija citu pēc cita man drosmīgos biedrus

Nepārvaramais kiklops! Tu cietusi, kamēr no alas

Viltība izglāba tevi, kad nāve tev bija jau droša!»

Teica tā Lāerta dēls un krūtīs sev aprāja sirdL

Tūdaļ tam klausīja sirds un vīrišķi pacieta visu.

Grozījās varonis tomēr vēl ilgi no sāna uz sānu.

Itin kā cilvēks pie degoša sārta, kas uzliesmo spoži,

Kazlēna vēderu cep, ar taukiem un asinīm pilnu,

Groza no sāna uz sānu, lai ātrāk tas būtu jau gatavs, —

Gluži tā grozījās viņš no sāna uz sānu, jo rūpes

Bija tam sirdī, kā viņam ar nekrietno precnieku baru

Cīnīties vienam pret daudziem. Tad Atēna, nākot pie viņa,

Laidās no debesīm lejup un pieņēma jaunavas skatu,

Nostājās viņam pie galvas un, valodu sākdama, teica:

«Kāpēc tu nomodā esi, no visiem visnelaimīgākais?

Tev taču pieder šis nams, tev tīkama sieva Ir mājā,

Uzaudzis arī tāds dēls, par kādu tik retais var sapņot!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Viss tas ir taisnība, dieve, ko tagad tu teici, bet mani

Tomēr vēl nospiež kas cits un sirdi man nomāc ik mirkli:

Kā lai es paceļu roku pret nekrietno precnieku baru;

Esmu tik viens, bet viņi arvien šeit pulcējas bariem.

Ari kas svarīgāks vēl it sevišķi nomoka mani:

Ja nu es notriecu tos pēc tava un Zevtēva prāta,

Kā lai no atriebes glābjos? To lieku tev apdomāt, dieve!»

Atēna, spulgace dieve, tam atbildot, sacīja atkal:

«Drosme tev saplok! Mēdz ticēt pat tādam, kas daudzkārt ir

vājāks —

Vienkāršam vīram, kas piedzimis mirstīgs, kam prāta nav tāda.

Mūžīgā dieve es esmu, kas rūpīgi sargāja tevi

Nebaltās dienās it visur. Tev tagad es atklāti teikšu:

Kaut vai pat piecdesmit baru, kas cilvēku valodu runā,

Stāvētu apkārt ap mums un tīkotu nogāzt mūs cīņā,

Tomēr tu aizdzītu projām to vēršus un taucētās aitas.

Tagad tik atdusies mierā! Ir grūti būt nomodā nakti,

Neslēdzot acu ne mirkli.No likstām tu būsi drīz vaļā.»

Teica tā viņa un tīkamo miegu tam ielēja plakstos.

Atpakaļ aizlaidās dieve starp dievēm uz Olimpa kalnu,

Tikko šo pārņēma miegs, kas atbrīvo visus no rūpēm,

Spirdzinot locekļus gurdos. No miega jau piecēlās tobrīd

Pēnelopēja, tad sēdās uz gultas un raudāja rūgtL

Bet, kad jau, asaras lejot, tai kļuva daudz vieglāk ap sirdi,

Sirsnīgi lūdza Artemīdu viņa, viskrietnā starp sievām:

«Lielā un cienītā dieve, Artemīda, Zevtēva meita!

Nogāz tu mani ar šautru un dvēseli izrauj no krūtīm

Tūdaļ pēc mirkļa! Vai vēlāk lai viesulis satver un aizrauj

Mani jo tālu no šejienes projām pa tumšajiem ceļiem

Un tad lai beidzot tas iemet Okeāna plūstošā straumē!

Tā reiz Pandāreja meitas jau aiznesa viesuļu vētras.

Dievi tām laupīja tēvu un māti, un palika viņas

Vienas bez vecākiem mājā; tad baroja tās Afrodīte,

Dodama sieru un saldeno medu ar tīkamo vīnu.

Hēra tām dāvāja prātu un tīkamu skatu, lai viņas

Pārākās būtu, Artemīda šķīstā tām augumu slaido;

Sieviešu rokdarbu mākslu tām Atēna mācīja strādāt.

Kādreiz Kiprīda dīvā uz vareno Olimpu nāca,

Lūgdama zibeņu metēju Zevu, lai laulības laimi

Dāvā šīm meitenēm viņš, jo labi tas zina it visu,

Kuram no mirstīgiem ļaudīm ir laime vai nelaime lemta.

Aizrāva harpijas tobrīd šīs meitenes projām no mājas,

Atdeva tūdaļ erinijām bargām, lai vergo tās viņām.

Kaut jel tā aizrautu mani no šejienes Olimpa dievi

Jeb vai Artemīda gāztu ar šautru, lai atkal no jauna

Varu Odiseju skatīt, kaut ejot zem drausmīgās zemes,

Lai es par izpriecu nekļūstu tādam, kas netīk man sirdij!

Ilgāku laiku var paciest daudz dažādu likstu, ja kādam

Asaru straumēs slīkst dienas un sirdi māc bēdas, bet naktis

Mierīgi ieaijā sapņos. It visu mēdz mirstīgais aizmirst —

Bēdas un priekus, kad varenais miegs tam aizslēdzis plakstus.

Drausmīgus sapņus kāds nevēlīgs dievs man sūta ik naktis.

Piegūlās šonakt pie manis kāds vīrs, Odisejam līdzīgs,

Tāds, kāds bij toreiz, kad iekāpa kuģī; sirds prieku man juta,

Tāpēc ka šķita, ka nav vis tas sapnis, bet noticis dzīvā.»

Teica tā viņa, un zelttroņa Ausma no pamales nāca.

Dzirdēja dievišķais Odisejs tobrīd tās vaimanas žēlās.

Brīdi viņš nogrima domās, jo sirdī tam šķita, ka sieva

Vakar jau pazina viņu un tagad tam stājas pie galvas.

Paņēmis segu un ādas, uz kurām viņš priekšnamā snauda,

Ienesa zālē un lika uz krēsla, bet vēršādu lielo

Iznesa ārā; tad, pacēlis rokas, viņš pielūdza Zevu:

«Zev, mūsu tēv, ja visi jūs labprāt pa zemēm un jūrām

Dzimtenē atvedāt mani, kaut mocību bija bez gala,

Liec tad, lai pirmais, kas modies, man pateiktu viedīgu vārdu

Iekšā, bet ārā lai būtu man debesu zīme no Zeva!»

Teica tā lūgdamies viņš; tā lūgšanas klausīja Kronīds.

TGdaj no mākoņiem augšā, no sniegainā Olimpa gala,

Dārdēja pērkona grāviens, un Odisejs priecājās ļotL

Viedīgo vārdu no nama tam pateica malēja kāda,

Nākot no dzirnām, kur labību mala tā tautganam cildam.

Divpadsmit malējas krietnas tur bija ik dienas pie darba,

Maldamas miežus un kviešus, kas ļaudīm ir barības serde.

Pārējās gulēja saldi, kad kvieši bij samalti smalkL

Darbā tik nerimās viena, kas vājāka bija par citām;

Apturot dzirnas, tā piepeši teica tam viedīgu vārdu:

«Zev, mūsu tēv, kas pavēli dieviem un mirstīgiem ļaudīm,

Skali patiešām tu graudi no zvaigžņainā debesu juma!

Mākoņa nav tur neviena. Tā debesu zīme bij kādam.

Paklausi nabaga sievai un izpildi lūgšanu manu:

Pašu vispēdējo reizi lai šodien Odiseja namā

Nekrietnie precnieki pulcētos kopā uz tīkamām dzīrēm!

Viņi ik dienas man laupīja spēkus šai grūtajā darbā,

Dzirnās šais maļot tiem miltus. Lai dzīro nu pēdējo reizi!»

Teica tā šī, un priecājās viņš par dzirdēto vēsti,

Arī par dārdienu skarbo, jo cerēja neliešus sodīt.

Pārējās kalpones visas Odiseja krāšņajā namā

Pulcējās kopā, un uguni gaišu tās pavardā kūra.

Tēlemahs, līdzīgais dievam, jau piecēlās tobrīd no gultas,

Uzvilka drēbes un zobenu trīto sev pakāra plecos,

Mudīgi piesēja sandales krāšņas zem mirdzošām kājām,

Satvēra varenu šķēpu ar varkaltu smaili tā galā,

Apstājās, nācis uz sliekšņa, un sacīja raženai auklei:

«Saki man, māmiņa mijā, — kā svešnieku cienājāt namā?

Vai tam bij gulta un ēdiens jeb netikās gādāt par viņu?

Tāda jau tagad ir kļuvusi māte, kaut prātīga viņa;

Dažkārt bez apdoma kāda tā pacienā sliktāko vīru,

Dažam, kas labāks pēc skata, tā acis pat neuzmet virsū.»

Prātīgā aukle Eirikleja tūdaļ, tam atbildot, teica:

«Velti tu pārmet tai, dēls! Pavisam nav vainīga māte!

Sēdēdams kopā ar viņu, tas baudīja vīnu, cik tīkas.

Ēdiens tam netīkot, teica viņš pats, kad jautāja māte.

Tikko kā pienāca nakts un sāka viņš minēt par dusu,

Tūdaļ tā vēlēja verdzenēm savām klāt guļvietu viņam;

Taču šis svešnieks kā ubags, kas likteņa vajāts un aizmirsts,

Atteicās dusēt uz gultas, kas spožajiem palagiem klāta;

Nemītu vēršādu mezdams uz klona, ar aitādām sedzies,

Priekšnamā nogūlās viņš; mēs villaini uzsedzām viņam.»

Teica tā aukle; no nama tad Tēlemahs izgāja ārā,

Paķēris metamo šķēpu; tam sekoja ātrkāju suņL

Gāja uz sapulci viņš pie ahajiem kājbruņās spožās.

Kalpones norīkot sāka Eirikleja, dieve starp sievām,

Opa, Peisēnora dēla jo gudrā un rūpīgā meita:

«Veicīgi visas pie darba! Jūs apslakait klonu ar steigu,

Izslaukait namu man tīru, bet purpura paklājus krāšņos

Uzmetiet soliem un krēsliem! Bet citas tur galdus it visus

Notriniet tīrus ar sūkļiem un skalojiet maisāmos traukus,

Spodriniet divkāršos kausus! Uz avotu pārējās ejiet,

Atnesiet ūdeni tīru, bet atpakaļ nāciet ar steigu!

Ierasties nevilcināsies šeit precnieki lepnie, bet kopā

Pulcēsies viņi daudz agrāk, jo svētki patlaban ir visiem.»

Teica tā aukle, un tūdaļ it visas tai klausīja labprāt.

Divdesmit sievas nu steidzās pēc ūdens pie avota tumšā.

Pārējās visas jo prasmīgi ķērās pie darba šai namā.

Beidzot atnāca ahaju kalpi.Tie labi un veikli

Skaldīja malku ar cirvjiem, no avota atgriezās sievas,

Atnesa ūdeni tīru. Drīz ieradās arī vēl cūkgans,

Atdzīdams dzīrēm trīs cūkas, kas treknākās bija no visām;

Aplokā ielaida viņas aiz tīkamās pagalma sētas.

Pats pie Odiseja nāca un draudzīgi vaicāja viņam:

«Saki man, svešniek, — vai precnieki tevi jau godina vairāk

Jeb vai tie nicina tevi un uzbrūk šai namā kā vakar?»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja pretī:

«Eimaj, kaut mūžīgie dievi tiem atriebtu nekrietnos darbus!

Šausmīgi taču pavisam te rīkojas precnieki lepnie,

Iebrūkot svešajā namā! Nav viņiem ne goda, ne kauna.»

Pievēršot skatu viens otram, tā draudzīgi runāja viņL

Melantijs, nekrietnais kazgans, jau tuvojās tobrīd pie viņiem,

Precnieku trokšņainām dzīrēm no ganībām atdzinis kazas,

Treknākās ganāmā pulkā; tam divi vēl sekoja ganL

Kazas tie piesēja savas pie skanīgā priekšnama vārtiem;

Melantijs uzbruka tūdaļ Odisejam, zobodams viņu:

«Laikam šai namā vēl šodien tu, svešniek, mums uzbāzties vēlies,

Dāvanas lūgdams no vīriem? Vai neiesi ārā pa durvīm?

Tomēr, man liekas, mēs nevaram gluži tik vienkārši šķirties.

Driz vien šīs spēcīgās dūres tu manīsi sānos! Tu pārāk

Uzbāzīgs kļūsti.Ne tikai šai namā mēdz ahaji dzīrot!»

Teica tā viņš, bet Odisejs pretī tam nebilda vārda;

Klusām viņš kratīja galvu, jo atriebes doma bij prātā.

Flloitijs, pavēlnieks vīriem, tiem pagalmā pienāca trešais,

Atdzinis precniekiem ālavas govi un taucētās kazas.

Prāmnieki visas tās pārcēla pāri uz Itakas salu,

Gluži kā pārējos visus, kas kādreiz nāca pie viņiem.

Lopus viņš piesēja savus pie skanīgā priekšnama vārtiem.

Filoitijs tūdaļ pie Eimaja gāja un vaicāja viņam:

«Cūkgan, jel saki man, lūdzu, — kas bija šis svešnieks, ko vakar

Namā šai atvedis esi? No kurienes īsti viņš cēlies?

Kādi tam bijuši senči? Kur viņam ir dzimtenes zeme?

Nelaimes sistais! Bet skatā viņš tomēr ir valdniekam līdzīgs.

Dievi grūž nelaimē ļaudis, kas apkārt pa pasauli klejo,

Dažkārt valdniekiem ari tie vērpuši nebaltas dienas.»

Teica un, pienācis tuvāk, viņš satvēra svešnieka roku,

Apsveica, pacēlis balsi, un bilda šos spārnotos vārdus:

«Svešniek, es apsveicu tevi! Lai turpmāk tu laimīgāks kļūtu!

Trūkums un dažādas likstas arvien jau nomāca tevL

Zev, mūsu tēv, tu bargākais esi no Olimpa dieviem!

Žēl tev nav mirstīgo vīru, kaut pats tos tu radījis esi,

Likstas un raizes tiem sūti un apkrauj ar ciešanām smagām!

Ieraugot tevi, es svīdu un asarām pildījās acis;

Odisejs tūdaļ man ienāca prātā. Man liekas, viņš arī,

Līdzīgos kankaros ģērbies, jau ilgi pa pasauli klejo,

Ja viņš vēl dzīvo kaut kur un skata vēl mirdzošo saulL

Bet, ja jau miris ir viņš un Aīda mitekļos mājo,

Žēl tad man valdnieka krietnā; viņš iecēla mani par ganu,

Toreiz es biju vēl zēns kefalleniešu auglīgā zemē.

Tagad tā kūtīs ir govju bez skaita, un ganāmos pulkos

Pieaugums platpieru govīm ir lielāks kā citam nevienam.

Mani jau piespiež ar varu to rīkotām dzīrēm ik dienas

Piegādāt govis, bet mājā nevienam nav rūpju par dēlu.

Nebīstas viņi no dievību soda, sen paslepu tīko

Izdalīt visu tā mantu, jo ilgi viņš projām no mājas.

Bieži vien mīļajās krūtīs man rodas daudz dažādu domu:

Protams, nav taisnīgi tomēr, ja paliek Odisejam mantnieks,

Paslepu aiziet ar govīm uz tālāku zemi un laimi

Svešumā meklēt. Ir pretīgi man šeit palikt vēl ilgāk,

Redzēt ar sāpošu sirdi, kā svešnieki aprij šīs govis.

Sen jau es aizbēdzis būtu un kopā ar ganāmo pulku

Kalpojis valdniekam citam, jo nevaru paciest vairs ilgāk;

Tomēr es gaidu vēl viņu, Odiseju, nelaimes sisto.

Kādreiz viņš pārnāks varbūt un precniekus aiztrieks no mājas!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja pretī:

«Govjugan, niekkalbim kādam un muļķim tu neesi līdzīgs!

Redzu jau arī es pats — ir prātīgi ieskati tavL

Tāpēc es pateikšu skaidri, tev svētāko zvērestu dodams:

Zevs lai ir liecinieks man, šis galds, kas tik viesmīlīgs svešam,

Krietnā Odiseja pavards, pie kā šeit es pajumtē nācis, —

Tiešām tu būsi vēl šeit, kad Odisejs pārnāks uz māju.

Savējām acīm tu redzēsi pats, ja patiksies redzēt,

Kā viņš šeit precniekus nāvēs, kas kļuvuši kungi šai namā.»

Filoltijs, raženais virsgans, tam atbildot, sacīja atkal:

«Svešniek, kaut Krona dēls Zevs tam visam tā notikties ļautu!

Tūdaļ tu redzētu, kāds man ir spēks un kādas šīs rokas!»

Mūžīgos dievus tāpat šeit pielūdza Elmajs, lai beidzot

Prātīgo Lāerta dēlu tie atgriež uz dzimtenes zemL

Tobrīd tā draudzīgi sarunu beidza Odiseja ganL

Precnieki arī patlaban Tēlemaham rīkoja nāvi,

Uzglūnot slēpu. Bet pēkšņi to priekšā tad, pacēlies gaisā,

Aizlaidās ērglis pa kreisi un aiznesa bailīgo dūju.

Amfinoms precniekiem tūdaļ tā sacīja, valodu sākdams:

«Draugi, patiešām šis nodoms mums nevarēs laimīgi beigties!

Pieveikt mēs nespēsim viņu! Lai domājam vairāk par dzīrēm!»

Teica tā Amfinoms viņiem, un patika visiem šie vārdL

Atpakaļ atgriezās visi uz krietnā Odiseja namu;

Apmetņus novilka viņi un lika uz soliem un krēsliem;

Lielākās aitas un taucētās kazas tie mielastam kāva,

Barotus kuiļus vēl arī un govi, no aploka dzītu.

Iekšas tie cepināt sāka un dalīja visiem, bet vīnu

Maisīja maisāmos traukos, un cūkgans tiem pasniedza kausus.

Filoltijs, galvenais gans, tiem dalīja atnesto maizi,

Pasniegdams skaistajos grozos, bet Melantijs pildīja kausus.

Izstiepa tūdaļ it visi pēc gataviem ēdieniem rokas.

Tēlemahs lika Odisejam sēsties, jo viltus bij prātā,

Brīnišķi celtajā zālē jo tuvu pie akmeņu sliekšņa,

Vienkāršu solu tam pielika blakus un mazāku galdu;

Atnesis iekšas, tās lika uz galda, tad dzirkstošo vīnu

Ielēja zeltainā kausā un pasniegdams sacīja viņam:

«Sēdi tu tagad un kopā ar vīriem te tukšo šo kausu!

Tevi no visu šo precnieku zaimiem un stiprajām rokām

Droši es apņemos sargāt. Nav Ieshe kāda šī māja,

Bet ir Odiseja nams, ko mantojis esmu no tēva!

Tagad jūs, precnieki, rimstieties rāties un nozākāt citus!

Apvaldiet spēcīgās rokas, lai neceļas ķildas un cīņas!»

Teica tā viņš, un visi aiz dusmām sev kodīja lūpas.

Brīnījās viņi par to, ka Tēlemahs runāja drošL

Antinojs, Eipeita dēls, tiem sacīja, valodu sākdams:

«Pieņemsim, ahaju vīri, Tēlemaha sacītos vārdus,

Kaut gan tie apvaino mūs! Viņš taču mums izteicis draudus!

Neļāva Krona dēls Zevs, bet citādi sen jau mēs viņu

Piespiestu klusēt šai namā, kaut arī viņš runātu skaļL»

Teica tā Antinojs viņiem, bet Tēlemahs nelikās dzirdam.

Saucēji gāja pa pilsētas ielām un upuru lopus

Aizveda mūžīgiem tobrīd, bet ahaji kuplajiem matiem

Pulcējās ēnainā birzī, kas svēta bij tālmetim Foibam.

Precnieki cepa tur gaļu un izcepto vilka no iesmiem,

Dalīja katram pēc kārtas un svinēja slavenās dzīres.

Atnesa kalpi un pasniedza arī Odisejam gaļu.

Gabalu tādu, kāds piešķirts ik viesim. Tā Tēlemahs lika,

Dievišķā Lāerta dēla Odiseja pēctecis mīļais.

Kūdīja Atēna precniekus lepnos, lai viņi pavisam

Nepārtrauc svešnieku zaimot, jo lielāku rūgtumu sirdī

Vēlējās dieviete iedvest Odisejam, Lāerta dēlam.

Bija starp precniekiem kāds jo nevaldāms, raksturu ļaunu;

Sauca par Ktēsipu to, viņš atnācis bija no Samēs.

Bija tas bagāts pārlieku un tīkoja iegūt par sievu

Pēnelopēju, jo Odisejs sen jau vairs nebija mājā.

Pacēlis piepeši balsi, viņš lepnajiem precniekiem teica:

«Precnieki brašie, jel uzklausait mani, ko teikšu patlaban!

Svešnieks patiešām sen dabūjis daļu, kas pienākas viņam,

Līdzīgu mums. Tas pareizi taču, un nebūtu taisni

Apiet Tēlēmaha viesi, kas pajumti meklē tā namā!

Taču es arī tam došu vēl tīkamu balvu, lai būtu

Viņam ko dāvināt kalponei tai, kas mazgāja kājas,

Jeb vai ar citam no vergiem, kas tagad Odiseja namā.»

Teicis šos vārdus, ar spēcīgo roku viņš govskāju svieda,

Ķertu no upuru bļodas; bet Odisejs, noliecis galvu,

Glābās no sviediena pēkšņā; ar piespiestu smaidu uz lūpām

īgnumu slēpa viņš sirdī, un govskāja atsitās sienā.

Prātīgais Tēlemahs tobrīd tā sacīja, Ktēsipu rādams:

«Ktēsip, patiešām tu vari būt laimīgs, jo neesi šodien

Trāpījis svešniekam šim! Viņš glābies no sviediena tava.

Citādi tūdaļ ar šķēpu šo trīto es caururbtu tevi;

Kāzas tev nebūtu jāsvin, bet tēvs šeit tev rīkotu bēres.

Tāpēc jau arī ikviens lai ālēties rimstas šai namā!

Tagad es sāku jau saprast un pieredzes arī man vairāk,

Redzu jau ļaunu un labu, bet agrāk vēl biju par jaunu.

Protams, ar mierīgu prātu mēs paciešam nekrietnos darbus,

Vērojot to, kā apkaujat lopus, kā maizi un vīnu

Šķiežat bez mēra, jo apvaldīt daudzus pa spēkam nav vienam.

Labi, bet turpmāk jūs naidīgā prātā man nedarait ļauna!

Bet, ja patiešām jūs lēmuši nodurt šeit mani ar šķēpu,

Tad jau es gribētu to. Man arī daudz tīkamāk būtu

Nomirt šai namā kā vērot ik dienas tik nekrietnus darbus —

Viesus jūs piekaujat manus šai namā un verdzenes manas

Nekrietnām kaislībām raujat sev līdzi šai krāšņajā namā!»

Teica tā viņš, un klusēja šie it visi kā mēmL

Beidzot Damāstorīds Agelājs teica tā, valodu sākdams:

«Draugi, ir taisnība viņam, un tāpēc jau nevajag arī

Ļaunā to ņemt vai atbildēt skarbi ar zaimiem un naidu!

Nevajag nabaga svešniekam turpmāk vairs uzbrukt, to nievāt,

Arī nevienu no vergiem, kas kalpo Odiseja namā!

Tagad Tēlēmaham pašam un arī Tēlemaha mātei

Gribu ko draudzīgu bilst, var būt, ka tas patiktos abiem.

Kamēr jums cerība bija, ka Odisejs, daudzpraša gudrais,

Kādreiz vēl atpakaļ nāks uz mīļoto dzimtenes zemi,

Tikmēr jums pienākums bija to gaidīt un precnieku vīrus

Aizturēt ilgāk šai namā; daudz labāk jums arī tas būtu,

Ja šurp pats Odisejs nāktu un atpakaļ atgrieztos mājās.

Tagad ir skaidrs jau ikvienam, ka Odisejs nepārnāks mūžam.

Tāpēc tu dodies pie mātes un saki tai tūdaļ, lai viņa

Labāko izvēl no mums, kas vairāk tai dāvanu devis,

Lai tad ar priecīgu prātu tu mantotu visu no tēva,

Ēzdams un dzerdams bez rūpēm, bet māte lai saimnieko citur.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Agelāj, Zevs lai man soģis, Odiseja ciešanas lielās!

Tālu no Itakas pazudis viņš vai klejo kur apkārt!

Iziet pie vīra es neliedzu mātei, bet vēlu tai labprāt

Izraudzīt vīru pēc sirds. Daudz dāvanu došu vēl viņaL

Tomēr es kautrējos izraidīt viņu ar varu no mājas,

Draudot ar skarbāku vārdu. Lai dievs tam tā neļautu notikt!»

Tēlemahs sacīja tā, bet Atēna sacēla tobrīd

Neapvaldītus smieklus, lai apmātu precnieku prātus.

Riebīgi saviebjot seju, tie nespēja apturēt smieklus;

Jēlu pat aprija gaļu, vēl asinīm pilot; bet acis

Pilnas ar asarām bija, jo sirds tiem jau nojauta briesmas.

Dievišķais Teoklimēns tiem sacīja, valodu sākdams:

«Nelaimes sistie! Kāds ļaunums patlaban mums uzbrucis visiem?

Galva un seja un locekļi visi jums ietīti miglā!

Vaimanas dzirdu visapkārt, pa vaigiem plūst asaru straumes!

Sienas mirkst asiņu traipos un krāšņās kolonu starpas.

Lido mirušo ēnas pa priekšnamu plašo un sētu,

Visas tās steidzas uz Ereba tumsu! Pat mirdzošā saule

Debesu jumā kļūst tumša! Mums uzmācas drausmīgā tumsa!»

Teica tā viņš, un sāka par šo tie sirsnīgi smieties.

Eirimahs, Poliba dēls, tā sacīja, valodu sākdams:

«Prātā ir jucis šis svešnieks, šurp nācis no tālajām zemēm!

Jaunekļi, steidzieties šurp un ātrāk jūs aizvediet viņu

Projām uz sapulču vietu, jo tumsa māc viņu šai namā!»

Dievišķais Teoklimens, tam atbildot, sacīja pretī:

«Nepūlies, Eirimah, velti! Šeit palīgi tomēr būs liekL

Pašam man divas ir kājas, dzird ausis un labi redz acis!

Labi es saprotu visu un neesmu sajucis prātā.

Tāpēc bez palīgiem iziešu ārā, jo nojaušu ļaunu:

Briesmas jums tuvu; ne izbēgt, ne glābties no drausmīgās nāves

Nevarēs precnieks neviens. Jūs dīvā Odiseja namā

Pārdroši zākājat ļaudis un darāt tik nekrietnus darbus!»

Teica tā viņš un, izgājis ārā no mājīgā nama,

Tūdaļ pie Peiraja devās, kas uzņēma sirsnīgi viņu.

Smaidīja precnieki lepnie un skatījās acīs cits citam,

Sāka Tēlēmahu zobot un nekrietni svešniekus zākāt.

Pēkšņi no lepnajiem jaunekļiem kāds tā valodu sāka:

«Tēlemah, sliktākus viesus par šiem nav iespējams atrast!

Pirmais ir klaidonis īsts, kas nekrietni uzbāžas katram.

Prātā ,tam maize un vīns, bet darba neprot nekāda,

Guruši viņam ir spēki — tik veltīga nasta tas zemeL

Cēlās vēl arī kāds cits, kas ņēmās mums nākotni zīlēt.

Ja tu man gribētu klausīt, daudz vairāk tu labuma gūtu:

Abus šos svešniekus kopā mēs metīsim daudzairu kuģī,

Pārdosim sikelu zemē un peļņu sev iegūsim labu.»

Precnieki runāja tā, bet Tēlemahs nelikās dzirdam.

Klusām viņš lūkojās tēvā un gaidīja zīmes no viņa,

Tīkodams cīniņu sākt ar nekrietno pārgalvju baru.

Sēdēja iepretī zālei uz brīnišķi greznota krēsla

Krietnā Ikārija meita, jo prātīgā Pēnelopeja.

Vērīgi klausījās viņa, ko runāja precnieki zālē.

Skanēja smiekli visapkārt, un mielasts tiem līksmoja sirdi;

Jautri un tīkami bija, jo bariem tie apkāva lopus;

Nebija svinētas dzīres šai namā vēl netīkamākas,

Kādas drīz gribēja sarīkot dieve un varonis cildais

Vīriem, kas strādāja agrāk tik nekrietnus neliešu darbus.

XXI LOKA PASNIEGŠANA. XXII PRECINIEKU NO-

GALINĀŠANA. XXIII PENELOPE PAZĪST ODISEJU.

XXIV. OTRĀ MIRUŠO DVĒSEĻU IZSAUKŠANA.

At ēna, spulgace dieve, nu sirdi tai ielika domu,

Krietnā Ikārija meitai, jo prātīgai Pēnelopejai:

Izlikt šiem precniekiem stopu un pelēko dzelzi, lai cīņa

Sāktos Odiseja namā un asinis pludotu straumēm.

Viņa tad devās pa augstajām kāpnēm uz kambari savu,

Paķēra maigajā rokā sev atslēgu, izliektu skaisti,

Varkaltu, košu, ar spalu pie tās no ziloņa kaula.

Kopā ar kalponēm savām tā steidzīgi nokāpa lejā

Mantnīcas telpās, kur atradās daudzas Odiseja mantas:

Kija daudz zelta, daudz vara, daudz dažādu dzelzkaltu lietu,

Bija vēl sprindzīgais stops, Odiseja bultnese arī,

Pilna ar skaudrajām šautrām, kas rada daudz smeldzīgu sāpju.

Sastapies Spartā ar viņu, to deva Odisejam balvai

Hits, Eirita dēls, kas mūžīgiem līdzināms bija.

Krāšņajās Mesēnes lejās reiz sastapās varoņi abi

Gudrā Orsiloha namā; tur kādreiz bij Odisejs devies

Parādu piedzīt, kas pienācās viņam no mesēnu tautas.

Drosmīgie Mesēnes vīri reiz aizveda daudzairu kuģos

Trīssimti aitu ar visiem to ganiem no Itakas salas.

To dēļ, lūk, Odisejs nāca kā sūtnis šo gabalu garo,

Būdams vēl jauns, jo sūtīja tēvs un geronti viņu.

Ifits te atnāca tāpēc, lai atrastu zudušās ķēves,

Divpadsmit skaitā pavisam, un cītīgos mūļus ar viņām.

Nāvi un likteņa galu tās atnesa viņam, kad kādreiz

Atnācis bija tas viesos pie Zeva drosmīgā dēla,

Hērakla spēka, kas veicis daudz slavenu varoņa darbu;

Viesi viņš nokāva savu, kas bija šā pajumtē nācis.

Bezgodis! Nebijās viņš ne mūžīgo dievu, ne galda,

Ko tas šim viesim bij mielastam klājis. To notriecis pīšļos,

Stiprnagu ķēves viņš piesavinājās, tās ievezdams kūtīs.

Meklēdams ķēves, ar Lāerta dēlu bij saticies Ifits,

Devis tam stopu, ko agrāk reiz lietoja varenais Eirits;

Augstajā pilī pēc nāves šo stopu viņš atstāja dēlam.

Zobenu aso un šķēpu tam Odisejs dāvāja pretī,

Sirsnīgu draudzību līgstot ar viņu; ne reizes gan tomēr

Netikās viņi pie galda, jo īfitu, Eirita dēlu,

Līdzīgo mūžīgiem dieviem, kas stopu šim iedāvināja,

Iepriekš jau nokāva Hērakls; bet Odisejs, līdzīgais dipvam,

Dodamies tālajā karā ar melnajiem kuģiem pret Troju,

Stopu šo neņēma līdzi, bet piemiņai mīļai no drauga

Glabāja namā un nesa to tikai pats dzimtenē savā.

Bet, kad pie mantnīcas durvīm jau pienāca dievišķā sieva,

Pārkāpa viņa pār ozola slieksni, ko remesis kādreiz

Prasmīgi nogludināja un ielika taisni pēc lodes,

Aplodas slienot gar sāniem, bet aplodās mirdzošas durvis.

Tūdaļ gredzena siksnu tā ātri raisīja vaļā,

Iebāza atslēgu iekšā un, raudama vaļā ar spēku,

Atpakaļ atgrūda bultas no durvīm, tās brakšķēja tūdaļ,

Itin kā iemaujas vērsis, kad atslēga trieca tās vaļā.

Brakšķēja tīkamās durvis un atvērās ātri tai priekšā.

Mantnīcā iegāja viņa un stājās uz pakāpes augstas;

Tīnes tur stāvēja pilnas līdz malām ar smaržainām drēbēm.

Viņa tur izstiepa roku un noņēma stopu no vadža

Kopā ar mirdzošo maksti, kas sargāja dāvāto balvu,

Atsēdās krēslā turpat, tad, likusi maksti uz ceļiem,

Izvilka ārā Odiseja stopu un raudāja rūgtL

Bet, kad tai, asaras lejot, jau kļuva daudz vieglāk ap sirdi,

Mudīgi atpakaļ devās uz zāli pie lepnajiem vīriem,

Nesdama rokā šo sprindzīgo stopu un bultnesi arī,

Pilnu ar skaudrajām šautrām, kas rada daudz smeldzīgu sāpju.

Kalpones sekoja viņai un atnesa šķirstu, kur iekšā

Bija daudz vara, daudz dzelzs, šā valdnieka ieroči cīņaL

Bet, kad jau valdniece, dieve starp sievām, pie precnlekiem nāca,

Mierīgi nostājās viņa pie skaistceltā mitekļa durvīm,

Kautrīgi segusi mīlīgos vaigus ar šķidrautu košu;

Tikušas kalpones arī tai stājās pa labi un kreisL

Tūdaļ precnlekiem viņa tā sacīja, valodu sākot:

«Uzklausait mani jūs, precnieki lepnie, kas cītīgi nākat

Bariem ik dienas šai namā, lai ēstu un dzertu, cik tīkas,

Tāpēc ka mīļotais vīrs jau ilgi no dzimtenes projām.

Rīcībai šādai patlaban es neredzu ieganstu citu —

Manis jūs tīkojat visi un vēlaties labprāt par sievu.

Ko tad vēl, precnieki mani? Lai sacīkste izšķir šo lietul

Dievišķā varoņa vareno stopu jums nolikšu priekšā.

Tam, kas visveiklāk ar rokām šim stopam būs uzvilcis stiegru

Un kas caur divpadsmit cirvjiem būs izšāvis šautru bez kļūdas,

Sekošu līdzi par sievu un, šķirta no jaunības drauga,

Atstāšu arī šo māju, tik krāšņo, kur visa papilnam.

Turpmāk, kaut arī tik sapņos, es atgrieztos labprāt šai namā!»

Teica tā Pēnelopeja un cūkganam Eimajam lika

Precnlekiem pasniegt šo stopu un bultnesē pelēko dzelzL

Raudādams saņēma Eimajs šo stopu un precniekiem sniedza.

Raudāja lopugans arī, kad redzēja valdnieka stopu.

Antinojs bāra šos abus un sacīja, valodu sākdams:

«Vienkāršie muļķi jūs esat! Par degunu neredzat tālāk!

Gļēvuļi tādi, jel teiciet — kam asaras lejat patlaban?

Kāpēc ar asarām savām jūs skumdināt sievietes sirdi?

Viņai bez tam ir salauzta sirds par kritušo vīru.

Labāk jūs mierīgi sēdiet un ēdiet! Ja vēlas kāds raudāt,

Izejiet ārā un kauciet, šeit atstājiet šautras un stopu!

Sacīkste grūtā mums visiem vēl priekšā. Tik tiešām, man liekas,

Nenāksies viegli nevienam mums uzspīlēt gludīto stopu.

Taču nav tāda neviena no visiem šiem precnieku vīriem,

Kāds šeit ir Odisejs bijis. Es arī pats redzēju viņu;

Toreiz es biju tik zēns, bet labi vēl atceros viņu.»

Teica tā viņš, bet vīrišķās krūtīs jau loloja domas

Stopam uzspīlēt stiegru un šautras raidīt caur cirvjiem.

Tomēr viņš baudīja pirmais Odiseja spēcīgo roku

Raidītās šautras, jo vakar vēl nekrietni zākāja viņu,

Sēžot Odiseja namā, un kūdīja pārējos biedrus.

Svētais Tēlemaha spēks tiem sacīja, valodu sākdams:

«Brīnums, ka Krona dēls Zevs patiešām man atņēmis prātu!

Dzirdu, ka māmuļa mīļā, kaut vienmēr tā prātīga bija,

Aiziet tagad pie cita un atstāj Odiseja namu.

Sirdī sajūtu prieku par to, kā neprātīgs smejos.

Ko tad vēl, precnieki, gaidāt? Lai sacīkste izšķir šo lietu!

Visā šai ahaju zemē patlaban nav līdzīgas sievas!

Otras nav tādas ne Pilā, ne Argā, ne Mikēnu pilīs,

[Ne nu vēl Itakā pašā, ne auglīgās cietzemes laukos.]

Paši jūs labi to zināt. Kam vajag man māti vēl slavēt?

Ko tad? Kam vilcināt lietu ar izrunām Ilgi? Vairs ilgāk

Nevaram sacīksti atlikt, lai redzam, kas uzvaru guvis.

Arī es gribētu labprāt ar stopu pats pārbaudīt sevi;

Bet, ja es uzvilkšu stiegru un izšaušu šautras caur cirvjiem,

Neaizies cienītā māte no manis un neatstās skumjās,

Sekojot svešumā citam, kad esmu bez palīga atstāts;

Spējīgs jau esmu es arī šos tēva ieročus pacelt.»

Teica tā viņš, tad, uzlēcis kājās, no platajiem pleciem

Purpura apmetni meta un nolika zobenu aso.

Atnesa cirvjus vispirms un izvilka vagu uz klona,

Nolika visus pēc kārtas, lai stāv tie pēc mērauklas taisni,

Apmina zemi visapkārt. Ar izbrīnu raudzījās visi,

Redzot tā prasmīgo darbu, kaut nebija redzējis tādu.

Tēlemahs stājās pie sliekšņa un pārbaudīt sāka šo stopu.

Trīsreiz viņš ņēmās to liekt un gribēja iekārt tam stiegru,

Trīsreiz to atstāja spēks, kaut loloja cerību sirdī

Iekārt tam stiegru un aizraidīt šautru caur visiem šiem cirvjiem.

Var būt, ka, pieliekot spēku, viņš uzvilktu ceturto reizi,

Bet jau tam Odisejs māja un liedza, kaut gribēja ļotL

Svētais Tēlemaha spēks nu atkal tā precniekiem teica:

«Brīnums! Vai arī vēl turpmāk es būšu tik vājš un bez spēka?

Liekas, ka esmu par jaunu un nevaru paļauties rokām,

Atvairot vīru, kas pirmais šeit gribētu nozākāt manL

Ko tad? Jūs mēģiniet arī, jo stiprāki esat par mani!

Uzvelciet stiegru šim stopam un izbeigsim sacīkšti tūdaļ 1»

Teicis šos vārdus, Odiseja stopu viņš lika uz zemes,

Slēja pie stingrajām durvīm, pie rūpīgi nogludinātām,

Steidzīgo šautru turpat tam blakus pie atkarpes krāšņās,

Atpakaļ gāja pēc tam uz krēslu, kur sēdēja agrāk.

Antinojs, Eipeita dēls, nu precniekiem sacīja atkal:

«Biedri, uz sacīksti celieties visi pēc kārtas pa labi,

Sākot no vietas, kur vīndevis pienāk ar pildīto kausu!»

Teica tā viņš, un patika visiem Anti'noja runa.

Leiods, Oinopa dēls, no precniekiem piecēlās pirmais,

Upuru pareģis būdams; pie mirdzošā maisāmā trauka

Sēdēja tālākā vietā un vienīgais bija, kam riebās

Nekrietnie precnieku darbi, jo nīda it visus šai barā.

Pirmais viņš gāja pie stopa un satvēra steidzīgo šautru,

Stājās uz sliekšņa pēc tam, lai piekārtu stiegru uz loka,

Tomēr to nespēja piekārt, jo velkot tam pagura rokas,

Radušas vieglākam darbam; tad tūdaļ viņš precniekiem teica:

«Draugi, to nespēju piekārt! Lai mēģina arī to citi!

Stops šis daudziem, kas ahaju vidū ir labākie vīri,

Elpu un dzīvību laupīs. Patiešām mums būtu daudz labāk

Piepeši mirt kā palikt vēl dzīviem un zaudēt to visu,

Kālab mēs nākam šai namā un gaidām te dienu pēc dienas.

Varbūt jau lolo dažs labs šeit cerību sirdī un tīko

Apprecēt Pēnelopēju, Odiseja raženo sievu.

Ja kāds šeit pārbaudīs stopu un redzēs, ka spēki par vājiem,

Lai tas sev pameklē citu starp skaisttērptām ahaju meitām,

Gūdams ar dāvanām savām tās sirdi, bet viņa lai arī

Izvēlas citu, kas dāvā tai vairāk un likteņa nolemts.»

Teicis šos vārdus, Odiseja stopu viņš lika uz zemes,

Slēja pie stingrajām durvīm, pie rūpīgi nogludinātām,

Steidzīgo šautru turpat tam blakus pie atkarpes krāšņās,

Atpakaļ gāja pēc tam uz krēslu, kur sēdēja agrāk.

Antinojs norāja viņu un sacīja, valodu sākdams:

«Kas tā par valodu, Leiod, ko lūpas bez apdoma bilda?

Drausmīga, draudīga tā! To dzirdot, sirds žņaudzas man krūtīs.

Laikam tad daudziem šis stops, vislabākiem ahaju vidū,

Elpu un dzīvību laupīs, ja nevari piekārt tam stiegru!

Cienītā māte nav tādu šeit pasaulē laidusi tevi,

Lai tu ar šautrām un spridzīgo stopu sev iegūtu slavu.

Bet vēl ir precnieki citi, kas stiegru drīz piekārs šim stopam!»

Teica tā viņš un, kazganu saucis, tam bilda šos vārdus:

«Melantij, pasteidzies ātrāk! Ar steigu kur uguni zālē,

Noliec pie pavarda sēdekli lielu, tam aitādu pārsedz,

Sameklē kambarī taukus un atnes man lielāku ripu,

Lai šeit mēs, jaunekļi, sasildot stopu un apziežot taukiem,

Pārbaudām spēkus pie tā un izbeidzam sacīksti tūdaļ!»

Teica tā viņš, un uguni gaišu nu Melantijs kūra,

Nolika sēdekli lielu, tam aitādu pārsedza pāri,

Dabūja kambarī taukus un atnesa lielāku ripu.

Jaunekji sildīja stopu un pārbaudīt sāka; bet tomēr

Nespēja piekārt tam stiegru, jo rokām drīz pietrūka spēka.

Eirimahs, līdzīgais dievam, un Antinojs nemēģināja,

Precnieku vadoņi abi, kaut spēka bij vairāk par citiem.

Vienlaikus izgāja abi no krietnā Odiseja nama,

Filoitijs, galvenais gans, un Eimajs, raženais cūkgans;

Dievišķais Odisejs arī tiem sekoja tūdaļ no nama.

Tikko tie izgāja ārā un atstāja pagalmu plašo,

Odisejs pavēra skatu pret viņiem un sacīja laipni:

«Abiem jums, lopgan un cūkgan, es gribētu tagad ko sacīt!

Jeb vai man klusēt pavisam? Bet sirds man patlaban liek runāt!

Sakait — ko darītu jūs, — vai palīgā nāktu, ja pēkšņi

Odisejs atgrieztos namā un dievs kāds šurp atvestu viņu?

Kam jūs par palīgu būtu — vai viņam, vai precnieku vīriem?

Sakait man to — kā rīkotos jūs, ko darītu tobrīd?»

Filoitijs, raženais virsgans, tam atbildot, sacīja atkal:

«Zev, mūsu tēv! Lai notiktu tas, ko vēlas sirds mana!

Kaut jel viņš pārnāktu drīzāk! Lai dievs kāds mums atvestu viņu!

Tobrīd tu redzētu, kāds man ir spēks un kādas šīs rokas!»

Mūžīgos dievus tāpat šeit pielūdza Eimajs, lai beidzot

Prātīgo Lāerta dēlu tie atgriež uz dzimtenes zemL

Tikko kā Odisejs nojauta skaidri to patiesās domas,

Tūdaļ tas, atbildot viņiem, tā draudzīgi sacīja atkal:

«Beidzot es pats nu šeit esmu! Pēc likstām un ciešanām daudzām

Atgriezies esmu uz dzimtenes zemi pēc divdesmit gadiem.

Tagad es zinu, no vergiem jūs vienīgie esat, kas vēlas,

Mājās lai pārnāku es, jo neesmu dzirdējis citus

Lūdzamies dievus, lai atpakaļ vada tie mani uz māju.

Taisnību teikšu jums abiem, un tiešām tā notiksies arī.

Ja man patiešām kāds dievs ļaus uzvarēt precniekus lepnos,

Katram es gādāšu sievu un pūru tām dāvāšu arL

Abiem jums uzcelšu mājas šeit manējai tuvu, bet vēlāk

Tēlemahs godinās jūs kā mīlamus brāļus un biedrus.

Ko tad? Jel apskatait mani! Jums rādīšu pazīmi drošu —

Pazīsit mani pēc tās, un šaubas jums izgaisīs sirdī —

Rētu, ko gurnā man ierāva kuilis ar baltajiem zobiem

Toreiz, kad Autoliks mani ar dēliem uz Parnasu sauca.»

Teicis viņš nometa skrandas un rētu tiem atklāja lielo.

Tikko tie redzēja rētu un pazina, apskatot labi,

Pēkšņi ar asarām acīs tie apvija rokas ap viņu,

Mīļi un sirsnīgi sveica, tam skūpstīja vaigus un plecus;

Odisejs savukārt arī tiem skūpstīja vaigus un rokas.

Raudātu viņi vēl ilgi, līdz vakarā rietētu saule,

Nebūtu Odisejs pats tos pārtraucis, valodu sākdams:

«Rimstieties asaras liet un vaimanāt gauži, lai citi,

Iznākot ārā, mūs neredz un nenodod pārējiem namā!

Atpakaļ ejiet nu cits pakaļ citam, ne abi jūs reizē!

Pirmais es iešu, jūs abi pēc manis. Tad vērojiet zīmi:

Neatļaus precnieki lepnie, cik viņu patlaban ir zālē,

Atnesto stopu man dot un bultnesi, pilnu ar šautrām;

Tāpēc tu, dievišķais Eimaj, ej zālē un pasniedz man stopu,

Ieliec to tieši man rokās. Tad pavēli sievietēm tūdaļ

Namdurvis aizslēgt jo cieši, kas aplodām piekļaujas stingrL

Ja nu vēl kāda starp tām šeit iekšā, kur vīriešu puse,

Dzirdētu vaidus vai troksni, lai neiziet ārā neviena,

Mierīgi istabā sēžot ikkatra pie noliktā darba.

Pavēlu, Filoitij krietnais, tev apsargāt pagalma vārtus,

Aizšaut cieši ar bultu un aizsiet tos ātri ar valgu!»

Teicis šos vārdus, viņš atpakaļ devās uz mājīgo namu,

Mierīgi nosēdās atkal uz sola, kur sēdēja agrāk.

Govjugans sekoja tūdaļ pēc viņa un raženais cūkgans.

Tobrīd Eirimahs stopu jau grozīja stiprajās rokās,

Sildīdams pavarda priekšā uz gailošām oglēm, bet tomēr

Nespēja uzspīlēt stiegru un vaidēja lepnajā sirdī;

Nopūties īgnumā smagi, tā Eirimahs sacīja viņiem:

«Nolādēts! Kauns man ir pašam par sevi un arī par citiem!

Neskumstu tagad tik ļoti par kāzām, kaut arī tas rūgti, —

Ahaju zemē daudz jaunavu košu kā Itakā pašā,

Apjoztā šalcošiem viļņiem, tā pārējās pilsētās apkārt, —

Cik daudz par to, ka vīrišķā spēkā mēs vājāki esam

Dīvā Odiseja priekšā, jo stopu mēs nespējam uzvilkt.

Tiešām tas negods un kauns uz paaudžu paaudzēm visiem!»

Antinojs, Eipeita dēls, tam atbildot, sacīja atkal:

«Nebūt tam, Eirimah, tā! Pats arī to saproti labi!

Šodien tautā it visur svin lielā Apollona svētkus.

Kuram gan patiktos tagad uz sacīksti iziet ar stopu?

Mierīgi varam to atlikt! Bet cirvjus šeit atstāsim visus,

Samietus rindā līdz rītam. Te nebūs neviena, man liekas,

Tāda, kas, nācis Odiseja pilī, tos gribētu aizvākt.

Ko tad? Lai vīndevis nāk un pilda šos kausus ar vīnu!

Ziedosim mūžīgiem dieviem un atstāsim izliekto stopu!

Pavēliet rītdien jau agri no rīta, lai Melantijs, kazgans,

Atsūta kazas, kas labākās būtu tam ganāmos pulkos!

Ziedosim gūžas Apollonam Foibam, kas slavens ar stopu,

Stiegru mēs piekārsim stopam un pabeigsim sacīksti tūdaļ!»

Teica tā viņš, un patika visiem Anti'noja runa.

Saucēji ūdeni smēla un viņiem to lēja uz rokām,

Jaunekļi pildīja maisāmos traukus līdz malām ar vīnu,

Dalīja visiem pa labi, lai ziedo to mūžīgiem dieviem.

Bet, kad tie pabeidza ziedot un dzēra, cik patika sirdij,

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā teica ar viltību sirdī:

«Uzklausait mani jūs visi, kas tīkojat valdnieces roku!

[Tūdaļ jums teikšu es to, ko sirds mana krūtīs liek sacīt:]

Eirimah, sevišķi tevi, ai Antinoj, līdzīgais dievam,

Sirsnīgi lūdzu, jo bija tavs priekšlikums īsteni prātīgs —

Atmetiet tagad šo stopu un atstājiet pārējo dieviem!

Rītdien kāds labvēlīgs dievs tam uzvaru dāvās, kam gribēs.

Tagad jūs arī man dodiet šo gludīto stopu, lai varu

Pārbaudīt rokas un spēku, lai varētu zināt, vai manī

Ir vēl tāds spēks, kāds senāk reiz bija Šais locekļos vingros,

Jeb vai jau trūkums un bads ir klejojot nomācis manL»

Teica tā viņš, bet precnieki visi pārlieku bij īgni;

Baidījās viņi, ka svešnieks var uzvilkt šo gludīto stopu.

Antinojs norāja viņu un sacīja, valodu sākdams:

«Nelaimes vajātais svešniek! Tev taču nav prāta pavisam!

Vai vēl tev maz, ka mierīgu prātu starp lepnajiem vīriem

Dzīro, ka dabū tu piešķirto daļu, ka klausīties vari

Mūsējo runas un sarunas visas? Nekad vēl šai namā

Svešnieks vai noplīsis ubags nav dzirdējis mūsējo runas.

Saldenais vīns tev aptumšo prātu. Tas arī vēl citiem

Atnes daudz ļauna, kas dzer to pārlieku un nezina mēra.

Tikai vīna dēļ vien sev radīja ļaunumu lielu

Slavenais kentaurs Eiritions kādreiz Peiritoja namā,

Nācis pie lāpītiem ciemos. Viņš, saprātu zaudējis vīnā,

Skurbumā darīja drausmīgus darbus Peiritoja nama.

Varoņi kļuva nu nikni; tie īgnumā metās pret viņu,

Izvilka ārā pa durvīm un viņam ar postīgo nazi

Atšķēla degunu, ausis; tas, pilnīgi zaudējis prātu,

Atpakaļ devās, sev Ievācis augļus par muļķību savu.

Tālab starp kentauriem tobrīd un lāpītiem iesākās cīņa.

Apskurbis vīnā, sev pirmais viņš atrada drausmīgu galu.

Notiks, jel tici, ar tevi tāpat, ja tagad šim stopam

Uzvilksi stiegru. Tad nevari gaidīt, ka tevi kāds žēlos

Itakas salā. Mēs sūtīsim tevi ar melnsānu kuģi

Projām pie Eheta ļaunā, kas mirstīgiem dzimis par lāstu.

Tevi tur neglābs nekas no drausmīgās nāves un tāpēc

Mierīgi sēdi un dzer, bet nesāc ar jaunekļiem ķildas!»

Prātīgā Pēnelopēja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Antinoj, neklājas tā! Nav pareiza rīcība tava —

Pulgot Tēlēmaha viesus, kas pajumti meklē šai namā!

Vai tad patiešām tu baidies no tā, ka tagad šis svešnieks,

Uzvilkdams lielo Odiseja stopu un ticēdams spēkam,

Aizvedīs mani sev līdzi un kļūšu es viņam par sievu?

Liekas, ka arī tev pašam nav nākušas prātā šīs domas.

Taču nevienam no jums lai tāpēc sirds nebūtu skumja

Jautrajās dzīrēs šai namā, — nemūžam tam nebūs tā notikt!»

Eirimahs, Poliba dēls, tai atbildot, sacīja pretī:

«Krietnā Ikarija meita, jo prātīgā Pēnelopeja!

Nenāk mums prātā, ka ietu šim līdzi, — nav vērts par to runāt.

Tomēr mēs baidāmies tā, ko vīri un sievas var tenkot.

Vēlāk kāds zemāks no ahaju vidus tā varētu sacīt:

— Precē tik gļēvuļi tādi šā teicamā varoņa sievu!

Taču nevienam nav prasmes, kā uzvilkt tā gludīto stopu!

Bet tad šeit ieradās pēkšņi kāds svešnieks, kāds ieklīdis ubags;

Viegli tas uzvilka stopu un raidīja šautru caur cirvjiem. —

Sacīs tā viņi, un kauns tas mums būtu uz mūžīgiem laikiem.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Eirimah, nevar jau sagaidīt to, lai runātu ļaudis

Labu par precniekiem tādiem, kas, neprotot kauna un goda,

Aprij Odiseja mantu. Bet ko tad jūs turat par kaunu?

Tomēr šis svešnieks, man liekas, ir augumu staltu un brašu;

Stāstīja tas, ka esot viņš cēlies no augstākas kārtas.

Labi, tod dodiet šim gludīto stopu, lai redzam, kas notiek!

Tagad tev atklāti teikšu, un tiešām tas notiksies arī:

Ja nu šis uzvilktu stopu un Apollons dotu tam slavu,

Ģērbšu to labākās drānās, tam apmetni, hitonu došu,

Pasniegšu spieķi vēl smailu, ko atvairīt suņus un ļaudis.

Zobenu abējup asu un sandales krietnas zem kājām.

Beidzot vēl vadīšu viņu, kur patiksies sirdij un prātam.»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Māmiņa mīļā, tik vienīgi man no ahaju vīriem

Pieder šis stops; to varu es liegt vai atļaut, kam gribu.

Nevar to darīt kāds cits, kas klinšainā Itakā valda

Jeb vai kāds salās pie Elīdas tuvu, kas bagāta zirgiem.

Nevar neviens man to atņemt ar varu. Ja patiksies prātam,

Svešniekam atdošu stopu kā balvu uz mūžīgiem laikiem.

Tagad tu atpakaļ ej un rūpējies vairāk par māju —

Vērp tur un audeklu aud, liec kalpones savas pēc kārtas

Tūdaļ pie noliktā darba! Par stopiem lai rūpējas vīri!

Sevišķi rūpēšos es! Šai namā tik vienam man vara.»

Brīnījās viņa un atpakaļ devās uz kambari savu,

Gudros Tēlemaha vārdus jo dziļi sev paslēpjot sirdī.

Bet, kad ar kalponēm savām tā mudīgi uzkāpa augšā,

Ilgi tā asaras lēja par mīlamo vīru, līdz kamēr

Atēna, spulgace dieve, tai plakstiņos ielēja miegu.

Paņēma izliekto stopu un aiznesa dievišķais cūkgans.

Tāpēc precnieki visi tam uzbruka, kliegdami skaļL

Daži no lepnajiem jaunekļiem tobrīd tā sacīja viņam:

«Riebīgais cūkgan, kurp steidzies ar izliekto stopu kā jucis?

Bezprātis tiešām! No mirstīgiem ļaudīm jo tālu, starp cūkām,

Tevi drīz saplosīs suņi, ko pats tu reiz rūpīgi kopis,

Ja mums būs Apollons vēlīgs un pārējie mūžīgie dievL»

Teica tā viņi, un nolika cūkgans jau atpakaļ stopu.

Pēkšņi tam uznāca bailes, jo precnieki kliedza visapkārt.

Tēlemahs viņam no pretējās puses tā draudēdams teica:

«Vecais, nes tālāk šo stopu! Tu klausi tik mani, ne katru!

Tūdaļ ar akmeņiem tevi es aizdzīšu atkal uz laukiem;

Gados kaut esmu daudz jaunāks, bet spēkā es pārāks par tevi!

Kaut jel es būtu tik pārāks par visiem ar rokām un spēku,

Arī par precniekiem pašiem, kas atrodas tagad šai namā,

Tūdaļ bez žēluma sirdī es krietni vien mielotu viņus,

Padzītu tūdaļ no mājas, jo vienmēr tie nedarbus dara!»

Teica tā precniekiem viņš, bet visi tie smējās par viņu.

Pamazām rima tiem dusmas, ko sacēla jaunekļa draudL

Cūkgans pacēla stopu un nesa to tālāk caur zāli,

Stājās pie Lāerta dēla un viņam to ielika rokās.

Saucis Eirikleju, cītīgo aukli, tas sacīja viņai:

«Tēlemahs vēlēja tev, Eirikleja, prātīgā aukle,

Namdurvis aizslēgt jo cieši, kas aplodām piekļaujas stingrL

Ja nu vēl kāda starp tām šeit iekšā, kur vīriešu puse,

Dzirdētu vaidus vai troksni, lai neiziet ārā neviena,

Mierīgi istabā sēžot ikkatra pie noliktā darba.»

Teica tā viņš, un nebilda aukle ne vārda tam pretī;

Tūdaļ tā aizvēra durvis un aizslēdza istabas ērtās.

Filoitljs atstāja namu un klusītēm Izgāja ārā,

Stiprceltos pagalma vārtus pēc tam tur noslēdza ciešL

Priekšnamā atradās virve no lūka, kas sēja reiz kuģus;

Durvis ar to viņš aizsēja cieši un atgriezās zālē,

Mierīgi nosēdās atkal uz tikko kā atstātā sola,

Vērodams Lāerta dēlu; šis, saņēmis pasniegto stopu,

Grozīja apkārt to rokās un pārbaudīt sāka tā ragus,

Vai tik pēc ilgāka laika tos tārpi nav sākuši bojāt.

Pievēršot kaimiņam skatu, tā sacīja jaunekļi daži:

«Protams, kāds lietpratējs tas! Cik vērīgi apskata stopu!

Vai nu tam līdzīgi stopi patiešām jau atrodas mājās,

Jeb vai tik tādu viņš prāto vēl taisīt! Cik rūpīgi rokās

Groza un novēro to šis grūtumos rūdītais ubags!»

Cits kāds no lepnajiem jaunekļiem tobrīd tā sacīja tālāk:

«Lai tā šis svešnieks arvien sev atrastu patiesu laimi,

Kā šeit Odiseja stopam tas varētu uzspīlēt stiegru!»

Precnieki runāja tā, bet Odisejs, daudzpraša gudrais,

Satvēra milzīgo stopu un apskatīt sāka visapkārt.

Itin kā dziedonis, izveicīgs dziesmās un kitaras spēlē,

Viegli ar tapiņām jaunām prot noskaņot uzvilktās stīgas,

Grodi savītu zarnu tās galos piestiprinājis, —

Gluži tā Odisejs arī bez piepūles uzvilka stopu.

Pārbaudot stiegru pēc tam, viņš viegli to skāra ar roku;

Līdzīgi bezdelīgai tā skanēja tīkamā balsī.

Satrūkās precnieki šausmās, un bālēja visi aiz bailēm.

Piepeši iegraudās Zevs, no debesīm sūtīdams zīmL

Dievišķam Lāerta dēlam sirds tūdaļ sajuta prieku —

Viltīgā Krona dēls Zevs tam sūtīja debesu zīmL

Pēkšņi viņš satvēra steidzīgo šautru, kas bija uz galda

Kaila, bet pārējās šautras bij bultnesē paslēptas dziļi —

Ātri vien ahajiem pašiem tās nāksies izbaudīt sevī.

Licis to stopam pret vidu, viņš stiegru ar ierobu vilka,

Nosēdās mierīgi solā, lai izšautu steidzīgo šautru,

Tēmēdams caurumos tieši, un piepeši varainā šautra

Izskrēja cauri caur visiem, no pirmā līdz pēdējam cirvim,

Neskarot tomēr nevienu. Tad dievišķais Odisejs sauca:

«Sēdēdams zālē, šis svešnieks tev, Tēlemah, nedara kaunu;

Taču bez kļūdas es iešāvu mērķī, un, uzvelkot stopu,

Nebij man jāpūlas daudz, jo spēks vēl nav izzudis kaulos,

Lai gan šeit precnieki negodā mani un nekrietni pulgo.

Tagad ir pienācis laiks jums, ahajiem, mielastu gādāt,

Kamēr vēl gaismai Mums vajadzēs vēlāk ko citu vēl baudīt —

Skanīgās dziesmas un liru, kas dzīres mums tīkamas dara!»

Teicis šos vārdus, viņš māja ar acīm; nu Tēlemahs cēlās,

Mīļais Odiseja dēls, un pakāra zobenu plecos.

Satvēra šķēpu ar spēcīgo roku un nostājās pēkšņi,

Ietērpies mirdzošā varā, jo cieši pie sola aiz tēva.

Odisejs, daudzpraša gudrais, no pleciem atmeta skrandas,

Stājās uz gludītā sliekšņa ar stopu un bultnesi rokā,

Pildītu skaudrajām bultām, un izmeta steidzīgās šautras

Pēkšņi uz zemes pie kājām, tā sacīdams precnieku vīriem:

«Sacīkste grūtā ar uzvaru manu nu beidzot ir galā!

Tagad man mērķis ir cits, ko nav vēl trāpījis strēlnieks.

Redzēs, vai izdosies tas, vai Apollons slavu man dāvās!»

Teica un raidīja tūdaļ Anti'nojam šautru viņš rūgto.

Tieši šai brīdī no galda tas satvēra mirdzošo kausu,

Divosu, lietu no zelta, un, pacēlis augstu ar roku,

Lika pie lūpām, lai tukšotu sausu; tam nenāca prātā

Domas par nāvi.Kas varētu ticēt, ka piepeši dzīrēs

Viens tik starp vairākiem vīriem, kaut drošākais cīniņos būdams,

Drīkstētu ieroci pacelt pret viņu un asinis izliet?

Taču, tam tēmēdams rīklē, to Odisejs gāza ar šautru;

Izurbās raidītā smaile caur maigo jaunekļa kaklu.

Trāpīts ar smaili, tas ļima uz sāniem, kauss pēkšņi no rokām

Izkrita zemē, un tūdaļ no mutes un deguna plūda

Cilvēka asiņu strūkla; viņš, raustoties krampjos uz klona,

Aizgrūda galdu ar kāju un ēdienus nogāza zemē;

Maize un izceptā gaļa uz zemes asinīs mirka.

Precnieki kliedza pa zāli, kas redzēja gāžamies vīru,

Lēca no sēdekļiem augšā un satraukti metās kur kurais,

Ieročus meklējot, skatījās apkārt gar stiprajām sienām:

Vairogu nebij nekur, ne mešanai varenā šķēpa.

Pēkšņi tie iesāka rāties un kliedza ar īgnumu viņam:

«Svešniek, par sodu sev raidi tu šautras! Vairs sacīkstēs turpmāk

Neņemsi dalību tu, jo drausmīgā nāve tev lemta!

Nogāzis esi tu vīru, kas cildākais bija starp visiem

Klinšainā Itakas salā. Par barību vanagiem kļūsi!»

Teica tā viņi, jo domāja visi, ka svešnieks ar stopu

Nejauši notriecis vīru, bet nespēja aptvert šie muļķi

To, ka jau pāri pār viņiem bij savilkta drausmīgā cilpa;

Pievērsis īgušu skatu, tā prātīgais Odisejs teica:

«Suņi, jums nenāca prātā, ka kādreiz no trojiešu zemes

Varēšu atgriezties šurp! Jūs tāpēc man aprijāt visu,

Verdzenēm manām šai namā jūs uzmākties pratāt ar varu,

Tīkojāt apprecēt sievu, kad pats vēl starp dzīvajiem biju,

Nebija bailes no dieviem, kas plašajās debesīs mājo,

Nebij par nekrietniem darbiem no vēlākām paaudzēm kauna!

Tagad nu pāri pār visiem ir savilkta drausmīgā cilpa!»

Teica tā viņš, un šaušalas bālās tos pārņēma visus.

[Skatījās apkārt ikviens, lai rastu sev glābiņu kādu.]

Tikai no precniekiem visiem tā Eirimahs valodu sāka:

«Ja nu tu Odisejs esi, kas nācis uz dzimteni savu,

Tad tu to pareizi teici — daudz ļauna tev ahaji nesa,

Posta daudz darīja viņi šai namā, daudz arī uz lauka.

Tagad ir saļimis tas, kas visa šā ļaunuma sakne.

Antinojs viens te ir vainīgs. Viņš rīkoja nedarbus visus

Ne jau tik tāpēc, ka precības šīs tam vēlamas būtu.

Bet tam blj nolūki citi, kam Krona dēls neļāva notikt, —

Pašam par valdnieku kļūt šai krāšņajā Itakas valstī;

Gribēja uzglūnēt dēlam viņš tavam no slēpņa un nodurt.

Tagad pēc nopelniem viņam ir alga. Tu savējos saudzē!

Turpmāk mēs klausīsim tev un labprāt vēl atlīdzināsim

Visu par izdzerto vīnu un apēstiem vēršiem šai namā;

Vedīsim līdzīgi visi — ik ahajs pa divdesmit vēršiem.

Maksāsim arī daudz zelta un sudraba spožā, līdz kamēr

Krūtīs tev līksma kļūs sirds. Par to mums nav tiesības kurnēt.»

Pavēris īgušu skatu, tā raženais Odisejs teica:

«Ja jūs man, Elrlmah, dotu it visu, kas pieder jums pašiem

Un ko ir krājuši tēvi, un pieliktu klāt vēl no cita,

Tomēr tad arī šīs rokas vēl nerimtos slepkavot, kamēr

Nebūtu atriebti visi šie nekrietnie precnieku darbL

Tagad jums izvēles divas, — vai cīnīties tūdaļ ar mani,

Jeb vai no šejienes bēgt, ja kādam ir cerība glābties.

Tomēr, man liekas, neviens šeit nevarēs glābties no nāves.»

Teica tā viņš; sirds drebēja visiem un trīcēja ceļL

Eirimahs precniekiem atkal tā sacīja, valodu sākdams:

«Nerimsies, draugi, šis vīrs un nevaldīs spēcīgās rokas!

Ja tam ir gludītais stops un bultnese pilna ar šautrām,

Stājies uz gludītā sliekšņa, viņš raidīs mums spārnotās bultas,

Kamēr mēs saļimsim visi.Lai tāpēc mēs dodamies cīņā!

Zobenus velciet no makstīm! Ar galdiem jūs atvairiet, vīri,

Nāvīgās šautras! Nu dosimies visi ar sparu pret viņu

Slēgtajās rindās, lai varam to padzīt no sliekšņa un durvīm!

Dosimies ārā uz ielas, lai piepeši satraukums rastos!

Turpmāk šis vīrs vairs nekad mums neraidīs šautras ar stopu!»

Teicis šos vārdus, ar sparu viņš izvilka zobenu aso,

Varkaltu, abējup asu, un metās uz priekšu pret viņu,

Kliegdams drausmīgā balsī, bet dievišķais Odisejs tūdaļ

Raidīja šautru tam pretī un trāpīja krūtīs pie pupa;

Iestrēdza steidzīgā bulta jo dziļi Eirfmaham aknās,

Izšļuka zobens tam tūdaļ no rokas; viņš, klupdams pār galdu,

Saļima zemē bez spēka; kauss divkāršais ari un maize

Nokrita zemē uz klona; pats, dauzīdams zemi ar pieri,

Mocījās smeldzīgās sāpēs un, spārdoties abējām kājām,

Apgāza krēslu. Tad piepeši tumsa tam aizsedza acis.

Amfinoms metās ar sparu pret raženo Lāerta dēlu,

Celdamies pretējā pusē, un atvēza zobenu aso,

Lai šeit no durvīm to varētu atspiest, bet Tēlemahs pēkšņi

Aizsteidzās priekšā un varkalto šķēpu tam mugurā trieca.

Iestrēdza smaile starp pleciem un iznāca pretējā pusē.

Zemē viņš krita ar troksni un nogāzās pīšļos uz pieres.

Tēlemahs atpakaļ lēca un atstāja garēnas šķēpu

Kritušā precnieka plecos. Viņš bijās, ka tieši tai brīdī,

Ja tas vilks atpakaļ garēnas šķēpu, var pēkšņi kāds ahajs

Pārsteigt ar zobenu viņu vai paliecies caururbt ar šķēpu.

Ātri viņš metās uz priekšu un bēga pie mīlamā tēva.

Nostājies tuvu pie tā, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Nesīšu vairogu, tēv, un divus vēl došu tev šķēpus,

Ķiveri, lietu no vara, kas deniņiem piekļaujas ciešL

Bruņošos arī es pats un cūkganam Ieročus došu,

Govjganam nesīšu citus, jo bruņotam vīram ir drošāk.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja pretī:

«Steidzies un atnes man to, līdz kamēr nav izšautas šautras!

Citādi padzīs tie mani no durvīm, ja viens šeit es būšu.»

Teica tā viņš, un Tēlemahs gāja, kā tēvs to tam lika;

Tūdaļ uz mantnīcu steidzās, kur atradās ieroči krāšņie.

Četrus no turienes vairogus ņēma un astoņus šķēpus,

Varainas ķiveres četras, ar zirgastriem pušķotas bieziem.

Ņēmis to visu, ar steigu tas devās pie mīlamā tēva.

Pirmais no visiem viņš sedza sev plecus ar varainām bruņām.

Arī abi tā vergi jau uzvilka mirdzošās bruņas,

Devās uz priekšu un stājās pie gudrā Odiseja blakus.

Pats viņš, kad bija vēl šautru papilnam, ko aizsargāt sevi,

Tikmēr plašajā zālē no precniekiem citu pēc cita

Tēmēdams gāza. Tie saļima visi, cits sekodams citam.

Vēlāk, kad Lāerta dēlam jau pietrūka steidzīgo šautru,

Gludīto stopu viņš tūdaļ pie stiprceltā mitekļa sienas,

Tīkami mirdzošās, slēja, tur atstādams ieroci savu.

Plecos nu vairogu kāra ar četrējām vēršādu kārtām,

Uzlika varenā galvā sev varkaltu ķiveri spožu,

Pušķotu zirgastriem bieziem, kas draudīgi svārstījās sekstē;

Divus vēl paķēra šķēpus ar varkaltu smaili to galā.

Stiprceltā mitekļa mūrī bij ielaistas šaurākas durvis.

Tuvu pavisam pie sliekšņa šai tīkami celtajā namā

Izeja bija uz āru, bet durvis to noslēdza cieši;

Odisejs Eimajam, cūkganam savam, to apsargāt lika,

Stāvot ar šķēpu pie tām, lai precnieki būtu kā sprostā.

Agelājs valodu sāka un pārējiem precniekiem teica:

«Draugi, vai nevar kāds iziet pa šaurajām durvīm uz ielas.

Aicinot palīgā ļaudis, lai piepeši satraukums rastos?

Turpmāk šis vīrs vairs nekad mums neraidīs šautras ar stopu!»

Melantijs, nekrietnais kazgans, tam atbildot, sacīja pretī:

«Agelāj, Kronīdam mīļais, to nevar nekādi, jo pārāk

Tuvu ir pagalma vārti, bet eja uz pagalmu šaura.

Viens tur var atvairīt visus, ja gadās kāds drosmīgāks pretī.

Labi, es varu jums atnest no mantnīcas ieročus spožos!

Derīgi būtu jums tie. Man liekas, ka tur un ne citur

Odisejs ieročus licis ar raženo pēcteci savu.»

Teicis šos vārdus, vjņš, nekrietnais kazgans, pa šaurajām ejām

Steigšus uz mantnīcu devās, kur Odisejs ieročus slēpa;

Divpadsmit vairogus ņēma un divpadsmit varenus šķēpus,

Divpadsmit ķiveres spožas, kas pušķotas zirgastriem bieziem,

Mudīgi atpakaļ nāca un precniekiem ieročus deva.

Odisejs satrūkās ļoti — sirds drebēja mīļā un ceļi,

Redzot, ka bruņojas vīri, ka, vicinot varenos šķēpus,

Virzās pret viņu un grūtākā cīņa tik sāksies pēc mirkļa.

Pavēris skatu pret dēlu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Tēiemah, droši vien kāda no verdzenēm tavām šai namā

Kūda uz cīņu pret mums vai Melantijs, nekrietnais kazgans!»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Atzīstos, tēv: Es vienīgi pats šeit kļūdījies esmu!

Cieši sakļautās mantnīcas durvis es atstāju tobrīd

Pusviru vaļā. Tur precniekiem bijis kāds spiegotājs manīgs.

Pasteidzies, dievišķais Eimaj, un noslēdz šīs mantnīcas durvis!

Raugies, kas īsti to dara, vai verdzene kāda vai arī

Melantijs, Dolija dēls? To aizdomās turu visvairāk!»

Kamēr tēvam ar dēlu te draudzīgi saruna risa,

Melantijs, nekrietnais kazgans, jau otrreiz uz mantnīcu devās.

Gribēdams precniekiem ieročus nest. To redzējis, cūkgans

Piepeši atpakaļ devās un tūdaļ Odisejam teica:

«Raženais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Atkal šis nekrietnais kazgans, kas visiem mums aizdomās bija,

Dodas uz mantnīcas pusi.Tu tagad man atbildi skaidri,

Vai man to nodurt uz vietas, ja uzvaru gūšu pār viņu,

Jeb vai ar atvest pie tevis, lai tūdaļ par nedarbiem saviem

Saņemtu sodu, jo postu viņš nesa ik dienas šai namā.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja pretī:

«Slavenos precnieku vīrus es kopā ar raženo dēlu

Turēšu ieslēgtus zālē, kaut visi tie gāztos mums virsū.

Sasieniet abi tam kājas un rokas uz muguras cieši,

Iemetiet mantnīcā viņu un durvis tur aizslēdziet stingri,

Piesieniet tūdaļ pie važām tam grodi savītu valgu,

Uzvelciet viņu pie kolonas augstās un raujiet līdz spārēm,

Lai viņš tur ilgi vēl karātos dzīvs visbriesmīgās mokās.»

Teica tā viņš, un klausīja šie, kā Odisejs lika.

Gāja uz mantnīcu viņi un kazganu atrada iekšā.

Mantnīcas kaktā patlaban viņš meklēja ieročus spožos.

Abi aiz aplodām paslēpās brīdi un vēroja viņu.

Pārkāpis mantnīcas slieksni, jau Melantijs iznāca ārā.

Labajā rokā viņš nesa no turienes ķiveri spožu,

Kreisajā — vairogu lielu, jau rūsas un vecuma grauztu —

Varonim Lāertam kādreiz tas kalpoja jaunības gados.

Pamests tas bija jau sen, un šuves tam atira siksnām.

Abi šie metās tam virsū, to atpakaļ vilka aiz matiem,

Nogāza zemē uz klona, kaut iztrūcies pretojās sīvL

Beidzot Melāntija kājas un rokas ar spiedīgiem valgiem

Sēja uz muguras cieši, kā dievišķais Odisejs tobrīd,

Lāerta pēctecis, raksturā stingrais, tiem lika to darīt.

Piesēja tūdaļ pie važām tam grodi savītu valgu,

Uzvilka viņu pie kolonas augstās un rāva līdz spārēm.

Eimaj, raženais cūkgan, tu, zobodams viņu, tā teici:

«Melantij, visu šo nakti te cītīgi varēsi sargāt,

Guldamies mīkstajā gultā, — tu taču tā paradis esi!

Ausmu te redzēsi šeit, kad kāps tā uz zeltainā troņa,

Atstājot dziļā Okeāna straumes, lai vari tu atdzīt

Precniekiem taucētās kazas, kad dzīres tie rīkos šai namā.»

Gani tā pameta viņu tur pakārtu drausmīgā valgā.

Viņi sev uzvilka bruņas un aizslēdza mirdzošās durvis,

Atpakaļ devās ar steigu pie viltīgā Lāerta dēla.

Gatavi cīņai nu stāvēja vīri.Pie durvīm uz sliekšņa

Stāvēja četri, bet iekšā daudz jaunekļu brašu un staltu.

Piepeši Atēna, Zevtēva meita, tad nāca pie viņiem,

Pieņemot Mentora skatu, tā augumu, seju un balsL

Odisejs priecājās ļoti, to ieraugot pēkšņi, un teica:

«Mentor, jel palīdzi man un draugu tu atceries mīļo,

Daudz kas tev darījis laba! Tu vienādos gados ar manL»

Juta viņš tūdaļ, ka tā ir Atēna, saucēja cīņā.

Precnleki savukārt visi tai uzbrēca, kliegdami skaļi:

Pirmais Damastorīds Agelājs viņu tā nonievāt ņēmās:

«Neklausi, Mentor, tu viņam! Ar viltu tik Odisejs tevi

Pierunāt vēlas, lai palīdzi viņam pret precniekiem cīņā!

Lūk, kas ir padomā mums un tiešām tā notiksies arī:

Tikko mēs sakausim šos — kā tēvu, tā arī šā dēlu,

Kopā ar viņiem tu aiziesi bojā, ja tagad tu domā

Ieročus pacelt pret mums. Ar galvu tad izpirksi sodu!

Tikko ar Ieročiem rokā jums izrausim elpu no krūtīm,

Mantu, kas pieder tev pašam, cik namā un ārpusē arī,

Dalīsim reizē ar to, kas pieder Odiseja namam;

Dēliem taviem un meitām pēc tam šeit neļausim dzīvot,

Itakas pilsētā liegsim pat apmesties rūpīgai sievaL»

Teica tā viņš, un Atēna kļuva vēl īgnāka sirdī.

Dieviete, piktuma pilna, tā norāja Lāerta dēlu:

«Nav jau vairs, Odisej, tagad tev vīrišķā spēka un drosmes,

Kāda reiz bija, kad gāji par Heleni, baltroci daiļo,

Cīnīties deviņus gadus bez bailēm ar trojiešu vīriem,

Nogāzdams sīvajā cīņā ar šķēpu daudz varoņu krietnu,

Kamēr ar viltību tavu bij ieņemta platlelu Troja!

Kāpēc tev tagad, kad pārnācis mājā un atguvis visu,

Pēkšņi ir zudusi drosme, kad jāiet ar precniekiem cīņā?

Šurp nāc, mans draugs! Šeit stājies man blakus un skaties, ko daru!

Tūdaļ tu redzēsi pats, ka cīņā pret naidīgiem vīriem

Mentors, Alkima dēls, prot atmaksāt labu ar labu.»

Teica tā viņa, bet nedeva tomēr vēl uzvaru tūdaļ.

Pārbaudīt gribēja dieve, cik spēka un vīrišķās drosmes

Tagad Odisejam pašam un arī tā krietnajam dēlam.

Līdzīga bezdelīgai tā pazuda pēkšņi no skata,

Izlaidās ārā un sēdās uz kvēpainā jumtgala baļķa.

Precniekus citu pēc cita Damāstorīds Agelājs sauca:

Dēmoptolēmu, Eirinomu brašo un Amfimedontu,

Polibu, raženo vīru, un Peisandru Poliktorīdu.

Pirmie un labākie bija tie drosmē no precniekiem visiem,

Tobrīd kas bija vēl dzīvi un kāvās par dzīvību savu.

Citi jau notriekti bija ar stopu un skaudrajām šautrām.

Agelājs valodu sāka un pārējiem precniekiem teica:

«Draugi, bez spēka šim vīram ļims nepārspējamās rokas!

Mentors jau atstājis viņu, šeit izplātījies ar drosmi,

Tagad tie palika vieni uz sliekšņa pie augstajām durvīm.

Nemetiet tikai šos garēnas šķēpus jūs reizē pret viņu!

Sākumā metiet tik sešus! Var būt, ka Zevs, vēlēdams labu,

Ļaus mums Odiseju pārsteigt un visi mēs iegūsim slavu.

Pārējos satrieksim viegli, lai būtu tik Odisejs kritis.»

Teica tā viņš; tie raidīja tūdaļ, kā Agelājs lika,

Sparīgi šķēpus, bet Atēna visus tos novērsa sānis.

Iestrēdza daži no tiem pie aplodām stiprceltā sienā,

Atsitās savukārt daži pret rūpīgi sakļautām durvīm,

Oškoki daži ar varaino smaili vēl Iestrēdza sienā.

Bet, kad no precnieku raidītiem šķēpiem tie laimīgi glābās,

Dievišķais Odisejs, raksturā stingrais, tā savējiem teica:

«Taču jau arī jums, draugi, ko beidzot vēl gribēju sacīt:

Metīsim šķēpus pret precnieku baru! Mums agrāk daudz ļauna

Darīja viņi, bet tagad vēl mūsu dzīvības tīko.»

Teica tā viņš. Šie raidīja visi nu metamos šķēpus,

Tēmējot tieši.Tad Dēmoptolēmu pats Odisejs gāza,

Tēlemahs trieca Eiri'adu pīšļos, bet Elatu — cūkgans,

Beidzot Peisandru nogāza govjgans. Tā pēkšņi šie visi

Saļima reizē un mirdami grauza nu milzīgo zemL

Atkāpās precnieku bars uz zāles tālāko kaktu.

Šie nu pie kritušiem metās un izvilka šķēpus no līķiem.

Precnieki atkal no jauna jau raidīja metamos šķēpus,

Tēmējot viņiem, bet Atēna daudzus te novērsa sānis.

Iestrēdza daži no tiem pie aplodām stiprceltā sienā.

Atsitās savukārt daži pret rūpīgi sakļautām durvīm.

Daži ar varaino smaili tik vieglītēm krita pret sienu.

Trāpīja Amfimedonts Tēlemaham roku ar šķēpu

Tuvu pie plaukstas, bet smaile tik viegli tai nobrāza ādu;

Ktēsips ar metamo šķēpu virs vairoga Eimajam tobrīd

Aizķēra plecu; šķēps aizlaidās garām un iestrēdza zemē.

Tie vēl, kas bija ap gudro un viltīgo Lāerta dēlu,

Tēmēja metamos šķēpus un raidīja precnieku barā.

Odisejs, pilsētu grāvējs, te notrieca Eirldamantu,

Tēlemahs — Amfimedontu, bet Polibu — cūkugans Eimajs;

Filoitijs, galvenais gans, ar šķēpu vēl nogāza zemē

Ktēsipu, trāpīdams krūtīs, un sacīja uzvaras priekā:

«Ai Politērseid, tu zobgalis lielais! Tev neļaušu turpmāk

Muļķīgi runāt un lielīgi pļāpāt. Tik mūžīgiem dieviem

Piederas līdzīga runa, jo stiprāki viņi par tevL

Saņem šo balvu par govskāju savu, ko šodien tik laipni

Pasniedzi Lāerta dēlam, kad dāvanas lūdza viņš zālē!»

Teica tā govjugans, Ktēsipu gāzdams, bet Odisejs tūdaļ

Metās pret Damaston'du, to tuvcīņā gāzdams ar šķēpu;

Tēlemahs gāzās Leiokritam virsū, Eiēnora dēlam,

Vēderā ietriekdams šķēpu, un smaile tam izurbās caurL

Pīšļos viņš krita uz mutes un dauzīja zemi ar pierL

Pallada Atēna pēkšņi šeit pacēla augstu pie griestiem

Aigīdu, mirstīgiem baigo, un satrauca precnieku prātus.

Drebot tie skraidīja apkārt kā ganībās izvestās govis

Tobrīd, kad dunduru bari tās vajāt sāk zālainās pļavās

Siltajā vasaras laikā, kad dienas ir kļuvušas garas;

Gluži kā vanagi līkajiem nagiem un izliektiem knābjiem

Metas no kalngaliem lejup pret ielejās bēgošiem putniem;

Putni tad bariem krīt lejup, lai izbailēs glābtos no viņiem;

Vanagi dzenas tiem pakaļ un sagrābj tos nagos; nav spēka

Pretoties viņiem vai glābties; prieks ļaudīm par medībām tādām,

Viņi tā vajāja precniekus zālē un citu pēc cita

Gāza pa labi un kreisi un šķaidīja precnieku galvas.

Pildījās zāle ar vaidiem, klons melnajās asinīs mirka.

Leiods nu metās pie Lāerta dēla, tam apkampdams ceļus;

Lūgdamies žēlīgā balsī, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Odisej, sirsnīgi lūdzoši Tu uzklausi mani un žēlo!

Apgalvot varu: nevienai no sievām, kas dzīvo šai namā,

Neesmu darījis pāri ne darbiem, nedz arī ar vārdiem.

Citus pat atturēt ņēmos, kas darīja līdzīgas lietas;

Viņi man atteicās klausīt, kad ieteicu vairīties ļauna;

Nekrietnās rīcības dēļ tie krituši briesmīgā nāvē.

Upuru zīlētājs biju. Es neesmu vainīgs, bet miršu

Kopā ar šiem! Nav atmaksas mums par labajiem darbiem!»

Pievērsis īgušu skatu, tam viltīgais Odisejs teica:

«Ja jau tu precnieku vidū, kā atzīsties, zīlētājs biji,

Droši vien pielūdzi mūžīgos dievus šai namā, lai viņi

Liegtu man ilgāk to tīkamo dienu, kad pārnākšu mājā,

Un lai tev sekotu mīlamā sieva un dzemdētu bērnus.

Tāpēc tu nevari cerēt, ka glābsies no drausmīgās nāves.»

Teicis šos vārdus, viņš liecās pie zemes, ar spēcīgo roku

Satvēra zobenu aso, ko Agelājs, ļimdams uz klona,

Nometa zemē, un trieca ar sparu pa pakauša vidu.

Leiods vēl nebija beidzis, bet galva jau putekļos grima.

Paglābās dziedonis Terpiads Fēmijs no drausmīgās nāves;

Precnieki, rīkojot dzīres, to piespieda skandināt dziesmas.

Dziedonis stājās ar skumušu sirdi pie šaurajām durvīm,

Turēdams kitaru skaļo; viņš šaubījās divējās domās:

Vai nu tam paslepu bēgt un sēsties pie ziedokļa košā,

Veltīta mājsargam Zevam, kur dažubrīd sirmgalvis Lāerts,

Ziedodams kopā ar dēlu, daudz vēršgūžu sadedzināja,

Jeb vai ar, apkampjot ceļus tam, lūgties, lai Odisejs žēlo.

Apsverot visu, viņš nolēma beidzot, ka derīgāk būtu

Apkampt ar lūgšanām ceļus Odisejam, Lāerta dēlam.

Tūdaļ viņš paņēma kitaru dobo, to lika uz klona

Vidū starp maisāmo trauku un sudrabā mirdzošo krēslu,

Beidzot pats traucās pie Lāerta dēla, tam apkampa ceļus;

Sirsnīgi lūdzis to žēlot, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Odisej, sirsnīgi lūdzos! Tu ievēro mani un žēlo!

Vēlāk tev pašam būs žēl, ja dziedoni notrieksi pīšļos,

Taču es skandinu dziesmas kā dieviem, tā mirstīgiem ļaudīml

Mācījies neesmu gan, kāds mūžīgais dzimstot man sirdī

Ielicis dažādas dziesmas. Es arī tev varētu dziedāt,

Slavēdams tevi kā dievu. Jel taupi tu dzīvību manu!

Arī tavs Tēlemahs, mīļotais dēls, to varētu sacīt —

Labprāt šurp neesmu nācis, lai gūtu sev labumus kādus

Tobrīd, kad precnleku baram es dziedāju dziesmas pie galda.

Daudzi vareni vīri šeit atveda mani ar varu.»

Teica tā viņš; Tēlemaha spēks to dzirdēja tūdaļ.

Ātri viņš nāca pie tēva un skaļi tā sacīja viņam:

«Pagaidi, vainīgs nav viņš! Tu nenodur viņu ar šķēpu!

Saucēju Medontu saudzēsim arī, kas rūpīgi mani

Sargāja labprāt šai namā ik dienas, kad bērns vēl es biju;

Ja tik jau govjgans vai cūkgans to nebūtu triekuši pīšļos,

Jeb vai ar gāzis tavs šķēps, kad meties pret precnlekiem zālē!»

Teica tā viņš, un prātīgais Medonts to dzirdēja tūdaļ.

Sakumpis bailēs, viņš metās zem krēsla un ietinās ādā,

Tikko kā norautā vērsim, tā bēgdams no drausmīgās nāves.

Izlīdis pēkšņi no krēsla un atsedzis vēršādu lielo,

Steidzās Tēlemaham blakus un apkampa tūdaļ tā ceļus;

Sirsnīgi lūdzis to žēlot, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Mīļais, nu esmu es šeit! Tu apturi tēvu un lūdzies,

Mani lai piktumā savā viņš saudzē ar ieroci aso,

Atriebdams precniekus dusmās, kas mantību visu šai namā

Aprija viņam bez kauna un nievāja tevi bez prāta!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam smaidīdams sacīja pretī:

«Mierīgu prātu! Tas tikai ir sargājis tevi un glābis!

Tagad to zini jau pats un aizrādi arī vēl citiem, —

Labdaris taču arvien par ļaundari derīgāks ļaudīm.

Tagad jūs izejiet ārā no zāles, kas asinīm pilna,

Pagalmā sēdiet aiz durvīm — tu arī un dziedonis krietnais,

Kamēr es veicu to darbu, kas jādara tagad šai namā!»

Teica tā viņš; tie izgāja ārā un atstāja zāli,

Pagalmā nosēdās viņi pie Zevtēva ziedokļa kāpnēm,

Skatījās bailīgi apkārt un gaidīja nāvi ik bridL

Odisejs lūkojās apkārt, vai nav vēl kāds precnieku vidū

Palicis slēpdamies dzīvs, tā gribēdams glābties no nāves.

Tomēr viņš redzēja visus tos pīšļos un asiņu peļķēs;

Līķi šeit gulēja kaudzēm kā zivis, ko zvejnieki čaklie

Izvelk no pelēkās jūras ar lielajiem daudzacu tīkliem.

Saberot pludmalē kailā; tās, krastmalā sabērtas kaudzēs,

Atpakaļ tīko no palsajām smiltīm uz bangaino jūru,

Kamēr saule ar stariem tām nolaupa dzīvības elpu, —

Gluži tā precnieki arī šeit vāļājās kaudzēs bez elpas.

Odisejs, daudzpraša gudrais, tā beidzot sacīja dēlam:

«Ātrāk šurp, Tēlemah, steidzies! Sauc aukli Eirikleju tūdaļ!

Gribu es viņai ko teikt, kas tagad man ienāca prātā.»

Teica tā viņš, un mīļajam tēvam dēls klausīja labprāt.

Tēlemahs pavēra durvis un aukli Eirikleju sauca:

«Celles nu mudīgi augšā tu, sirmgalve mīļā, kas ilgi

Vērīga uzraudze biji par verdzenēm visām šai namā!

Aicina tevi mans tēvs, jo viņam kas tagad tev sakāms!»

Teica tā viņš, un nebilda aukle ne vārda tam pretī.

Tūdaļ tā pavēra durvis un atstāja mitekli ērto,

Izgāja ārā pa tām, bet Tēlemahs gāja pa priekšu.

Viņa Odiseju sastapa zālē pie precnieku līķiem;

Asiņu traipos un riebīgos dubļos tas mirka kā lauva,

Tāds, kas saplēsis vērsi, bet paēdis pieceļas lepnīgs;

Pinkainās krēpes tam asinīs mirkst, ar asinīm sārtām

Notriepti abi tā valgi, un draudīgs ir tobrīd tā skatiens; —

Gluži tā rokas un kājas Odisejam asinīs mirka.

Tikko tā redzēja līķus un asiņu peļķes uz klona,

Gavilēt iesāka pēkšņi, jo redzēja vareno darbu.

Odisejs lika tai rimties un apvaldīt gaviles skaļās.

Draudzīgi valodu sākdams, viņš bilda šos spārnotos vārdus:

«Sirmgalve, priecājies sirdī un atturies gavilēt skaļi!

Neklājas mums te gavilēt skaļi par kritušiem vīriem.

Liktenis bargais un nekrietnie darbi tos notrieca pīšļos.

Nebijās viņi neviena virs zemes — ne augsta, ne zema,

Ja tas bij nācis pie viņiem un zemīgi lūdzis to žēlot.

Nekrietnās rīcības dēļ tos pārsteidza drausmīga nāve.

Tagad tu, sirmgalve, saki par verdzenēm visām šai namā,

Kuras no viņām te pulgoja mani un kuras bez vainas?»

Aukle Eirikleja tūdaļ, tam atbildot, sacīja atkal:

«Labprāt tev teikšu, mans dēls, lai taisnību visu tu zinL

Tagad šai namā pavisam ir piecdesmit verdzeņu sievu;

Padarīt dažādus sieviešu darbus mēs mācījām viņas —

Vilnu kārst mājā un verdzības jūgu nest mierīgu prātu.

Divpadsmit sievu no tām pa neceļiem staigāja vienmēr;

Negodā viņas ne mani, ne pašu Pēnelopeju.

Tēlemahs sasniedzis tagad jau brieduma gadus, bet māte

Neļauj ar apdomu gudru tam kalpones rīkot pie darba.

Tūdaļ es došos ar steigu uz augšējo kambari spožo,

Teikšu to sievai; kāds dievs tai patlaban Ir sūtījis miegu.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Necel vēl sievu no miega, bet saki, lai pulcējas zālē

Verdzenes visas, kas agrāk tik nekrietni rīkojās mājā!»

Teica tā viņš. Eirikleja gāja nu ārā no nama,

Vēstīja valdnieka gribu un lika tām pulcēties zālē.

Pats viņš Tēlemahu tūdaļ, Filoitiju, cūkganu arī

Sauca pie sevis un sacīja viņiem šos spārnotos vārdus:

«Iznesiet līķus vispirms un pavēliet arī to sievāml

Asinīm notrieptos galdus un griezumiem greznotos krēslus

Mazgājiet tīrus un berziet ar caurumiem pilnajiem sūkļiem.

Bet, kad būs zāle jau tīra un kārtībā atkal šī māja,

Izvediet netiklās sievietes visas no skaistceltā nama!

Pagalma vidū starp apaļo klēti un teicamo sētu

Notrieciet visas gar zemi ar garajiem šķēpiem un visām

Izraujiet dzīvības elpu, lai aizmirst nu kaislības savas,

Kādas pret precniekiem bija, kad slēpu tās pinās ar viņiem!»

Teica tā viņš, un verdzenes nāca tur cita pēc citas,

Brēkdamas drausmīgā balsī un liedamas asaras gaužas.

Precnieku līķus vispirms tās iznesa ārā no zāles,

Priekšnamā nolika tos pie pagalma stiprceltās sienas

Citu pie cita jo cieši, kā Odisejs pavēli deva,

Piespiezdams viņas pie darba, jo verdzenes nesa nelabprāt.

Asinīm notrieptos galdus un griezumiem greznotos krēslus

Mazgāja viņas un berza ar caurumiem pilnajiem sūkļiem.

Tēlemahs, Filoitijs krietnais un Eimajs, raženais cūkgans,

Izmēza stiprcelto namu ar skrāpjiem un slaucīja klonu;

Verdzenes saslaukas nesa un izmeta ārā pa durvīm.

Bet, kad bij tīrīta zāle un kārtībā atkal šī māja,

Netiklās verdzenes izveda viņi no skaistceltā nama,

Pagalma vidū starp apaļo klēti un teicamo sētu

Sadzina kopā, no kurienes viņas vairs nespēja glābties.

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ tām sacīja, valodu sākdams:

«Godīgā nāvē nevienai no viņām es neļaušu nomirt;

Ilgāku laiku tās visas man samazgas lēja uz galvas,

Nievāja mīlamo māti, ar precniekiem pinās ik dienas.»

Teica un paņēma virvi, kas derēja melnsānu kuģim,

Pārmeta pāri pār apaļo klēti un sēja pie staba,

Augšā tās uzvilka visas, lai nesniegtos kājas pie zemes.

Itin kā platspārnu strazdi vai baloži mežmalā klusā _

Sapinas mednieku cilpās, kad sēstas uz kuplajiem krūmiem,

Meklējot atpūtas vietu, bet atrod sev drausmīgu mieru, —

Gluži tā karājās viņas ar galvu pie galvas, un cilpa

Visām tām bija ap kaklu, lai nomirtu drausmīgā nāvē;

Drusku vēl raustījās kājas, bet drīz vien jau apklusa visas.

Beidzot Melantiju arī caur priekšnamu atveda viņi;

Nāsis un ausis tie nogrieza viņam ar postīgo nazi,

Izrāva kaunumu; asinīm pilot, to pameta suņiem,

Rokas un kājas ar niknumu sirdī vēl atcirta beidzot.

Beiguši apmazgāt rokas un kājas no asiņu traipiem,

Atgriezās viņi Odiseja namā, jo darbs jau bij galā.

Odisejs, valodu sākdams, tā auklei Eiriklejai teica:

«Atnes man uguni, vecā, un sēru, kas atvaira (aunu!

Gribu es izsvēpēt māju; tu dodies pie Pēnelopejas,

Aicini lejā pie manis! Lai kalpones pavada viņu!

Saki tu verdzenēm visām, lai ierodas viņas pie manis!»

Draudzīgi atbildot viņam, tā aukle Eirikleja teica:

«Tiešām tas labi, mans mījotais dēls, tu prātīgi runā!

Apmetni tīru un hitonu košu es tūdaļ tev došu.

Neklājas tagad tev ilgāk, ar luptām apsedzot plecus,

Stāvēt šai namā. Tāds izskats patlaban nav tevis vairs cienīgs.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja pretī:

«Uguns un sērs lai būtu vispirms man tagad šai namā!»

Teica tā viņš; Eirikleja mīļā tam klausīja labprāt.

Uguni atnesa viņa un sēru, un Odisejs tūdaļ

Rūpīgi svēpēja zāli un namu un pagalmu visu.

Sirmgalve atstāja tobrīd Odiseja istabas krāšņās,

Atnesa kalponēm vēsti un lika tām pulcēties zālē;

Verdzenes sekoja auklei un iegāja zālē ar lāpām,

Nostājās valdniekam apkārt un sirsnīgi apsveica viņu,

Glaudīja valdnieka galvu, tam skūpstīja seju un plecus,

Sirsnīgi spieda tā rokas; tad Odisejs iesāka raudāt.

Nopūtās klusi, un kalpones visas viņš pazina tūdaļ.

s irmgalve priecīgu pratu uz augšējo kambari devas

Pavēstīt valdniecei savai, ka gaidītais vīrs jau ir mājās.

Celi tai kustējās veiklāk un mudīgāk tecēja kājas;

Stājās pie pagalvja viņa un sacīja, valodu sākot:

«Celies nu, Pēnelopeja, mans mīļotais bērns, lai tu pati

Vari to skatīt ar acīm, ko gaidīji nākam ik dienas:

Odisejs pārnācis mājās! Kaut vēlu, bet atgriezies tomēr!

Precniekus lepnos viņš nāvējis visus, kas postīja māju,

Aprija mantu ik dienas un tīkoja nokaut tā dēlu.»

Prātīgā Pēnelopeja, tai atbildot, sacīja atkal:

«Māmiņa mīlā, man liekas, ka dievi tev apstulbo prātu!

Bieži tie prātīgus ļaudis var piepeši pārvērst par muļķiem.

Ļaudīm ar mazāku prātu tie savukārt saprātu dāvā;

Laikam tie apstulbo tevi, kaut agrāk tu vesela biji.

Kāpēc tu smejies par mani, kad skumjas joprojām māc sirdi?

Kāpēc tu stāsti man niekus un modini mani no miega

Saldā? Pār gurdajiem plakstiem man slīdēja tīkamie sapņL

Miegs man nav bijis tik salds vēl no brīža, kad Odisejs devās

Cīņā pret Troju, pret nelaimes Troju, ko pieminēt derdzas.

Kāp tu uz leju un atpakaļ dodies uz mitekli savu!

Ja man no verdzenēm cita te kāda, kas kalpo šai namā,

Atnestu tagad šo vēsti un uzceltu mani no miega,

Bargi es norātu to un viņu ar īgnumu sirdī

Atpakaļ triektu uz leju; bet tevi tik paglāba vecums.»

Aukle Elrikleja tūdaļ, tai atbildot, sacīja atkal:

«Nestāstu niekus tev, mīļotais bērns, bet taisnību saku —

Odisejs tiešām ir pārnācis mājās, kā tikko tev teicu!

Tiešām viņš bija tas svešnieks, ko precnieki apsmēja zālē!

Tēlemahs zināja sen, ka tēvs jau ir pārnācis mājās,

Tomēr viņš klusēja gudri, Odiseja nodomus slēpdams,

Kamēr par nekrietniem darbiem tie saņēma pelnīto sodu.»

Teica tā viņa; ar priecīgu prātu šī lēca no gultas,

Apkampa sirmgalvi cieši, un asaras rita no plakstiem.

Valodu sākot ar viņu, tā bilda šos spārnotos vārdus:

«Saki man, mīļotā aukle, un taisnību neslēp no manis!

Ja nu patiešām viņš pārnācis mājā, kā tagad tu saki,

Kā tad tas varēja sakaut šos nekrietnos precnieku vīrus?

Taču viņš bija tik viens, bet šie jau arvien te ir bariem!»

Aukle Eirikleja tūdaļ, tai atbildot, sacīja atkal:

«Redzēt man nebija lemts, nav arī kāds teicis, bet tikai

Dzirdēju mirstošo vaidus. Mēs, sievietes, nokaktē visas

Sēdējām satrauktu prātu aiz cieši aizslēgtām durvīm,

Kamēr no turienes atkal tavs Tēlemahs izsauca mani;

Viņu jau sūtīja tēvs, lai aicina mani uz zāli

Zālē es sastapu to starp asinīs mirkstošiem līķiem;

Visi tie vāļājās apkārt ap viņu uz blīvētā klona,

Krituši pāri cits citam. Tev tīkami būtu to redzēt, —

[Asiņu traipos un riebīgos dubļos tas mirka kā lauva.]

Tuvu pie pagalma durvīm to līķi ir samesti kaudzē;

Tīkamo zāli patlaban viņš svēpē ar atnesto sēru,

Pavardā uguni kūris, un sūtīja aicināt tevL

Tagad tu seko man līdzi, lai sirdi jūs abi viens otram

Varētu pildīt ar prieku. Jums ciešanu bijis bez gala.

Tagad ir noticis tas, kam ticēju ilgāku laiku.

Dzīvs viņš ir pārnācis mājā pie pavarda sava un dzīvu

Atradis sievu un dēlu, bet visus, kas postīja namu,

Precniekus lepnos, ir atriebis tagad pats miteklī savā.»

Prātīgā Pēnelopeja, tai atbildot, sacīja atkal:

«Māmiņa mīļā, vēl agri ir jūsmot un gavilēt skaļi!

Labi jau zini tu pati, cik liela tad smaidītu laime

Visiem šai namā, it sevišķi man un mīļajam dēlam!

Tomēr vēl neticu tam, ko tagad tu stāsti par viņu,

Bet gan no mūžīgiem kāds ir apkāvis precniekus lepnos,

Iededzies dusmās par augstprātu lielo un nekrietniem darbiem.

Nebijās viņi neviena virs zemes — ne augsta, ne zema,

Ja tas bij nācis pie viņiem un zemīgi lūdzis to žēlot;

Negoda prāts tiem sodību nesis. Bet Odisejs tomēr

Atpakaļ nenāks nemūžam, jo tālu no dzimtenes miris.»

Aukle Eirikleja tūdaļ, tai atbildot, sacīja pretī:

«Kas tā par valodu, bērns, ko lūpas bez apdoma bilda?

Kāpēc tu saki, ka vīrs, kas tevi pie pavarda gaida,

Mūžam vairs nepārnāks mājās? Tev tiešām maz ticības sirdī!

Labi, tad citu ko teikšu! Ir redzama pazīme viņam —

Rēta, ko ierāvis kādreiz tam kuilis ar baltajiem zobiem.

Mazgājot kājas, es redzēju to, tev gribēju tūdaļ

Pastāstīt visu; viņš satvēra mani ar rokām aiz rīkles,

Neļaudams bilst man ne vārda, jo toreiz tas prātīgi bija.

Seko uz leju man līdz! Es varu pat galvu likt ķīlām;

Ja šeit es piekrāptu tevi, tad sodi visdrausmīgā nāvē!»

Prātīgā Pēnelopeja, tai atbildot, sacīja atkal:

«Māmiņa mīļā, tev velti ir pētīt, ko padomā gudrā

Lēmuši mūžīgie dievi, kaut arī tu prātīga esi!

ч-m

Tāpēc lai ejam mēs abas pie dēla, lai redzu es tūdaļ

Nekrietno precnieku līķus un to, kas ir apkāvis viņus.»

Teica tā viņa un gāja no augšējā kambara lejā.

Šaubījās viņa, kā runāt ar vīru: vai attālāk stāvēt

Jeb vai iet klāt, to sirsnīgi apskaut un noskūpstīt viņu.

Pārkāpjot aptēsto akmeņu slieksni, tā iegāja zālē,

Nosēdās tieši Odisejam pretī pie pavarda liesmas,

Tuvu pie sienas; viņš sēdēja mierīgs pie kolonas garās,

Novirzot skatu uz zemi un gaidot, vai sacīs ko viņam

Raženā Pēnelopeja, kad redzēs to savējām acīm.

Brīdi tā sēdēja klusām. Sirds izbrīnā apmulsa pēkšņL

Pievēršot vērīgu skatu, tā itin kā pazina viņu;

Ieraugot riebīgās skrandas, tā bija jau pretējās domās.

Tēlemahs, valodu sākdams, tai teica ar īgnumu sirdī:

«Māte, ai nelaimes mātei Sirds krūtīs tev cieta kā akmens!

Kāpēc tu vairies no tēva un nesēsties tuvāk pie viņa?

Kāpēc tu esi tik klusa un nevaicā viņam ne vārda?

Nespētu cita neviena ar lielāku spītību sirdī

Vairīties gaidītā vīra, kas, svešumā cietis daudz moku,

Tomēr pēc divdesmit gadiem ir atgriezies dzimtenes zemē.

Krūtīs sirds tava arvien ir bijusi cieta kā akmens!»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Tēiemah mīļais, man apmulsis prāts aiz izbrīna liela!

Nevaru parunāt vārda ar viņu, ne viņam ko vaicāt.

Nevaru viņam pat skatīties acīs; un, ja nu patiešām

Būtu viņš Odisejs mans, kas atgriezies dzimtenē savā,

Tūdaļ pēc pārbaudes īsas viens otru mēs pazīsim viegli:

Ir mums kāds noslēpums šeit, kas vienīgi abiem ir zināms.»

Odisejs, dievišķais cietējs, to klausoties, smaidīja laipnL

Valodu sākdams ar dēlu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Neliedz to, Tēiemah, mātei! Lai viņa nu pārbauda mani,

Gluži kā tīkas; tad raudzīsies viņa daudz laipnāk pret manL

Tagad es esmu tik netīrs un tērpies vēl ubaga skrandās,

Tāpēc tā nonievā mani un netic, ka pārnācis mājās;

Tagad lai apsveram labi, kā vajag mums rīkoties tālāk!

Ja ir kāds pilsētā savā kaut vienu tik nokāvis vīru,

Kuram maz radu un draugu, kas asinis varētu atriebt.

Tomēr tāds svešumā bēg, steidz radus un dzimteni atstāt.

Pilsētas balstus mēs iznīcinājām, no Itakas ļaudīm

Krietnākos dēlus. Par visu to lieku tev pārdomāt labi!»

Prātīgais Tēlemahs tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Tēti mans mīļais, pats zini tu visu daudz labāk par mani!

Apgalvo ļaudis, ka gudrībā esi tu pārāks par visiem.

Sacensties nevar šai ziņā neviens no vīriem ar tevL

Tāpēc ar prieku tev sekosim tūdaļ. Es ceru, ka turpmāk

Netrūks mums vīrišķās drosmes, cik būs mūsu rīcībā spēka.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Tagad es teikšu tev to, man liekas, tā būtu vislabāk:

Mazgāties ejiet vispirms un hitonus uzvelciet tīrus!

Apģērbties pavēliet arī jūs kalponēm visām šai namā!

Dievišķais dziedonis tūdaļ ar skanīgo kitaru rokā

Dosies mums visiem pa priekšu un vedīs mūs tīkamās dejās,

Tā ka lai kaimiņi visi un citi, kas ietu šeit garām,

Klausoties varētu sacīt, ka valdniecei svinamas kāzas.

Vajag mums rīkoties tā, lai baumas par precnieku nāvi

Klīstu pa pilsētu tad, kad visi mēs būsim jau tālu

Projām no šejienes daudzkoku dārzos. Tur apsvērsim tālāk,

Kādu mums derīgu padomu tobrīd dos Olimpa valdnieks.»

Teica tā viņš, un klausīja šie, kā Odisejs lika.

Mazgāties gāja vispirms un hitonus uzvilka tīrus,

Uzposās sievietes arī, bet dievišķais dziedonis tūdaļ

Paņēma kitaru dobo un sāka tiem modināt sirdī

Ilgas pēc saldajām dziesmām un liegajām rotaļu dejām.

Drebēja plašais Odiseja nams, kad, dipinot kājas,

Dejoja taktssolī vīri un tīkami apjoztās sievas.

Dzirdot, kas notiek šai namā, tā sacīja gājēji daži:

«Laikam kāds precnieks patlaban svin kāzas ar valdnieci lepno!

Nekrietnā sieva! Vairs netikās gaidīt tai jaunības draugu,

Netikās nosargāt namu, līdz kamēr viņš atgrieztos mājā!»

Teica tā daži, gan nezinot visu, kas noticis bija.

Saimniece, labā Eirinome, tobrīd Odiseju vannā

Mazgāja tīru un nozieda miesu ar olīvņelļu,

Deva tam hitonu krāšņu un apmetni meta ap pleciem.

Atēna tūdaļ uz galvas tam dievišķu skaistumu lēja,

Pilnāku augumu deva un skatu un savija cirtās

Matus ap galvu, kas līdzīga šķita nu lilijas ziedam.

Itin kā sudraba kalējs, kam Hēfaists un Spulgace pati

Devuši prasmi šai mākslā, lai veido tas brīnišķas lietas,

Ietērpj mirdzošā zeltā, ko prasmīgi sudrabā kalis, —

Gluži tā plecus un galvu tam skaistumā ietērpa dieve.

Iznācis ārā no vannas, viņš mūžīgiem līdzināms šķita.

Iegājis atpakaļ zālē, tas sēdās uz atstātā krēsla

Iepretī mīļotai sievai un sacīja, valodu sākdams:

«Brīnišķā sieva, tev dievi, kas Olimpa.mitekļos valda,

Vienai tik mirstīgo vidū ir devuši sirdi l>ez jūtām!

Nespētu cita neviena ar lielāku spītību sirdī

Vairīties gaidītā vīra, kas, svešumā cietis daudz moku,

Tomēr pēc divdesmit gadiem ir atgriezies dzimtenes zemē.

Tagad tu, māmiņa, uzklāj man gultu, lai būtu kaut vienam

Tīkami atgulties tur, jo sirds tai ir līdzīga dzelzij!»

Prātīgā Pēnelopēja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Dīvains tu esi! Es neesmu lepna un nevairos tevis,

Nebrīnos arī pavisam. Es atceros labi, kāds biji

Toreiz, kad devies no Itakas projām ar garalru kuģiem.

Labi, Eirikleja, tūdaļ tu uzklāj šim svešniekam gultu

Ārpus guļamā kambara krāšņā, ko pats viņš ir cēlis!

Iznesiet ārā jūs gultu šo stingro, tai spilvenus klājiet,

Paklājus, villaines siltas un mirdzošos palagus arī!»

Teica tā Pēnelopeja, lai varētu pārbaudīt viņu.

-Odisejs, iededzies dusmās, tā sacīja rūpīgai-sievai:

«Sieva, patiešām šie vārdi jo dziļi man ievaino sirdL

Kas tad šo gultu ir nolicis citur? Pat pratējam labam

Nebūtu viegli to darīt. Tik dievs kāds, no debesīm nācis,

Varētu pārnest to viegli no vienas vietas uz otru.

Tomēr no mirstīgiem vīriem neviens pat jaunekļa gados

Nebūtu iekustinājis. Ir sevišķa pazīme slēpta

Prasmīgi veidotā gultā; to taisīju pats ar šīm rokām.

Olīva platajiem zariem pie sētmales pagalmā auga,

Spēcīga, pilna ar ziediem un resnumā līdzīga stabam.

Tieši šai olīvai apkārt es guļamo kambari cēlu,

Akmeni likdams pie akmens, un augšā to sedzu ar jumtu,

Ieliku durvis tur stipras un aplodām piekļautas ciešL

Garlapu olīvai vēlāk es apgriezu lapotni visu.

Apcirtu vareno stumbru ar cirvi pie stiprajām saknēm,

Prasmīgi nogludināju to tūdaļ pēc auklas un gultai

Taisīju kāju no tā, bet caurumus urbu ar svārpstu.

Sācis ar to, es veidoju gultu, līdz kamēr to beidzu,

Greznoju vēlāk ar sudrabu, zeltu un ziloņa kaulu;

Vēršādu purpura krāsā par pamatu iestiepu gultaL

Tādas ir pazīmes tai; /bet tomēr es nevaru zināt,

Vai vēl ir vesela gulta un vai vēl tā agrākā vietā,

Jeb vai kāds aizgrūdis citur, kad nocirtis olīvas kāju.»

Teica tā viņš, šai atslāba sirds un grīļojās ceļi,

Pazīmes dzirdot, — tās Odisejs viņai bij atklājis skaidrL

Asarām plūstot pār vaigiem, tā metās strauji pie vīra,

Sirsnīgi apskāva viņu, tam skūpstīja vaigus un teica:

«Odisej, neesi dusmīgs! Tu vienmēr starp mirstīgiem ļaudīm

Biji pats gudrākais vīrs, bet dievi bij lēmuši bēdas.

Nebij mums vēlīgi viņi, lai abi mēs paliktu kopā,

Ziedošo jaunību baudot un sasniedzot vecuma slieksnL

Nepārmet tagad neko un neesi dusmīgs pret mani,

Tāpēc ka, ieraugot tevi, es nebiju tūdaļ tik laipnai'

Mīļajās krūtīs ik dienas sirds sajuta drausmīgas bailes,

Ka tik kāds nelietīgs svešnieks, šeit atnācis, neapkrāpj manL

Daudz jau ir ļaužu virs zemes, kam viltīgLnodomi prātā.

Var būt, ka Helene, Zevtēva meita, šī argiete košā,

Nebūtu pinusies toreiz nemūžam ar svešnieku mīlā,

Ja to tā zinātu iepriekš, ka drosmīgie ahaju dēli

Atpakaļ aizvedīs viņu uz mīlamo dzimtenes zemL

Laikam to paskubināja kāds dievs uz nekrietno darbu;

Helenes apziņu taču vēl nebija apmājis iepriekš

Postīgais ļaunums, kas bija mums arī šo ciešanu sākums.

Tagad, kad varēji stāstīt man visu tik skaidri un sīki,

Kāda šī laulības gulta, kas paslēpta pārējo acīm, —

Man tik un tev tā zināma bija, vēl kalponei vienai,

Aktorfdai, ko tēvs mans, uz Itaku nākot, man deva;

Guļamā kambara durvis arvien tā sargāja modri, —

Šaubas man izgaisa sirdī, kas cieta man bija kā akmens.»

Teica tā viņa, un skumjas vēl vairāk tam pildīja sirdi.

Asarām ritot, viņš apskāva mīļo un godīgo sievu.

Itin kā jūrniekiem pēkšņi, kad Poseidons plašajā jūrā

Dragājis stiprcelto kuģi ar vētrām un varenām bangām,

Parādās smaidi uz lūpām, ja tuvumā ierauga krastus;

Daži tik iespēja glābties no nāves un pelēkās jūras;

Peldot uz krastu, tiem riebīgās dūņas ap ķermeni aplīp;

Priecīgu prātu tie sauszemi sasniedz, kad dzīvība glābta, —

Gluži tā smaidīja viņa, kad pavēra skatu pret vīru.

Apvija viņa Odiseja kaklu ar baltajām rokām.,

Rožpirkste Ausma tos rītā vēl sastaptu asaras lejam,

Nebūtu spulgacei Atēnai tobrīd jau citādas domas.

Ilgi pie debesu malas tā nelaida nakti uz zemi,

Kavēja zelttroņa Ausmu Okeāna malā un viņai

Neļāva divričus izvest un jūgā siet ātrkāju zirgus —

Lampu, Faetontu straujo, kas mirstīgiem ļaudīm nes gaismu.

Odisejs, daudzpraša gudrais, nu sacīja mīlamai sievai:

«Sieva, vēl neesam galā! Daudz grūtību būs vēl mums priekšā;

Arī daudz rūpju un raižu joprojām būs jāpārcieš abiem;

Pārbaudi ilgo un grūto man izturēt vajag līdz galam.

Dižā Teiresija ēna tā, nākotni paužot, man teica

Tieši tai dienā, kad nācu uz tumšajām Aīda mītnēm,

Gribēdams biedrus uz dzimteni pārvest un izglābt pats sevL

Tagad, ai sieva, ir pienācis laiks mums doties uz dusul

Likušies laulības gultā, mēs iemigsim saldajā miegā.»

Prātīgā Pēnelopeja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Odisej, laulības gulta tev, protams, joprojām būs klāta,

Kad tik to vēlēsies sirdī, jo dievi tev ļāvuši beidzot

Pārnākt uz stiprcelto māju un mīlamo dzimtenes zemL

Ja tu par grūtībām runā, kā dievs to tev Ielicis sirdī,

Saki tad, kādas tās turpmāk tev būs, jo vēlāk, man liekas,

Dzirdēšu visu. Mums nebūtu ļauni to tagad jau zināt.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tai atbildot, sacīja atkal:

«Dīvainā, kāpēc tu gribi, lai visu tik sīki tev stāstu?

Tomēr es tagad to teikšu un neslēpšu turpmāk no tevis.

Nebūs tev prieka par to, ko dzirdēsi tūdaļ; pats ari

Nejūtu prieka nekāda, bet pareģis lika man toreiz

Doties uz svešajām zemēm, tvert gludīto airi ar rokām,

Kamēr es nākšu tai malā, kur mirstīgie ļaudis virs zemes

Nepazīst pelēko jūru, kur neliek pie barības sāli,

Nepazīst daudzairu kuģus ar purpurā krāsotiem kakliem,

Nelieto gludītos airus, kas itin kā spārni ir kuģiem.

Skaidri pavisam man teica, ko neslēpšu turpmāk no tevis:

Ja man it pēkšņi kāds gājējs, ko satikšu svešajā zemē,

Izbrīnā sacīs, ka rokamā lāpsta man spīdīgā plecā,

Gludīto airi pēc tam man lika spraust sparīgi zemē,

Atnest vislabākās veltes Posēidonam, valdniekam jūrā,

Vērsi un aunu tam ziedot, vēl kuili, cūkas kas aplec.

Atgriezties atpakaļ mājās un ziedot tīkamas veltes

Pārējiem mūžīgiem dieviem, kas plašajās debesīs mājo,

Visiem pēc kārtas, kā vajag. Tad bangainā jūrā par mani

Nāvei vairs nebūšot varas, bet, sasniedzot vecumu lielu.

Klusītēm pienākšot tā, kad paaudzes jaunas ap mani

Za(os un laimīgas būs. Patiešām tā notiks, viņš teica.»

Prātīgā Pēnelopēja, tam atbildot, sacīja atkal:

«Ja jau nu mūžīgie dievi tev lēmuši vecumu lielu,

Nebūs tad cerības veltas tev laimīgi pārvarēt likstas.»

Pievēršot skatu viens otram, tā draudzīgi runāja viņL

Kambarī Eirinome un aukle, aizdedzot lāpas,

Atnesa apsegus mīkstus un abiem uzklāja gultas.

Bet, kad jau rosīgi viņas tur uzklāja laulības gultu,

Sirmgalve atpakaļ gāja, lai dotos uz dusu pēc pūlēm.

Tūdaļ Eirinome, kalpone čaklā, tiem gāja pa priekšu.

Rādīja gaismu ar degošo lāpu un veda uz gultu.

Vedusi viņus pie gultas, Eirinome atpakaļ gāja;

Abi ar prieku no jauna tie iegūlās vecajā gultā.

Tēlemahs, Filoitijs arī un Eimajs, raženais cūkgans,

Izbeidza priecīgās dejas; to piemēram sekoja sievas;

Paši kur kurais pa ēnaino namu tie nolikās gulēt.

Bet, kad pēc garajiem gadiem tie vienojās sirsnīgā mīlā,

Miegā tiem neslēdzās acis, jo valodas ievilkās ilgL

Stāstīja dievišķā sieva, ko cietusi viņa šai namā,

Skatoties mājā ik dienas uz nekrietno precnieku baru,

Kā tie ir viņas dēl kāvuši govis un taucētās aitas,

Cik daudz tie dzēruši vīna no namā šai apslēptiem traukiem.

Varonis Odisejs arī tai stāstīja tūda), cik posta

Darījis mirstīgiem Jaudīm, ko pārcietis, maldoties apkārt.

Klausījās Pēnelopēja ar priecīgu prātu šo stāstu;

Plakstos miegs nekrita agrāk, līdz kamēr viņš pabeidza visu.

Sāka viņš stāstīt, kā kikonu zemē reiz uzvaru guvis,

Kā tas reiz lotosa ēdēju krastā bij nokļuvis vēlāk,

Ko tam bij darījis kiklops un kādu par drosmīgiem biedriem

Saņēmis sodu, kad aprija biedrus bez žēluma sirdī,

Un kā pie Aiola nācis, kas, uzņemdams viņu jo laipni,

Vadījis labprāt uz māju, kā liktenis neļāvis viņam

Atgriezties dzimtenē mīlā, kā dzinusi viesuļa vētra

Atpakaļ zivīgā jūrā un krūtīs sirds smelgusi loti,

Un kā Tēlēpilā nācis pie drausmīgiem laistrigoniešiem,

Kā viņš šeit zaudējis kuģus un biedrus kājbruņās spožās,

[Visus. Tik Odisejs glābies ar melnsānu kuģi no nāves.]

Stāstīja arī par Kirki, cik viltīga bijusi burve, •

Kā viņš tad nokļuvis vēlāk līdz tumšajām Aīda mītnēm,

Braukdams ar daudzairu kuģi un gribēdams padomu prasīt

Sirmā Teirēsija ēnai, kā redzējis pārējos biedrus,

Māti, kas dzemdēja viņu un maziņu uzaudzināja,

Un kā viņš saldajās sirēnu dziesmās ir klausījies ilgi,

Kā viņš ir nācis pie Klīstošām klintīm, pie Haribdas rīkles,

Skillas, kas nepalaiž sveiku nevienu no mirstīgiem garām,

Un kā šā biedri aiz bada ir kāvuši Hēlija vēršus,

Un kā pats mākoņu grandītājs Zevs tā līgano kuģi

Gabalos triecis ar zibeni spožo, kā raženie biedri

Gājuši bojā, kā izglābies pats no drausmīgās nāves,

Kā pie Ogigijas nācis un arī pie Kalipso, nimfas,

Kā tā nav laidusi projām, sev tīkojot viņu par vīru,

Ēdienu sniegusi dobajās alās, vēl apsolot arī

Nemirstību tam dāvāt un jaunības dienas uz mūžiem;

Tomēr tā varoņa prātu ar to vēl nespēja grozīt;

Kā tas, visbeidzot, pie faiākiem nācis, daudz grūtību ciezdams,

Viņi patiešām no sirds to cienīja gluži kā dievu,

Lika to vadīt ar kuģi uz mīlamo dzimtenes zemi,

Deva tam zeltu, daudz mirdzošā vara, daudz dažādu drēbju.

Tikko viņš beidza šos pēdējos vārdus, te piepeši viņam

Uzmācās tīkamais miegs, kas aiznesa rūpes un raizes.

Spulgace Atēna tobrīd ko citu jau nolēma prātā:

Tikko kā nojauta viņa, ka dievišķais Odisejs beidzot

Atspirdzis saldajā miegā un mīlā pie tīkamās sievas,

Lika tā zelttroņa Ausmai, kas dzimusi rītā, no jūras

Celties un gaismu nest ļaudīm; tad dievišķais Odisejs cēlās,

Atstāja tīkamo gultu un sacīja Pēnelopejai:

«Sieva, daudz rūpju un ciešanu abiem mums bija šai laikā.

Mūžam tu asaras lēji un gaidīji pārnākam manL

Taču jau Krona dēls Zevs un pārējie mūžīgie dievi

Kavēja mani no dzimtenes tālu, kaut atpakaļ steidzos.

Tagad, kad abi mēs ceļamies augšā no tīkamās gultas,

Rūpējies tālāk par mantu, kas atrodas šobrīd šai namā;

Lopus, ko precnieki lepnie šeit apkāva, rīkojot dzīres,

Gūšu pa da)ai no citiem, pa da)ai man ahaju vīri

Dāvinās labprāt, līdz kūtis man visas ar lopiem būs pilnas.

Tagad es došos uz laukiem, uz daudzkoku ēnainiem dārziem;

Gribu tur apmeklēt tēvu, kas skumst vēl joprojām par manL

Rūpējies tālāk par visu, jo pati tu saproti labi!

Tikko kā atausīs gaisma, it visi pa Itakas ielām

Runās par precnieku vīriem, kas namā šai nogalināti;

Tagad uz augšējo kambari dodies, tur kalpoņu vidū

Sēdi! Tik neraugies citos un nevaicā citiem ne vārda!»

Teica tā viņš un ieročus spožos sev lika ap pleciem,

Piecēla dēlu no miega, Filoitiju, cūkganu arī,

Visiem pavēli deva tvert Arēja ieročus rokās.

Viņi tam klausīja tūdaļ un apvilka varkaltās bruņas,

Atvēra durvis un gāja, bet Odisejs devās pa priekšu.

Gaisma jau bija virs zemes, un Atēna, spulgace dieve,

Slēpjot tos biezajā miglā, no pilsētas vadīja ārā.

Hermejs, Killenes dievs, no lepnajiem precnieku vīriem

Dvēseles sauca pie sevis; viņš tobrīd turēja rokās

Zelta scepteri krāšņu, kas mirstīgo acis slēdz miegā,

Ja tik to vēlas, bet citus, kas dus, ceļ augšā no miega.

Mājis ar to, viņš dvēseles veda. Tās sekoja švirkstot.

Itin kā sikspārņi tumsā pa drūmajām alām un kaktiem

Lidinās, švirkstinot spārnus, kad pēkšņi kāds, ieķēries klintī,

Nokrīt uz leju no virknes, tad turas tie atkal cits citā, —

Ejot tā švirkstēja dvēseļu bari.To priekšgalā gāja

Hermejs, glābiņa nesējs, pa tumšiem un smacīgiem ceļiem,

Garām gar Leikadas klinti un plašā Okeāna straumi,

Garām gar Hēlija vārtiem un garām gar Sapņuvalsts zemL

Beidzot tās traucās it visas uz ziedošo liliju pļavu;

Dvēseles, gurušo ēnas, tur salido bariem un dzīvo.

Viņas tur sastapa tūdaļ Ahi'Ueja dvēseli priekšā,

Redzēja Patroklu arī, kam Antilohs stāvēja blakus;

Bija tur drosmīgais Ajants, vislabākais augumā, skatā

Pārējo danaju vidū pēc raženā Pēlēja dēla.

Pulcējās viņi arvien ap Pēlēja drosmīgo dēlu.

Nāca pie viņiem pēc tam Agamemnona Atreida ēna

Skumušu seju, bet apkārt tam pārējie visi, kas reizē

Krituši Aigista namā, tur atrodot drausmīgu nāvL

Pirmā Ahilleja ēna tā, valodu sākdama, teica:

«Atreid, mēs domājam visi, ka zibeņu metējam Zevam

Mīļāks tu bijis arvien starp pārējiem vīriem pie Trojas,

Tāpēc ka trojiešu zemē, kur ahaji cieta daudz likstu,

Vadīji sīvajās cīņās daudz cilšu un drosmīgu vīru.

Arī jau tevi patiešām pirms laika ir pārsteidzis pēkšņi

Liktenis bargais, kas pienāk ikkatram, kurš dzimis virs zemes.

Labāk tu atradis būtu sev likteņa nolemto nāvi

Toreiz, kad trojiešu zemē tu pavēlnieks biji pār visiem.

Drosmīgie ahaji kopā tev uzmestu kapkalnu augstu;

Slavu uz mūžīgiem laikiem tu atstātu arī vēl dēlam.

Taču šī bēdīgā nāve tev likteņa nolemta bija.»

Atreida dvēsele tūdaļ, tam atbildot, sacīja pretī:

«Laimīgais Pēlēja dēls, ai Ahillej, līdzīgais dievam!

Kritis tu esi pie Trojas, no dzimtenes tālu. Ap tevi

Krituši trojiešu vīri un labākie ahaju dēli,

Sākdami ciņu ap tevi; tu putekļu mutuļos straujos

Gulēji, garšļauku kritis un aizmirsis kaujratu cīņas.

Veselu dienu mēs kāvāmies toreiz ap līķi, un arī

Nebeigtos cīņa, ja Zevs mūs ar viesuli nebūtu šķīris.

Drīz vien mēs aiznesām tevi no cīņas pie dobajiem kuģiem,

Nolikām mīkstajā gultā, ar ūdeni mazgājām miesu,

Ziedām ar svaidāmo eļļu. Tad daudziem no danaju dēliem

Asaras bira pār vaigiem, un daudzi sev apcirpa matus.

Dzirdēja māte par tevi un iznira tūdaļ no jūras

Kopā ar pārējām nimfām; tad pāri pār bangaino jūru

Skanēja žēli tās balsis un satrūkās ahaju vīrL

Visi tie celtos aiz bailēm un bēgtu pie dobajiem kuģiem,

Nebūtu pienācis Nestors, kam pieredzes bija visvairāk.

Sirmgalvja padomi gudrie arvien mums derīgi bija.

Vēlēdams ahajiem labu, viņš sacīja, valodu sākdams:

— Argieši, palieciet mierā un nebēdziet, ahaju dēli!

Nākusi varoņa māte no jūras ar pārējām nimfām;

Iznira viņa šeit krastā, lai skumtu par kritušo dēlu. —

Teica tā drosmīgiem ahajiem viņš, un bēgšana rimās.

Nostājās jūras simgalvja meitas ap tevi visapkārt;

Asaras liedamas, mūžības drēbēs tās ietērpa tevL

Mūzas, to deviņas bija, tev dziedāja tīkamā balsī

Bēru dziesmas pēc kārtas, un asaras aumaļām plūda

Ahaju vīriem pār vaigiem — tik sērīgas bija to dziesmas.

Septiņas dienas un desmit pēc kārtas, tik nakšu vēl arī

Raudājām visi, kā mūžīgie dievi, tā mirstīgie ļaudis.

Astoņpadsmitajā mēs nolikām tevi uz sārta,

Nokāvām greizkāju vēršus un arī daudz taucēto aitu.

Dievu drēbēs pēc tam tu degi uz sakurtā sārta,

Apliets ar svaidāmām zālēm un medu; daudz ahaju drošu

Drūzmējās apkārt ap sārtu, kas liesmoja, iededzies spoži, —

Kājnieki, jātnieki braši, un sacēlās drausmīga burzma.

Tikko kā Hēfaista liesmās tavs līķis bij sadedzis pelnos,

Ahillej, rītā ar gaismu mēs savācām balsenos kaulus,

Tīrvīnu lējām un svaidāmās zāles uz pelniem, bet māte

Zelta amforu nesa — to Dionīss viņai reiz deva,

Pati tā sacīja toreiz, bet Hēfaists pagatavoja.

Raženais Pēlēja dēls, šai amforā balsenie kauli

Rūpīgi salikti kopā ar kritušā Patrokla kauliem,

Sevišķā urnā Anti'loha pelni, ko vairāk par visiem

Godāji ahaju vidū pēc mīļā Menoitija dēla.

Vēlāk uz abām šīm urnām jo lielu un varenu kalnu

Sametām kopīgiem spēkiem mēs, argiešu šķēpmeši svētie,

Redzamā jūrmalas krastā pie plašā Hellēsponta viļņiem,

Lai to no tālienes arī jau jūrā var jūrnieki redzēt,

Visi, kas dzīvo jau tagad, un paaudžu paaudzes vēlāk.

Izlūdzās māte do mūžīgiem dieviem viskrāšņākās balvas,

Izlika sacīkšu vietā tās dižajiem ahaju dēliem.

Daudzkārt tu sacīkstēs bijis, kad apbedī varoni kādu

Jeb vai kad miris kāds slavenāks valdnieks; tad jaunekļi brašie

Jostu ap gurniem sev jož un pošas uz sacīkstēm tūdaļ.

Apmulsis stājos no brīnuma liela, kad redzēju toreiz,

Kādas gan tīkamas balvas par godu tev atnesa māte,

Tetīda sudraba kājām, jo patīkams biji tu dieviem.

Ahillej, nedzisīs slava tev mūžam, kaut arī tu miris!

Paaudžu paaudzes vēlāk arvien vēl pieminēs tevL

Kādu gan prieku sev guvu, kaut karu es laimīgi beidzu?

Tikko kā pārnācu mājās, Zevs lēma man drausmīgu nāvi:

Kritu no Aigista rokas, kad nodeva nekrietnā sieva!»

Tā šeit tie runāja abi un draudzīgi valodu beidza.

Pienāca tobrīd pie viņiem pats slavenais vadītājs Hermejs,

Precnieku dvēseles vezdams, ko Odisejs notrieca pīšļos.

Ieraugot precnieku ēnas, tie izbrīnā gāja tām pretī.

Atreja dēls Agamēmnons no precniekiem pazina tūdaļ

Mīļo Melaneja dēlu, jo slaveno Amflmedontu;

Viesis viņš bija reiz šim, vēl dzīvojot Itakas salā.

Pienākot Amfimedontam, tā sacīja Atreida ēna:

«Kāpēc gan, Amfimedont, jūs nākat uz pazemi tumšo,

Visi jūs izcilie vīri un, liekas, tik vienādos gados?

Nespētu pilsētā vienā kāds izlasīt labākus vīrus!

Vai nu jums Poseidons jūrā ir laupījis dzīvību mīļo,

Sūtīdams briesmīgas viesuļa vētras un drausmīgas bangas,

Jeb vai uz sauszemes arī kāds laupītājs pārsteidzis ceļā,

Aizdzīdams barotus vēršus un labākās aitas un kazas?

Jeb vai ar, pilsētas sargot un sievas, jūs krituši cīņās?

Tagad tu stāsti man visu, jo kādreiz es biju tev viesis.

Vai tu to aizmirsis esi, ka kādreiz es, Itakā būdams,

Nācu ar Atreidu, līdzīgo dievam, lai Lāerta dēlu

Sauktu uz cīņu pret Troju ar dobajiem skaistklāju kuģiem?

Tikai pēc mēneša vēl mēs devāmies jūrā. Ar pūlēm

Odisejs, pilsētu grāvējs, bij pierunāts doties pret Troju.

Raženais Amfimedonts, tam atbildot, sacīja atkal:

«Slavenais Atreja dēls, ai tautvedi, varoni dižais!

Atceros visu, ai Zevtēvam mīļais, ko tagad tu saki!

Tāpēc jau arī tev stāstīšu labprāt un atklāti visu,

Kāpēc tik piepeši visus mūs pārsteidza drausmīgā nāve.

Tīkojām ļoti Odiseja sievu, jo sen viņš bij projām.

Viņa mūs nedzina ārā, bet neposās arī uz kāzām;

Taču gan slepeni sirdī mums rīkoja drausmīgu galu.

Beidzot viltīga doma starp citu tai ienāca prātā:

Sameklēt aužamos stāvus un audināt audeklu lielu,

Smalku, it sevišķi platu, un tūdaļ mums sacīja viņa:

— Jaunekļi, precnieki mani! Ir dievišķais Odisejs miris!

Tikai, es lūdzu, ar kāzām jums nevajag steigties, līdz kamēr

Audeklu nobeidzu visu — jo velti var bojāties dzija! —

Lāertam mirstamai segai, pirms piepeši pārsteigtu viņu

Liktenis bargais un nāve, kas sāpina visus tik ļoti;

Ahaju sievas bez gala tad peltu un gānītu mani,

Ja tas bez līķauta paglabāts tiktu, kas bijis tik bagāts! —

Teica tā viņa; mums vīrišķā sirds tai klausīja tūdaļ.

Dienu pēc dienas tā cītīgi auda šo audeklu lielo:

Naktī tā iededza lāpas un ārdīja atpakaļ austo.

Tā mūs trīs gadus šī krāpa, un ahaji ticēja viņaL

Bet, kad jau ceturtais nāca un tuvojās gadskārtu mija,

Aiztekot mēnešiem ātri un mainoties dienai ar dienu,

Kāda no sievām, kas zināja skaidri, mums stāstīja visu;

Arī mēs pārsteidzām pašu, kad ārdīja audeklu krāšņo.

Tomēr pret gribu un apstākļu spiesta tā pabeidza darbu.

Bet, kad tā izauda līķautu lielu un mazgāja tīru,

Izklāja plaši, tas mirdzēja pretī kā saule vai mēness.

Pēkšņi kāds ļaunprātīgs dievs Odiseju pārveda mājās,

Tālu uz laukiem, kur cūkgans tam būdiņā pajumti deva.

Mīļais Odiseja dēls tur sastapās tobrīd ar tēvu,

Atgriezies mājās no smilšainās Pilas ar melnsānu kuģL

Lēmuši precniekiem nekrietnu nāvi, tie atgriezās abi

Tūdaļ uz slavenās pilsētas namu; tur pēdējais nāca

Odisejs, daudzpraša gudrais, bet Tēlemahs ieradās agrāk.

Ietērptu skrandainās drānās, to atveda raženais cūkgans;

Izskatā līdzināms bija tas ubagam vecam un vārgam,

[Lēnām vilkās ar spieķi un riebīgiem kankariem sedzies.]

Nebija prātā nevienam no mums, pat vecākam gados,

Ka tas ir Odisejs bijis un negaidot pārnācis mājās.

Nekrietni lamājām viņu, un arī tas apmētāts tika.

Sākumā ilgāku laiku viņš cieta ar mierīgu prātu

Visu, jau pārnācis mājās, kaut grūdām un lamājām viņu.

Bet, kad jau Aigīdas nesējs tam iedvesa drosmīgu prātu,

Kopā ar raženo dēlu viņš aizvāca ieročus spožos,

Nolika mantnīcā tos, ar aizbīdni noslēgdams durvis.

Viltību paslēpis sirdī, viņš ieteica Pēnelopejai

Izlikt mums, precniekiem, stopu un pelēkos cirvjus, lai tūdaļ

Cīņa mums, nabagiem, sāktos un asinis pludotu straumēm.

Nebija tāda neviena no mums, kas varenam stopam

Varētu uzspīlēt stiegru, jo spēki mums bija par vājiem.

Bet, kad šis varenais stops jau nāca Odiseja rokās,

Kurnēt mēs sākām it visi pret cūkganu, saukdami skaļi

Nedot tam stopu un šautras, kaut arī to gribētu ļoti;

Tēlemahs tomēr to iedrošināja un lika tam pasniegt;

Odisejs, dievišķais cietējs, to saņēma priecīgu prātu.

Viegli viņš uzvilka stiegru un izšāva šautru caur cirvjiem,

Stājās uz sliekšņa pēc tam un raidīja steidzīgās šautras,

Raugoties īgni visapkārt, un tūdaļ Antinoju gāza;

Nāvneses skaudrās pēc tam viņš raidīja pārējiem vīriem,

Tēmēdams tieši pret šiem; šie saļima cits pakaļ citam.

Varēja nomanīt skaidri, ka dievs kāds tiem palīgā nācis.

Sekojot ārprātam savam, tie citu pēc cita pa namu

Gāza pa labi un kreisi un šķaidīja precnieku galvas.

Pildījās zāle ar vaidiem, klons melnajās asinīs mirka.

Tā, Agamemnon, mēs aizgājām bojā. Vēl tagad patlaban

Mūsējo līķi Odiseja namā guļ samesti kaudzē.

Nezina mājās par to vēl neviens no mūsējo radiem, —

Asinis melnās no brūcēm šie mazgātu, izliktu līķus,

Raudātu skaļi, tā pēdējo godu mums, mirušiem, rādot.»

Draudzīgi atbildot viņam, tā sacīja Atreida ēna:

«Laimīgais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Bija patiešām tev piešķirta sieva ar tikumiem krietniem!

Kāda ir bijusi sirds jo prātīgai Pēnelopejai,

Krietnā Ikarija meitai! Odiseja ilgojās viņa,

Mīlamā jaunības drauga, un tāpēc tās tikuma slava

Nezudīs mūžam virs zemes. Par prātīgo Pēnelopeju

Dziedoņiem mūžīgie dievi liks skandināt tīkamas dziesmas.

Citāda bija Tindāreja meita, kas slepkavas rokās

Nodeva jaunības draugu, un dziedoņi drausmīgu dziesmu

Mirstīgiem dziedās par viņu; uz mūžiem tā nekrietnu slavu

Sagādā sievietēm visām, kaut arī tās būtu bez vainas.»

Tobrīd mirušo ēnas tā draudzīgi sarunu beidza,

Stājušās tumšajās Aīda mītnēs zem zemes jo dziļL

Sie tad no pilsētas devās uz laukiem un sasniedza ātri

Krāšņi iekopto Lāerta dārzu, ko kādreiz pats Lāerts

Rūpīgi iekopis bija, te netaupot pūļu un darba;

Bija tur arī tam māja un apkārt tai pārējās ēkas.

Lāerta strādnieki vergi šeit pulcējās kopā ik dienas,

Gulēja, sēdēja, ēda un darīja visu, ko lika.

Dzīvoja Lāerta namā vēl sikele, vecīte kāda;

Viņu tā rūpīgi kopa šeit tālu no pilsētas ārā.

Pavēris skatu pret dēlu un kalpiem, tā Odisejs teica:

«Tūdaļ it visi jūs steidzieties iekšā šai skaistceltā namā!

Nokaujiet labāko cūku un pusdienām sagatavojiet!

Pirmais es iešu pie tēva, lai varētu pārbaudīt viņu,

Vai tas vēl pazītu mani, ja redzētu tieši sev priekšā,

Jeb vai tam būtu es svešs, jo ilgi es tālumā klīdis.»

Teicis šos vārdus, viņš atdeva šķēpu un vairogu vergiem.

Viņi ar steigu nu iegāja iekšā, bet Odisejs tūdaļ

Devās uz auglīgo dārzu, tur cerēdams pārbaudīt tēvu.

Dolija nebija tur, kad iegāja lielajā dārzā;

Nebij tur vergu, ne Dolija dēlu; tie bija patlaban

Laukā ērkšķkrūmus vākt, lai varētu iežogot dārzu.

Sirmgalvis Dolijs tiem izgāja līdzi un vadīja dēlus.

Košajā dārzā pie darba viņš sastapa Lāertu vārgo,

Tērpušos netīrās drēbēs un irdinām zemi ar lāpstu;

Hitons bija tam salāpīts, nejauks, bet apautas kājas

Vēršādas stilbsargiem veciem, lai dadži tam nedurtos stilbos;

Rokas tam sargāja cimdi pret asajiem ērkšiem, bet galvu

Kazādas cepure sedza. Viņš sirdī skuma par dēlu.

Odisejs, dievišķais cietējs, to redzēja tādu, šurp nācis;

Vecums to salieca līku, un skumjas tam nomāca sirdi;

Atspiedis galvu pret bumbieri augsto, viņš asaras lēja.

Brīdi viņš šaubījās sirdī un prātā, ko darīt patlaban,

Vai nu tam mesties pie tēva, to apkampt un sirsnīgi skūpstīt,

Izstāstīt viņam it visu, kā atgriezies dzimtenes zemē,

Jeb vai ko vaicāt vispirms un viņu pārbaudīt sīkL

Apsverot sirdī it visu, tam tomēr par labāku šķita

Pārbaudīt sirmgalvi vārgo vispirms ar sarunu laipnu.

Dievišķais Odisejs beidzot, tā lēmis, pie Lāerta gāja.

Noliecis galvu pret zemi, tas apraka saknes ap koku.

Pienācis Lāertam blakus, tā raženais Odisejs teica:

«Sirmgalvi, redzu, tu saproti labi, kas jādara dārzā!

Pūles nav taupītas šeit, te labākā kārtība valda:

Bumbieri, olīvas, vīģes un dobes ar smaržīgām puķēm,

Vīnkoki ķekariem pilnie ir rūpīgi kopti ik dienas.

Tomēr ko gribu tev teikt, bet tāpēc tu neesi dusmīgs:

Tikai tu sevi gan neesi kopis; ir gurdi jau so]i,

Smaga tev vecuma nasta, ir netīras, lāpītas drēbes.

Taču ne slinkuma dēj tavs saimnieks ir aizmirsis tevi!

Nomāktam vergam tu neesi līdzīgs, ja vēroju tavu

Augumu, ārieni stalto. Patiešām tu ķēnišķīgs esi!

Tomēr tev derīgāk būtu, ja, mazgājies vannā un ēdis,

Atgultos mīkstajā gultā, kā piederas sirmgalvim katram.

Tagad tu saki man skaidri un taisnību neslēp no manis:

Kas ir tavs kungs? Kā dārzu patlaban tik rūpīgi sargi?

Saki man taisnību visu, lai skaidri es varu to zināt:

Vai gan patiešām es esmu jau Itakas salā, kā tikko

Teica kāds vīrs, ko, dodoties šurp, es sastapu ceļā?

Tomēr viņš nebija laipns, jo netikās kavēties brīdi,

Uzklausot mani un stāstot par vīru, kas mani reiz mājā

Mieloja laipni, vai dzīvs vēl virs zemes, kur tagad tas dzīvo,

Jeb vai jau miris ir sen un devies uz Aīda mītnēm.

Uzmani, sirmgalvi, labi un klausies, ko tagad tev teikšu:

Mīļajā dzimtenes zemē reiz mieloju svešnieku kādu;

Labprāt tam pajumti devu, un nebija mirstīgo vidū

Cita starp svešniekiem daudziem, kas būtu man bijis vēl mīļāks.

Toreiz viņš stāstīja man, ka esot no Itakas salas,

Raženā Lāerta dēls, jo krietnā Arkei'sija ciltszars.

Atvedis viesi uz māju, es labprāt tur mieloju viņu,

Sirsnīgi mīlēdams to, jo visa man bija papilnam.

Arī dāvanas krāšņas tam devu par draudzības zīmi:

Septiņus talantus zelta, kas gaumīgi apstrādāts bija,

Sudraba maisāmo trauku, jo brīnišķi rotātu puķēm,

Divpadsmit vienkāršus apmetņus arī un paklājus krāšņus,

34fi

Divpadsmit sieviešu segas un divpadsmit hitonus krāšņus;

Piedevām visām šim balvām tam dāvāju verdzenes četras,

Kādas bij tīkamas sirdij, visveiklākās rokdarbu prasmē.»

Sirmgalvis asaras lēja un sacīja, atbildot viņam:

«Svešniek, patiesi tu nācis šai zemē, par kuru tu vaicā!

Tomēr patlaban šeit valda vēl Jauni un nekrietni vīrL

Velti tu šķiedis it visas šīs balvas, tam dodams bez mēra!

Ja tu to atradis būtu šeit dzīvu starp Itakas vīriem,

Labi viņš mielotu tevi un, dodams tev mirdzošas balvas,

Vadītu mājās; tam atmaksāt vajag, kas dāvanas ņēmis.

Tagad tu atbildi skaidri un taisnību neslēp no manis:

Cik jau ir gadu no brīža, kad bija šis viesis pie tevis,

Nelaimes vajātais svešnieks, mans Odisejs? Kādreiz viņš bija..

Vai nu to apēda zivis kur jūrā, vai sauszemē arī

Tālu no dzimtenes zemes un tālu no mīļajiem draugiem,

Zvēriem un putniem par barību kļuva. Ne tēvam, ne mātei

Nebira asaras gaužas, to mirstamā palagā tērpjot.

Prātīgā Pēnelopēja, kas pūrā daudz atveda līdzi,

Nekliedza skaļi pie mirstamās gultas par vīru, kā klājas,

Aizspiežot mirēja acis un parādot pēdējo godu.

Tagad tu saki man skaidri un taisnību neslēp no manis:

Kas tu? No kurienes esi? Kur dzimtene, vecāki tavi?

Kur ir tavs steidzīgais kuģis, kas Itakā atveda tevi

Līdzi ar dievišķiem biedriem? Vai atbrauci kopā ar citiem

Svešajā kuģī? Tie izlika tevi un aizbrauca tālāk?»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja tūdaļ:

«Taču ar prieku it visu tev atklāti stāstīšu tūdaļ:

Es no AHbantas esmu, kur dzīvoju slavenā pilī;

Afeidants krietnais mans tēvs, Polipemonīds bija mans vectēvs,

Epērlts esmu es pats; kāds ienaidīgs dēmons ar vētru

Atdzina mani pret gribu no tālās Sikānijas krastiem.

Kuģis šeit ostā man stājies jo tālu aiz pilsētas ārā.

Pieci jau gadi ir apkārt no brīža, kad Odisejs toreiz

Bija pie manis un atstāja kuģī AHbantas krastus.

Nelaimes sistais! Tam toreiz jau lidoja putni pa labi!

Priecājos, ieraugot tos, un šķīrāmies abi bez rūpēm;

Arī viņš priecājās līdzi, jo cerību lolojām sirdī

Satikties bieži vēl turpmāk un mainīties dāvanām krāšņām.»

Teica, un Lāertu tūdaļ melns skumju mākonis sedza.

Pēkšņi ar abējām rokām viņš sagrāba netīros pīšļus,

Bēra uz sirmajiem matiem un vaimanāt iesāka skaļL

Nespēja valdīt vairs Odisejs sirdi, viņš piepeši nāsīs

Sajuta stājamies elpu, kad redzēja mīlamo tēvu.

Metās pie tēva, to apkampa mīļi un skūpstīdams teica:

«Tieši tas esmu, ai tēv, par kuru patlaban tu vaicā!

Divdesmitajā gadā es pārnācu dzimtenes zemē!

Rimsties nu vaimanāt, tēvi Beidz skumdināt sirdi un raudāt!

Skaidri tev sacīšu visu, jo nevajag kavēt ne mirkli:

Precnieku vīrus pēc kārtas es nogāzu vakar ar šautrām,

Atriebdams viņiem par zaimiem un dvēseli kremtošiem darbiem.»

Savukārt sirmgalvis Lāerts, tam atbildot, sacīja atkal:

«Ja tu patiesi mans Odisejs esi, šurp pārnācis mājās,

Saki man pazīmi kādu, lai droši es varu tev ticēt!»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja atkal:

«Apskati labi vispirms pats savējām acīm šo rētu,

Ko man ar baltajiem zobiem reiz Parnasā iecirta kuilis,

Izejot medībās mežā! Tu kopā ar cienīto māti

Sūtīji mani pie radiem, jo Autoliks, mātestēvs mīļais,

Atnācis šurp, reiz solījās svēti daudz balvu man dāvāt.

Labi, tad minēšu tālāk tev arī tos kokus, ko kādreiz

Devi šai iekoptā dārzā. Es toreiz vēl biju gan maziņš,

Gājām pa dārzu mēs abi.Par kociņu katru šai dārzā

Vaicāju tevi.Tu sauci tos vārdā un rādīji katru.

Trīspadsmit bumbieru kokus man devi, bet ābeļu desmit,

Četrdesmit vīģkokus skaistus, tad solījies vēlāk man dāvāt

Piecdesmit vīnkoku rindas, kas veselu gadu līkst augļos, —

Redzu jau arī patlaban tur ķekarus dažādās krāsās,

Ja tik nu Zevtēva lietus mums uznāktu laikā no augšas.»

Teica tā viņš; šim atslāba sirds un grīļojās celi;

Sakrita pazīmes visas, kā Odisejs sacīja viņam.

Dēlu viņš apkampa mīļo un saļima zemē bez spēka.

Odisejs, dievišķais cietējs, to satvēra tūdaj uz rokām.

Bet, kad viņš atguva elpu un samaņa atgriezās krūtīs,

Pavēris skatu pret dēlu, tas sacīja, valodu sākdams:

«Zev, mūsu tēv! Patiesi ir dievi vēl Olimpa kalnā,

Ja par šiem nekrietniem darbiem tie atriebās precnieku vīriem!

Tomēr patlaban man sirdi māc drausmīgas bailes, ka pēkšņi

Neceļas Itakas vīri pret mums un nesūta vēstis

Apkārt par precnieku nāvi un neziņo kefallēniešiem.»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja atkal:

«Nebaidies velti par to! Lai rūpes tev nesatrauc prātu!

Seko man tūdaļ uz namu, kas atrodas tuvu pie dārza!

Ir jau šeit Tēlemahs arī, ir govjgans un raženais cūkgans.

Viņus es sūtīju šurp, lai tūdaļ tie mielastu rīko.»

Teica tā viņi un aizgāja abi uz skaistcelto namu.

Tikko kā iegāja viņi šai ērtajā Lāerta namā,

Sastapa priekšā Tēlčmahu tur un abus vēl ganus;

Ga)u tie gabalos grieza un maisīja dzirkstošo vīnu.

Sirmgalvi Lāertu, cēlsirdi dižo, tur mazgāja tūdaļ

Sikele, kalpone sirmā, un zieda ar olīvu el(u,

Sedza ar apmetni krāšņu, bet Atēna, spulgace dieve,

Stājusies tautvedim blakus, vēl vairoja locekļos spēku,

Lielāku darīja viņu kā agrāk un jaunāku skatā.

Izkāpa Lāerts no vannas, un brīnījās Odisejs ļoti,

Ieraugot tēvu kā mūžīgo dievu tam soļojam pretī.

Pacēlis balsi pret tēvu, viņš teica šos spārnotos vārdus:

«Laikam patiešām, ai tēv, no dieviem kāds Olimpa mītnēs

Skaistāku darījis tevi un augumu lielāku devis.»

Prātīgais sirmgalvis Lāerts, tam atbildot, sacīja pretī:

«Ja es — ai Zev, mOsu tēv, ai Apollon, Atēna arī —

Būtu tāds bijis kā senāk, kad, valdīdams kefallēniešos,

Sagrāvu Nērikas mūrus, kas atradās cietzemes krastos,

Tad es, tāds būdams, jau vakar par palīgu augstjumta namā,

Apjozis zobenu plecos, tev nostātos blakus un būtu

Padzinis precniekus lepnos un daudzus šo jaunekju vidū

Notriecis zālē gar zemi.Sirds krūtīs tad līksmotu tava.»

Odisejs tobrīd un Lāerts tā draudzīgi sarunu beidza.

Tikko bij izcepta gaļa un salikta mielasta galdos,

Nosēdās viņi pēc kārtas uz mīkstajiem krēsliem un soliem.

Visi pie maltītes pielika rokas, un tobrīd jau arī

Atgriezās sirmgalvis Dolijs un visi šā sirmgalvja dēli,

Guruši grūtajā darbā; tos atsauca tobrīd no lauka

Māte, slkele sirmā, kas audzēja dēlus un arī

Sirmgalvi rūpīgi kopa, kad vecums tam laupīja spēkus.

Ienāca istabā viņi un, redzot Odiseju priekšā,

Apstājās pēkšņi aiz izbrīna liela, bet Odisejs tūdaļ,

Pavēris skatu pret tiem, tā sacīja, valodu sākdams:

«Apsēdies, vecais, un ēdi Ar izbrīnu neraugies manī!

Ilgi mēs sēžam šai namā un vēlamies azaidu baudīt,

Tikai vēl gaidījām jūs, kad pārnāksit mājā pēc darba.»

Teica tā viņš; tad gāja pie kunga ar izplestām rokām

Dolijs, to apkampa cieši un skūpstīja roku pie delnas.

Valodu sākdams ar viņu, tas teica šos spārnotos vārdus:

«Mīļais, tu atgriezies beidzot! Mēs gaidījām tevi tik ļoti!

Nebija cerību mums, bet dievi šurp atveda tevi!

Apsveicu tevi un vēlu tev prieku! Lai palīdz tev dievi!

Tagad tu saki man skaidri, lai varu es taisnību zināt:

Vai tas lr paziņots sievai, jo prātīgai Pēnelopejai,

Ka tu jau pārnācis mājā, vai vēstnesi sūtīt tai tūdaļ?»

Odisejs, daudzpraša gudrais, tam atbildot, sacīja atkal:

«Vecais, to viņa jau zina! Tev nevajag rūpēties velti!»

Teica tā viņš, un nosēdās Dolijs uz gludītā krēsla;

Ienāca Dolija dēli pie slavenā Lāerta dēla,

Apsveica viņu jo laipni un sirsnīgi spieda tam roku,

Nosēdās kopā ar citiem pie Dolija, mīlamā tēva.

Tobrīd tā Lāerta namā tie rīkoja maltīti jautru.

Baumas nu mudīgi klīda it visur pa pilsētu apkārt,

Pauzdamas precnieku drausmīgo nāvi un likteni baigo.

Bariem vien pulcējās ļaudis, kad dzirdēja viņi šo vēstL

Kliegdami brēkdami tūdaļ tie metās Odiseja namā,

Iznesa līķus no tā un savējos glabāja visL

Tos, kas no pilsētām citām un salām uz šejieni nāca,

Salika ātrajos kuģos un zvejnieki aizveda mājās.

Paši uz sapulču laukumu steidzās ar skumušu sirdL

Bet, kad jau sanāca ļaudis un laukumā ieradās visi,

Piecēlās varonis Eipeits un runāja sapulces priekšā;

Drausmīgas sāpes par dēlu Antmoju krimta tā sirdi —

Dievišķais Odisejs viņu starp precniekiem nogāza pirmo.

Asaras liedams par to, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Pilsoņi, milzīgu postu šis Odisejs ahajiem nesis!

Daudzus drosmīgus vīrus viņš aizvedis projām ar kuģiem,

Zaudējis līganos kuģus un zaudējis kareivjus visus!

Beidzot viņš atgriezās mājās un apkāva kefallēniešus.

Kamēr viņš Itakas salu nav atstājis, bēgdams uz Pilu

Jeb vai uz dievišķās Elīdas zemi, kur epeji valda,

Dosimies visi pret viņu, lai nebūtu jākaunas vēlāk!

Negods uz mūžīgiem laikiem tas paaudžu paaudzēs būtu,

Ja mēs šiem slepkavām ļauniem par apkautiem dēliem un brāļiem

Nespētu atriebt! Tad ilgāk vairs negribu dzīvot virs zemes.

Labāk jau tūdaļ man mirt, uz pazemi mirušiem sekot!

Iesim pret viņiem, lai nespēj tie aizbēgt ar kuģiem pa jūru!»

Teica tā, asaras liedams, un ahaji juta tam līdzL

Tobrīd pienāca Medonts un dievišķais dziedonis Fēmijs,

Tikko kā cēlušies abi no miega Odiseja namā.

Brīnījās visi par tiem, kad sapulcē ieradās abL

Medonts tā sacīja viņiem, jo pieredzes netrūka viņam:

«Uzklausait mani jūs, Itakas vīri, ko tagad jums teikšu!

Ne jau bez mūžīgo ziņas šo darbu ir Odisejs veicis!

Redzēju pats es mūžīgo dievu, kas Mentora skatā

Palīgā nāca un nostājās tuvu pie Lāerta dēla.

Tiešām šis mūžīgais dievs, Odisejam pienācis tuvu,

Mudīja viņu uz cīņu un, vajādams precniekus lepnos,

Metās ar īgnumu virsū, un bariem tie saļima zemē.»

Teica tā viņš, un šaušalas bālās tos pārņēma pēkšņL

Haliterss, Mastora dēls, nu iznāca sapulces priekšā;

Pagātni zināja viņš un nākotni paredzēt spēja.

Vēlēdams labu it visiem, viņš sacīja, valodu sākdams:

«Itakas vīri, jel uzklausait mani, ko teikšu patlaban!

Jūsu ļaunuma dēļ ir radusies visa šī liksta!

Taču jums netikās klausīt ne mani, ne Mentoru arī,

Tautganu krietno, lai neprāta darbus šeit izbeigtu dēlL

Tomēr aiz negoda prāta tie strādāja neliešu darbus,

Postīja tālāk Odiseja mantu un negodināja

Arī tā sievu, jo šķita jau visiem, ka nepārnāks mājās.

Tagad mans padoms ir tāds: Jel klausait, kā šoreiz jums saku!

Neiesim tomēr, lai nebūtu jākrīt vēl lielākā likstā!»

Teica tā viņš, un piecēlās vīri ar varenu troksni —

Bija to vairāk par pusi, bet laukumā palika citi,

Tāpēc ka netika viņiem šī runa, jo vēlējās viņi

Eipeitam sekot, un tūdaļ šie visi pie ieročiem ķērās.

Bet, kad jau varkaltās bruņas ap ķermeni mirdzēja viņiem,

Tūdaļ pulcējās visi no jauna pie pilsētas plašās.

Vīrus šos vadīja Eipeits ar bērnišķām iedomām prātā;

Domāja tobrīd viņš atriebt par dēlu, bet atpakaļ pārnākt

Tomēr tam nebija lemts, jo viņu tur pārsteidza nāve.

Atēna tieši šai brīdī tā sacīja Kronīdam Zevam:

«Krona dēls, Zev, mūsu tēv, visaugstākais mūžīgo vidū!

Tagad man atbildi skaidri: ko esi tu nolēmis prātā?

Vai tu joprojām vēl rīkosi karus un drausmīgās cīņas,

Jeb vai jau ahaju vidū tu mieru un draudzību celsi?»

Krona dēls, mākoņu krājējs, tai atbildot, sacīja tūdaļ:

«Kāpēc tu, mīļotā meita, tik sīki nu izvaicā mani?

Vai gan nav noticis tā, kā pati tu lēmusi prātā?

Odisejs, pārnācis mājās, ir taču jau sodījis viņus!

Dari, kā tīk! Es teikšu tik to, kā būtu vislabāk:

Dievišķais Odisejs tagad ir sodījis precniekus lepnos;

Salīdzis draudzīgu mieru, lai Odisejs valda joprojām.

Savukārt aizmirst uz mūžu mēs ieteiksim Itakas tautai

Notriektos dēlus un brāļus. Lai turpmāk tie cienī cits citu

Gluži kā agrāk! Lai mierā un turībā plauktu šī zeme!»

Teicis tā, paskubināja uz to, ko vēlējās dieve.

Lejup tā metās ar steigu no Olimpa galotnes augstās.

Bet, kad jau tīkamo mielastu viņi šeit beiguši bija,

Dievišķais Odisejs cēlās un sacīja, valodu sākdams:

«Tagad lai iziet kāds ārā un raugās, vai viņi jau tuvu!»

Izgāja ārā nu Dolija dēls, kā Odisejs lika.

Pārkāpis pāri pār slieksni, viņš visus jau redzēja tuvu,

Tūdaļ Odiseju sauca un teica šos spārnotos vārdus:

«Viņi patlaban jau tuvu! Lai ātrāk mēs ieročus tveram!»

Teica tā viņš; tie piecēlās strauji un ieročus tvēra;

Četri Odisejam blakus, bet seši bij Dolija dēli,

Ari pats Dolijs un Lāerts vēl mirdzošos ieročos tērpās,

Lai gan tie bija jau sirmi, bet apstākļi kareivjus rada.

Bet, kad ar mirdzošo varu sev ķermeni apsedza visi,

Atvēra vārtus un gāja. Tos dievišķais Odisejs veda.

Piepeši Atēna, Zevtēva meita, tad nāca pie viņiem,

Pieņemot Mentora skatu, tā augumu, seju un balsi;

Odisejs, dievišķais cietējs, to ieraugot, priecājās ļotL

Tūdaļ Tēlēmaham, mīļajam dēlam, viņš teica šos vārdus:

«Ja jau tu, Tēlemah, esi šurp nācis, tad parādi drosmi!

Tūdaļ šeit, sākoties cīņai, būs redzami labākie vīrL

Tagad tu nedari kauna Odiseja senčiem, kas agrāk

Pārāki bija virs zemes ar vīrišķu spēku un drosmi!»

Prātīgais Tēlemahs, atbildot tēvam, tā sacīja pretī:

«Tūdaļ to, tēv, tu redzēsi pats, ja patiksies prātam!

Sentēviem taviem es nedaru kaunu, kā tagad tu domā.»

Teica tā viņš, un priecājās Lāerts, šo valodu dzirdot:

«Varenie dievi, cik brīnišķa diena! Es priecājos ļoti!

Dēls mans un mazdēls ir sākuši ķildu par vīrišķo drosmi!»

Atēna, spulgace dieve, tam nostājās blakus un teica:

«Krietnais Arkelsija dēls, tu mīļāks man esi par visiem!

Paceltu lūgšanās rokas pret Zevu un Spulgaci dievi,

Atvēz spēcīgi garēnas šķēpu un met to ar sparu!»

Teica tā viņa, un iedvesa spēku tam Spulgace dieve.

Pacēlis lūgšanās rokas pret varenā Zevtēva meitu,

Atvēza spēcīgi garēnas šķēpu un meta ar sparu.

Pēkšņi tas Eipeitu ķēra pie ķiveres varainiem vaigiem:

Kavēt tie nespēja šķēpu — varš ķiverei izgāja caurL

Zemē viņš krita ar troksni, un žvadzēja bruņas ap viņu.

Odisejs kopā ar drosmīgo dēlu pret priekšējiem metās,

Sāka ar asajiem šķēpiem tos durt, ar zobeniem kapāt.

Visus šeit nogāztu viņi un notriektu pīšļos gar zemi,

Nebūtu Atēna tobrīd, visvarenā Zevtēva meita,

Kliegusi skali un abējām pusēm šeit stājusies pretī:

«Atpaka), Itakas vīri! Lai izbeidzas drausmīgās cīņas!

Nelejiet asinis vairs un steidzīgi izklīstiet visi!»

Teica tā viņa, un šaušalas bālās tos pārņēma pēkšņi;

Satrauktiem pilsoņiem ieroči šļuka no drebošām rokām,

Sakrita pēkšņi uz zemes, jo dieviete spēcīgi sauca;

Visi nu metās uz pilsētas pusi, lai dzīvību glābtu.

Odisejs, dievišķais cietējs, tiem uzbrēca drausmīgā balsī,

Mezdamies virsū kā ērglis, kas mākoņos lidinās augstu.

Tobrīd Krona dēls meta no debesīm zibeni spožo;

Spēktēva spulgace! meitai tas nokrita zemē pie kājām.

Atēna, spulgace dieve, tad beidzot Odisejam teica:

«Dievišķais Lāerta dēls, ai Odisej, daudzpraša gudrais!

Savaldies, izbeidz šo drausmīgo karu, kas postu nes visiem,

Lai jel pret tevi nav dusmīgs visvarenais Zibeņu metējs!»

Teica tā dieve; viņš klausīja tūdaļ ar priecīgu prātu.

Salīga draudzīgu mieru starp viņu un Itakas tautu

Atēna, spulgace dieve, visvarenā Zevtēva meita,

Pieņemot Mentora skatu, tā augumu, seju un balsL

.

KOMENTĀRI

.

PASKAIDROJUMI

Pirmā gramata

1.  Dziedi man, mūza… — Dzejnieka tradicionālā vēršanās pie iedvesmotājas

mūzas (sk. Vārdnīcu). Sal. ari «Illadas» sākumu.

8. Hēlijs — Saules dievs; Hlperlonids — «lliperlonj dēls»; Iliperions,

Hēlija tēvs, ir viens no titāniem.

10. Dieve, Zevtēva meita — mūza. Mūzas ir Zeva un Mnēmosīncs («Atmiņas»)

meitas.

21.    Poseidons vajāja Odiseju par to, ka tas bija laupījis redzi viņa dēlam, kiklopam

Polifēmam (9. gr.).

22.    А it i о p i e š i — mītiska tauta, kas dzīvoja pašā Zemes malā.

30.    Agamemnonīds — «Agamemnona dēls».

36. A t r e i ds — «Atreja dēls», šeit — Agamemnons.

52. Atlanta meita — Kalipso.

110. Citi tiem salēja vīnu ar ūdeni maisāmos traukos. — Senie grieķi

dzēra ar ūdeni jauktu vīnu.

184. Temesa — vieta, kas bija slavena ar savām vara raktuvēm. To lokalizē vai nu

Kipras salā, vai Dienviditālijā.

186. R e i t г а — osta Itakas salā.

241. Harpijas — viesuja dievības; harpiju parauts — bez vēsts pazudis.

259.    E f i r а — vairāku pilsētu nosaukums; šeit domāta pilsēta Tesprotijā.

260.    un sek. šī ir vienīgā vieta Homēra epos, kur minētas saindētas bultas. Pati preci-

nieku nogalināšana (22. gr.) notiek ar parastām — nesalndētām bultām. Nav izslēgts,

ka kādā mīta variantā precinieki nogalināti ar saindētām bultām.

291. Uzber tam kapkalnu augstu. — Senajiem grieķiem bija paraža svešumā

mirušiem un neapbedītiem vīriem dzimtenē iekārtot t. s. tukšo kapu (gr. kenotā-

phion), jo citādi mirušā dvēsele nevarēja nokjūt Aīdā un tur rast mieru.

293.—297. Atēnas padoms nogalināt preciniekus pirmajā acu uzmetienā šķiet pārsteidzošs,

to saistot ar iepriekšējo padomu — izdot māti pie vīra. Varētu likties, ka, mātei ap-

precoties, vairs nebūtu nekādas vajadzības pēc precinieku nogalināšanas. Te jāat-

ceras, ka Tēlemaham jāatriebjas par tēvam un viņam pašam nodarītajām pārestībām,

pirmām, kārtām par iedzīves izputināšanu, un šai ziņā mātes apprecēšanās nerada

jaunu situāciju.

344. Helladas zemē un Argā. — Hellada un Arga kopā apzīmē visu Grieķiju.

431. Iemīdams… pret divdesmit vēršiem. — Lopi Homēra laikmetā bija

galvenā maiņas vienība. Divdesmit vēršu bija ļoti augsta maksa. «Iliadā» (XXIII,

705.) minēts gadījums, kad labu verdzeni iegūst par četriem vēršiem.

437. H i t о n s (semītiskas cilmes vārds) — kreklam līdzīgs bezpiedurkņu apakštērps,

valkājams uz miesas.

Otra grāmata

1. Rožpirkste Ausma (citur Eosa, gr. Eos) — rītausmas dieve (atbilst romiešu

Aurorai).

37. Un zizli tam iedeva rokā. — Zizli, varas simbolu, iedeva vīriem, kas

runāja tautas sapulcē.

75.—79. Tēlemahs runā ltakiešu tautas sapulcē un Izsaka domu, ka viņš būtu varējis

gūt atmaksu par precinieku nodarītajiem zaudējumiem gadījuma, ja vainīgi butu

itakieši vien; bet, kā redzams XVI, 247. un sek., precinieku lielāka daja bija no

citurienes un no tiem nekā nevarēja piedzīt.

120. Alkmēne — Tīrintas valdnieka Amfltriona sieva, Zeva mīļākā, Hērakla māte;

Tīro — Tesālljas valdnieka Krēteja sieva, Poseldona mīļākā; dzemdēja Poseldo-

nam divus dēlus; mīti par MI к ē n I, kuri padarītu saprotamu tās pieminēšanu

šai «Odiscļas» vietā līdzās Alkmēnei un Tīro, nav saglabājušies. Mikēnes vārdā esot

nosaukta Mikēnu pilsēta.

132.    —133. Man atmaksāt nebūtu viegli sirmajam Ikarljam, ja alz-

dzenu māti pie viņa. — Aizraidīt atpakaļ precētu sievieti pie viņas vecā-

kiem drīkstēja tikai tad, ja viņa bija noziegusies. It īpaši, ja viņa bija pārkāpusi

laulību. Citādi viņas tēvam bija tiesības pieprasīt atlīdzību par meitai nodarīto pāres-

tību un negodu.

135. Erīnijas — atriebes dieves; bieži, arī šeit, minētas kā ģimenes dzīves likumu

sargātājas.

290. Amfora — liels divosu trauks vīnam vai medum; kā redzams 11. ХХШ, 92. un

Od. XXIV, 74., amforās glabāja arī mirušo pīšļus pēc līķa sadedzināšanas sārtā.

329. Sk. pask. I, 260.

409. Svētais Tēlemaha spēks. — Pilnīgi atbilst oriģinālam. Sal. arī Fosa tulko-

jumu «Telcmachos' hellige Starke» un Zukovska «Телемакова сила святая».

421. Zefīrs — rietumu vējš; personificējums minēts Jl. ХХШ, 200.

433. Zevtēva spulgace meita ir Atēna.

T rešā grāmata

I. Saule… cēlās uz varaino debesu jumu. — Dzejnieks Iedomājas

debess jumu kā vara vai dzelzs puslodL

4. Pila Mesēnljā (Peloponēsā bija vēl divas citas pilsētas ar šādu nosaukumu) bija

ļoti svarīgs Mikēnu laikmeta centrs, ko izdevās atrakt 1939. gadā (sk. Ievadu

«Iltadal», 17. lpp.).

5.—6. Poseldons Pilā bija sevišķā godā kā pillešu valdnieku ciltstēvs. Pllas mītiskais dibi-

nātājs Nēleļs, Nestora tēvs, bija Poseldona dēls.

17. Zlrg valdīs (t. 1., kas spēj savaldīt zirgus) — Homēra epos ļoti bieži sastopams

varoņu epitets.

42. AI gida s nesējs — Zevs. Algīda — kazādas vairogs, kurā bija drausmīgās

gorgonas attēls, kas Ienaidniekam Iedvesa šausmas.

68. Gerēnas zlrgvaldls Nestors. — Nestors saskaņā ar senajiem komentā-

riem piedzimis Gerēnā (jeb Gerēnijā), kas atradās netālu no Spartas, vai arī tur

dzīvojis, kad Hērakls bija izpostījis Pilu. Tomēr Ir mēģināts oriģinālā neskaidro

epitetu «Gerēnios» Iztulkot arī citādL

71.—74. Homēra laikmetā laupīšana uz jūras acīm redzami netika uzskatīta par nosodāmu.

Tāpēc arī Nestors saviem viesiem, nebūt negribēdams viņus aizvainot, jautā, vai tie

neesot jūras laupītājL

107. Prlama pilsēta — Troja.

135. Saskaņā ar vēlākiem mītiem Atēnas dusmas izraisīja Oīleja dēls Ajants, kas Atēnas

templī Troja darījis pāri Prlama meitai Kasandral, palikdams nesodīts. Sal. IV, 502.,

kur minēts Atēnas naids pret Ajantu.

138. Tautas sapulces parasti sasauca no rīta.

167. Tīdeja dēls —Diomēds.

172. Mimanta rags — kalns Mazāzljas rietumkrastā.

174. Homēra laikmeta jūrnieki, šķērsojot Jūru, parasti turējās tuvāk pie salām, kas, pro-

tams, ceļu pagarināja. Bet šoreiz dievs grieķiem liek braukt pa īsāko, toties bīsta-

māku ceļu.

177. Geralsta rags — zemesrags Eibojas dienvidos.

189. Ahilleja dēls — Neoptolems.

280. Apollona un viņa māsas Artemīdas šautras dēvētas par «maigām», Jo nogalina

pēkšņi, bez sāpēm.

309. Saskaņā ar mītu Orests nogalināja ne vien Alglstu, bet arī savu māti.«Odisejas»

dzejnieks mātes noslepkavošanu tieši nemin.

390. Krāteris — maisāmais trauks.

408. Alfejs ir Alfejas upes (Peleponēsā) dievs.

Ceturtā grāmata

2.    Atreids — šeit Menelājs.

S. Menelājs Izprecināja savu un Helenes meitu Hermioni Ahllleja («Pēleida») dēlam

Neoptolemam.

31.    Boētoids — «Boētlja dēls».

84.   Erembi — vēsturē nepazīstama tauta. Daži pētnieki identificē tos ar aramiešiem;

senatnes ģeogrāfi uzskatīja tos par Arābljā dzīvojušiem alu Iedzīvotājiem.

122.    Artemīdas epitets šeit ir «zeltainu vārpstu», kas domāts kā sievišķīguma simbols.

123.   —124. Adreste un Alkipe ir Helenes verdzenes.

129. Talants — svara vienība, kuras lielums Homēra epos nav zināms. Vēlākajos

laikos talantam kā svaru vienībai dažādās grieķu valstīs bija dažāds lielums.

145. Kas aizmirsu kaunu un godu. — Helene pati nosoda savu kādreizējo

rīcību, dodoties Parīdam līdz uz Troju. Līdzīgā kārtā Helene savu rīcību nosoda un

nožēlo arī «īliadā».

188. Sosas slavenais dēls ir Memnons, ko savukārt nogalināja Abillejs. Par

Antiloha un Memnona nāvi vēstījusi «Attiopīda», nesaglabājies eps, kas bija domāts

kā «īlladas» tiešs turpinājums (sk. arī ievadu «Iliadai», 5.—6. Ip.j.

232. P a 1 ē о n s — dievu ārsts.

244. un sek. Odiseja Izlūka gaitas Trojā pirms koka zirga uzcelšanas bija aprakstītas

«Mazajā īliadā», kas, tāpat kā eps «Illjas izpostīšana», attēloja Trojas kara beigu

posma notikumus (abi epi nav saglabājušies).

276. D ē 1 f о b s, Prlama dēls, saskaņā ar vēlākiem mītiem pēc Parīda nāves kļuva par

Helenes vīru.

280. Tīdeja dēls — Diomēds.

343. Fllomēlelds — valdnieks Lesbas salā; viņš mēdza garām braucošos sveši-

niekus uzaicināt cīkstēties.

369. Zvejoja zivis ar āķiem, Jo bads tiem vēderu māca. — Homēra

varoņi normālos apstākjos ēd tikai gaļu.

446. Ambroslja ir ne vien dievu (arī dievu zirgu) ēdiens, bet ari ziede.

477. Ēģiptes upe — Nīla.

499. Sk. pask. Ш, 135.

501. Gīru klintainēs atradās vai nu Elbojas dienvidos, vai kādā no Klkladu salām.

512. Proteja stāstījumā ir pretrunas. Vētra izmet Agamemnonu vietā, kur dzīvo Aiglsts.

Pēc tam, vētrai norimstot, Agamemnons atgriežas dzimtenē, bet atkal noklust

Aigista mitekļa tuvumā. Acīm redzot, te apvienotas divas dažādas mīta versijas.

Saskaņā ar pirmo versiju Agamemnons, atgriežoties mājās Spartā (pēc šīs versi-

jas viņš bija Spartas', nevis Mikēnu valdnieks) un vētras izmests krastā, nokļūst

Aigista mājās, kur tas viņu nogalina. Saskaņā ar otro — pazīstamāko versiju

Aigists Agamemnona prombūtnes laikā Ir kļuvis par tā sievas Klltalmnestras mīļāko.

Agamemnonam pēc Trojas kara atgriežoties Mikēnās, Aigists viņu nogalina.

546. Alglstu varēsi sastapt vēl dzīvu, Ja Orests Jau tagad

nebūtu nogāzis viņu. — Vēl viens norādījums uz citu mīta versiju. Jā-

domā, ka pēc šīs versijas Aigists nogalināja Agamemnonu bez Klltalmnestras palī-

dzības un ka Alglstu nogalināja nevis Orests, bet Menelājs. Sal. arī Nestora vār-

dus 1П, 255. un sek.

563. un sek. Elīsija klajumā noklust atsevišķi dievu mīlu]!, kuriem lemts

dzīvot mūžīgi.Iespējams, ka priekšstats par Elīslju lr krētiešu reliģijas atspulgs.

Uz to norāda arī Radamanta (pareizāk, Radamantlja) pieminēšana, kurš saskaņā ar

mītu bijis Krētas valdnieka Mīnoja brālis.

569. Un Zevam tu kļuvis par znotu. — Helene ir Zeva un Lēdas meita;

Zevs Lēdal, Spartas valdnieka Tlndareja sievai, bija tuvojies gulbja izskatā.

584. Kapkalnu uzmetu brālim. — Sk. I, 291.

622.—623. Viesi Ierodas ar pašu Ieguldījumiem mielastam. Sal. vēsturiskajā laikā t. s.

slsitljas (kopīgās maltītes) Spartā. *

755. Arkelsijs — Zeva dēls, Lūerta tēvs.

802. Istabā gāja šis tēls gar durvju veramo siksnu. — Sal. iekļū-

šanu pa atslēgas caurumu mūsdienu pasakās.

Piektā gramata

1. Tītons bija Priama brālis. Viņu skaistuma dēj iemīlēja Eosa (Ausma) un aizveda

sev līdz. Pēc Eosas lūguma dievi Tītonam piešķīra nemirstību.

55. Tālumā esošā sala — Ogiglja. Tā atrodas tālu rietumos; ir mēģināts to

lokalizēt tag. Gibraltāra tuvumā.

108. Sk. pask. 1П, 135.

121. Orions — izcils mednieks, Eosas mīļākais, ko nogalināja Artemīda un kas tur-

pināja medības arī Aīdā; arī zvaigznāja nosaukums.

272. Boots — Arktūra zvaigznājs.

282. Z e m d I m d 1 s — Poseidons.

298. Tā sirdij viņš sacīja savai.— Parasta monologu levadformula Homēra

epos.

309.—310. Kad bija kritis Ahillejs, cīņā par viņa līķi sevišķi izcēlās Odisejs un Ajants,

Telamona dēls. Starp abiem Izcēlās strīds par Ahilleja bruņām. Kad tās piešķīra

Odisejam, Ajants zaudēja prātu un izdarīja pašnāvību.

333. Leikoteja, skalstkāje Ino. — Tēbu valdnieka Kadma meita Ino izdarīja

pašnāvību, kopā ar savu dēlu ielecot jūrā. Viņu uzņēma jūras dievību saimē un

nosauca par Leikoteju («balto dievi»),

379. Bet nu, es ceru, tev sūdzību nebūs par ciešanām savām. —

Protams, ironija.

Sestā gramata

4. Hipereja — falāku zeme pirms to pārcelšanās Sberijas salā.

7. Nausltojs — Poseidona dēls, Alklnoja tēvs. Falākus kā jūrnieku tautu rak-

sturo vārdi, kas saistās ar gr. «naus» (kuģis), piem., Nausltojs un Nausikaja.

22. D i m a n t s — kāds faiāks; Dimanta meita — kāda no Nausikajas drau-

dzenēm.

330. Atēnas tēva brālis ir Poseidons.

Septītā grāmata

9. A p e i г a — mītiska («Nezināmā») zeme.

59. G i g a n t i — Odisejā: milžu cilts Hiperejā; Hēsioda Teogonijā: Gaijas (Zemes)

un Urāna (Debess) bērni, kas sacēlās pret Zevu un citiem dieviem, bet tika no-

triekti bezdibenī (Tartarā).

67. un sek. Arētes stāvoklis ialāku salā atspoguļo matriarhālos elementus, kas bija

raksturīgi krētiešu kultūrai.Mūsdienu pētnieki Sberijas salas un ialāku valsts attē-

lojumā saskata atmiņas par Krētas varenības laikmetu.

81. Erelitejs — vecākais no Atēnu mītiskajiem valdniekiem; Erehteja krāš-

ņais nams — Erehteja templis Atēnu akropolē.

91.—94. Hēfaista veidotie suņi domājami kā dzīvi, pareizāk, kā automāti.Līdzīgi auto-

māti minēti «lliadas» XVIII grāmatā, kur attēlotas Hētalsta no zelta darinātās

kalpones:

Izgāja klibodams ārā; tam sekoja kalpones balstot.

Abas tās bija no zelta, bet līdzīgas jaunavām dzīvām;

Krūtīs tām Iemita prāts, daudz spēka, pat valoda skaista;

Ari no mūžīgām dievēm tās mācījās rokdarbu mākslā.

Abas tās sekoja valdniekam blakus…

(IL, XVIII, 417.—421.)

197.    A Īsa — likteņa dievība, varbūt pareizāk — personificējums. Tai pakļautas Ir

Vērpējas, kas cilvēkiem «vērpj dzīvības diegā» viņu liktenL

Astotā grāmata

80.   P ī t о J а — pie Parnasa kalna (Fokīdā) esošās Apollona svētnīcas un orākula ve-

cākais nosaukums.

81.   —82. …tad iesākās ciešanas smagas trojiem un danaju vī-

riem… — Domāts Trojas karš.

111. un sek. — Gandrīz visiem uzskaitītajiem vārdiem ir kāds sakars ar Jūru un Jūrnie-

cību.

124.   Cik daudz pa papuves lauku mēdz noiet līdz griezienam

mūli.— T. L, arot. Citiem vārdiem, domāts papuves lauka garums.

190. Akmens r— t. L, akmens disks.

219.—220. Ir pretrunā ar šīs pašas grāmatas 577.—584. vārsmu, kur redzams, ka Alklnojs

neko nezina par Odiseja piedalīšanos karagājienā pret Troju, lai gan šeit, 219.—

220. vārsmā, Odisejs par to nepārprotami runā.

226. Ar Elrlta stopu Odisejs vēlāk nogalina preciniekus. Stopu viņš saņem no Elrlta

dēla Ifita (sk. XXI, 31. un sek.).

267. un sek. — «Odisejā» Hēfaista sieva ir Afrodīte, «Iliadā» — kāda harita (sk. 11.,

XVIII, 382,—383.).

318. Kamēr tās tēvs man atdos it visas reiz dāvātās bal-

vas. — Ja vīrs neuzticīgu sievu aizsūtīja atpaka) uz tēva mājām, viņam bija tie-

sības no sievastēva atprasīt Izpirkuma maksu, ko precoties tam bija samaksāļls.

364. H a r i t a s — dailes dievības.

577.-584. — Sk. pask. 219,—220. v.

Devītā grāmata

23.   —24. Minēto četru salu atrašanās vietas noteikšana rada zināmas grūtības. Pieņem,

ka Zaklnta un Itaka ir identiskas ar tām salām, kas vēl mūsdienās nosauktas šajos

vārdos. Sami parasti identificē ar Kefalīēnijas salu, bet Dūllhijas atrašanās vietu

noteikt nav izdevies. Dīvaini ir tas, ka, no vienas puses, «Odisejā» sniegtais Itakas

apraksts precīzi atbilst tās salas topogrāfijai, kas vēl šodien saucas šai vārdā, bet,

no otras, nepareizs, izrādās, ir «Odlsejas» priekšstats, ka Itaka atrodas šīs salu gru-

pas pašos rietumos, jo īstenībā tā atrodas austrumos no Kefalīēnijas (t. L, Samēs).

32.   A i a j а — mītiska sala, ko dzejnieks iedomājas tālajos ziemeļrietumos.

65.—66. Kritušos piesauc trīs reizes, lai to dvēseles sekotu kuģiem uz dzimteni, kur

tiem cels kenotaflju, «tukšo kapu» (sk. pask. I, 291.).

84. un sek. Pagātnes aizmiršana, ēdot zināmu ēdienu vai dzerot zināmu dzērienu, un

sakarā ar to nevēlēšanās atgriezties dzimtenē ir biežs motīvs vairāku tautu pasa-

kās. Sal. arī Lētes (Aizmirstības) upes ūdens dzeršana pazemē grieķu mitoloģijā.

105. un sek. «Odlsejas» kiklopu epizode ir vecākā literārā divu pasaku motīvu apstrāde,

kuri patstāvīgi, katrs par sevi, izplatīti Eiropas folklorā. Pirmais no tiem ir redzes

laupīšana vienaclm milzim, otrs — ievainota gara vai tamlīdzīgas būtnes piekrāp-

šana, nosaucot sevi vārdā «Neviens» vai «Pats» un tādējādi gūstot iespēju glāb-

ties no ievainotā biedru atriebības. «Odlsejas» epizodē abi motīvi apvienoti, tāpat

kā tie ir apvienoti Sindbada trešajā ceļojumā «Tūkstoš un vienā naktī» — pasakā,

kuras literāro Izveidi neapšaubāmi Ietekmējusi «Odiseja».

593. S ī s t f s — Korintas valdnieks, tika sodīts par dievu noslēpumu Izpaušanu.

601.—603. Divu Hērakla mīta variantu apvienojums. Saskaņā ar vieni; variantu Hērakls

pēc nāves nokjūst Aīdā, bet saskaņā ar otru — Iegūst nemirstību un tiek uzņemts

Olimpā.

603. H ē b e — Zeva un Hēras meita, jaunības dieve, ielej dieviem nektāru.

622. Nekrietnais virs — Eirlstejs, kam Hērakls bija spiests kalpot un kas pra-

sīja no viņa divpadsmit grūtu darbu veikšanu, no kuriem pēdējais bija Kcrbera

atvešana no Aīda.

631. Pelritojs — lapitu valdnieks; Tēsējs — mītisks Atēnu valdnieks, atiešu

nacionālais varonis.

634. Gorgonas — spārnoti nezvēri, kuru izskats bija tik drausmīgs, ka cilvēks, tos

Ieraugot, aiz šausmām pārvērtās akmenī.

Divpadsmitā grāmata

39. Sirēnu salu senie grieķi iedomājās Poseidonljas līci Dienvlditālljā.

61. Klīstošās klintis — iigurē arī mītā par argonautiem. Iedomājās, ka tās sa-

kļāvās mirklī, kad kuģim bija jābrauc cauri, un to sadragāja. «Odisejā» ši detaļa

gan nav minēta.

70.—72. A r g о — argonautu kuģis; J ā s о n s — argonautu vadonis, kas ar Koihīdas

valdnieka Aiēta (Ktrkes brāļa) meitas Mēdejas palīdzību ieguva Aiētam piederošo

zelta aunādu.

85.      Jūras nezvēru S к 111 u grieķi iedomājās Mesīnas šaurumā.

104. Haribda — ūdens virpuļa personlllcējurns. Arī to iedomājās mītam Mesīnas

šaurumā.

124. Krata ja («Varenā») — nimfa, varbūt dabas spēku personificējums.

129.—130. Trīssimt piecdesmit ganāmpulku lopu simbolizē mēness gadu, kāds grieķiem

bija pieņemts, bet vērši un aitas — dienas un naktis.

133.    N e а I г а — Okeāna meita, nimfa.

313. Mākoņu krājējs — Zevs.

Trīspadsmitā grāmata

96. Forkina osta — jūras dievībai Forkīnam veltīta osta Itakā.

259.—260. Krētlešu vadoņa Idomeneja dēlu Orsilohu Odisejs izdomājis.

275. E p e j I — cilts Elīdas ziemeļos.

408. Koraka klints — tulkojumā «Kraukļa klints».

Četrpadsmitā grāmata

3.   Par epitetu «dievišķais» un citiem augstā stila epitetiem attiecībā uz Eimaju sk.

Ievadu, 15. lpp.

145. Svešniek, man itin kā kauns šeit vienkārši nosaukt to

vārdā. — T. 1., nepiebilstot neko tuvāku, cildinošu.

232. laupījums tiek sadalīts lozējot, bet vadonis bez tam var zināmu tiesu sev paņemt

Jau iepriekš.

257. Mikēnu laikmetā grieķi bieži devās sirojumos uz bagāto ĒģiptL

316. Tesproti dzīvoja Epeirā (Grieķijas ziemeļrietumos).

327. D о d о n e — Zeva slavena kulta vieta Epeirā.

336. A kasts — Dūlihljas salas valdnieks («Iliadā», П, 627., kā dūlihiešu vadonis mi-

nēts Megēts).

371. Tas nu ir harpiju varā. — Sk. pask. I, 241.

435. Hermejs lr dieves M a J a s un Zeva dēls.

499. Andraimonīds («Andralmona dēls») T о a n t s — Pleironas un Kalldonas

valdnieks, altollešu karaspēka vadonis cīņā pret trojiešiem.

Piecpadsmitā gramata

1. un sek. Atēna dodas uz Spartu un sastop Tēlemahu situācijā, kādā tas palicis

IV grāmatas 620. vārsmā.

231. Filа к s — Filakes valdnieks, Ifikla tēvs (sk. pask. XI, 291.).

236.—237. Kāda bijusi Melampoda atriebība Nēiejam, no šīs vietas nav saprotams, un

nav ari saglabājušies citi miti, kas dotu par to skaidrību.

247. Sieviešu zeitkāres dēj viņš krita pie slavenām Tēbām. —

Sk. pask. XI, 326.

250.—251. Kleitu nolaupīja Eosa, kas viņu mīlēja, un dievi tam piešķīra nemirstību.

Sal. analogo mītu par Tītonu (sk. pask. V, 1).

254. Hiperēsija — pilsēta Peloponēsas ziemeļos.

256. Teoklimens — Polifeida dēls, Melampoda pēcnācējs — 223. un sek. minētais

svešinieks.

268. Ja viņš bijis kādreiz. — Precīzi atbilst oriģinālam. Tēlemahs atceras tēvu

kā tālu sapnL

295. К r ū n a s — vieta Elīdas dienvidos; H а I к ī d a — vieta netālu no Krūnām;

šādā vārdā saucās arī Eibojas salas galvenā pilsēta un pilsēta Altolljā (abas minētas

«Iliadā»).

297. Fejas — plisēta Ziemeļelīdā.

299. Smailās salas atradās netālu no Akarnānijas piekrastes.

329. Līdz dzelžainām debesīm. — Sk. pask. Ill, 1.

403.—404. Sīriļa un Ortigija — mītiskas salas.

411. Uzbrūk ar maigajām šautrām. — Sk. pask. 1П, 280.

Septiņpadsmitā grāmata

134.    Drosmīgi cēlās uz cīņu ar spēcīgo Filomēleldu. — Sk. pask.

IV, 343.

207. Poliktors, Nērits, Itaks — Itakas pagātnes varoņL

443. Dmētors, lasa dēls — laikam Odiseja izdomāta persona.

473. Nekrietnā vēdera dēļ man Antlnojs meta ar solu. — T. 1.,

bada dēl tas Odisejam jāpacieš.

Astoņpadsmitā grāmata

6.—7. Pilsētas jaunekli visi to dēvēja tomēr par Iru — lab-

prāt tas aiznesa vēstL.. — Iesauka Irs (gr. Iros) asociējas ar dievu

ziņneses I r ī d a s (gr. Iris) vārdu.

44. К a z u vēderi.— Kā redzams tālāk, kaut kas līdzīgs asinsdesaL

73. Tiešām Irs Neirs drīz kļūs. — T. i., drīz Ira vairs nebūs.

85. E h e t s — kāds tuvāk nepazīstams mītisks briesmonis.

182. Hipodameja un.Autonoja ir Pēnelopes verdzenes.

193. Kitēras dieve — Airodīte, kurai šai salā bija ievērojama kulta vieta.

202. Kaut Jel Artemīda tīrā man dotu tik tīkamu nāvi.— Sk.

pask. Ш, 280.

246. lasa Arga — visa Peloponēsa; lass — mītisks varonis.

329. L e s h e — ēka sapulcēm un citām sabiedriskām vajadzībām; kādreiz te pārnak-

šņoja arī trūcīgāki cilvēki.Melanto izrāda Odisejam savu nicinājumu, sūtot to uz

kalvi vai leshL

356. Odisejam, pilsētu lāstam — protams, ienaidnieku pilsētu lāstam, postī-

tājam.

Deviņpadsmitā grāmata

33.      G a i s m e к 11 s — gr. lychnos, precīzāk, «lampa, lukturis»; Homēra epos Šī vieta

ir vienīgā, kur šāds lukturis pieminēts. Citās vietās kā gaismekli minētas lāpas vai

«gaismas pannas» (sk. XIX, 63.).

57. I к m а l i j s — minēts tikai šeit.

86.     Viens no Apollona epitetiem bija «jaunekļu uzaudzlnātāļs» (gr. kūrotrophos).

176.—177. Eteokrētieši — «īstie krētieši», piederēja pie Krētas pamatiedzīvotājiem;

к i d о n i.— cilts Krētas ziemeļrietumos; d о r i e š i — grieķu cilts; p e I a s g I —

Grieķijas senie (plrmsgrieķu) iedzīvotājL

181. Deikallonīdi — «Deikaliona dēli».

188. A m n īs а — Knosās osta; Eilettiija — dzemdību dieve, pēc Hēsioda — Zeva

un Hēras meita; Homēra epos vietām runāts par Eileitlljām.

315. Ja kādreiz tas bijis — sk. pask. XV, 268.

295.      —297. — Sk. vārdnīcā «Dodone».

394. Parnass — kalnājs Fokīdā.

408.—409. Odiseja vārds te tiek saistīts ar darbības vārdu «odyssomal» (dusmojos).

416. A m f i t e j a — Autollka sieva, Odiseja vecāmāte.

457.—458. Vienīgā vieta Homēra epos, kur pieminēta ārstēšana ar apvārdošanu.

473. Pieskārās viņa tad pēkšņi tā zodam. — Grieķiem raksturīgs žests,

kas izsaka maigumu, ari lūgumu.

518. un sek. Aēdone, Zēta sieva, gribējusi nogalināt savas svaines dēlu, jo apskauda

svaini daudzo bērnu dēļ, bet kļūdoties nogalināja pati savu dēlu Ullu. Zevs Aēdoni

pārvērta par lakstīgalu (gr. aēdon — «lakstīgala»).

Divdesmitā grāmata

66. Pandarejs — krētletis, Aēdonas un divu citu meitu (pēc vēlākiem avotiem —

Meropes un Kleoteras) tēvs. Pandarejs nolaupīja no Zeva tempļa zelta suni un

par to kopā ar savu sievu tika sodīts ar pāragru nāvi.Meropl un Kleoteru uzau-

dzināja dieves (par Aēdoni sk. XIX, 518. un sek.), bet tad Zevs arī viņas par tēva

grēkiem nolēma agrai nāveL

77. — Sk. pask. I, 241.

187. Prāmnieki visas tās pārcēla pāri uz Itakas salu. — Odiseja

liellopi ganījās nevis Itakas salā, bet kontinentā (sal. XIV, 100. un sek.).

210. Kefallēnieši — Samēs, Itakas, Zaklntas, Dūlihijas un kontinenta piekrastes

Joslas iedzīvotāji, Odiseja pavalstniekL

243. Aizlaidās ērglis pa kreisi.— Putna lidojums kreisajā pusē bija Jauna

pazīme.

264. Leshe — sk. pask. XVHI, 329.; šeit (XX, 264.) oriģinālā gan minēts cits termins

ar nozīmi «sabiedriska ēka».

321. Damastorīds — «Damastora dēls».

383. Sikeli — Sicīlijas rletumplekrastcs pirmiedzīvotāji negrieķL

Divdesmit pirmā grāmata

3. Pelēko dzelzi — 1.1., cirvjus.

14.   lilts, Elrl ts — sk. Vārdnīcā «Eirlts» un Od. VIII, 224. un sek.

15.    Mesēne — Mesēnija, apgabals Peloponēsas dienvidrietumos.

21. Geronti — «vecie, sirmgalvji», pieredzes bagātākie pilsoņi, valdnieku tuvākie

padomniekL

27.—30. Pastāv uzskats, ka mīts par Iflta nekrietno nogalināšanu atspoguļo antipātijas

pret doriešiem, kam Hērakls bija nacionālais varonis.

145. Upuru pareģa pienākumos ietilpa raudzīties, vai ziedošanas laikā nav novē-

rojamas kādas Jaunas zīmes.

296.    —297. Kentauri Homēra epos Ir mežonīga cilts Zleraeltesālijā. Tikai vēlākos avo-

tos tie ilgurē kā fantastiskas mitoloģiskas būtnes — pa pusei cilvēki, pa pusei zirgL

P e i r 11 о J s — lāpītu valdnieks; lapiti — mītiska kareivīga cilts Tesālijā.

297.    Nācis pie lāpītiem ciemos. — Kentauri Ieradās lapitu valdnieka Peirl-

toja kāzās un tur uzbruka lapitu sievietēm. Sākās asiņaina ciņa starp kentauriem

un lāpītiem (iemīļots motīvs grieķu tēlotājā mākslā).

Divdesmit otra grāmata

225. un sek. Atēnas neapmierinātība un vēlēšanās Odiseju pārbaudīt šķiet nepietiekami

motivēta. Iespējams, ka precinieku nogalināšanas epizodē apvienoti divi dažādi

mīta varianti.Vienā no tiem Odisejs nogalina preciniekus ar stopu, otrā — ar

zobenu. Otrajā variantā dabiska bija daudz aktīvāka Atēnas piedalīšanās cīņā, nekā

tas parādīts «Odisejā». Pieņēmumu par šāda mīta varianta eksistenci, kura pēdas

konstatējamas «Odisejas» precinieku nogalināšanas epizodē, balsta Medonta vārdi

XXIV, 445.-449.:

Redzēju pats es mūžīgo dievu, kas Mentora skatā

Palīga nāca un nostājās tuvu pie Lāerta dēla

Tiešām šis mūžīgais dievs, Odisejam pienācis tuvu,

Mudīja viņu uz cīņu un, redzēdams precnlekus lepnos,

Metās ar īgnumu virsū, un bariem tie saļima zemē.

243. Poliktorīds — «Pollktora dēls».

249. Mentors Jau atstājis viņu. — Par Mentoru Agelājs uzskata Atēnu, kas

bija pieņēmusi Mentora izskatu (sk. 205. un sek.).

287. Politerselds — «Politersa dēls», Ktēsips.

330. Terpiads — «Terpija dēls».

334.—335. Cilvēks, kas meklēja patvērumu pie ziedokļa, bija neaizskarams.

Divdesmit trešā grāmata

198.    Taisīju kāju no tā. — Olīva nebija nocirsta, bet tikai apcirsta un veidoja

vienu no gultas kājām. Līdz ar to gulta nebija izkustināma no vietas. Vienīgi no-

cērtot olīvas kāju, gultu varētu izkustināt (sk. 204. v.j.

246. Lamps un Faetonts (abi vārdi nozīmē «mirdzošais, spožais») — nemirstīgie

Eosas zirgL

296. Par šo rindiņu sholijās (senajos komentāros) atrodama piezīme, ka Arlstarhs un

Aristofans, izcilie Aleksandrijas filologi un Homēra pazinēji, to uzskatījuši par

«Odisejas» beigām. Par to, kā šie vārdi saprotami, pastāv dažādi uzskati.Ir zināt-

nieki, kas domā, ka Aristarhs un Aristofans ХХШ grāmatas beigas un XXIV grā-

matu uzskatījuši par vēlākiem papildinājumiem. Citi interpretē sholiju piezīmi tā-

dējādi, ka Arlstarhs un Aristofans ХХП1 gr. 296. vārsmu uzskatījuši par «Odisejas»

pamatdarbības noslēgumu (kā tas arī īstenībā lr), bet visu, kas tai vēl seko, par

epilogu.

Divdesmit ceturtā gramata

1. XXIV grāmatas posms 1.—204. tiek uzskatīts par vēlāku papildinājumu. Sā uzskata

pamatā, pirmkārt, ir no citiem Homēra epu posmiem atšķirīgie priekšstati par

Aīdu, — plem., Aīda iemītniekiem piemīt pilnīga apziņa (sal. ar to Aīda aprakstu

XI gr.), un, otrkārt, šis posms ievērojami atšķiras no pārējām «Odisejas» daļām

stila ziņā.

Hermejs saukts par Killēnes dievu tāpēc, ka tas saskaņā ar mītu dzimis

Killēnes kalnā (Arkādijā).

5. Kā dievs, kas mirušo dvēseles vada uz Aīdu, Hermejs Homēra epos minēts tikai

šai vietā. Citur, plem., Ii.XXII, 362., dvēseles dodas uz Aīdu bez pavadības.

Tās sekoja švirkstot. — Atspoguļo senu ticējumu, ka dvēseles līdzi-

nās putniem.

it. Lelkada («Baltā, Mirdzošā») klints — mītiska klints pie ēnu valsts robežas.

4(1. Ar draugu matiem pārklāja mirušā līķi (sk. Ii.ХХ1П, 135.).

47. M ā t e — Jūras dieve Tetīda, Nēreja (sk. pask. 58. vārsmai) meita.

58. Jūras sirmgalvis — jūras dievība Nērejs, piecdesmit (vai simt) meitu

nereīdu tēvs.

60. Vienīgā vieta Homēra epos, kur minēts vēlākais tradicionālais mūzu skaits —

79. Menoitija dēls — Patrokls.

198.     Tlndareja meita — Klltalmnestra.

304.—306. A11 b a n t a, jādomā, Ir Odiseja Izgudrotas pilsētas nosaukums.

307. S 1 к ā n 1J а — Sicīlija; vēlāk par Slkāniju sauca tikai vienu Sicīlijas daļu —

gabalu ap Akragantu.

378. N ē r 1 к а — pilsēta Akarnānljā.

447.-449. Sk. pask. ХХП, 225. v.

ĪPAŠVĀRDU un mitoloģijas

TERMINU VĀRDNĪCA

Afrodīte — Zeva meita, mīlas dieve.

Agamemnons — Atreļa dēls, Mikēnu valdnieks, Menelāja brālis, grieķu kara-

spēka virspavēlnieks karagājienā pret Troju.

Agelājs — Damastora dēls, kāds no Pēnelopes preciniekiem.

Ahaji, ahajleši — grieķu cilts nosaukums; «Iiiadā» un «Odisejā» ar So no-

saukumu apzīmē grieķus vispār.

Aheronta — upe pazemes valstībā.

Ahillejs — Pēlēja un Tetīdas dēls, «Iliadas» galvenais varonis.

Alaja — mītiska sala, kurā mita Kirke.

Aīds — 1) Krona dēls, mirušo valsts valdnieks; 2) mirušo valsts pazemē.

Aiēts — Hēlija un Perses dēls, Kirkes brālis, Mēdejas tēvs.

Aigīda — kazādas vairogs, ko lieto Zevs un Atēna. Aigīdā bija redzams

drausmīgās gorgonas galvas attēls, kas ienaidniekiem iedvesa šausmas.

Aigiptijs — itakletls, Antifa un Eirinoma tēvs.

Aigists — Tlesta dēls, Agamemnona sievas Klitaimnestras mīļākais. Agamem-

nonam atgriežoties no Trojas karagājiena, viņš to nogalināja un sep-

tiņus gadus valdīja Mikēnās, kamēr Agamemnona dēls Orests viņu

nogalināja reizē ar māti (sk. ari pask. IV, 512.).

Alois — Hlpota dēis, vēju valdnieks.

Aisa — likteņa dieve vai personifikācija.

Aitlopi, aitlopieši — mītiska tauta, kas dzīvoja pašā Zemes malā (vai nu aus-

trumos, vai rietumos) pie Okeāna straumes.

Aitoli — Aitolljas (Vidusgrleķljā) iedzīvotāji

Ajants — 1) Salamīnas valdnieka Telamona dēls, pēc Ahllleja stiprākais grieķu

varonis karagājienā pret Troju; pēc Ahilleja nāves ķildojās ar Odiseju

par kritušā varoņa ieročiem, kurus piesprieda Odisejam. Ajants, zaudējis

prātu un domādams, ka viņš nogalina ahajiešus, kuriem vēlējās atrieb-

ties, apkāva lopus, bet, kad atguva prātu, Izdarīja pašnāvību; 2) Oīleja

dēls, lokriešu karavadonis.

Alfejs — Alfejas upes dievs; Allejas upe atradās Arkādijā un Elīdā.

Alkims — Mentora tēvs.

Alkinojs — faiāku valdnieks.

Alkmalons — Amfiarāja dēls, nogalināja savu māti Erifill (sk. pask. XI, 326.).

Alkmēne — Tīrintas valdnieka Amfitrlona sieva, dzemdēja no Zeva Hēraklu.

Ambrosija — dievu, arī dievu zirgu barība; ari dievu ziede.

Amfiarājs — pareģa Melampoda mazdēls, Argas valdnieks, pareģis, piedalījās

septiņu varoņu karagājienā pret Tēbām. Ienaidnieka vajāts, bēga kaujas

ratos, bet Zevs ar zibeni radīja zemē plaisu, kurā Amfiarājs iegrima ar

visiem ratiem. Zevs viņam pazemē piešķīra nemirstību (sk. arī pask.

XI, 326.).

Amflmedonts — Melaneja dēls, viens no Pēnelopes preciniekiem.

Amfinoms — Nīsa dēls, kāds no Pēnelopes preciniekiem.

Amfitrionīds — «Amfitrlona dēls», Hērakls, kas īstenībā bija Zeva dēls. Viņa

māte Alkmēne bija Tīrintas valdnieka Amfitrlona sieva.

Amfitrions — Tīrintas valdnieks, Alkmēnes — Hērakla mātes vīrs.

Amfitrīte — jūras dievība; vēlākajos mītos — Poseldona sieva.

Anhials — taflešu valdnieks, Menta tēvs.

Antifats — 1) laistrigonu valdnieks; 2) Melampoda dēls, Amfiarāja vecaistēvs.

Antifs — 1) Aigiptlja dēls, Odiseja biedrs; 2) Odiseja draugs.

Antikleja — Lāerta sieva, Odiseja māte.

Antilohs — Nestora vecākais dēls, viens no drosmīgākajiem grieķu varoņiem

karagājienā pret Troju; krita kara beigās.

Antlnojs — Eipeita dēls, viens no galvenajiem un nekaunīgākajiem Pēnelopes

preciniekiem.

Apollons — Zeva un Lētojas dēls, saules gaismas dievs, dzejas un mākslas

aizstāvis, arī orākulu dievs. Viņam vienmēr klāt ir stops un zelta Šaut-

ras (saules staru simbols).

Arējs — Zeva un Hēras dēls, kara dievs, trojiešu aizstāvis.

Arēte — fatāku valdnieka Alkinoja brāļameita un sieva.

Arēts — viens no Nestora dēliem.

Arga — 1) Agamemnona pārvaldītais novads Peloponēsā (galvaspilsēta — Ml-

kēnas); 2) plisēta Peloponēsā, Argolidas līdzenumā, Diomēda rezidence;

3) visa Peloponēsā; 4) Pelasgu Arga — kāds līdzenums Tesālljā.

Argleši — ar šo nosaukumu «Iliadā» un «Odisejā» parasti apzīmēti grieķi

vispār.

Arkeisijs — Zeva dēls, Lāerta tēvs.

Artemīda — Zeva un Lētojas meita, Jaunavīgā dieve mednlece, Apollona

māsa.

Atēna — Zeva meita, gudrības, ari kara dieve.

Atēnas — Atlkas galvenā pilsēta.

Atlants — viens no titāniem, nimfas Kalipso tēvs; pēc parastajiem priekš-

statiem tur uz saviem pleciem debess jumu; «Odisejā» balsta stabus, kas

atdala debesis no zemes.

Atrelds — «Atreja dēls». Tā apzīmēts gan Agamemnons, gan Menelājs.

Atrejs — Mlkēnu valdnieks, Agamemnona un Menelāja tēvs.

Ausma — sk. Eosa.

Autollks — Hermeja dēls, Odiseja mātes Antlklejas tēvs.

Boētolds — «Boētoja dēls», Eteonejs, Menelāja kalps.

Borejs — ziemeļvējš (precīzāk, zlemeļziemelaustrumu vējš).

Danajl — grieķu senas cilts nosaukums. Ar šo vārdu «Iliadā» un «Odisejā»

apzīmēti grieķi vispār.

Dēlfobs — Priama dēls, viens no trojiešu galvenajiem varoņiem; saskaņā ar

vēlākiem mītiem pēc Parīda nāves k)uva Helenes vīrs.

Delkalīds — «Delkaliona dēls», Idomenejs.

Delkalions — Krētas valdnieka Mīnoja dēls, Idomeneja tēvs.

Dēla — sala Egejas jūrā; līdzās Delfiem Apollona ievērojamākā kulta vieta.

Dēmetra — Krona un Gaijas meita, Zeva māsa, zemes auglības un zemkopības

dieve.

Dēmodoks — neredzīgs falāku aoids (dziesminieks).

Dēmoptolems — viens no Pēnelopes preciniekiem.

Dlokls — Orslloha dēls, upes dieva Alfeja mazdēls.

Diomēds — Tīdeja dēls, Argas plisētas (sk. Arga 2) valdnieks, viens no grieķu

galvenajiem varoņiem Trojas karā.

Dionīss — Zeva un mirstīgās sievietes Semeles dēls, zemes auglības simbols,

vīna un līksmes dievs.

Dodone — vieta Epeirā (Grieķijas ziemeļrietumos), Zeva slavena kulta vieta.

Dolljs — 1) Lāerta vergs, dārznieks; 2) Odiseja verga Melantlja un verdzenes

Melanto tēvs.

Dorieši — viena no galvenajām grieķu ciltīm.

Dūllhlja — sala Grieķijas rletumpiekrastē; vēsturiskajā laikā ar tādu nosau-

kumu nav zināma.

Eflalts — Aloeja dēls, milzis, kopā ar savu brāli Otu turēja pašu Arēju 13 mē-

nešus sagūstītu. Abus nogalināja Apollons (sk. XI, 305. un sek.).

Efira — vairāku pilsētu vārds, ari Korintas senākais nosaukums.

Ehenejs — kāds falāks.

Ehets — mītisks briesmonis, par kuru nekas tuvāk nav zināms.

Elboja — liela sala Egejas jūrā netālu no Vldusgrieķljas piekrastes.

Elēnors — Lelokrita tēvs.

Eldoteja — Proteja meita, Jūras dievība.

Ellettlija — dzemdību dieve, pēc Hēsloda — Zeva un Hēras meita.

Elmajs — Odiseja uzticamais cūkgans.

Elmēls — Admēta dēls, viens no tesāliešu karavadoņiem, Iftīmes vīrs.

Elpeits — dižciltīgs ltakietis, Antinoja tēvs.

Eirldamants — kāds no Pēnelopes preciniekiem.

Elrlkleja — Opa meita, Peisēnora mazmeita, Odiseja un vēlāk arī Tēlemaba

aukle, Pēnelopes uzticamā kalpone.

Eirllohs — Odiseja radinieks un draugs.

Elrlmahs — Pollba dēls, viens no galvenajiem Pēnelopes preciniekiem.

Elrlmedonts — gigantu valdnieks, Perlbojas tēvs.

Elrlmedūsa — Alklnoja verdzene, Nausikajas audzinātāja.

Elrlnome — Aktora meita, Pēnelopes uzticama verdzene.

Elrlnoms — Aigiptlja dēls, viens no Pēnelopes preciniekiem.

Elrlts — Olhalljas pilsētas (Tesālljā) valdnieks, slavens šāvējs. Elrltu nogali-

nāja Apollons, ko bija Izaicinājis uz sacensību. Viņa stopu saņēma Odi-

sejs no Elrlta dēla Itlta.

Elrs — austrumu vējš.

Elīda — apgabals Peloponēsas rietumos.

Elpēnors — Odiseja biedrs.

Eosa — rītausmas dieve; latviskajā «Odlsejas» tulkojumā bieži dēvēta arī

par Ausmu.

Epejl — Elīdas ziemeļu IedzīvotājL

Epejs — ahajs, kas uzcēla koka zirgu, ar kura palīdzību grieķi Ieņēma Troju.

Erebs — mirušo ieleja, tumsības valsts.

Erehtejs — vecākais Atēnu leģendārais valdnieks.

Erlmants — kalnu grēda Arkādijā.

Erlnljas — atriebes dieves.

Eteonejs — Boētoja dēls, Menelāja kalps.

Fālāki — teiksmaina jūrnieku tauta, kas apdzīvoja mītisko Sherljas salu, dievu

mīlulL

Taldims — Sīdonas valdnieks.

Talsta — pilsēta Krētas salā.

i'iira — sala Vidusjūrā Iepretī Nīlas deltaL

Teldons — tesprotu valdnieks.

I'ēmlļs — Terplja dēls, proiesionāls aolds Itakā.

Tenis — pilsēta Tesālljā.

Гбгав — pilsēta Mestjnljā (Peloponēsā).

l'lloltljs — viens no Odiseja ganiem.

I'lloktēts — Polanta dēls, slavens šāvējs, Trojas kara dalībnieks,

niomēletds — valdnieks Lesbas salā.

Folbs — Apollons.

Tolnlkl — feniķieši, Āzijas rletumplekrastē, ziemeļos no Jūdejas dzīvojoša

tauta.

I’orklns — Jūras dievība, nimfas Toosas tēvs.

I'ronljs — ltakietis, Noēmona tēvs.

Hlļ« — pilsēta Tesālljā, mlrmldonlešu galvaspilsēta, Ahilleja dzimtene.

Clalja (Zeme) — Urāna (Debess) sieva, titānu māsa.

(alguntl — «Odisejā» — milžu cilts Hlperejā; Hēsloda Teogonijā — Urāna

(Debess) un Galjas (Zemes) dēli, sacēlās pret Zevu un citiem dieviem,

bet tika notriekti Tartarā, zemes bezdibeņos.

Gorgonas — drausmīga izskata spārnoti nezvēri, kam matu vietā bija čūskas.

Redzot gorgonu, cilvēks aiz šausmām pārvērtās akmenī (sk. arī Aigīda).

Gortīna — svarīga pilsēta Krētas salā.

Hallterss — Mastora dēls, Odiseja draugs.

Haribda — Jūras dzīlēs mītošs nezvērs, kas Ierij un atkal izvem) jūras ūdeni,

ūdens virpuju personificējums. Senie grieķi Harlbdu lokalizēja Mesīnas

jūras šaurumā.

Harltas — dailes dieves, Afrodītes pavadones.

Harpijas — viesuļa dievības.

Hēfalsts — Zeva un Hēras dēls, klibais uguns dievs, kalējdlevs.

Helene — Zeva un Lēdas meita, Menelāja sieva, ko Parīds aizvedis uz Troju

un padarījis par savu sievu.

Hēlijs — saules dievs, saule, titāna Hiperiona dēls.

Hellada — «Illadā» un «Odisejā»: pilsēta un novads Tesālljā, ietilpa Ahllleja

pārvaldītajā valstī; pieminot kopā ar Argu, apzīmē visu Grieķiju.

Hellesponts — mūsdienu Dardaneļl.

Hēra — Krona meita, Zeva sieva.

Hērakls — Zeva un Alkmēnes dēls, grieķu mitoloģijas populārākais varonis.

Pēc nāves tika uzņemts Olimpā (sk. arī pask, XI, 601.—603.).

Hermejs — Zeva un dieves Majas dēls, dievu sūtnis, dod cilvēkiem labklā-

jību, aizsargā ceļotājus. Hermejs Zeva uzdevumā nogalināja simtacalno

suni Argosu, kam Hēra bija uzticējusi apsargāt par govi pārvērsto Zeva

mīļāko Io. Tāpēc Hermejs tiek bieži saukts par «Argosa kāvēju».

Hija — sala Egejas jūrā.

Hiperlonīds — «Hiperiona dēls», saules dievs Hēlijs. Hlperlons ir viens no

titāniem.

Idomenejs — Delkallona dēls, krētlešu karavadonis Trojas karā.

Ifikls — Fllaka dēls, slavens skrējējs, kam piederēja lieliski ganāmpulki, kurus

Nēlejs prasīja par savu meitu Pēro (sk. pask. XI, 291.).

Iftīme — Ikarija meita, Pēnelopes māsa.

Ikarijs — Pēnelopes tēvs.

Illja — Troja (pēc Ila, Trojas mītiskā dibinātāja).

Ismara — plisēta kikonu apdzīvotajā Trāķijas daļā.

Itaka — sala Jonljas jūrā, Odiseja dzimtene.

Itaks — varonis, kura vārdā nosaukta Itakas sala.

Jardana — upe Krētā.

Jaslons — Dēmetras mīļākais.

Jāsons — argonautu vadonis (sk. pask. ХП, 70.—72.).

Kabēsa — pilsēta Trāķljā.

Kadmleši — tēbiešl (pēc Kadma, mītiskā Tēbu dibinātāja).

Kalipso («glabātāja, sargātāja») — nimfa. Atlanta meita, pie kuras Odisejs

dzīvoja septiņus gadus.

Kasandra — Prlama meita, pareģe; noraidīja Apollona mīlu un par to tika

sodīta tādējādi, ka turpmāk pareģoja vairs tikai jaunu un ka neviens

viņas pareģojumiem neticēja. Pēc Trojas krišanas viņa kļuva Agamem-

nona verdzene, un viņu nogalināja tā sieva Klltaimnestra reizē ar

Agamemnonu.

Kastors — 1) Odiseja izdomāts bagāts krētletls, par kura dēlu viņš uzdevās;

2) Kastors un Polideiks — Lēdas dēli.Polldeiks, būdams Zeva dēls, bija

nemirstīgs. Kastors, Spartas valdnieka Tlndareja dēls, bija mirstīgs. Kad

Kastors krita karā, Polldeiks izlūdzās no Zeva atļauju dalīties ar brāli

nemirstībā. Kopš tā laika viņi pārmaiņus pavadīja kopā vienu dienu

zemes virsū, otru — ēnu valstī.

Kaukoni — kāda no senākajām Grieķijas clltim, apdzīvoja Peloponēsas rietu-

mus; kāda šīs cilts daja dzīvoja Mazāzljā, trojiešiem kaimiņos.

Kefallēniešl — Samēs, Ilakas, Zakintas, Dūlihljas un kontinenta piekrastes jos-

las Iedzīvotāji, Odiseja pavalstnieki.

Kentauri — mežonīga cilts Ziemejtesālljā.

Kidonl — cilts Krētas ziemeļrietumos.

Ktklopl — «Odisejā»: mežonīga vlenacalnu milžu cilts, cilvēkēdāji.

Kikoni — trāķlešu cilts.

Kipra — sala Vidusjūrā.

Kiprīda — «Kiprtete», Afrodīte; Kipras sala saskaņa ar mītu bija Afrodītes

dzimtene.

Kirke — Hēlija meita, burve Aiajas salā.

Kitēra — sala dienvidos no Peloponēsas, pazīstama Afrodītes kulta vieta.

Klltalmnestra (arī Klltalmestra) — Agamemnona sieva, Helenes māsa. Kopā ar

savu mījāko Aiglstu nogalināja Agamemnonu, tam atgriežoties no kara-

gājiena pret Troju. Atriebjot tēvu, Klitaimnestru nogalina Orests, viņas

un Agamemnona dēls.

Klltljs — Peiraja, Odiseja drauga tēvs, itakletis.

Knosa — liela pilsēta Krētas salā.

Kokīta («Gaudu upe») — upe pazemes valstībā.

Krēta — liela sala Vidusjūrā.

Kronīds — «Krona dēls», Zevs.

Krons — Zeva, Aīda, Hēras, Poseldona un citu dievu tēvs, «Zelta laikmeta»

dievs. Zevs tēvam atņēma varu un viņu notrieca Tartarā, pazemes

bezdibeņos.

Ktēslps — Polltersa dēls, kāds no Pēnelopes preciniekiem.

Ktimene — Lāerta meita, Odiseja māsa.

I.                     āerts — Odiseja tēvs.

Lalstrigonl — cilvēkēdāju milžu cilts.

1.ukedalmona — apgabals Peloponēsas dienvidaustrumu daļā.

Lampētīja — nimfa, Hēlija un Nealras meita.

Modamants — Alklnoja dēls, dūru cīkstonis.

l.ēda — Spartas valdnieka Tindareja sieva, Klltalmnestras, Helenes, Kastora un

Polldelka māte; Helene un Polldeiks bija Zeva bērni; Zevs Lēdal bija

tuvojies gulbja izskatā.

Lctods — Oinopa dēls, pareģis, viens no Pēnelopes preciniekiem.

Le lok rīts — Eiēnora dēls, kāds no Pēnelopes preciniekiem.

Leinna — sala Egejas jūrā. Lemnā pēc ticējumiem atradās kalējdleva Hēfalsta

darbnīca.

Leeba — sala Egejas jūrā.

LMo, Lētoju — dieve, Apollona un Artemīdas māte.

I Hit ļu — zeme rietumos no Ēģiptes.

I okrlcšl — Lokrīdas (Vldusgrleķljas apgabals) iedzīvotājL

Malējas rags — zemesrags Lakontkas dienvidos.

Maratona — vieta Atlkas austrumpiekrastē.

Mastors — itakletis, Halitersa tēvs.

Modonts — saucējs Itakā.

Mcg.ipents — Menelāja un kādas verdzenes dēls.

Mflampods — slavens pareģis Pilā (sk. pask. XI, 291.).

Melantl)s — Dolija dēls, Odiseja vergs, kazgans, Melanto brālis.

Mohtnto — Dolija meita. Odiseja verdzene, Melantlja māsa.

Moiirlaļs — Atreja dēls, Agamemnona brālis, Helenes vīrs, Spartas valdnieks.

Menoltlļs — Patrokla tēvs.

Mentors — Alklma dēls, tuvs Odiseja draugs.

Moots — Anhlala dēls, taflešu valdnieks, Odiseja draugs.

Mikēnas, Mlkēne — pilsēta Argolīdā (Peloponēsā), Agamemnona rezidence.

Mlntešl — sena grieķu cilts, kas vēsturiskajā laikā vairs nepastāvēja.

Minojs — Zeva dēls, Krētas valdnieks. Savas gudrības un taisnīguma dēj pēc

nāves kjuva par tiesnesi mirušo valstī.

Mlrmidoni, mirmidoniešl — Tesālljā dzīvojoša cilts, kuras valdnieks bija

Abfflejs.

Mūzas — Zeva un Mnēmosines («Atmiņas») meitas, dažādu mākslu dieves.

Tradicionālais mūzu skaits — 9. Abu epu sākumā dzejnieks vēršas pie

mūzas, episkā dzejnieka Iedvesmotājas, no kuras uzzina seno laiku no-

tikumus.

Nauslkaja — falāku valdnieka Alkinoja meita.

Nausltojs — Poseldona dēls Alkinoja tēvs, falāku valdnieks, kura vadība tie

no Hlperejas pārcēlušies Sherljas salā.

Neaira — nimfa. Okeāna meita, dzemdēja Hēlijam Faetūsu un Lampetlju.

Nektārs — dievu dzēriens

Nēlejs — Poseldona dēls Nestora tēvs, Hlorīdas virs.

Neoptolems — Abllleja dēls.

Nērlts — 1) Itaka brālis; viņa vārdā saskaņā ar mītu nosaukts 2) kalnājs Itakas

salas zlemejos.

Nestors — Nēleja dēls, sirmais Pllas valdnieks, labs runātājs. Nestora runas

«Iliadā» satur parasti pamācības vai atsaukšanos uz «vecajiem labajiem

laikiem», kad cilvēki bijuši stiprāki un labākL

Nīss — Amfinoma tēvs.

Noēmons — Fronlja dēls, itakletls.

Nots — dienvidrietumu vējš.

Odisejs — Itakas valdnieks, «Odlsejas» galvenais varonis.

Ogiglja — mītiska sala, kur dzīvoja nimfa Kalipso.

Oidlps (Edips) — Tēbu valdnieks.

Okeāns — 1) grieķu mitoloģijā — upe, kas plūst ap Zemi, ko grieķi Iedomājās

kā ripu; 2) Okeāns kā dievība — titāns, Urāna (Debess) un Galjas (Zemes)

dēls, visu jūru, upju un avotu pirmsākums.

Olimps — kalns uz TesālIJas un Maķedonijas robežas. Sājā kalnā grieķi loka-

lizēja «olimpisko» dievu miteklL

Ops — Pelsēnora dēls, Elriklejas tēvs.

Orests — Agamemnona un Klltalmnestras dēls.

Orhomena — 1) pilsēta Arkādijā; 2) plisēta Bototljā (minlešu Orhomena).

Orions — Izcils mednieks, Eosas (Ausmas) mījākais (sk. pask. V, 121.); to no-

galināja Artemīda: Homēra epos figurē arī kā zvaigznājs.

Orsilohs — AJfeJa dēls, Dlokla tēvs, Fēni valdnieks.

Ortlgija — mītiska, ar Artemīdu saistīta sala.

Oss — kalns Zlemejtesālljā.

Ots — Eflalta (sk.) brālis.

Pafa — pilsēta Kipras salas rietumos. Pafā bija slavens Afrodītes templis.

Palēons, Palons — dievu ārsts.

Pallada — Atēnas pievārds.

Pandarejs — krētietls, Aēdonas un divu citu meitu tēvs, Tantala draugs.

Parīds (arī Aleksandrs) — Prlama dēls, kas, viesojoties Spartā, aizvedis sev līdz

uz Troju Spartas valdnieka Menelāja sievu Heleni kopā ar daudzām

Menelāja dārglietām.

Parnass — kalnājs Fokīdā.

Patrokls — Menoltija dēls, Abllleja labākais draugs; krita no Hektora rokām;

viens no grieķu galvenajiem varoņiem «Iliadā».

Peirajs — Klltija dēls, Itakletls, Tēlemaha draugs.

Pelsandrs — Poliktora dēls, Itakletls.

Pelsēnors — 1) Opa tēvs; 2) saucējs Itakā.

Pelslstrats — Nestora jaunākais dēls.

Pelasgi — Grieķijas senie (pirmsgrieķu) Iedzīvotāji; viena to daja, jādomā,

izcejoja uz Mazāziju. Mazāzljas pelasgl «Iliadā» parādīti kā trojiešu

sabiedrotie.

Pēlejs — Ahilleja tēvs, mirmidonu valdnieks.

Pēlijs — kalns Ziemeļtesālijā.

Peloponēsa — pussala Grieķijas dienviddaļā.

Pēnelope, Pēnelopeja — Ikarija meita, Odiseja sieva.

l’eriboja — Eirimedonta meita, dzemdēja Poseidonam dēlu Nausitoju, Alkinoja

tēvu.

Perimēds — viens no Odiseja biedriem.

Perse — Okeāna meita, Hēlija sieva, Aiēta un Kirkes māte.

Perseioneja (parastāk Persefone) — Zeva un Dēmetras meita, Aīda sieva, pa-

zemes valdniece,

l’lērija — Maķedonijas apgabals.

Pila — pilsēta Peloponēsas dienvidrietumos, Nestora rezidence.

Plrlflegetonta («Uguns upe») — upe pazemes valstībā.

Pitoja — Fokīdā, pie Parnasa kalna atrodošās Apollona tempja un orākula

vecākais nosaukums.

Pollbs — 1) Eirimaha tēvs; 2) kāds Pēnelopes precinieks; 3) bagāts ēģiptietis,

pie kura ciemojās Menelājs; 4) kāds falāks.

Polifēms — kiklops, Poseldona un nimfas Toosas dēls.

Pullktors — 1) Itakas pagātnes varonis; 2) Peisandra tēvs.

I’ontonojs — falāku saucējs.

Poseldons — Krona dēls, Zeva brālis, jūras dievs.

Priding — Eāomedonta dēls, Trojas valdnieks.

Piotejs — juras dievība, Poseldona kalps.

Pstra — sala Egejas Jūrā.

Radamants (pareizāk Radamantijs) — Zeva un Eiropas dēls, Mīnoja brālis (sk,

pask. IV, 563.).

Htksenors — Nausltoja dēls, Alkinoja brālis.

S.une — sala Jonijas jūrā, Ietilpa Odiseja valstī.

Mierlja — mītiska sala, kur dzīvoja tālāki.Senie grieķi to Identificēja ar Ker-

klras (tagadējo Korfu) salu; mūsu dienās to parasti Identificē ar Krētu.

salona — feniķiešu galvaspilsēta.

SIlieli Sicīlijas rietumpiekrastes pirmiedzīvotāji negrieķL

Slntl niill.sklc Leranas salas IedzīvotājL

Miēnna — lieli putni ar cilvēku, parasti sieviešu galvām; pievilina cilvēkus ar

Hiivilm brīnumainajām dziesmām un tad tos aprij. «Odisejā» figurē divas

sirēnas.

Slrlļa mītiska sala, Eimaja dzimtene.

Milita nimfas Kratajas meita, jūras nezvērs, ko senie grieķi, tāpat kā Ha-

rllidu, lokalizēja Mesīnas jūras šaurumā.

Noļimi lauta Liki ja (Mazāzljā).

Spin la pilsēta l’cloponēsā, Menelāja rezidence.

Slīkšu — upe pazemes valstī.

SiniljH — zemesrags Atikas dienvidaustrumos; tur atradās Atēnas templis.

lata sala pie Akarnānijas rietumpiekrastes; tajā valdīja Odiseja draugs

Ments.

lulled grieķu cilts, kas apdzīvoja Akarnānijas rletumpiekrastl un salas tās

tuvumā.

I algota — kalnu grēda Lakedaimonā.

I rbiiN I) pilsēta Boiotljā («Septlņvārtu Tēbas»); 2) plisēta Ēģiptē («Slmtvārtu

TChasn).

Teiresijs — neredzīgs tēbiešu pareģis.

Tēlemahs — Odiseja un Pēnelopes dēls.

Tēlepila — lalstrigonu pilsēta.

Temīda — dievu saucēja; vēlākajā mitoloģijā — taisnības un likumības dieve.

Temesa — vieta Klpras salā vai Dienvidltālijā; bija pazīstama ar savām vara

raktuvēm.

Teneda — sala Egejas jūrā.

Teoklimens — Polifeida dēls, Melampoda pēcnācējs, pareģis. Nogalinājis kādu

vīru, spiests bēgt no dzimtenes. Tēlemahs, iepazinies ar viņu pie Pilas,

aizved viņu uz Itaku.

Tesāllja — apgabals Vldusgrieķijas austrumos.

Tēsējs — Aigeja dēls, viens no Atēnu mītiskajiem valdniekiem un atiešu na-

cionālajiem varoņiem.

Tesproti — cilts Epeirā.

Tetīda — Nēreja meita, Pēlēja sieva, Ahllleja māte.

Tīdejs — Diomēda tēvs.

Tiests — Pelopa dēls, Atreja brālis, Aigista tēvs.

Tindarejs — Spartas valdnieks, Lēdas vīrs, Klitalmnestras tēvs.

Tīro — Tesālljas valdnieka Krēteja sieva, Poseldona mīļākā; dzemdēja Posei-

donam, kas tuvojās viņai upes dieva Enipeja izskatā, divus dēlus —

Peliju un Nēleju.

Titijs — Galjas dēls, milzis; kad gribējis darīt pāri Lētojai, viņu nogalinājuši

tās bērni Apollons un Artemīda; par sodu cieš mūžīgas mokas Aīdā.

Tītons — Priama brālis, Eosas (Ausmas) vīrs (sk. pask. V, 1.).

Toosa — nimfa, Forkīna meita, dzemdēja Poseidonam kiklopu Pollfēmu.

Trāķija — zeme austrumos no Maķedonijas.

Trasimēds — Nestora dēls.

Trīnakija — mītiska sala, kur ganījās Hēlija ganāmpulks; senie grieķi Trīna-

kiju Identificēja ar Sicīliju.

Trītogeneja — Atēnas epitets ar neskaidru nozīmL

Troja (arī Ilija) — trojiešu galvaspilsēta Mazāzijā, netālu no Hellesponta (sk.

ievadu «Illadai», 16. Ipp. un sek.).

Zaklnta — sala Jonijas jūrā, Ietilpa Odiseja valstī.

Zefīrs •— rietumu vējš.

Zevs — Krona dēls, dievu valdnieks.

SATURS

A Feldhūns Odiseja………………………………………………………………………

О DISEJA

I Dievu sapulce. Atēnas padoms Tēlemaham

II.      ltakiešu sapulce. Tēlemahs aizceļo…………………………………………

III.      Nolikumi Pīlā………………………………………………………………… ….

IV.      Notikumi Lakedaimonā………………………………………………………..

V.        Odiseja plosts……………………………………………………………….

VI.      Odisejs nokļūst pie fālākiem…………………………………………….

VII.      Odiseja Ierašanās pie Alkinoja…………………………………………..

VIII.      Odisejs falāku vidū…………………………………………………………

IV Odisejs stāsta savus piedzīvojumus. Kiklopi………………………….

X.      Aiols. Lastrigoni.Kirke……………………………………………………..

XI.      Mirušo valstī………………………………………………………………….

XII.      Sirēnas. Skllla. Haribda. Hēlija vērši……………………………………

Mil. Odlsejs atstāj fālākus un atgriežas Itakā…………………………………

XIV.      Odisejs pie Eimaja………………………………………………………….

XV.      Tēlemahs Ierodas pie Eimaja…………………………………………….

XVI.      Tēlemahs pazīst Odiseju………………………………………………….

XVII Tēlemaha atgriešanās Itakā…………………………………………………..

XVIII. Odiseja ciņa ar Iru

XIX.  Odiseja saruna ar Pēnelopi.Kāju mazgāšana…………………………………………………………..

XX.   Notikumi līdz precinieku nogalināšanai……………………………..

XXI. Loka pasniegšana…………………………………………………………..

XXII. Precinieku nogalināšana……………………………………………………..

XXIII.Pēnelope pazīst Odiseju

XXIV. Otrā mirušo dvēseļu Izsaukšana…………………………………………

Paskaidrojumi………………………………..

īpašvārdu un mitoloģijas terminu vārdnīca.

Гомeр

ОДИССЕЯ

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Художник К. Фридрихсон

Redaktors А. Feldhūns

Maksl, redaktors А. Jēgers

Tehn. redaktores V. Klana un D. Pastare

Korektore A. Ābele Nodota salikšanai 1966. g. 7. septembri.Parakstīta iespiešanai 1967. g. 18. aprīlī. Papīra formāts 70X103/16. 25,38 flz. IespiedL; 34, 77 uzsk. iespiedl; 24,29 Izdevn.l. Metiens 16 000 cks. Maksā 2 rbj. 70 kap.

Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20548/D2274. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina Ielā 137/139. Pasūt. Nr. 508. Ielīmes un apvāks iespiesti Paraugtipogrāfijā Rīgā, Pušklna ielā 12. Pasūt. Nr. 3551. An #

Content

Homērs Odiseja

ODISEJA

ODISEJA

KOMENTĀRI

PASKAIDROJUMI

TERMINU VĀRDNĪCA

SATURS