Ibsens Henriks

Brands

Henriks Ibsens

Brands

PERSONAS

Brands • Viņa māte • Ejnars, gleznotājs • Agnese • Fogts • Ārsts • Prāvests ■

Ķesteris • Skolotājs  Gerda • Kāds zemnieks • Viņa pusaugu dels • Otrs zemnieks - Sieviete • Otra sieviete • Rakstvedis • Garīdznieki un ierēdņi • Ļaudis, viri, sievas un bērni • Kārdinātājs tuksnesi - Neredzamo koris • Balss

Notiek mūsu laikos kādā fjordu draudzē un apkārtnē uz Norvēģijas vakaru krastiem

PIRMAIS CĒLIENS

Sniega lauks kalnu augstumos. Bieza, smaga migla. Lietus un dziļa krēsla.

Brands, melnā apģērbā, ar spieķi un ceļasomu, cīnās pret kalnu uz vakariem.

Kāds zemnieks un viņa pusaugu zēns — viņa pavadoņi — seko viņam nelielā

attālumā.

Zemnieks, Brandu saukdams.

Ē, svešais vīrs, jel pagaidi!

Kur esi?

Brands. Šeit!

Zemnieks. Tu zudīsi!

Tik bieza migla šodien, tiešām,

Ne acī durams neredzi.

Zēns. Pag! Te ir plaisas!

Zemnieks. Te ir gāles!

Brands. Ne ceļa neredz vairs, ne tālesl

Zemnieks kliedz.

Jel stāvi! Dieva dēļ! Te bruks

Kāds šļūdonis un viss tad juks!

Brands klausīdamies.

Es dzirdu — ūdenskritums rūc.

Zemnieks. Caur sniegiem upe cauri brāžas,

Šeit nevaldāma lejup gāžas, -

Es, tu — te katrs nāves gūts!

Brands. Man jātiek pāri, jātiek pāri!

Zemnieks. Jel savaldi sev gribas kāri!

Nāc atpakaļ; te pamats šķldis,

Ja ne, tad klāt tev nāves bridis.

Brands. Mans kungs par tavām bailēm smies!

Zemnieks. Kas ir tavs kungs?

Brands. Pats dievs!

Zemnieks. Un tu? Kas esi tu?

Brands. Es mācītājs.

Zemnieks. Lai būtu tā,

Lai būtu tu pats varenais,

Vai prāvests, biskaps — nesargās

No posta tevi spēks, ne griba,

Pirms ausīs rīts, ja tālāk tu

Vēl spersi soli pārdrošu.

Tuvojas viņam un runā pārliecinoši.

Klau, mācītāj, nav spējams, šķiet,

Kas pāri mūsu spēkiem iet.

Tev tikai viena dzīves gaisma,

Zūd ta — ko dos tev nāves baisma?

Nāc atpakaļ, vēl ciems tik tāls,

Sedz mūsu ceļu miglas vāls —

Pat cirvis nešķeltu tam plaismu.

Brands. Ja migla bieza, neprasiet,

Lai malduguns mums talkā iet!

Zemnieks. Visapkārt Iedus ezers mēms.

Tas dažam mūžu dusu lēm's.

Brands. Tam iesim pāri!

Zemnieks. Tas jau būtu

Sākt darīt neiespējamo!

Brands. Viens bija reiz, tas ticībā

Pār jūras dzelmēm staigāja.

Zemnieks. Tas bija reiz, bet dibenā

Ies katrs, kas vēl mēģinās.

Brands. Ardievu! Grib iet.

Zemnieks. Uz spēles ir tev dzīvība!

Brands. Ja dievs grib mani pārbaudīt,

Lai krāces manā ceļā krīt!

Zemnieks pie sevis. Šis cilvēks runā ārprātā!

Zēns raudošā balsī.

Nāc, tēv, man liekas, pieņemas

Sniegs, lietus, vētras postošas!

Brands paliek stāvot, tad tuvojas zemniekam.

Ja nemaldos, tad tuvumā

Ir tava meita vienīgā;

Tā lika teikt tev ātrumā,

Ka miera nebūs kapsētā,

Ja mirstot tevi neredzēs.

Zemnieks. Jā gan, tas tiesa, mācītāj!

Brands. Un šodien pēd'jā diena tai?

Zemnieks. Jā.

Brands. Varbūt vēl rīt?

Zemnieks. Nē, nē!

Brands. Tad līdzi man nāc!

Zemnieks. Nav iespējams! Ak! Vai tev prāts?

Brands skatās viņam cieši acīs.

Simt dālderu tu nežēlotu,

Lai viņa svēti mirtu, ko?

Zemnieks. Nē, mācītāj!

Brands. Bet divi simti?

Zemnieks. Vēl vairāk ko!

Es savu mantu, namu dotu,

Lai viņa mierā aizmigtu.

Brands. Un arī savu dzīvību?

Zemnieks. Ko, dzīvību? Mans mīļais . . .

Brands. Tad ne?

Zemnieks kasa aiz auss.

Vai tas var būt mans pienākums!

Ak, apdomā jel Kristus dēļ,

Man mājā bērns un sieva vēl.

Brands. Bet — māti atstāja viņš pat».

Zemnieks. Jā, toreiz darīja to kādu,

Dažs brīnumdarbs bij viņa griba,

Tas viss nu zudis aizmirstībā.

Brands. Tad posta ceļu iet tu vari:

Tev dievs ir svešs, tu viņam ari!

Zemnieks. Ak, cik tu skarbs!

Zēns velk viņu projām.

Nāc, atstāj to!

Zemnieks. Nē, nē! Ar mums tam jāceļo.

Brands. Man jāceļo?

Zemnieks. Tev jāiet līdzi; ja šeit tu ta

Viens paliec naktī, negaisā

Un ja tur lejā izzinātu,

Ka bijām arī mēs tev klātu, —

Kā noziedznieks es gūstīts tiktu,

Un, ja tu mirsti, cietums man,

Kur bada maize, važas skan.

Brands. Dievs tevi pārbaudīt tā liktu.

Zemnieks. Ne viņa dēļ, ne tevis dēj.

Par sevi cīnos, sevis dēļ, —

Nāc līdzi!

Brands. Ardievu! Dobja rūkoņa tālumā.

Zēns kliegdams. Klau, lavina!

Brands uz zemnieku, kas viņu tur pie krūtīm.

Laid! Laid!

Zemnieks. Nē!

Brands. Laid vaļā, laid!

Zēns. Mums jāsteidzas!

Zemnieks, cīnīdamies ar Brandu.

Lai parauj mani- !

Brands izraujas no viņa rokām un nogāž to sniegā.

Jā, droši vien

Tu nerimsies, līdz raus viņš tevi! Aiziet.

Zemnieks pieceļas un berzē sev roku.

Ak vai, lai tas pie velna skrien!

Tas dieva darbiem atdod sevi?

Sauc paceldamies.

Ē! Mācītāj!

Zēns. Viņš kalna kraujā uzkāpa.

Zemnieks. Jā, jā, vēl redzu to, man šķiet.

Sauc atkal.

Es esmu vēl kā neziņā —

Kur sākām neceļā mēs iet?

Brands no miglas. Ko šaubīties liec dvēselei:

Tu sen pa plato ceļu ej!

Zemnieks. Dievs dod, ka viņam tiesa būtu,

Es siltā gultā mieru gūtu.

Viņš un viņa dēls aiziet uz rīta pusi.

Brands kļūst redzams atkal augšā un klausās uz to

pusi, kur zemnieks aizgājis.

Tie mājās iet. Lūk, gļēvulība!

Ja nebūtu tev vāja griba,

Ja tikai spēks tavs neiespētu,

Es labprāt tev tad palīdzētu —

Kaut guruši un slimām kājām,

Tak ceļu rastu mēs uz mājām.

Bet palīdzība neglābs to,

Kas negrib neiespējamo.

Nāk uz priekšu.

Ak dzīvība, cik mīli dārga

Tā ir priekš katra zemes vārga!

Kā sargā viņu katrs nieks,

Ka visas pasaul's prieks un laime

Un visas zemes ļaužu saime

Bez viņas būtu nabags lieks.

Ak dievs! Tie visu dod labprāt,

Tik dzīvību nekad, nekad!

Smaida kā atmiņās.

Kā zēns daudz domājis es tiku, —

Kaut gan bez soda nepaliku,

Sev svītras sāpīgas tik guvu,

Kad skolā sapņotājs jau kļuvu, —

Par zivi, kas no ūdens baidās,

Par pūci, kura tumsu nīst, —

Par mani skaļi smiekli laidās:

Neviens šīs domas neatzīst.

Bet es jau toreiz samanīju,

Cik dziļa plaisa atvērās

Starp lietām, kādas viņas bija

Un kādām vajadzēja būt,

Kas katrai būtnei jānes bija

Un katram izlikās par grūt.

Ikkatrs te, vai vergs vai brīv»,

Ir tāda pūce, tāda zivs,

Viens dzīvo dziļumos un dzelmēs,

Cits mokās nakts visdziļas kvelmēs,

Bet katrs no jūras dzelmes baidās,

Gar krasta sēkļiem vienmēr svaidās,

No zvaigžņu mirdzuma tam baismas,

Viņš meklē, sauc pēc dienas gaismas.

Apstājas brīdi un klausās.

Kas tas? No lejas balsis nāk,

Ar dziesmām smiekli kopā vijas.

Klau, urā, gaviles kā mijas

Bez skaita vienmēr priecīgāk!

Caur miglu brāžas saules stari,

Viss atmirdz tālu kalnam pāri . . .

Lūk, jaunie ļaudis priecīgie

Uz pļavas, saules apspīdētas,

Lūk, viņu ēnas; rokas sniegtas;

Nu atvadās un skūpstās tie.

Jau šķīrušies; iet daži lejā,

Bet divi šurpu atgriežas,

Vēl zīmēm mī]i atvadās,

Ar rokām vēcina un smejas.

Saule arvien vairāk izklīdina miglu. Brands stāv

nekustēdamies un raugās lejup uz nācējiem.

Kā smaida viss ap mī]o pāri!

Klīst miglājs, kur tie pagriežas,

Tiem nora ceļā paklājas,

Nes sveicienu tiem saules āre.

Vai brālis, māsa tie? Kā smej

Tie, roku rokā kopā turas.

Tās apģērbs zemei nepieduras;

Viņš viegli tā kā spalva dej.

Tā bēg, viņš žigli tvert to sniecas;

Daudz netrūkst — viņu gūtu tas,

Bet, lūk, tā skrejot spēlējas,

Tai smiekli, dziesma kopā tiecas!

Ejnars un Agnese vieglās ceļa drēbēs, abi ziedoši, pietvīkuši

nāk spēlēdamies gar kalna nogāzi uz priekšu. Migla ir zudusi;

gaišs vasaras rīts mirdz pār kalniem.

Ejnars. Agnes, mans mirdzošais taurenīts,

Drīz būsi tu manā rokā;

Mans tīkls no brīnišķām cilpām vīts,

Šīs cilpas mana dziesma loka!

Agnese dejodama raujas atpakaļ un vienmēr izvairās no viņa.

Ja esmu es tauriņš brīnišķīgs, maigs,

Pļavu puķēs man atdusēt ļauj.

Un, ja tev ar mani rotaļāt laiks,

Tad seko man tikai, ne skauj!

Ejnars. Agnes, mans mirdzošais taurenīts,

Tu manā tīklā jau esi;

Nu straujā deja vairs nepalīdz,

Drīz gūstīts bez spēka tu dvesi!

Agnese. Ja esmu es taurenīts daiļš un smalks,

Lai nes mani brīvē tad vēji,

Bet, ja mani tvertu tavs tīkla valgs,

Manus spārniņus netver tu spēji!

Ejnars. Nē, nē, manas rokas gan maigas kļūs,

Pie manas sirds tev būs dusa;

Visa dzīve tev mīļa deja būs

Saldos smieklos sapņaina, klusa.

Nemanot viņi ir tuvojušies stāvai klintij un atrodas

uz pašas kraujas malas.

Brands. Pag! Pag! Tur bezdibens!

Ejnars. Ehē! Kas tur?

Agnese rāda uz augšu. Lūk, tur!

Brands. Hei, hei, jūs skatieties!

Vēl solis, un sniega kārta

Ar jums uz bezdibeni skries.

Ejnars aptver Agnesi ar roku un smejas.

Mums viņa vārds bija dzīves ķīla!

Agnese. Jā, dzīvībai priekš rotaļas.

Ejnars. Kā saules gaisma atveras

Mums simtu gadu ilga mīla.

Brands. Tik tad jūs beigsiet —?

Agnese vicina plīvuru.

Nē, ak nē!

Tad rotaļāsim aizsaulē.

Ejnars. Simt gadu tikai zemes lejā,

Bezgala laimes pilnībā,

Simt gadu mīlas rotaļa.

Brands. Un tad?

Ejnars. Tad augšā turpināsies deja!

Brands. Tad šurp no debesīm jus nākat?

Ejnars. Nu saprotams, kā tad!

Agnese. Tas ir,

Mēs tagad nākam no ielejas.

Brands. Jā, es jūs abus redzēju,

Kad nupat pagājāt jūs garam

Gar lejas ūdenskritumu.

Ejnars. Jā, tur mēs brīdi stāvējām.

Mūs draugu pulciņš pavadīja;

Vēl sveicienus tur dalījām

Un atmiņas mums mīļas bija.

Ak, nāciet lejup te pie mums

Un paklausieties mūsu stāstā,

Tas senusenais dziedājums.

Ko stāvat tur kā akmens lāstā?

Tīrs ledusvīrs! Jel kustieties!

Uz priekšu! Tā, nu klausieties —

Vispirms es tikai gleznotājs,

Bet, kas par laimi, radītājs,

Kā visuvarenais, kas raisa

Iz kūnām tauriņus priekš gaisa!

Bet skaistākais, ko veltīja

Man dievs, ir mana līgava!

No dienvidcelojuma nāku

Ar mazo krāsu balastu

Agnese sajūsmā. Ar karaļspēku varenāku

Par visu gudro gudrību!

Ejnars. Un, kad te sādžā lejā biju,

To viesos kaut kur ieraudzīju.

Tai tikās saule, kalnu gaiss

Un sveķu reibums smaržīgais.

Pats liktens mani šurpu sauca,

Kā burvju dziesmā dvēsle trauca,

Te mežos, makoņbaltuma

Man šķitās daile meklētā.

Te savu meistardarbu veicu:

Sis rožu vaigs, kas apstarots,

Šīs acis, kurās laimi sveicu,

Šis smaids, kas viss tik mīlai dots —

Agnese. Pats savu darbu nemanīji,

Kā reibis sapņu plūdumā,

Līdz kādas dienas sākumā

Ar gleznām atkal aizņemts biji.

Ejnars. Tad prātā nāca man — ak dievs!

Ka neesmu vēl precējies!

Urā! Tad dzērām derības,

Lai būtu viss, kā pienākas.

Kāds mūsu ārstam nu bij prieks!

Viņš tādās lietās nava lieks,

Trīs dienas līksmojām un smējām

Ar dziesmām, dejām, gavilējām —

Mums vecais godu parādīja,

It visi jaunie līdz mums bija.

Tik šonakt ceļā devāmies;

Bet svētki nebeidzās, paties, —

Viss pulks mūs kalnos pavadīja

Ar puķu vītnēm, karogiem,

Mežs pilns ar smiekliem, dziesmām bija

Agnese. Bij deja mūsu ceļojums

Gan divatā, gan barā mums.

Ejnars. Mums saldais vīns bij ceļā līdzi.

Pat smagā migla pašķīrās,

No mūsu ceļa novēlās.

Brands. Un nu kurp dodaties?

Ejnars. Tik taisni —

Uz pilsētu.

Agnese. Turp, kur es mājoju.

Ejnars. Vēl tikai mazu gabaliņu

Uz vakariem, līdz fjordam vien,

Tur jautrais Egirkumeļš skrien,

Mums kāzu brauciens iet ar viņu

Un tad uz dienvidkrastiem kopā

Kā gulbji pirmā skrējienā.

Brands. Un kur?

Ejnars. . . .Tur mīla vienos kopā

Kā sapnis mūs, kā pasaka.

Jo tiešām — viņā svētku rītā,

Kaut nebijām mēs baznīcā,

Bij mūsu dzīve iesvētīta

Kā prieka mūža guvuma!

Brands. Kas iesvētīja?

Ejnars. Gavilējot

Mums tika visu sveiciens dots:

Nu, vētras gaisam pāri ejot,

Mums būdas jumts būs vainagots.

Ikkatrs briesmu brīdinājums

Bij aizskūpstīts un aizraidīt»,

Mums skaisto ziedu darinājums

Jau laimei tika galvā vīts.

Brands. Tad sveiki abi! Aizgriežas un ļļrib

Ejnars. Nē, pagaid, apstājies,

Tu pazīstams man izliecies!

Brands auksti. Mēs esam sveši.

Ejnars. Liekas tā,

Ka skolas dienu atmiņā

Tavs tēls un sejs man atmirdzētu.

Brands. Jā, jā, kā zēni draugi bijām,

Nu vīra ceļu tagad eju.

Ejnars. Vai neatminos vairs? Iesaukdamies. Brand, tu!

Lai tevi, tevi aizmirstu!

Brands. Es tevi tūlīt pazinu.

Ejnars. No sirds tad tevi sveicinu!

Tu vēl tas pats, ko neredzēja

Nekad, ja pulkā spēlējām.

Ar domātāja rievu sejā

Tu staigāji viens klusiņām.

Brands. Starp jums es biju svešinieks,

Bet tu — par tevi bij man prieks.

Kā dienvidnieks tu biji citāds —

No citas vietas nekā es

No klinšu, jūras bangu šalkas

Un kailo kalnu dzimtenes.

Ejnars. Te tava sādža tuvumā?

Brands. Turp šodien mani aicina.

Ejnars. Šodien? Tad atkal projām rīt?

Brands. Man daudz tur nav ko padarīt.

Ejnars. Man šķiet, tu mācītājs?

Brands. Vikārs.

Kā meža zvēram mājoklis

Man citreiz mežs un citreiz ārs.

Ejnars. Un kur pēc tam tev jāceļo?

Brands ātri un skarbi.

Ak, neprasi man to!

Ejnars. Kāpēc?

Brands citādā balsī.

Nu, manis dēļ!

Tas kuģis, ar ko ceļosiet,

Uz manu mērķi ari iet.

Ejnars. Mans kāzu ceļojums? Paties?

He, mīļā, nu mēs būsim trīs.

Brands. Bet līķis jāapglabā man.

Agnese. Tev — līķis?

Ejnars. Tev? Kas tad būtu jāaprok?

Brands. Tas dievs, ko tu par savu sauc!

Agnese atraujas.

Nāc, Ejnar, nāc!

Ejnars. Brand!

Brands. Jā, kalpu dievs,

Tas vergu pulka vergu dievs,

To vajag šodien iezārkot

Un steigšus zemes pīšļiem dot.

Jūs zināt: slikta smaka tam,

Kam sen bij laiks būt apraktam.

Ejnars. Tu esi slims!

Brands. Jā, slims es esmu,

Kā priedes tās ar vētras dvesmu;

Ne es, viss mūsu mūžs un laiks,

Ko nomāc vergu gara tvaiks.

Jūs gribat tikai jokoties,

Pus ticēt un pus brīnīties;

Jūs visu uzveliet, paties,

Tam, kura nevainīgā miesa

Priekš jums reiz kauta zemes liesā.

Viņš ērkšķiem kronēts bij pilns rētu,

Lai jūs nu smiet un dejot spētu,

Jā, dejo vien un gavilē —

Gan raudās reiz tev dvēsele!

Ejnars. Šo sprediķi es pazīstu!

Tas iet pa ciemu, pilsētu —

Tā ir tā jauna mācība,

Kas dzīves priekus nicina:

Kas negrib galvu pelniem segt,

Tam elles ugunīs bus degt.

Brands. Nē, neesmu es bibelnieks,

Man sprediķis un kanc'le nieks,

Pat nezinu, vai kristīgs es,

Tik vienu ilgu sirds man nes:

No zemes rūsu notīrīt,

Lai jauna atziņa mums spīd!

Ejnars. To domājis gan nebutu,

Ka dzīves prieka pilnība

Var kādam būt par riebumu.

Brands. Nav vainīga te līksmība;

Mums vajag atziņas, paties,

Ja priekam reiz tu atdevies,

Lai viņš tad ir tavs vienīgs dievs.

Kāds esi, paliec vienmēr tads,

Un tik ne šaubīgs niedres kals,

Kas gribi būt, tas esi viss,

Ne šodien putns, rīt rāpulis!

Ir Bakchus dižens ideāls,

Bet smieklīgs nelga krogus brāls;

Zilēns ir svētlaimības tēls,

Tak riebīgs — dzērājs, ielas dēls.

Ej ciemos tik un paskaties,

Pie katrām durvīm paklausies,

Tur katrs cilvēks pus — kaut kas

Un atkal pusē nieks — nekas!

Pusnopietns pa svētku laiku,

Pusdievbijīgs ar liekuļvaigu,

Pusstrādīgs — tā kā tēva tēvs,

Pa pusei karsts, pa pusei gļēvs.

Pie vispārības drusku sējies,

Valsts labā mazliet papūlējies;

Tas cietu zemi grib zem kājām,

Grib glaimus mazliet sludinājām;

Pa pusei pilda solīto,

Kā dzērājs mazliet pajoko,

Bet klibo pakaļ katrai dienai

Un lasa artavas pa vienai,

Ar pieklājību, padevību

Uz dusu iežūžojis gribu!

Viņš plaisa labā, ļaunumā,

Viņš lūzums savā darbībā.

Bet ļaunākais pie visa tā —

Ik daļa izirst nespēkā.

Ejnars. Kas smējējs, tam nav atzinības,

Tak ļaudis saudzēt — pieklājīgi.

Brands. Varbūt, bet ne tik veselīgi.

Ejnars. Nu labi, tev un man ja gribas

Šo tautu notiesāt ar nievu,

Kā izlīgsim ar tavu dievu,

Ko gribēji tu iezārkot,

Ar to, kas mums vēl visu dod?

Brands. Mans draugs, tu gleznoji reiz viņu

Ar tādu brangu pašapziņu,

Ka katrs, kam to skata acs,

Tiek iekšķīgi kā pacilāts.

Nu raugies, kā viņš izskatās:

Tavs dievs ir vecs — *—

Ejnars. Nu — tad?

Brands. Un sirms,

Ir sudrabcirtu bārda šim

Kā jau ikkatram vecītim;

Tak katram bērnam respektu

Viņš iedveš diezgan spēcīgu.

Un, ja vēl filca kurpes tu

Tam piešķir, — ļauns tas nebūtu.

Bet, lai viņš īsts, tad uzglezno

Ar naktsmici un brillēm to!

Ejnars dusmās. Brand, kas tad tas!

Brands. Es nesmejos;

Tā būtu viņa īstā seja

Priekš ģimenes pat sīkumos.

Kā pāvestiem reiz Mesija

Bij tikai šūpļa bērniņš autos,

Tā tautai dievs vēl parādās

Kā bērns, kas sevi vadīt ļautos.

Kā Pēterkrēslā pāvestam

Vairs atslēgas tik atlikušas,

Tā tautas, klausot prāvestam,

Ir dieva valsti aprakušas.

Ar dievu dzīvi savienot

Jūs nevarat, jums nevajgot.

Gan pacelties jūs gribat garā,

Bet nespēks dzīvi zemu dara.

Jums tīk šo gļēvo sugu audzēt:

Dievs piedot tikai drīkst un saudzēt.

Jums viņa tēls — vecs vārgulis

Ar naktsmici, jau noguris.

Bet jūsu dievs šis manim — nieks,

Man dievs ir vētru pavēlnieks!

Mans nelokāms, kur jūsu līks,

Vismīlošs mans, jums — vienaldzīgs.

Un jauns ir mans kā Herkuless,

Jums — salīcis jau mužu nes.

T ā vārds kā zibens dedzinošs

Kā reiz, kad stāvēja viņš spožs

Pret Mozu gaišs uz Oreba

Kā milzis tāls no pundura.

Viņš sauli Gibeonas lejā

Ar brīnumspēku apturēja.

Vēl šodien liels viņš brīnumā,

Bet tava suga — gļēvumā.

Ejnars, nedroši smaidīdams.

Un tagad viss tiks pārradīts?

Brands. Jā gan, pirms nāk mans nāves rīts.

Es zinu: ārsts es esmu te;

Man viņa kļūdas jādeldē.

Ejnars krata galvu.

Ak, nedzēs dakti kvēlojošu,

Pirms gaiša uguns degta nav,

Un neliedz vārdu apnikušu,

Pirms tev vēl jauna vārda nav.

Brands. Nekā es jauna nevēlos,

Man mūžu likums gaismu dos!

Ne baznīcai, ne dogmām došu

Es jaunu formu atdzimstošu.

Kā reiz to gaita iesākās,

Tā tagad nav tā diena tālu,

Kas dzēsīs viņu gaismu bālu

Kā ēnas ātri dziestošās.

Tam klāt ir neizbēgams finis,

Laiks vecas formas miglā tinis —

Viss atkal jaunās ielejās.

Bet, kam ar katru formu karš,

Tas — nenobeigtais dzīvais gars,

Ko pār par paradizes grēku

Ceļ pestītājs ar jaunu spēku.

Tas tiltu ceļ sev cīniņā:

No miesas atkal dievībā.

Šis gars ir tagad gurds un vājš.

Kā jūsu dievs un valdītājs.

Bet iz šī dziļā dvēsļu malda,

Kur gara trulums visu valda,

No gurdām galvām, gurdām rokām

Viņš atdzims pāri savām mokām,

Lai reiz kā radīšanas diena

Dievs savu Ādamu redz cieņā!

Ejnars, Branda pārtraukdams.

Ardievu! Man šķiet vislabākais,

Ka šķiramies.

Brands. Jums ceļš uz rītiem ies.

Mans — ziemeļiem, bet kopā reiz

Mēs kādā vietā tiksimies.

Ardievu!

Ejnars. Nu sveiks!

Brands pagriežas vēlreiz atpakaļ.

Starp miglu, gaismu izvēlies!

Nav dzīve nieks — to mācīsies.

Ejnars atraidoši met ar roku.

Cel jaunu visu tikai tu!

Es veco dievu paturu!

Brands. Jā, glezno vien kā kropli to;

Man pienākums — to iezārkot!

Kāpj gar nogāzi lejā.

Ejnars sāk klusēdams iet un skatās Brandam pakaļ.

Agnese stāv brīdi kā neziņā, tad saraujas un prasa

nemierīgi. Vairs saules nav?

Ejnars. Tas bij tik niecīgs mākonīts;

Lūk, atkal gaismā alviz rīts!

Agnese. Tik salts te vējš!

Ejnars. Tas nāk

Caur kalnu spraugu; iesim te,

Te saules puse.

Agnese, uz dienvidiem rādīdama.

Bet pirmīt nebija tik drūmu

Šis kalns.

Ejnars. To laimē nemanīji tu,

Pirms nāca tas ar drūmumu.

Bet, lai viņš viens nu domās nīkst,

Mums sirdis smiet un līksmot drīkst.

Agnese. Nē, nē, man tagad pietiek jau.

Ejnars. Man, patiesībā, tāpat šķiet.

Un ceļš nu vairs tik viegls nav,

Kalns spēji te uz leju iet.

Bet, kad mēs būsim ielejā,

Tad sāksies īstā līksmība,

Būs deja simtreiz straujāka,

Nekā kad viņš mūs satika.

Skat, Agnes, kāds tur zilgmājs viz,

Viss saules gaismā mirdz un trīs!

Skat, nu kā sudrabs spīguļo

Un nu kā zeltains dzintars rūst —

Tā jūra smagos viļņos grūst,

Mums sveicienu māj sapņaino.

Un redzi, gaišā tālumā

Tur dūmu svītra viegliņā,

Vai tu to vari samanīt?

Nupat viņš kalnu ēnā slīd —

Tas tvaikonis — tas tavs un mans.

Nu fjordā pazūd tas — zils tvans — —

Viņš atkal šonakt jūrā ies,

Tur sapnis kluss mūs abus sies.

Lūk, atkal migla visu tin.

Vai, Agnes, sirds tev vārdu zin,

Kā nosaukt brīnišķīgo mirkli?

Agnese skatās kā neziņā.

Jā gan! Bet saki, saki man, •—

Vai redzēji?

Ejnars. Ko?

Agnese ar bijīgu, nospiestu balsi kā dievnamā, uz Ejnaru

neskatīdamās.

Kā runādams viņš izauga!

Viņa kāpj kalnā. Ejnars seko.

Brands parādās augšā uz takas, nāk uz leju, paliek ceļa vidū

stāvot pie kāda asa klints stūra un noskatās uz ieleju.

Jā, viss atkal pazīstams:

Laivas, šķūņi, katrs nams,

Kalna paugurs, bērzi baltie,

Vecā, brūnā baznīciņa,

Krastā alkšņu birztaliņa —

Viss kā citreiz atminams;

Tikai vecāks, pelēkāks,

Katrs mūris šaurs un smags.

Sniega jumts vēl kalnu sedz,

Maz pār sevi sauli redz

Nabadzīgā lejas tauta,

Šaurai kalnu spraugai ļauta:

Kalns tik draud vēl mūža dienu

Mēms ar savu cieto plienu.

Apsēžas un skatās tālumā.

Vai arī toreiz fjords tik kails

Bija un tik saspiests, smails?

Lietus sijai Lūk, tur klīst

Maza zēģelīte ostā;

Tur, kur klinšu cietā josta,

Kas to namu nepazīst?

Veca sēta krasta malā,

Tumši brūna, atminos

Tevi bērnu dienu čalā,

Pirmo sapņu brīnumos.

Tur pie krastu cietā pliena

Mana bērna sirds bij viena —

Mani māca zemes svars:

Velti modās, sauca gars,

Mūžam cieti siets es biju,

Brīves vārtus nemanīju.

Viss, kas reiz bij ideāls,

Nu kā negaiss rimis, bāls.

Ilgas, spēks tik parādība

Visu ņēma ikdienība.

Vai jau zudis pats prieki ievis,

Visu dzimtenei es devis?

Tā reiz Simsons apciipts modās

Sievas klēpī — neatmodas.

Noskatās atkal ut leju.

Lūk, kas lejā kust un kusi

Vīri, sievas virknēs, barā

Nāk iz savām sētām ara —

Vai tie laupījumu gūs?

Visi iznāk klajumā,

Kalna malā ceļā griežas

Un tad nonāk — baznīcā!

Pieceļas.

Ak, mans skats jums cauri redz,

Gļēvās dvēsles, gļēvās miesas!

Jūsu tēvareizē gan

Viena lūgšana tik skan:

Visu tik priekš savas miesas!

Visa patiesība, griba,

Viss, kas prātus valdzina, —

Ceturtajā lūgšanā

Visa jūsu mīlestība,

Vienīgā no septiņām,

Visās sirdīs ierakstīta.

Tā ir jūsu ticības

Vecā laiva, sēklī dzīta!

Prom! Jums līķa smaka jau,

Lāstu svars spiež visu dzīvo.

Vairs ne vēsmas dvašas nav,

Kas lai dzīves buru plīvo.

Apgriežas uz iešanu; kāds akmens veļas no augšas un nokrīt

pie viņa kājām.

Brands sauc uz augšu.

Ehē! Kas sviež te akmeņus?

Gerda, piecpadsmit gadu veca meitene, skrieti augšā pa kalna

muguru; priekšauts viņai pilns ar akmeņiem. Ha!

Es trāpīju, viņš iebrēcās! Sviež atkal.

Brands. Ko dari tur?

Gerda. Nu nometas viņš zarā sausā

Tur biezoknī, kur vēja lauza!

Sviež trešo reizi un kliedz.

Viņš atkal nāk, ak, palīdz, glāb!

Jau knābj tas mani, nagiem grābj!

Brands. Jel dieva dēļ!

Gerda. Klus! Pagaidi, — kas esi tu?

Jel mierā! Tā, skrien prom viņš nu.

Brands. Kas?

Gerda. To briesmoni vai nemanīji?

Brands. Nē, it nekā.

Gerda. To vanagu, to plēsoni

Ar galvas virsū šķirtām spalvām,

Kam acis kvēl kā asinī!

Brands. Kurp dodies tu?

Gerda. Uz dievnamu.

Brands. Ja tā,

tad kopā mums turp jāstaigā.

Gerda. Mēs? Nē, man jātiek augstumos.

Brands rāda lejup.

Tak dievanams,

Lūk, atrodas tur klajumos.

Gerda uzskata vinu nicinoši un rāda lejup.

Ko? Tas?

Brands. Nu, protams, tikai nac!

Gerda. Nē, mani bailes māc.

Brands. Tev bail? No kā?

Gerda. Priekš manis ir par mazu tas!

Brands. Vai lielāku kur zini tu?

Gerda. Vēl lielāku? Tas var gan būt.

Ardievu nu! Kāpj augšā.

Brands. Vai tur tavs dievanams var būt>

Tur tikai ledus šlūdoņas.

Gerda. Jā gan, draugs, mana baznīca

No mūžu sniegiem uzcelta.

Brands. No sniegiem tik? Nu atminos,.

Kā bērns šo teiku klausījos;

Tur augstumos no šļūdoņa

Ir ledus ala brīnišķa —

Par ledus templi viņu sauc.

Jā gan, par to tiek stāstīts daudz..

Kā grīda tur gu] ezers salts.

Tur šļūdonis kā jumts viz. balts.

Rieš ledus spraišļi velves tur,

Pār zaļām sijām augstu tur.

Gerda. Jā, sakāt «Ala-sprauga» jūs,.

Tak dievanams tas mūžam būs.

Brands. Ak neej turp! Vējš sacelsies,

Caur velvēm brikšķot šausmas skries.

Mazs troksnis, un šis templis brūk —

Gerda, neklausīdamās viņā.

Nāc līdzi, tur briežu pulki, lūk,

Ar sniegiem tie tik lejā brūk,

Kad pavasarī atkūst ledus.

Brands. Jel neej, nāve draud tur tevT

Gerda, lejup rādīdama.

Jel neej turp, tur draud tā tev!

Brands. Lai sargā tevi dievs!

Gerda. Ak nāc, jel nāc,

Kā šlūdoņas tur žvingst un krāc!

Tur viņas tā tev sprediķos,

Ka drebēsi sirds dziļumos.

Un nebaidies no vanaga,

Tas tagad klinšu plaisumā.

Uz mana dievanama tas

Kā vēja karogs plivinās.

Brands. Tavs ceļš, tavs gars — pilns šausmu tas,

Kā skaņa stigās sarautās.

Drīz ļauns par labu pārvēršas,

Tak labāks netiek mūžam tas.

' Gerda. Jau atkal viņa spārni šalc,

Nu, svešais vīrs, man jāsteidzas!

Tik dievnams mani aizsargās, —

Hū, kā viņš uzbrūk, plēsīgs, salts! Kliedz.

Nost, nost! Ja nāksi tuvumā,

Man akmens gatavs metienā!

Aizsteidzas uz kalna augstumiem.

Brands pēc pauzes.

Tev arī jāiet baznīcā!

Tam ledos, un tam — ielejā.

Kas īstā ceļā atrodas?

Un kas visvairāk aizmaldās?

Te vieglprātība, kura dej,

Bez nopietnības viegli smej, —

Tur gara trulums rāpjas tā

Kā tēvutēvu ierašā.

Un ārpr a t s te, kas ļaunāko

Par labu sauc un slavē to.

Šis dejas virpulis tik trauc

Un katru sevim līdzi sauc.

Tad sveiks, mans gara pienākums!

Lauz logus, lai tiek gaisma mums!

Sirds atdusas lai nezina,

Līdz zemes cilts būs svabada!

Tik tad, kad trīs šie kapā grūs,

No mēra zeme brīva būs.

Nu, dvēsle, kaujā iededzies,

Līdz dieva gars pār zemi ies!

Viņš kāpj lejā uz sādžu.

OTRAIS CĒLIENS

Lejā pie stāvu kalnu sienu ieslēgta fjorda. Uz maza paaugstinājuma tuvumā

veca, sagrūstoša baznīca. Tuvojas negaiss. Ļaudis, viri, sievas un bērni, pulci~

ņiem gan pie krasta, gan tālāk pakalnā. Viņu vidū uz kāda akmens sēž fogts;

kāds rakstvedis palīdz izdalīt labību un pārtikas līdzekļus. Ejnars un Agnese

stāv atstatāk; ap viņiem pulciņš cilvēku. Uz jūras atplūdu smiltīm dažas laivas.

Brands parādās uz baznīcas pakalna; no sākuma neviens viņu nemana.

Kāds vīrs laužas caur pulku.

Jel laidiet!

Sieva. Es biju te pirmā!

Vīrs bīda viņu pie malas.

Tik taisies prom! Dodas pie fofļla.

Kungs, manu daļu i/dodi!

Fogts. Tak pagaidi!

Vīrs. Man mājās trūkums, poiti;

Jau četriem pieciem jāmirit nost!

Fogts jokodams. Tev saskaitīt pat nakas grūt.

Vīrs. Viens tagad miris jau VArbut.

Fogts. Dod, skrīver, sarakstu!

Uz zemnieku, papīros mekUdium,

Pag, atraujies!

Tavs vārds? Jā, zīmēts te, patiei.

Uz rakstvedi.

Var dot priekš numur trīsdesmit

Na, ļaudis, vajag uzgaidīt!

Nils Sniegons!

Kāds vīrs. Ja!

Fogts. Ir tava daļa mazāka

Uz pusi, nekā agrāk bija,

Jo jūsu ar nu mazāk ira.

Vīrs. Jā, jā.

Man sieva taisni šonakt mira.

Fogts atzīmē.

Tā atkrīt. Vajag ietaupīt!

Uz aizejošo.

Tik tu man steidzīgi tūlīt

No jauna neprecies!

Rakstvedis smejas.

Ha, ha…

Fogts asi. Par ko jums jāsmejas?

Rakstvedis. Jums, fogta kungs,

Tik labi jokot padodas.

Fogts. Ko?

Ne prātā nenāk smiekli man,

Bet joki dažreiz palīdz gan.

Ejnars nāk kopā ar Agnesi no ļaužu pulciņa.

Nu tukša katra kabata,

Ne makā nav, ne grāmatā;

Nu brauksim mēs kā ub?gi

Ar spieķi tik un pulksteni.

Fogts. Jūs abi laikā atnācāt.

Man sakrāts bij tik mazumiņš,

Un ko gan te lai palīdz viņš,

Kad tukša mute, tukša roka?

Kā palīdzēt lai spētu tas,

Kam pašam jālūdz dāvanas?

Ierauga Brandu un rāda uz viņu.

Ā! Sveiki! Ja jūs atnācāt

Šurp, dzirdot, ka mums bads ir klāt,

Tad nežēlojiet sava laba!

Mums noder katra dāvana . . .

Šai tuksnesī, kur trūkums valda,

Tur divas zivtiņas uz galda

Gan nav nekāda barība.

Brands. Ak, elkam desmittūkstoš kurvju

Tik pelavas, ko aizrauj vējš.

Fogts. Es vārdus nelūdzos no jums,

Tie akmeņi tik badā mums.

Ejnars. Ko ļaudis cieš, tu nezini,

Ja savu sirdi cietini.

Ikkatrā mājā vaidi, kaps,

It visur līķi — —

Brands. Jā, redzu gan:

Jums acis svina pelēkas,

Šķiet, soģis bargs te rīkojas.

Fogts. Un tomēr sirds kā tērauds tev?

Brands nāk pulkā un runā ar uzsvaru.

Ja tikai vienas dienas posts

Te pārbaudīdams pāri dotos,

Var būt, ka es tad iežēlotos.

Krd dzīvnieks tevī pamostas,

Tad četrrāpus ir jāmetas;

Aiz dienas diena gausi lien,

Kā bēru gājiens vilkdamies,

Grābj tevi izmisums, paties,

Tad jāgriežas pie dieva vien.

Bet jūsu dievs ir tīkams, labs:

Viņš iedveš visiem nāves bailes,

Līdz kapam Veda jūs kā spailēs,

Caur badu viņš jūs tikai glābs!

Vairākas balsis pārtrauc to draudoši.

Viņš trūkumā mus izsmej vēl!

Fogts. Viņš jums pat druskas nenovēl.

Brands pakrata galvu.

Ja mana asins līdzētu,

Kā kādu brīnumavotu

Šīs dzīslas es jums atdarītu,

Lai tukšs un bāls pats nāvē krītu;

Bet tā es saceltos pret v i ņ u,

Viņš ceļ iz pīšļiem jūs ar ziņu!

Ik īstu tautu, kaut tā vāja,

To nelaime tik stiprināja;

Tās gars kā ērglis paceļas

No putekļainās ikdienas,

Kā milzis griba galvu slien

Un zin: tam uzvara būs vien.

Bet posts, ko nepaaugstina,

Tas pat pie dieva apsmiekla!

Kāda sieva. Luk, luk, kāds negaiss saceļas,

Kā viņa vārdu saukts nāk tas!

Cita. Tas dieva sods pār viņu būs.

Brands. Tavs dievs vairs nedar' brīnumus!

Sievas. Ak vai! Kāds negaiss!

Balsis no pūļa. Ar akmeņiem! Jel trieciet to,

Viņš visu, visu nozaimo!

Ļaudis draudoši uzmācas Brandam. Fogts stājas starpā. Kāda

sieva skrandās, mežonīgu izskatu steidzas no kalna tejā.

Sieva kliedz ļaudīm.

Ak Jēzus vārdā palīgā!

Fogts. Kas ir? Kas notiek? Saki drīz!

Sieva. Man maizes, naudas nevajag;

Visšausmīgākais notiek, ak!

Fogts. Nu runā, — kas tad noticis?

Sieva. Es nespēju!

Vai nav te mūsu priesteris?

Fogts. Pēc tā

Tu šeitan velti lūkosies.

Sieva. Pagalam! Ak mans dievs!

Cik bargs tu savā dusmībā!

Brands nāk viņai klāt.

Varbūt

Te tomēr ir kāds mācītājs.

Sieva saķer viņu aiz rokas.

Apžēlojies! Šurp ved man to!

Brands. Tik teic, es būšu darītājs!

Sieva. Aiz f jorda tur-

Brands. Kas? Teic!

Sieva. Mans vīrs-

Trīs vārgi bērniņi bez maizes —

Par to, ak pazušanas lāsti!

Brands. Papriekš man stāsti — —

Sieva, uz savām krūtīm rādīdama.

Kā zāle sausa biju es,

Ne glāba cilvēki, ne dievs.

Bij mazais nāves cīniņā, —

Mans vīrs to … mokās . . . nobeidza!

Brands. To nokāva?

Ļaudis izbailēs. Pats savu bērnu!

Sieva. Tad atgriezās

Šis grēks pie viņa dzīvības!

Un izmisumā briesmīgā

Pats sev viņš kļuva slepkava.

Ak nāc, kaut negaiss, viļņi kauc,

Viņš nāves bailēs lāstus sauc.

Vēl bērna līķis rokās tam,

Viņš novēl sevi sātanam!

Brands pie sevis.

Jā, tur ir trūkums tiešām liels!

Ejnars bāls. Viņš nomirs lāstu smagumā.

Fogts. Šis vīrs nav manā novadā.

Brands uz ļaudīm, īsi.

Šurp laivu! Kas man līdzi brauks?

Kāds vīrs. Šai negaisā! Vai tev ir prāts!

Fogts. Vai neved kalnos celiņš kāds?

Sieva. Nē, nē,

Tas ceļš vairs tagad ejams nav;

Ir koka tiltiņš aizrauts jau,

Tur plūdi: tikko pāriet spējul

Brands. Man laivu atraisiet!

Kāds zemnieks. Ak, velti viss!

Uz jūras trako viesulis.

Cits rāda uz pretējo krastu.

Tur viļņi šķīst, tur klintis drūp,

Lūk, fjords! Kā dūmi Kļaktti kūp!

Cits. Kad negaiss trako drnudoHs, spīvs,

No sava amata tu brīvs!

Brands. Vai grēcinieks, kam nāve māj,

Var gaidīt, kamēr vētra stāj?

Ielec laivā uz uzvelk buras; uz katlu zvejnieku.

Jūs laivu varat atvēlēt?

Laivas īpašnieks. Jā gan, bet labāk nogaidiet!

Brands. Nu laiks! Kas spēj man lul/.i iet?

Kāds zemnieks. Es ne!

Cits. Šai negaisā? Es arī ne!

Vairākas balsis. Tas būtu tīši postā skriet!

Brands. Jā, jūsu dievs ir nevarīgs,

Bet mans te laivā līdzi iet!

Sieva lauza rokas.

Ak, drīz viņš mirs!

Brands sauc no laivas.

Ja viens starp jums tik atrastos,

Kas airos priekšā turētos!

Nevienam drosmes sirdī nava?

Vai katrs gļēvs te garā savā?

Vairākas balsis brīdinoši.

No mums to neprasi!

Viens draudēdams. Jel paliec, aprimsties,

Pats dievs to neiespēj, pfties!

Vairākas balsis. Vēl vētra trakāk pieņemas!

Kāds cits. Jau ķede pušu!

Brands iecērt ar laivas ķeksi krastā un turēdamies

sauc svešajai sievai.

Tad nāc kaut tu, tik nekavē!

Sieva atraujas.

Es? Kad neviens vairs ne?

Brands. Tic dievam tik!

Sieva. Es nevaru!

Brands. Tu nevari?

Sieva. Man bērniņi!

Brands.skaļi iesmejas.

Jums viss uz smiltīm dibināts!

Agnese griežas ar kvēlošiem vaigiem pie Ejnara,

aizskar viņa roku un saka. Vai dzirdi tu?

Ejnars. Ko tas var teikt!

Agnese. Dievs zin! Tas ir tavs pienākums!

Sauc Brandam.

Te viens, kas visu uzņemas,

Man šķiet, būs tevis cienīgs tas!

Brands. Tad nāc!

Ejnars bāls. Es?

Agnese. Ej! Tevi upurēju es!

Mans gara aklums izbeidzies!

Ejnars. Pirms tevi pazinu, es pats

Tad upurētos labprāt- nu-

Agnese drebēdama. Un nu?

Ejnars. Nu būtu upurēts par daudz;

Es — nevaru!

Agnese atraudamās. Ko saki tu?

Ejnars. Es nedrīkstu!

Agnese iekliegdamās.

Ak, tagad, dievs to zin,

Starp mums bezgala jūra guļ,

Tā izšķir mūs; to vētra kuļ!

Brandam.

Es eju!

Brands. Ir labi! Trauksimies pret vēju!

Sievas sauc izbailēs, kad viņa ielec laivā.

Glāb, Jēzu Krist!

Ejnars izmisumā tver viņu. Agnes!

Viss pulks steidzas klāt. Pag! Palieciet!

Brands sievai. Kur tava būda atrodas?

Sieva rāda tālumā.

Turp laivu griez,

Kur klinšu rags melns paceļas!

Laiva aizbrauc jūrā.

Enjars kliedz viņiem pakaļ.

Tās māti, brāļus atmini —

Lai viņas laime neirst drīz!

Agnese. Mēs laivā tagad esam trīs!

Laiva aizpeld fjordā. Ļaudis sadrūzmējas pulkiī uz

paka'.na un aizgrābti ar uzmanību skatās llcm pakal.

Kāds zemnieks. Viņš aizbrauks gan!

Cits. Es neticu!

Pirmais. Jā, droši vien,

Viņš klintsragam jau garam skrien.

Cits. Skat, vēja brāziens kā tos grauj!

Fogts. Skat, negaiss cepuri tam rauj!

Kāda sieva. Tā melnie mati plivinās

Kā kraukļa spārni negaisā.

Pirmais zemnieks. Viss slapjo tvaiku dūmakā!

Ejnars. Klau!

Kas tik skaļi, baigi kliedz?

Kāda sieva. No augstumiem šis sauciens sniedz,.

Kāda cita rāda uz augšu.

Tur Gerda stāv

Un kliedz, ksd aukā cīnās tie.

Pirmā. Skat, kā tā āža ragā pūš

Un akmeņus no kalna grūž.

Otrā. Nu nomet ragu zemē tā,

Caur delnu taurē briesmīgā!

Kāds zemnieks. Kaut, ļaunais spēks, tev trakot prieks.

Šis vīrs tak savu mērķi sniegs!

Cits. Ja vēl kādreiz viņš vētrā brauks,

Es eju līdz, kaut vētra kauks!

Pirmais. Kas bija viņš?

Ejnars. Kāds mācītājs.

Otrais. Kas, kas?

Šis vīrs bij visuvarētājs!

Tam spītība, spēks, dūša — viss.

Pirmais. Tas būtu mums labs priesteris.

Viņi izklīst pa pakalniem.

Fogts sameklē savas grāmatas un papīrus.

Tas prātīgi gan nebij vis,

Ka nelūgts starpā šāvās šis

Un vēl bez vajadzības tad

Pats dzīves briesmās devās pat.

Man gan par visiem jāgādā,

Bet — tikai manā novadā. Prom.

Būdas priekšā uz klintsraga. Dienvids. Fjords mierīgs un spožs.

Agnese sēž lejā pie krasta. Drīz iznāk Brands pa būdas durvīm.

Brands. Nu viņš miris; klusi snauž,

Vaigs nu smaida; vārgās miesas,

It kā izglābtas no tiesas,

Grēka baiļu nenojauž.

Bet kā nāve viltīgā

Viņu aklu darīja!

Savu noziegumu viņš

Visas šausmas nepazina,

Tik, ko acs un rokas zina;

Tikai to viņš aptvert spēja,

Ko ar acīm saredzeja:

Beigts ir viņa puisēniņš!

Bet tos divus, kuru skati

Šausmās viņu uzskatīja,

Kas kā divi putni bija,

Tumšā kaktā biedināti, —

Tos, kas visu redzēt spēja,

Kā te trakums nāvi sēja, —

Kuru dvēselēs noziegums

Iezīdās — to neizdzēsīs

Karsta dzelzs, ne mazgājums, —

Kurus asinsspoks šis plēsīs,

Mūžam viņos neiznīks,

Bet kā ļauna sēkla dīgs,

Visu viņu zemes dzīvi

Apēnos kā lāsti sīvi, —

Tos, ko melna briesmu nakts

Vienmēr pavadīs kā vakts, —

Tos viņš, likās, neredzēja;

Un, ka viņa /īoziegums

Viņiem vienīgs mantojums,

To viņš visu aizmirst spēja,

Pat, ka tēva asinis

Viņus visur pavadīs!

Ko te dzēsīs mīlestība?

Ko te piedos augstā griba?

Ciktāl miesas dzimtie grēki

Valdīs te kā tumši spēki?

Kas būs liecinieks, kas tiesās

Pazušanas vārgās miesas?

Kas lai patiesību zin,

Ja ikkatru māņi tin,

Tumsas noslēpumu tīņi,

Aptumšota gara zvīņi, —

Kas lai visu izskaidro?

Kas lai atrod patieso?

Tomēr pūlis tikai dcj,

Bezdibeņa malā smej.

Katrs kaut sevi spētu brīvoti

Tak ikviens, ko grēki sedz,

Ir kā akls, — neparedz,

Cik daudz tumsas vārda: dzīvot!

Daži vīri no sādžas nāk gar mājas oIru pusi un luuojai Brandam.

Kāds zemnieks. Mēs laikam otrreiz tiekamies.

Brands. Ko vairs? Tā mūžs jau izbeidzies!

Zemnieks. Varbūt, bet miris ja ir Ris,

Tur istabā vēl dzīvo trīs.

Brands. Un tad?

Zemnieks. Mēs no tā krājuma,

Ko mums tur lejā dalīja-

Brands. Ja dzīvību tev atdot žēl,

Tad it neka tu nedod vel!

Zemnieks. Ja nomirušais briesmās būtu

Ar laivu, ja to auka gūtu,

Es būtu gājis palīgā,

Kaut briesmās mana dzīvība.

Brands. Bet dvēsele kad viņam gura?

Zemnieks. Mēs esam vārgi, muļķi ļaudis.

Brands. Tad arī acis veriet cieti

Pret saules gaismu, zvaigžņu sietu!

Lai kreisā augšup neskatās,

Kad labai patīk ielejās,

Kur jūgā salīkuši ejat.

Zemnieks. Tad labāk pamāciet, ko smejat,

Kā varam no tā brīvi būt.

Brands. Vai varat jūs to spēt?

Zemnieks. Ja gribētu tu palīdzēt . . .

Brands. Ko, es?

Zemnieks. Jau dažs mums ceļu rādīja,

Ar vārdiem labprāt mācīja,

Bet darbos rādīji tik tu.

Brands. Tev liekas tā?

Zemnieks. Viens darbs daudz vairāk spēj,

Nekā kad tūkstoš vārdus sēj.

Mums daudzu vārdā jārunā:

Mums vajag tevis — vadoņa!

Brands nemierīgi. Ko gribat jūs?

Zemnieks. Nāc, topi mācītājs tu mums!

Brands. Es?

Zemnieks. Ka draudzes ganu vēlam mēs,

To gan tu dzirdējis jau būsi?

Brands. Jā, tagad atminos . . .

Zemnieks. Reiz draudze mums bij bagāta;

Tad visi lauki nosala,

No sērgām ļaudis, lopi nīka,

Bij katrs nabadzības veikts,

Ikkatra griba, spēks bij beigts.

Zem posta varas visi līka —

Tad aizgāja ar mācītājs.

Brands. Es visu varu, to tik ne!

Mans spēks sauc mani pasaulē;

Es lielo dzīvi meklēt gribu,

Tai vārtus vērt ar visspēcību.

Bet te, kur klintis visu slēdz,

Mans vārds te paliek nedzirdēts.

Zemnieks. No klintīm atbalsodamies,

Vēl stiprāk vārds tavs sirdi sies.

Brands. Kas sevi mūros ieslodzītu,

Kad ārā plaša dzīve smej?

Kas akmenslaukā ar un sēj,

Kur druvu zaļumos redz tītu?

Kas tad vairs sēklu zemē sēs,

Kad augļu pilni visi zari?

Tas ieslodzīties nespēj arī,

Kam atmirdz plašas izredzes.

Zemnieks. Tavs darbs bij labāks nekā vārdi.

Brands. Ak velti, draugs! Man jāsteidzas! Grib iet.

Zemnieks stājas viņam ceļā.

Vai tava pienākuma vara,

Kas tevi lielos darbos sauc,

Tev tiešām no tik liela svara?

Brands. Tas darbs ir mana būtne

Un elpojums.

Zemnieks. Tad paliec te pie mums — ar uzsvaru —

Ja dzīvību tev atdot žēl,

Tad it neka tu nedod vel!

Brands. Kas savu es gan atdot spētu,

Sirds sapni savu, lielu, svētu?

Nav kalnu upe apturama,

Pats dievs ja viņai gaitu lemj

Uz jūru; brāž tā putodama!

Zemnieks. Lai gurst tā purvā, ezerā,

Kā tvaiks tak aizsniegs juru tā.

Brands uzlūko to stinfļri.

Kas tevi mācīja to saprast?

Zemnieks. Tu pats, kad bridi grūtajā,

Kā smiedamies par musu bili,

Tu brauci drošs pār jūras dziļi

Vislielā bangu trakumā,

Lai glābtu vārgu grēcinieku.

Tad visiem sirds mums nodrebēja:

Kā saules kvēls, kā negaiss skrēja,

Kā zvans, kas vēsta lieldienu!

Klusākā balsī.

Tak ritu atkal būs, kā bij,

Mēs būsim atkal vāji, skumji, —

Šos svētkus ikdienība mij.

Brands. Nav nākamības nespēkam.

Skarbi.

Ja negribam mēs lieli būt,

Tik gribam to, kas nava grūt, —

Tad mūžam vergi paliekam.

Zemnieks uzlūko viņu brīdi un tad saka.

Vai tev, — pats gaismu dedzi, dzēsi,

Vai mums, ko atkal nakts klāj vēsi!

Viņš aiziet; citi seko viņam klusēdami.

Brands skatās tiem ilgi pakaļ.

Klusēdami, salīkuši

Viņi atkal projām iet,

Smagiem soļiem, noguruši,

Tie kā bālas ēnas šķiet.

Katrs iet, kā smagu nastu

Līdzi nesdams, salauzīts,

Tā kā Ādams, kas no dieva

Paradizes izraidīts.

Tāpat maldu miglā dziļā

Nolādēts un maldināts

Iet ar mazo atzīšanu,

Nezinādams, kurp ies pats.

Veidot cilvēkus man tīkas

Jaunus, lielus skaidrībā,

Šeit tik pazušana, nīkas —

Kur te dieva līdzība?

Prom, kur plašums, griba, brīve,

Varoņiem kur atmirdz dzīve!

Grib iet, ierauga Agnesi pie krasta un apstājas.

Kā ta klausas, it ka skaņas

Brīnišķīgā akordā,

Tā bij vētrā kā bez maņas

Laivā sapņu gurumā.

Viņa klausījās tik kāri,

Galvu palocīja vien,

Kad mums auka brāzās pāri,

It kā skatu, visu dzirdi

Vienotu ar savu sirdi.

Tuvodamies viņai.

Vai tev patīk jūras krasti,

Tavam skatam neparasti?

Agnese neatskatīdamās.

Ne man krasti tīk, ne jūra,

Viss tas nu kā miglā grimis,

Brīnums jauns priekš manis dzimis —

Tas man jaunu zemi būra.

Jūras tālas, straumes plašas,

Saules mirdzums, miglai pāri

Kalnu gali mirdz uz āri,

Rožains gaiss, pilns ziedu dvašas,

Un, ja tuksnesis kur būtu,

Palmas slaikas aug un zajo,

Siltu vēju debess sūta,

Un zem ēnām viss tik klusu,

Nav no dzīvības ne elpas,

Un es dzirdu pavēļbalsis,

Kuras skan iz visas telpas:

Atdod visu savu sirdi,

Dzīvību lai tu te nestu,

Visur brīnumelpu dvestu!

Brands aizkustināts, sajūsmā.

Saki, — ko tu vēl redzi?

Agnese liek roku uz krūtīm.

Te es dziļi sevī jūtu,

It kā avots jauns tur būtu,

Jauna rīta ausma kvēl.

Dveš mans gars caur visu telpu

Ilgu plašo laimes elpu,

Un man pavēl kada balss:

Dzīvību te visur nesi,

Te ar domām, darbiem esi!

Mani sauc kā kliedziens tais,

Viļņo, dveš un plaši plūst,

Pilns ar dzīvību viss kļūst.

Un kā nojauš, klusi gaida:

Viņš no turienes man smaida,

Noskatās uz zemes leju

Sāpju pilns, ar mīlas seju,

Gaišs kā rītausma un mīļš,

Skumjās tā kā nāvē dziļš.

Un es dzirdu, balsis sauc:

Radīšanas darbos trauc!

Viss stāv nu kā svaru kausā —

Lielo darbu diena ausa!

Brands. Sevī, ja tik sevī skaties,

Tur tik gars ir liels un patiess!

Sevī tikai, savā sirdī

Dievišķīgo balsi dzirdi,

Tur lai nomirst ļauna griba,

Jauna mostas visspēcība.

Tad lai katrs brīvi iet,

Vai tam sērot tīk vai smiet,

Bet, ja kāds man ceļā nāk,

Manu darbu postīt sāk,

. Tad man žēlastības nav,

Viss lai kaujas liesmās stāv.

Vienu prasa varoņdzīve,

Lai tam visur būtu brīve,

Vaļā cels, spēks nesaistīts —

Tā ir vina tiesība,

Kaut tam vairāk nav nekā.

Klusē brīdi, kā domās nogrimis, tad saka.

Tikai pats un paša spēks?

Bet kad māc sens miesas grēks?

Apklust un raugās tālumā.

Kas tā, kas ar kruķi staigā,

Salīkusi, grumbām vaigā,

Šurp uz kalnu lēni nāk?

Lūk, kā nespēkā tā stājas,

Paklūp, dreb tai vecās kājas,

Kaulu pirksti meklēt sāk

Tarbā steigšus, it kā dārgu

Mantu meklētu. Kā sedz

Vārgo stāvu drēbes melnas,

Pirksti pieraujas pie delnas

It kā nagi vanagam,

Kuri klintī cirsti tam.

Pēkšņi kā izbijies.

Ak, kā sveša baiļu jūta

Mani grābj, kā senējs spoks

Atkal manā priekšā būtu!

Atmiņas nāk, skumju smoks, —

Ak mans dievs! Tā — mana māte!

Branda māte, uz kalna kāpdama, apstājas, redzama tikai Vidz

krūtīm. Viņa aizsedz acis ar delnu un raugās visapkārt.

Te vajag būt,

Te saule spiež un viz, ka man

Tiek acīm sāpīgi un grūt!

Vai tu, mans dēls?

Brands. Jā.

Māte slauka acis.

Ak, saule acis vājināja,

Nu vairs ne izšķirt nevaru

Es zemnieku no mācītāja!

Brands. Jā, mums tur gaišās saules nav

No paša agrā rudens jau.

Lūk, aizkūkoja dzeguze.

Māte smaida pie sevis.

Tur saltums bij, ka sasalām

Kā lāstekas pa jumtmalām.

Tad uzticīgi ļāvāmies,

Lai mūs no sala glabā dievs.

Brands. Nu sveika, man ir jāsteidzas!

Māte. Jā, jā, kā zēnam jāsteidzas

Jau bija tev bez rimšanas …

Brands. Tu pati liki manim iet.

Māte. Uz to man bija tiesības:

Tev mācītājam bija būt. Aplūko viņu.

Hū, liels un stalts, pat pazīt grul!

Bet klausies, ko tev vēlēšu:

Tu saudzē savu dzīvību!

Brands. Tik vien?

Māte. Tik vien! Kas būtu dārgāks gan?

Brands. Es prasu, — vai tu atnāci,

Lai to vien pasacītu man?

Māte. Dažs tev ko citu vēlētu.

Es dzīvību tev devusi

Un prasu: saudzē to priekš manis! Dusmīgi.

Es nupat lejā dzirdēju, —

Tas bija man kā briesmu zvans, —

Tu licis savu dzīvību

Tur fjordā negaisā uz spēli!

No mūsu cilts tu pēdējais,

Tu lepnums mans; tik droši, cēli

Tu stāvi kā templis augstākais.

Tad dzīvo! Izturi! Sevi glabā

Kā mantinieks mans manis labā!

Brands. Tad tādēļ nāci šodien tu,

Lai mantnieku sev gūstītu?

Māte. Mans dēls, tu esi neprātā! Atraujas.

Ne soli nenāc tuvumā,

Es savu spieķi celšu, sargies! Mierīgāk.

Ko domā tu, ak žēlīgs dievs!

Nāk katram vecums klāt, paties,

Kad miršu — viss tev piederēs,

Kas mūžā man ir sakrājies.

Tur mājā viss ir sakopots

Aiz atslēgām un savā vietā;

Kaut daudz tur nav, tak liksi lietā

Tu visu, ja tas reiz tev dots.

Es zvēru tev, ka neslēpšu

Nenieka plaisā kur vai podā,

Vai mūrī kādu mantību,

Vai kādu nieku grīdas grodā, —

Tu dēls, tu visam mantnieks būsi,

Tu visu manu mantu gūsi.

Brands. Jā, un ar kādu noteikumu?

Māte. Tik to:

Tu visu mužu pielūko,

Ka savu dzīvību tu saudzē.

To pasarga no audzes audze

Un raugi, ka nav iztērēts

Man krājums velti, vējā sēts.

Vai lielāks tiek tas vai ar ne —

Tik glabā viņu nākotnē.

Brands pēc īsas pauzes.

Ir laiks, ka reiz tev pasaku:

Nekad tev dēls es nebiju,

Nekad tu nebiji man māte —

Kā vīram sveša tu man pati.

Māte. Lai tā.

Man nevajadzēs tavu glāstu;

Vai mīli tu vai nicini,

Vai sveša tev vai pazīsti, —

Jau dažu labu skarbu lāstu

Es savā mūžā pārcietu, —

Tik savu mantojumu glabā

Jo stipri pēcnācēju labāl

Brands nāk soli tuvāk.

Bet, ja nu es to nevarētu,

Pa visiem vējiem mantu sētu?

Māte streipuļo atpakaļ.

To izkaisīt, ko jūgā grūti

Man ilgus gadus bija gūti?

Brands pamet ar galvu.

Jā, izkaisīt!

Māte. Tad mani pašu līdzi tu

Ar manu mantu postītu.

Brands. Un ja es tomēr atnāku,

Kad dusi dusu mūžīgu,

Kad sveces spīd ap šķirstu klusi,

Uz krūtīm dziesmu grāmata

Un nakts visapkārt spiedoša

Un kad es visur meklēt sāktu,

Ikkatru nieku kopā vāktu

Un visu liesmām veletu?

Māte, uztraukumā tuvodamās Rrandam.

Kur ceļas gan tev tādas domas?

Brands. Man mele stomās —

Vai lai saku?

Māte. Jā!

Brands. Tas bija sen, vel bērnība;

Kā sapnis ļauns man atmiņa.

Vēl tagad sirds man bruri nes,

Priekš visas dzīves vainots es.

Bij rudens vakars. Dusēja

Tēvs miris jau; tu biji slima.

Viss vājā sveču gaismā grima;

Tumšs baigums mani apņēma.

Es dziļi kaktā ievilkos

Un skatījos, ka viņa rokās

Bij grāmata; tā seja mokās

Bij pusē tīta līķautā . . .

Tad klusi soļi tuvojās

Un kāda sieva nāca iekšā,

Uz pirkstu galiem pacēlās

Un, nostājusies zārka priekšā,

Tā līķi klusi pavēla,

Zem viņa kaut ko meklēja.

Ikkatrs drēbes vīstoklīts

Tās rokās tika vaļā tīts,

Tā visu, visu parmekleja,

Tad — ādas maku vaļā sēja,

Nē, liekas, ātri saplēsa

Un meklēja, un skaitīja,

Līdz pēdējs grasis rokā bija,

Bet kārumu tas nepildīja;

Tā vaimanāja, lādējās

Un zvērēja, un lamājās,

Un, ak, kāds prieks tai atkal bija,

Kad jaunu lomu pamanīja.

Kad beidzot sameklēts bij viss,

Tā ņēma mantu priekšautā

Un kurnēdama aizgāja,

Un sūrojās: tad tas bij viss?

Māte. Jā, daudz es cerēju, maz guvu,

Bez mēra piekrāpusies kļuvu.

Brands. Vēl vairāk, jo šis laupījums

Bij tev ar dēla zaudējums.

Māte. Jā, tas ir mūsu liktenis:

Par zellu — jādod asinis.

Es ļoti dārgi maksāju,

Man liekas, pat dzīvību

Es ziedoju — kas vairs to zin?

Vairs mēle vārda neatmin —

Kaut ko kā vēsmu, saules staru,

Kaut ko kā mīļu pavasaru.

Es pati sevi ar to vīlu,

Es devu to, ko sauc par mīlu;

Es atminos, cik skumji bija,

Kad tēvs pats mani pamācīja:

Ko der tev nabags jauneklis?

Lūk, Brands, kaut arī vecītis,

Ir vīrs, kam īsta vērtība:

Tur manta augs tev krājumā!

Es ņēmu to un pievīlos,

Un mūžam raizēs mocījos.

Tad sāku dien un nakti krāt —

Nu man dažs grasis gan ir klāt.

Brands. Un nu, kad galu nomani,

Kā ir ar tavu dvēseli?

Māte. Jā gan, un tādēļ gribēju,

Lai mācītājs reiz būtu tu,

Tev paliks manta sakrātā,

Un man būs — tava svētība.

Tu noziegumus piedot vari,

Tu manus līdzināsi arī.

Brands. Ja tā tev šķiet — tu vīlusies!

Ir vecāki, kam gan paties

Par visu rūp tik mantinieks,

Kam piederēs dažs grasis lieks.

Ja bērns tik mantu pārvalda,

Gan dvēsele būs mūžībā.

Jums šķiet: būs debess mantojums,

Ja labi apkopts zemes nams,

Un jūsu garie grūtie gadi

Jums liekas debess ceļa vadi.

Māte. Mans dēls, ko pētīt dvēselē,

Ņem mantu, kas tev pieder te!

Brands. Bet kur tavs parāds?

Māte. Ko? Parāds?

Parāda man nav.

Brands. Bet, ja nu i r,

Tad man tas būtu jamaksa,

Kaut krājums viss iet zudība.

Kad māte mirst, ik vekselis

Tad dēlam nodeldējams bulu,

Kaut ari nams, ko mantnieks gūtu,

Pavisam tukšs kā tuksnesis.

Māte. To mūsu likums neprasa.

Brands. Tak cits,

Kas nav ar tinti uzrakstīts,

Bet gan iekš katras īstas sirds

Ar dieva liesmu zīmēts mirdz, —

Tam likumam ir jāklausa.

Ak, kaut tev austu atziņa,

Ka tava dvēsle vainota!

Ka radītāja līdzība

Ir tevī dubļiem traipīta,

Ka gars tavs, kas bij gaišs un bagāts,

No zemes noziegumiem dragāts —

Tas ir tavs parāds iekrātais;

Kur tad gan tava gaita ies,

Kad izredzētos sasauks dievs?

Māte izbailēs.

Kur iet man? Kur?

Brands. Apmierinies!

Gan maksās parādu tavs dēls,

Un grēkos apmiglotais tēls

Tavs būs no jauna apskaidrots.

Es visu, visu izdeldēšu,

Tev svēto kapa miers būs dots.

Māte. Tu ņemsi parādu un grēkus?

Brands. Nē, tikai parādu, tik to,

Tavs dēls, es, to tik samaksāšu!

To grēku, kas tev sirdī mīt,

Tev pašai vajag izcīnīt,

Tu zemes elku iemīlēji,

Tu pati to tik deldet spēji.

No tevis cits to nevar šķirt,

Tev atliek nožēlot vai — mirt!

Māte nemierīgi. Man labak jāiet ieleju,

Tur manā krēslas istabā;

Te kvēlē tikai ļaunas domas

Man aug un neiziet no omas,

Te galva reibst, gaiss dedzina.

Brands. Jā, savā spraugā paslēpies

Un, ja tev nave uzmāksies,

Tad vēsti man, es steigšus nākšu

Un mieru tevim vēstīt sākšu.

Māte. Vai mani atkal nesodīsi?

Brands. Nē, mīļš kā dēls tev būšu es,

Kā mācītājs, kas mieru nes,

Tev došu mīlu patieso

Uz mūža dusu nēdējo.

Māte. Vai tu patiesi apsolies?

Brands. Jā, sirds ja tev tik ilgosies.

Nāk tuvāk,

Bet tik ar vienu noteikumu,

Ka visu savu iekrājumu

Tu atdāvini pasaulei,

Kā ubadze uz dusu ej!

Māte, ar dusmām atgaiņādamās no viņa.

Tad pavēli, lai liesmai kvēles

Vairs nav un ledum aukstuma!

Vai nevar bez šī lēmuma?

Brands. Met visu jūrā un tad lūdz,

Lai noziegums tavs nav tik grūts!

Māte. Liec badu man un slāpes ciest,

Tik mantu neliec projām sviest!

Brands. Pirms darīts nav šis grūtākais,

Neviens tev nebūs žēlotājs.

Māte. Es labprāt došu baznīcai-

Brands. Visu?

Māte. Vai nepietiek, ka dodu daudz?

Brands. Pirms pelnos neraudāsi tu

Kā Ijabs, — nav tev piedošanas!

Māte, rokas lauzīdama.

Ak miesa, dvēsele — viss ir postā,

Nu vēl man manta jāizposta!

Tad prom u/. manu tumšo kaktu,

Lai savas mokas klusi raktu.

Kam gan es cīnījos un cietu,

Kam gan ir tik daudz sviedru lietu?

Kā bērnu lai to paauklēju,

Pirms prom no sava laba eju.

Ja miesas guvums dvēslei lāsts,

Kam vajadzīgs vēl rūpju stāsts?

Dēls, esi gatavs, laikā nāc,

Var būt, ka citāds top man prāts,

Bet, ja man manta jāziedo,

Tad turu vēl, cik spēju, to. Prom.

Brands raugās viņai pakaļ.

Jā, es būšu tuvumā,

Sildīšu tev saltās rokas,

Kad būs jācieš nāves mokas.

Māt, tev būs kas mierina!

Kāpj lejā pie Agneses.

Šodien, kad es ielejā

Nācu, sirds man kaujā trauca.

It kā varoņdziesma sauca,

Ilgas bij pēc cīniņa:

Melus, ļaunu iznicināt,

Visu savā varā zināt!

Agnese atgriezusies uzlūko viņu smaidošām, gaišām acīm.

Šorīt mērķis zems man bija:

Deja, smiekli, prieku vija.

Gribēju par savu gūt

To, ko sirds vairs nesajūt.

Brands. Sapņi, sapņi traucās pāri

Tā kā baltie gulbju bari,

Cēla augšup mani ari

Tur uz gara plašo āri.

Deldēt laiku krātās vainas,

Zemi viņas gaitā vest,

Viss lai atmirdz, viss lai mainās,

Visur savu gribu dvest.

Svētku gājieniem un himnām

Mani vajadzēja sveikt,

Ļaužu pulkiem, saldām dzīrām

Manus darbus cildīt, teikt.

Projām mani vīla viss,

Sapnis bij, kā zelta skaujās

Saules stars vai zibens šaujas,

Viņos tālu zemi redz.

Tagad — krēsla visu sedz,

Pirms vēl saule nogājusi,

Jūra, klintis iežogo

Tālo zemi mirdzošo,

Zilā debess šaura te,

Tomēr te ir dzimtene.

Klusu, ilgu dziedājums!

Stājies, sapņu kumeļ! Mums

Zeme atkal ir zem kājām,

Te lai grūtā cīņā stājam!

Kaut te gaida liktens skarbs,

Pienākums mums — darbs un darbs!

Agnese. Un tas dievs, kam jāmirst bija?

Brands. Nu tas nomirs klusumā.

Ne vairs skali sludināt,

Tā kā gribēju no rīta.

Ak, vairs sevi maldināt

Nevaru — šīs domas vīta.

Cits nu ceļš ir glābšanai:

Klusu jānotiek ir tai.

Varoņtroksnim nav te varas,

Te, kur katrs pundurs garā.

Spēcīgs kliedziens nemodinās

Tos, kas nespēcībā tinas.

Ak, te vajadzīga griba,

Griba — zūd tad varība.

Griba vārgā miesas elpā,

Griba plašā gara telpā!

Pagriežas pret ciemu, pār kuru jau krīt pirmās

vakara ēnas no kalniem.

Nāciet tad, jūs, kuriem lēnā

Gaita nogrimst skumju ēnā,

Uzticīgi kopā būsim,

Jauku dzīvi mēs sev gūsim,

Iznīks meli, salkanība,

Kad kā lauva celsies griba.

Art vai šķēpu turēt rokā —

Viss ir vīra gribas cienīgs,

Ja tik mērķis mums viens vienīgs.

Lai mums sirdīs savu gribu

Raksta viņš kā vajadzību,

Viņš grib iet. Ejnars nak pretī.

Ejnars. Atdod man, ko šodien ņēmi!

Brands. Agnesi? Lūdz viņu pats!

Ejnars uz Agnesi.

Izvēlies, vai gaišu dienu

Jeb vai ēnas, klinšu plienu?

Agnese. Ej, man nav ko izvēlēties.

Ejnars. Agnes, Agnes, apdomā:

Ja ko ceļot vieglu jūti,

Panest to tev nāksies grūti!

Agnese. Velti te tavs brīdinājums;

Visu nest — mans dzīves gājums!

Ejnars. Savus mīļos atmini,

Savu māti, viņas sāpes.

Agnese. Ja tos redzi, sveicini,

Visu citu pati teikšu.

Ejnars. Skat, kā spogulis mirdz jūra,

Skat, no krasta plivina

Prom kā ilga balta bura!

Aizpeld kuģis tālumā.

Aizšalc vilnis prom ar čalu

Tur uz mūsu burvja malu.

Agnese. Ceļo viens uz savu pusi,

Domā, ka es nomirusi.

Ejnars. Esi jel kā māsa mana!

Agnese atraidoši met ar galvu.

Mūs šķir jūra bezgalīga.

Ejnars. Ej tad, kur kā laimē zvana

Tavas mātes balss!

Agnese lēni, klusi.

Nu man citur ideāls;

Te man skolotājs, draugs, brālis.

Brands nāk tuvāk.

Meiten, apdomā, ko dari:

Vai tu tiešām dzīvot vari

Te, kur klinšu kailumā,

Mūžam krēslā, tumsībā

Dzīve man kā rudens diena

Būs bez prieka pavediena?

Agnese. Tikai dziļā tumsībā

Atmirdz zvaigznes augstumā.

Brands. Zini, ka es visu gribu:

Visu dod vai it n e n i e k a!

Ja tu zaudē izturību,

Tu kā kuģis izmests smiltī.

Necer kādreiz mani vilti,

Nepielūdzams es un ciets.

Nepiemirsti: vajag spēt

Dzīvību pat upurēt!

Ejnars. Steidzies, nāc, viņš neprātīgs,

Dogmām akli padevīgs!

Raisi vaļā sirdi savu!

Brands. Izvēlies ar gribu tavu! Prom.

Ejnars. Izvēlies starp jūras auku

Un starp kluso, zaļo lauku.

Kas tev tīk, vai rūpes, laime?

Nakts vai gaišu dienu saime?

Dzīvība vai nāves ēna?

Agnese. Nakts un nāve nevar lauzt

To, kam rīta sārtums aust!

Viņa seko Brandam pa ceļu. Ejnars skalās brīdi viņai pakaļ kā apmulsis, tad nokar galvu un aiziet atpakaļ uz fjorda pusi.

TREŠAIS CĒLIENS

Trīs gadus vēlāk. Mazs, ar akmeņu sētu iežogots dārzs pie mācītāja mājas

augstas kalnu sienas ēnā. Fjords kā šaura svītra guļ kalnos iedēgts. Nama

durvis uz dārzu. Pēcpusdiena.

Brands stāv uz mājas trepēm. Agnese sēž turpat uz trepju pakāpēm.

Agnese. Tu, mī]ais, drūms, vai diena, nakts.

Tu vienmēr stāvi kā uz vakts.

Brands. Man pienāks vēsts.

Agnese. Vai baidies tu?

Brands. No mātes ziņas gaidu es,

Trīs gadi man to neatnes.

Vēl šodien nav un rītu nav,

Un tad varbūt — par vēlu jau,

Kad vairs starp dzīviem nava viņas.

Agnese maigi un sirsnīgi.

Tev vajadzētu iet bez ziņas.

Brands krata galvu atraidoši.

Ja viņa nevar nožēlot,

Kas viņu spiež, ko spētu es?

Agnese. Tak savu māti atminies.

Brands. Ja māte ir man tā,

Vai grimt man elku kalpībā?

Agnese. Ak Brand, tu nežēlīgs!

Brands. Pret tevi?

Agnese. Ak nē!

Brands. Es toreiz brīdināju tevi.

Agnese smaida. Tu maldījies, man labi te.

Brands. Nē, nē. Te nerod nometni

Priekš tās, kam miesa gurusi.

Vai tev šis saltums labu dara?

Nekad te neredz pavasara,

Ap mūsu namu sniegs un klints,

Un akmeņi kā pelēks svins.

Agnese. Mēs tomēr esam drošībā:

Pār mums kā jumts stāv šļūdoņa,

Un, kad no saules sniegi kūst,

Mums ūdensgāzes garām plūst,

Mēs esam droši aizsargāti.

Brands. Te slēpjas mīļā saule pati.

Agnese. Bet toties kalnu sveicina

Tā augšā pilnā mirdzumā.

Brands. Trīs nedēļas tik vasarā.

Bet mūžam ēnā ieleja.

Agnese vērīgi skatās uz viņu, tad pieceļas un saka.

Man liekas, tevi baida kas.

Brands. Ne mani, — tevi!

Agnese. Nē, tevi!

Brands. Tu slēp man ko.

Agnese. Tu arī!

Brands. Tev bailes kā no bezdibeņa!

No kā?

Agnese. No rūpju smaguma.

Brands. Ko baidies, saki man!1

Agnese. Par mūsu bērnu.

Brands. Par Alfu?

Agnese. Tu arī?

Brands. Jā, reizēm arī es.

Bet nē; mums dievs ir labvēlīgs,

Kaut mazais drusku nevarīgs,

Bet drīz tas atspirgs, uzziedēs.

Kur tagad viņš?

Agnese. Viņš guļ.

Brands skatās pa durvīm ickhi.

Skat to!

Par grūtībām viņš nesapņo.

Skat, rociņa cik apaļa!

Agnese. Bet bāla tā.

Brands. Gan viss būs drīz, kā vajaga.

Agnese. Kā dus viņš sapņu saldumā!

Brands. Lai palīdz dievs tev, dusi sveiks!

Aizver durvis.

Ar tevi un ar viņu būšu

Es laimes pilns un mieru gūšu;

Būs darbi, rūpes vieglotas,

Starp jums viss viegli risinās.

Tik tevis dēļ man neslīd kāja,

Nāk miers no viņa smaida vāja.

Es agrāk biju moceklis,

Nu laimes pilns mans liktenis —

Dievs žēlastības pilns priekš manis.

Agnese. Sen jādzird bij tev laimes vēsts.

Ak Brand, tu cietis, cīnījies,

Tu badam, sāpēm atļāvies,

Tev asaras kā asins lija.

Brands. Ar jums viss viegli nesams bija,

Ar tevi nāca mīlestība

Kā ziedoņsaules visspēcība.

Tā sveša bij priekš manas būts:

Bij salta tēva, mātes krūts,

Un, sirds ja viņas liesmā dedzās,

Tai ledus saltums pāri sedzās.

Man liekas, būtu gaidījusi

Tik ilgi sirds, lai tagad klusi

To sajustu, kad mīlā maigi

Man pretī smaida jūsu vaigi!

Agnese. Ne tikai mēs tev mīli esam,

Ikkatrs, ko redz krustu nesam

Un kas pie tava sliekšņa nāk

Te sevim mīlas ziedus vākt, —

Lai būtu izmisis, slims, dragāts,

No lavas sirds kļūst katrs bagāts.

Brands. Bet tik caur jums man guva sirds

To mantu, kas kā debess mirdz.

Papriekšu viens ir jāmīlē,

Tad mīļa kļūst vispasaule.

Reiz biju vientulības skauts,

Tad nevarēju mīlēt daudz.

Agnese. I tagad tava mīla dzeļ,

Tā mīlēdama rētu šķeļ.

Brands. Tev ari?

Agnese. Ak nē! Kā tu to domāt vari!

Es tavu mīlu viegli nesu,

Bet daudzus atbaidi ar to,

Ka prasi: visu vai neko!

Brands. Ko katrs te par mīlu sauc,

To pazīt manim nava ļauts.

Es zinu, dieva mīlas tēls

Tas nesaudzē un tas nav žēls;

Tas nāvi nepasaldina,

Pat glāstos tam vēl bardzība.

Ko dievs pats toreiz darīja,

Kad Eljas kalnā viņa dēls,

Kam sirdī izmisuma kvēls

Kā uguns dedza, lūdzas ta:

«Kungs, biķeri man atņem šo!»

Vai viņš no dēla ņēma to?

Nē, izdzert tam to vajadzēja.

Agnese. Ja tiesnesis tik bargs mums būtu,

Kas gan tad žēlastību gūtu?

Brands. Kas zina, kurš būs sodīts, svēts.

Tak liesmu rakstiem iezīmēts:

Līdz galam uzticīgs ja būsi,

Tik tad sev gaismas kroni gūsi!

Ja gļēvums, bailes tevi māc,

Tad būsi reiz pazudināts.

Tiks piedots, ja tu neiespēji,

Bet mūžam ne, ja negribēji.

Agnese. Jā, jā, tas ir vissvarīgais!

Ak, esi tu mans mācītājs,

Ar sevi māci mani celties,

No tevis jaunus spēkus smelties!

Man garu bieži bailes māc,

Top gurdens solis, šaubīgi prat».

Brands. Tu visu, Agnes, uzvarēsi,

Ja sevim uzticēties spēsi,

Bet posts, ja eji — zini to!

Tu ceļu vidus-vidējo.

Lai tas tavs likums ir priekš dzīves,

Tad tiksi tu pie plašas brīves.

Agnese pieglaužas pie viņa krūtīm.

Kur tava gaita, tur es ar!

Brands. Spēks vienots visu iespēt var!

Ārsts, nonācis pa kalna ceļu, paliek ārpusē aiz sētas stāvot.

Skat, balodīši mīlinās

Zem klinšu mājas pelēkās!

Agnese. Ak, vecais ārsts!

Nāc; labi, ka mūs apmeklē!

Aizsteidzas un atver viņam vārtus.

Ārsts. Pie jums es nenāku, nē, nē;

Jūs zināt gan, kas mani grauž:

Kā dzīvot gan te iespējams,

Kur mūžam migla, ledus nams,

Sals dvēseli un miesu glauž?

Brands. Var būt, ka miesu, dvēsli nē!

Ārsts. Tu saki, nē?

Jā, tā jau izskatās gan te,

Ka jūsu ātrā derība

Ir vēl uz cieta pamata,

Kaut gan pēc vecas parunas

Ne viss tik labi izdodas,

Kas ātri steidzot padarīts.

Agnese. Ik zvana sitiens, saules stars,

Jau liekas ir kā pavasars.

Ārsts. Nu sveiki! Visu labu jums!

Ved mani prom mans pienākums.

Brands. Pie manas mātes?

Ārsts. Jūs arī?

Brands. Vēl tagad ne.

Ārsts. Jūs gan jau bijāt tur?

Brands. Vēl ne!

Ārsts. Jūs esat cietsirdīgs: lūk, te

Es nāku vējā, negaisā,

Kaut atmaksa man zināma —

Kāds grasis kā priekš ubaga.

Brands. Pats dievs to jums atlīdzinās,

Ko darāt viņa ciešanās.

Ārsts. Kam grib, tam dod viņš svētību,

Es katru tūlīt paklausu.

Brands. Jūs viņa aicināja; es

Vēl gaidu, lai man vēsti nes.

Ārsts. Ko gaidāt vēl?

Brands. Pirms viņa manis nevēlas,.

Nav manam vārdam svētības.

Ārsts uz Agnesi.

Tu nelaimīgā, nakt un dien

Tu tādus vārdus dzirdi vien.

Brands. Nē, nežēlīgs es neesmu.

Agnese. Viņš savu sirdi atdotur

Lai tik tai mieru gādātu.

Brands. Kā dēls es viņas parādu

Uz saviem pleciem uzņemu.

Ārsts. Jums pašam sava diezgan būs.

Brands. Viens daudzu grēkus deldēt var. 1

Ārsts. Nevienu nevar vieglot tas,

Kas pats zem nastas nomokās.

Brands. Lai ar, es tomēr gribu, grib

Un griba uzvar noziedzību.

Ārsts uzlūko viņu stingri.

Jā, tavas gribas quantum satis

Tik liels kā milzis ceļas viņš,

Bet tavā conto caritatis,

Tu — nožēlojams nabadziņš.

Viņi aiziet.

Brands noskatās viņam pakal.

Jā, viltību un melus vien

Par mīlestību sauc šodien.

Ar to caur velna viltību

Sedz katrs savu nespēku,

Un visur klusu ciešana

Un nevarība vēlama.

Ja nevari tu cīnīties,

Tev mīlestība talkā ies.

Ej droši grēka platās takas,

Gan mīlestība dzēsis sekas

Ja mērķis tāls, nav jaciņas,

To mīlestība tuvinās.

Dar droši ļaunu laba vieta:

Tās tiesnesim nav sirds vairs cieta.

Agnese. Jā, visur meli, viltība,

Bet mūsu ceļš vai skaidrība?

Brands. Jā, tikai īsta, cieta griba

Ir uzvara un visspēcība.

Papriekš mums gribēt vajag daudz,

Ne tikai to, kas spēkiem ļauts,

Ne tikai to, ko pūliņā

Mums dod ikkatra ikdiena;

Nē, mūsu griba līksmībā

Lai visas briesmas nicina.

Tas nava moceklis, kas vaid,

No sava krusta nāvi gaid.

Es gribu krusta nāvi ciest,

Es gribu cīņai krūtis griezt,

Es gribu — ja to iespēji,

Tad cienīgs tu par karali!

Agnese piespiežas cieši pie viņa krūtīm.

Ja es reiz justu nespēku,

Tad vadi mani, vadon, tu!

Brands. Ja griba pārspēs grūtības,

Tad atnāks stundas mirdzošas.

Tās nesīs dzīvei eljas zaru

Kā baloži pār plūdu varu.

Bet šos, kas gribas nepazīst,

Tos nevar mīlēt, var tik nīst. Izbijies.

Naids! Lai cik klusu teiktu to,

Viņš cīņu nes vissīvāko!

Steidzīgi ieiet mājā.

Agnese skatās pa vaļējām durvīm iekšā.

Nu viņš pie Alfa apstājas,

Tam galva skumji noliecas,

Nu viņš uz spilvena to spiež,

Kā izmisumā, liekas, cieš.

Bet mīlas pilns ir viņa skats,

Kaut arī šķiet no dzelzs viņš pats.

Tam patīk Alfa tuvumā,

Jo bērna sirds bez ļaunuma. Iekliedzas izbai

Viņš trūkstas, cīnās, rokas lauž,

Viņš dziļas mokas sirdī jauž!

Brands parādās uz trepēm. Vēl sūtņa nav!

Agnese. Vēl nav.

Brands skatās atpakaļ namā.

Sirds sit tik strauji mazajam,

Viņi tvīkst, kā drudzis būtu tam, —

Bet apmierinies!

Agnese. Vai tas var būt!

Brands. Var būt, ka ne. Apmierinies!

Sauc, skatīdamies uz ceļu.

Lūk, vēstnesis, jā gan, paties!

Kāds zemnieks nāk pa dārza vārtiem.

Tev jānāk nu!

Brands. Tūlīt!

Ko teica viņa?

Zemnieks. Kā neapziņā

Tā pacēlās un teica: «Sauc

To šurp, es esmu piekususi, —

No savas mantas dodu pusi.»

Brands atraujas.

Tik pusi? Nē! Es neeju!

Zemnieks. Es teicu, ko es dzirdēju.

Brands. Tik pusi. Viss ir vajadzīgs.

Zemnieks. Varbūt, bet viņa teica pusi;

Auss nav vēl mani pievīlusi.

Brands satver to pie rokas.

Vai dieva priekšā tāpat arī

Tu liecināt šos vārdus vari?

Zemnieks. Jā gan.

Brands cieti. Tad atbildi tai manu nes:

Ne gribu iet, ne iešu es!

Zemnieks nedroši.

Man liekas . . . Vai tad zini tu,

Pie kā es tevi aicinu?

Brands. Pie mātes, — jā. Es pazīstu

It visiem vienu mērauklu.

Zemnieks. Tu nežēlīgs!

Brands. Kaut nāve te, bet ievēro:

Es gribu visu vai neko!

Zemnieks. Ak mācītāj!

Brands. Kaut niecīgs zelta gabaliņ*

Liels elku dievam upuri viņš!

Zemnieks. Es teikšu tavu atbildi,

Cik iespējams, tai saudzīgi.

Viens būs, kas viņu mierinās:

Dievs būs par tevi žēlīgāks! Aiziet.

Brands. Jā, vecais mierinājums šis

Jau daudzreiz visu apsedzis.

Tik noskumt, lūgties zemlgi —

Tas labināt var tiesnesi.

Jā, tā ir branga ticība:

Vienmēr un visur apgalvo,

Ka veco dievu žēlīgo

Var pielūgt stundā pēdējā.

Zemnieks ir saticis uz ceļa kādu otru vīru; viņi

kopā nāk atpakaļ.

Brands. Jau atkal ziņa?

Pirmais zemnieks. Jā.

Brands. Ko teica viņa?

Otrs zemnieks. Tā atdod deviņ' desmitdaļas.

Brands. Ne visu?

Zemnieks. Nē!

Brands Tad paliek spēkā lēmums mans:

Ne priesters nāks, ne sakraments!

Otrs zemnieks. Tā mokās nāves cīniņā . . .

Pirmais zemnieks. Tu dēls; tā tevi dzemdēja.

Brands, rokas lauzīdams.

Viens likums visiem piederas,

Vai manas dzimts, vai svešnieks tas.

Otrs zemnieks. Ik brīdi aug tās izmisums,

Jel teic kaut vienu vārdu mums!

Brands pirmajam zemniekam.

Teic, dvēseli lai apkopj tā,

Ja gaida svētā mielasta!

Zemnieki aiziet.

Agnese pieglaužas viņam klāt.

Es brīžiem bailes sajūtu:

Kā dieva uguns dedzi tu!

Brands, asaras valdīdams.

Vai neceļas pret mani viss,

Kā iztrils zobenasmenis?

Šeit ļaužu gara kūtrība

Vai nav kā sērga nāvīga?

Agnese. Bij skarba tava atbilde.

Brands. Vai varēju teikt citu te?

Agnese. Te visi vāji — zini tu,

Kas darīt to lai iespētu?

Brands. Jā gan, tev, zinu, taisnība,

Viss tukšībā un seklumā

Šis mūsu laiks pamazām gājis.

Tik skaties: ja kāds dāvina

Kaut ko no sava krājuma,

Tad svēto pulkā tas jau stājis;

Lai varonis, teic, nelielās

Ar darbu, ko ir veicis tas,

Tad redzēsi, ko atbildēs

Tie, kas šos darbus darīt spēs.

Un prasi, dzejnieks slepeni

Lai aplaimotu pasauli

Ar savu dievišķīgo dzeju,

Bet apslēptu pats savu seju, —

Ikkatrs, vājš vai spēcīgs tas,

Ir tukšs no dziļas sajūtas.

It visur kalpu suga valda,

Ja dziļumos tam jāgāžas,

Pie smiltīm katrs vēl pieķeras,

It kā tur roka dreboša

Vēl meklētu sev glābiņa.

Agnese. Un pār šo postā grimušo

Skan skarbi: visu vai neko!

Brands. Nav uzvaras bez cīniņa,

Ikkatram kaujā jāstaigā.

Viņš klusē brīdi, tad runā citādā balsī.

Un tomēr, daudzreiz skatoties,

Kā grēcnieks savās nāves mokās,

Pēc žēlastības alkdams, lokās,

Man izliekas, ka ielaidies

Es būtu jūrā trakojošā

Bez burām un bez aira drošā.

Un mēli, ar ko sodīju,

Es dažreiz sāpēs sakodu,

Un dažu, ko es pārmācījis,

Es mīļāk būtu noskūpstījis.

Ej, Agnes, lūko maziņo,

Ar dziesmām iepriecini to!

Jo ir tik skaidra bērna sirds

Kā kalnu sniegs, kas saule mirdz,

Tai mātes sapņi pāri laižas

Ka putni saules dienas gaišas

Un sevi priecina un spirdz.

Agnese bāla.

Teic, — kāpēc domas, runas tev

Pie Alfa vienmēr atgriežas?

Brands. Ej kop tik to! Nekas.

Agnese. Kaut vārdu saki!

Brands. Vai skarbu, mīļu?

Agnese. Jā, mīļu.

Brands apkampj viņu.

Viss dzīvot drīkst, kas nevainīgs.

Agnese uzlūko to smaidīdama.

Jā, viņam dievs būs labvēlīgs! Ieiet mājā.

Brands skatās klusi tālumā.

Ka viņš ne katrreiz pielūdzams,

To redzējis reiz Abraāms.

It kā aizdzīdams šīs domas

Nē, nē, mans upuris jau dots:

Es gribēju kā vētra miegu

No visiem slaucīt, kur vien tieku.

Sis sapnis aizmirstībai dots,

Un vai gan lepoties es varu?

Agnese nesa savu garu

Man līdz pie mana ziedokļa —

Tā pati sevi atdeva.

Skatās uz ceļu.

Cik vecā sieva spītīga

Vēl pašā nāves brītiņā;

Kam nespēj gluži atteikties

No mantas, kas tai krājusies!

Skat, skat! Tas fogts, kas tuvojas

Tik pamatīgas kustībās.

Tam rokas ķešās; izskatās

Viņš it kā ielikts iekavās.

Fogts caur dārza vārtiem.

Nu sveiki! Laikam pārsteidzu

Ar savu ciemā nākšanu.

Brands, rādīdams uz māju.

Es lūdzu!

Fogis. Ak, diezgan labi man tepat.

Ja tikai mani uzklausat,

Tad, liekas, tāpat man, kā jums

Būs saruna tik ieguvums.

Brands. Es klausos jau.

Fogts. Es dzirdēju,

Ka jūsu māte loti vāja;

Ar jums es līdzi noskumstu.

Brands. To ticu gan.

Fogts. Patiesi, ] o t i žēl ir man.

Brands. Es ticu. Tālāk?

Fogts. Tā ir jau krietni vecumā;

Ak dievs, nāk katram miršana.

Un, kad man iet te gadījās,

Tad domāju, ir jāapstājas

Un jāprasa, vai tiesa tas,

Kas dzirdams šur tur valodās,

Ka jūs ar savu veco māti

Vēl neesat izlīdzināti.

Brands. Tas ir?

Fogts. Es domāju

Par viņas naudas krājumu.

Tas viņu tiešām sāpina

Un arī jūs, ka mantojums

No tēva netiek izdots jums.

Brands. Lai būtu tā.

Fogts. Un vienmēr, gadījums ja tāds,

Arvien tad iekarst ātri prāts.

Bet, liekas, viņas stundiņa

Nav gan vairs ilgi gaidāma,

Un tad es vēlētos labprāt

Te kādu vārdu parunāt,

Ja atļaujat — ja nav par agru.

Brands. Vai tagad, citreiz man viss vicu».

Fogts. Nu labi; teikšu īsi: jumu

Ir gaidāms bagāts mantojums,

Tiklīdz būs kapā vecā sieva,

Kas, redzams, drīz tai lemts no dieva.

Brands. Jums liekas tā?

Fogts. Kas tur ko domāt, nedomāt

Jūs nevarat pat pārzināt

To lielo zemes plašumu,

Kas paliek jums par guvumu.

Brands. Bez kādas tiesas?

Fogts smaida.

Ko tiesa te, — jūs vienīgais,

Neviens te cits nav meklētājs;

Jums pieder manta nedalīta.

Brands. Bet tomēr, ja nu notiek tā,

Ka citam vēl te tiesība

Un manta — viņa sapelnīta?

Fogts. Tad gan pats velns to prasīt var!

Jel uzklausiet: es varu ar

Te kaut ko darīt, lai tik jums

Nāk rokās jūsu piederums.

Nu, tātad: bagāts diezgan jūs,

Lai atstātu šos tuksnešus

Un dzīvi baudītu, kā nākas,

Jūs citās zemēs priecīgākās.

Brands. Ar citiem vārdiem — jums nu šķiet

Man būtu laiks jau projām iet?

Fogts. Par |aunu nebūtu, man liekas,

Jo tie, ar ko jums jāsatiekas

Un jāizskaidro bībele, —

It visa jūsu draudze te

Jums ir kā vilkam zosulēni,

Ja drīkstu izteikties tā lēni.

Siem nesaprašām jūsu gars,

Man liekas, tikai ir par lāstu,

Un jūsu aizliedzīgie stāsti

Tos nomāc vien kā nastas svars.

Brands. Ikkatram mīļa dzimtene.

Kā zemē koks viņš iesakņojas,

Bet, ja tam viņa jāzaudē,

Bez cerības tad jāiet bojā.

Fogts. Bet katram tomēr jādomā,

Kur viņa spējas piemērotas.

Brands. Mums jāpaceļas augstuma.

Tik tad vēl atziņa mums rodas.

Fogts. Tā runā kalnu pārvaldnieki, —

Mēs esam lejas iemītnieki.

Brands. Ak, kā jums šķirot pavedas:

Tur kalnāji, te ielejas.

Ir tikai visur likums jujns,

Bet aizmirsts paliek pienākums.

Jums patīk tikai nopūsties:

Mēs vārgi ļautiņi, ak dievs!

Fogts. Ikkatrs laiks un paaudze

Iet savu nomērotu ceļu;

Tāpat kā visa cilvēce,

Es ar uz mērķi acis ceļu,

Un tauta, lai cik nabaga,

Tā kaut ko citām ziedoja.

Tas bij reiz laiku tālumā,

Kad te vēl Bele valdīja.

Tad cēlās divi kara brāļi,

Kas slaveni bij tuvu, tāļi.

Pēc vārdiem, liekas, Alfs un Tors —

Tiem līdzi laupītāju kors.

Tie visu zemi dūšīgi

Drīz pārvērta par tuksnesi;

Tad lūdzās tautas: «Pasarg mus,

Dievs, novērs kara briesmoņus!»

Bet briesmoņi šie bijām mēs,

Šie ļaudis krastu apkaimēs.

Kā lauvas dūšīgi tie bija,

Sev bagātību salaupīja.

Tad minams vēl no mums ir viens:

Tas bijis krusta kārotājs,

Kaut gan uz turkiem neai/gujs.

Brands. Man zināms, ka šiH varonis

Daudz pēcnācēju atstājis.

Fogts. Jā gan.

Bet kā jūs zināt to?

Brands. Jo man

Tā liekas, ka šo varoni

Par priekšzīmi ir ņēmuši

Šīs lejas daudzi iemītnieki.

Fogts. Jā gan, šis tikums izplatīts.

Bet Beles laikmets ir mums līd/!

Papriekšu svešus sakavam,

Tad savā zemē pārnācām

Un pievārējām kaimiņus,

Un kūpinājām ciematus.

Bij liesmās ari dievnami;

Tā palikām mēs varoņi.

Gan pieminēti bij šie darbi

Jau vēsturē kā visai skarbi,

Bet teikas tomēr dod mums godu.

Tā pasaulcīņā lielajā

Mums daļa ar nav liedzama —

Es tur pat kulturdarbu rodu.

Brands. Bet vai tas nu nav noziegums,

Ka zobens mīlams nav vairs jums,

Ka Beles krietnie pēcteči

Ir vairs tik zveji, arāji?

Fogts. Nebūt. Tik labi vērojiet,

Kā augstos svētkos pie mums iet,

Kur ķesters, liesnes's, vecākie

Tad apsēžas pie goda galda.

Tiek celti kausi pildītie,

Un līksmība un prieki valda —

Vai karals Bele aizmirsts tad?

Tiek runas turētas, un, kad

Tiek kauss pie kausa skandināts,

Tad viņa vārds tiek sumināts.

Es pats vēl dažreiz dziņu jūtu

To kādā rakstā cildināt

Un izdarītu to labprat,

Ja tikai mazliet dzejnieks būtu.

Bet dzejot mīlam visi mēs,

Kaut dzīvē dzeja — nederīga.

Tik garo dienu vakaros

Kad atpūta — es atzīstos —

Tā reizēm būtu lietojama.

Bet jūs ko te mums uzstādāt:

No darba dzeja nešķirama —

Dod visu vai neko, — manprāt,

Jūs gribat reizē pļaut un sēt,

Un paklausīt, un pavēlēt;

Jūs gribat ideālus, dzīvi

Tā kopā savienot tik brīvi,

Kā ogli, sēru, salpetri

Mēdz samaisīt par pulveri.

Brands. Jā gan.

Fogts. Bet tad gan citās aprindās

Šī mācība, šķiet, piederas.

Lai paliek mums te purvi, jūra

Un zemes darbs, un dzīve sūra . . .

Brands. Vispirms jūs labi darītu,

Ja lepošanos atmestu.

Vai pundurs kļiit var stiprāks kāds,

Ja sencis tam ir Goliāts?

Fogts. Dar atmiņas mūs stiprākus.

Brands. Ja tās uz mērķi vada mūs;

Bet jums ir senais varonis —

Priekš kūtrības mīksts spilvenis.

Fogts. Ko teicu, pie tā palieku:

Ir labāk, ja jūs aizietu.

Te darbs jums augļus nenesīs;

Kas jūsu domas sapratīs?

Par rīta dienu apmierināt,

Pa reizei viegli sajūsmināt —

To iespēšu te arī es,

Es zinu viņu dvēseles.

Es zinu, kas te pienākums,

Tāpat — kas veltīgs sapņojums.

Es daudz te esmu pūlējies:

Ir peļņa šur tur sagādāta,

Ir iemītniekiem manta krāta,

To skaits ir divreiz vairojies —

Te redzam tagad krietnu cilti,

Bez tam ir labi ceļi, tilti-

Brands. Tak ne no ticības uz darbiem.

Fogts. No fjorda līdz pat šļūdoņai.

Brands. Bet ne līdz cīņas idejai.

Fogts. Papriekš zem kājām pamats ciets,

Lai vīrs pie vīra darbā siets, —

Tur visi manim piekrita,

Pirms jūsu gars te nebija.

Bet nu pie lampas gaismas klāt

Jūs ziemeļblāzmu vienojāt.

Kas tādā krēslā izšķirt spētu,

Kas labs, kas ļauns, kas liels un mazs,

Ko atmest un ko turēt svētu,

Kas jānīst un kas jāklausās?

Jūs šķīrāt mūsu savienību

Un audzējāt te partejību!

Brands. Lai jūs vēl daudz ko sacītu,

Ko iesācis — es turpinu, —

Man dziļi sirdī ir kāds vārds,

Tas deg kā dieva uguns zārds:

«Te strādāt es tev pavēlu!»

Fogts. Nu, manis dēļ; bet tikai skat,

Ka savā daļā paliekat:

Jūs varat piedot, žēlot vēl,

Ja to jums jūsu amats vēl.

Tik nedariet, ka darbdienas

Par svētku dienām pārvēršas,

Un nemāciet, it kā pats dievs

Te fjordā būtu nolaidies.

Brands. Ja izpildītu jūsu prātu,

Pats sevi es tad notiesātu.

Bet to es nedrīkstu: es pats

Pie sava darba aicinats!

Un darbu šo es nesīšu

Kā savu dienu spīdekli.

No dziļas dusas pacelšu

Tos, kas te snaudā guldīti.

Zem jūsu gara kūtrības

Te katra spēja nobeidzas.

No sīkām rūpēm saukšu tos

Es liela gara augstumos.

Jūs viņu asins labākās

Tiem izzīdāt, lai neceļas

Vairs viņu sirdis gurdenās;

Bet nē — kā tērauds būs reiz tās.

Vēl dzirdēsiet kā pērkongrauju,

Kad viņi reiz jums sauks: uz kauju!

Fogts. Uz kauju?

Brands. Uz kauju!

Fogts. Lai arī, tikai iesāciet;

Jūs pirmais pats tad kritīsiet!

Brands. Gan tas būs visiem zināms reiz,

Ka tas, kas kritis, — uzvarējs!

Fogts. Brand, Brand, jūs stāvat krustceļā,

Vai drīkstēsiet iet stāvu taku?

Brands. Es drīkstu to.

Fogts. Tad piedzīvosiet nelaimi,

Tad jūsu dzīve zudusi.

Jums tagad viss ir dzīvei dots,

Jūs esat laimes vainagots.

Jums īpašums, bērns, mīļa sieva —

Kā sulīgs auglis karājas

Jums laime, piešķirta no dieva!

Brands. Un ja es tomēr nicinu

Šo laimes lielo pilnību,

Ja pienākums to prasa man?

Fogts. Viss velti gan!

Šī tumšā miglas ieleja

Jums nebūs cīņas arēna.

Tik dodieties uz dienvidiem,

Tur citi ļaudis; stāstiet tiem

Par savu ideālo dziņu,

Varbūt tur asins lieš par viņu —

Mēs tikai sviedrus varam dot,

Sev darbā maizi meklējot.

Brands. Es palieku — te nams ir man,

Un te man kaujas zobens skan!

Fogts. Bet uzvarēt ja neiespēsiet,

Tad visu, visu pazaudēsiet.

Brands. Pats sevi

Es savai cīņai nolēmis.

Fogts. Par velti cīnās vientulis.

Brands. Ies visi labākie ar mani.

Fogts. Varbūt, bet vairums ies ar man

Aiziet.

Brands noskatās viņam i>aka(.

Lūk, tautas vadons zīmīgais,

Karsts, taisnīgs darbu daritaji.

Viņš mīl un grib pat progresu,

Bet zemei ir par sodību.

Ne plūdi, šļūdonis, ne vējš,

Ne bads, ne mēris, negaiss spējš

Tik daudz te postu nedara

Kā šāda vira valdība;

Tie laupīt var tik dzīvību,

Bet šis! Ar savu lēmumu

Cik dažu sapni nīcinājis,

Cik dažam spēkam pretī stājis

Sis sausais, kailais domātājs!

Cik dzisis viņa dēļ dažs smaids,

Cik vājināts dažs varons; baids

Cik spiedis dažu ticību,

Kas lielos darbos uzplauktu!

Viņš visu ledū saldējis. Piepeši bailēs.

Arvien vēl nenāk vēstnesis!

Bet tomēr tur — ā, ārsts ir tas!

Steidzas pretī ārstam, kas nāk pa ceļu.

Jūs viņa sūtīja?

Ārsts. Brand, viņa ir jau mūžībā.

Brands. Un grēku nožēlošana?

Ārsts. Tās sīkstums neatjāva to,

Lai novēl mantu sarausto.

Brands satriekts, klusi.

Vai dvēsele šī zudusi?

Ārsts. Var būt, ka grēki piedoti

Tai tiks no augstā tiesneša.

Brands klusi. Ko teica tā?

Ārsts. Tā nopūtās:

«Dievs būs man žēlīgāks kā dēls.»

Brands nolaižas sāpju pilns uz sola.

Vai noziegums, vai nāves grēks —

Pār visu valda melu spēks! Apsedz seju ar rokam.

Ārsts nāk tuvāk, lūkojas uz Brandu un pakrata galvu.

Jūs gribat laikus senējos

No aizmirstības uzmodināt,

Lai dievs un cilvēks satiktos;

Jūs liekat brīnumdarbus minēt.

Bet katrs laiks dzied savu dziesmu:

Nu visi smej par elles liesmu;

Mūsdienās esam pestīti,

Ja tikai esam humāni.

Brands paskatās uz augšu.

Jā, jā, šo vārdu gļēvuli

Nu nes pa visu pasauli,

Ar to katrs nelga lepojas,

Kam cīnīties nav iespējas,

Ar to katrs sevi izgrezno,

Kas spēj tik darīt vidējo.

Tas tagad solījumus lauž,

Ar to ik dvesle saldi snauž,

Ar to ikkatrs punduris

Nu dižojas kā milzenis.

Vai dievs pret Kristu humāns bij?

Bet jūsu dievs visžēlīgi

Tam devis būtu ordeni

Par ļaužu atpestīšanu

It kā par karagājienu.

Aizklāj atkal seju ar rokām un sēž klusi kā sērās.

Ārsts klusi.

Ciet, ciet un skumjas panesi,

Bet vieglāk būs, ja raudāsi.

Agnese iznākusi uz trepēm un čukstoši saka ārstam

kā izbailēs.

Nāc drīz! Ak dievs!

Ārsts. Tik uztraukta! Kas noticis?

Agnese. Kā salta čūska

Man sirdī nemiers iedzēlies!

Ārsts. Kas ir?

Agnese velk viņu sev līdzi.

Nāc, nāc pie mūsu maziņā!

Viņi abi ieiet mājā, bet Brands to nemana.

Brands klusi, tālumā lūkodamies.

Tās dzīvība un miršana

Bez pestīšanas pagāja.

Te tiešām varu nomanīt,

Ka dievs grib mani pārbaudīt!

Man simtreiz vairāk jāmaksā,

Nekā tā bija parādā. Pieceļas.

Te dzimtenē nu viņas dels,

Es gribu kareivis būt cēls.

Es dieva krusta karotājs

Nu būšu, neesmu lai vājš,

Es lūdzu: sirds lai liesmo man,

Lai vārds man ciets kā tērauds skan,

Lai mana griba — lavina,

Kas kalnus pīšļos sadragā!

Ārsts, Agneses pavadīts, uznāk uz trepēm no mājas un sauc

Brandam. Te drīz

Jūs visu pasteidziet un prom!

Brands. Es neeju, kaut zeme trīc!

Ārsts. Tad bērns tavs — nāvei novēlēts!

Brands. Mans bērns? Mans Alfs?

Jel skaidrāk runājiet!

Grib doties mājā.

Ārsts attur viņu. Nē, pagaidiet!

Šai tumšā klinšu pagrabā,

Te ziemeļblāzmas spīdumā,

Kur bezgalīga migla mirkst,

Te bērns nedziedināmi sirgst.

Ja vēl te ziemu paliekat,

Tad viņam droši nāve klāt.

Te glābiņš jums tik — bēgšana.

Brands. Tūlīt! Drīz drīz! Vēl šovakar,

Ja tikai Alfs mans dzīvot var!

Tam ledus vēja nemanīt,

Gan pasteigšos to aizvadīt!

Ak Agnes, taisies ceļā drīz,

Turp, kur to saule noskūpstīs!

Man liekas, raugās bāls un baigs

Uz mūsu bērnu nāves vaigs!

Agnese. Es sen to visu nojaudu

Kā smagu briesmu tuvumu.

Brands uz ārstu. Vai droši glābs to bēgšana?

Ārsts. Ja jūsu rūpes katru dien

Tik būs ap viņu, viņu vien,

Tad esiet droši — drīzumā

To saules mirdzums dziedinās.

Brands. Paldies! Paldies! Uz Agnesi.

Cik spējams, silti ietin to

Pret fjorda vēju ledaino.

Agnese ieiet mājā.

Ārsts uzlūko klusēdams Brandu, kas skatās nekustēdamies pa durvīm mājā, tad pieiet viņam klāt un liek roku uz pleca.

Pret citiem vienmēr akmeņciets!

Bet pats pret sevi — visai žēlīgs.

Tur: visu vai neko! — tik dzēlīgs,

Bet te pats galvu zemu liec

Un tiek kā sieva raudulīgs,

Pret savu postu nevarīgs.

Brands. Ko tas nozīmē?

Ārsts. Kad māte mira,

Jūs devāt stingru pavēli:

Tu nolādēta, zudusi,

Ja mantas nieciņš klāt tev ira!

Un bargums visur skanēja,

Kur kāda sirds bij ciešanā, —

Nu paša kuģis bangās grūst,

Nu stūre, bura, airis lūst, —

Tad viss drīz vēršas ačgārni —

Pats sev tu labprāt piedodi,

Nu izmet smago balastu,

Ar ko tu siti tuvāku,

Jo citādi — var gadīties,

Tavs paša bērns vēl bojā īesT

No vētras prom ar steigšanos.

Lai tikai pats vēl izglābtos, —

Viss aizmirsts: draudze, mātes kaps.

Ja priesteris pats izglābts taps.

Brands saķer galvu kā ārprātā, cīnāt ar domām..

Vai esmu stulbs vai akls es?

Ārsts. Jums sirdī tēvs ir pamodies,,

Kas tādēļ gan jūs tiesāt ies;

Jūs lielāks tagad nedienā

Kā agrāk milzis bargumā.

Nu apskatiet šai spoguli

It labi savu dveseli:

Tāds ir šis debess karotājs!

Ardievu! Man ir jāstaigā. Aiziet.

Brands skatās stīvi tāluma, tad (hiļun jutas salta

Vai toreiz maldījos vai tagad?

Vai neapziņā prāts mans snauž?

Agnese iznāk pa durvīm, imtelii uf. ptitiem, bērnu klep.:

Brands viņu nemana. Viņa grib ko teikt, bet vardi izbailes

paliek neizrunāti, kad tā ierauga Urnndii seju. Tajā paša bridi

ienāk steigšus kāds zemnieks pa darza Vārtiem. Saule riet.

Zemnieks. Ak mācītāj,

Tev ir kāds nāvīgs ienaidnieks!

Brands spiež rokas pret sirdi.

Jā, te!

Zemnieks. No fogta piesargies!

Ko tu te kopa savieno,

Viņš cenšas visu izjaukt to;

Viņš stāsta ļaunas valodas,

Ka drīz tu atstāšot šo vietu,

Jo mantojums tev pienākas, —

Tu gatavs jau, lai projām ietu.

Brands. Un ja tas būtu tā?

Zemnieks. Nē, nē,

Vai tā ir taisnība?

Tu vienmēr biji pretinieks,

Un tāpēc viņš tavs ienaidnieks;

Mēs neticam vairs viņa runām.

Brands nedroši:

Viņš šoreiz teica taisnību.

Zemnieks. Tad tu mūs visus piekrāpi!

Brands. Es piekrāpu?

Zemnieks. Tu bieži tiki stāstījis,

Ka dievs pats tevi iecēlis

Te dzimtenē par karotāju,

Par nežēlīgu cīnītāju

Un ka tu neatstāsi mūs,

Cik grūta ar tev nasta būs.

Un tu — tu esi izredzēts,

Jo tu mums maize, uguns svēts!

Brands. Te pūlis akls, nedzirdīgs;

Vai sausam kokam pumpurs dīgs?

Zemnieks. Tu zini gan, ka daža sirds

'Starp mums jau ziedu rotā mirdz.

Brands. Bet vairums mīl vēl tumsību.

Zemnieks. Tu nes tam saules mirdzumu.

Bet lai te būtu tā vai tā,

Kas ļaunos te lai saskaita,

Bet te stāv tavā priekšā viens,

' Kam tu — gaišs saules pavediens.

Nu ej, ja mani atstāt vari!

Es gudros rakstos nepētu,

Bet sirds man pilna brīnumu —

To visu tu man tikai dari.

Tu roku manim pasniedzi,

Vai nu man krist bezdibenī?

Ja tu ej prom — es nogrimstu!

Ardiev! Es tevim uzticu,

Tev tikpat daudz kā savam dievam! Aiziet.

Agnese izbailēs.

Tavs vaigs tik bāls, tev lūpas trīs,

Vai kāds tev sāpes darījis?

Brands. Katrs vārds mans nāk man atbalsā

No klintīm tūkstoškārtīgā.

Agnese tuvodamās.

Es esmu gatava!

Brands. Uz ko tu esi gatava?

Agnese spēcīgi.

Uz to, ko katra māte spēj!

Gerda skrien garām pa ceļu un apstājas pie dārza vārtiem.

Gerda sit plaukstas un sauc mežonīgā priekā.

Dzirdiet! Mācītājs ir projām!

Nu no kalniem ārā lien

Ķēmi, troļļi, skatiet vien!

Melni, kropli, nejēdzīgi,

Gāžas virsū mežonīgi.

Aci tie man izrāva,

Pusē sirdi noplēsa; >

Dzīvot tomēr varu gan —

Otras puses diezgan man!

Brands. Bērns, ko šaubies izbailēs,

Vai tu neredzi: šeit es!

Gerda. Jā!

Tu tas, bet ne mācītājs!

Lejup pēkšņi nolaidās

Vanags mans no klintsligzdas,

It kā kāds to spēji trenktu,

Iemauktiem un piešiem lenktu.

Viņa jātnieks, vadītājs,

Tas bij mūsu mācītājs!

Tukša stāv nu baznīca

Sādžā, cieti aizslēgta, —

Tagad dievkalpošana

Sāksies kalnu templī manā,

Runās tur mans mācītājs,

Mūža sniegu apģērbtais,

Dārd ta balss ka šludoņa,

Zeme nodreb bijībā!

Brands. Kam šī elku pasaciņa?

Mani nevaldzinās viņa.

Gerda nāk pa vārtiem dārzā.

Elki? Tos es nepazīstu,

Katru nicinu un nīstu.

Elks? Tas zeltā izrotāts,

Glaudīts, paijāts, lutināts.

Elks? Lūk, vai tu redzi, tas

Siltās drēbēs kūņojas,

Sitās mazās rokas, kājas,

Ar ko māte mīlinājās, —

Skat, tas mazais puisēniņš,

Rūpīgi tiek glabāts viņš.

Skaties, tas ir elks priekš tevis!

Tas ir dievanams priekš tevis!

Agnese uz Brandu.

Raudi, lūdz, ja iespēj tu, —

Es vairs šausmās nevaru.

Brands. Ak, man liekas, šurp to būtni

Man ir sūtījis pats dievs!

Gerda. Klausies! Visi zvani zvana

Melnos klinšu dziļumos;

Kam būs dieva kalpošana?

Skaties ķēmus nejaukos!

Tūkstoš ķēmi, lietuvēni,

Mācītājs ko aizdzina,

Kapos dziļi ieslēdza,

Visiem tiem nu dzīvošana!

Tie no kapiem augšup ceļas,

Dej un kauc, ka migla veļas,

Nāk kā bērni nomiruši,

Tēvu, māti sevim sauc,

Vīri, sievas pretī trauc

Tiem, tos glāsta apkampuši.

Katrs lejas iemītnieks

Ķēmu nes kā savu dēlu;

Daža sieva — tai nu prieks

Apkampt mazu veļa tēlu.

Troļļu laiks nu atnācis —

Mācītājs ir aizbēdzis!

Brands. Beidz! Vēl citi ļaunāki

Spoki man ir redzami.

Gerda. Klau! Viņš smejas!

Visus gaida viņš no lejas,

Visus viņš nu rokās slēgs,

Visus apņems tumsas spēks!

Dievanams nu aizsprostīts,

Mūžam netiks atdarīts, •—

Mācītājs — tas aizjāja

Steigšus prom uz vanaga!

Viņa pārlec pār sētu un pazūd aiz klints. Klusums.

Agnese tuvojas Brandam un saka nospiestā balsī.

Steigsimies, ir laiks.

Brands skatās stīvi uz viņu.

Pa kuru ceļu? Rāda uz dārza vārtiem un

tad uz mājas durvīm.

Tur vai te?

Agnese atraujas izbailēs. Brand!

Mūsu puisēns slims ir te!

Brands iet pie viņas.

Teic, kas agrāk biju es:

Mācītājs vai tēvs?

Agnese atraujas tālāk.

Ja pats dievs man jautātu,

Es to tomēr neteiktu!

Brands tuvojas atkal viņai.

Bet kā māte atbildi:

Iet vai palikt? Pavēli!

Agnese. Tava sieva esmu es

Pavēli tu sevī nes!

Brands grib viņu satvert aiz rokas.

Nem šo biķeri no manis,

Vēli tu!

Agnese aizraujas aiz koka.

Vai es tad vairs māte būtu?

Brands. Te es redzu spriedumu!

Agnese cieti.

Vai tu drīksti spriest vēl te?

Brands. Tā ir tava atbilde!

Agnese. Vai tu tici pats,

Ka tu dieva aicinats?

Brands. Jā! Saķer viņas roku.

Nu es gaidu atbildi:

Dzīvību vai nāvi! Vēli!

Agnese. Savam dievam paklausi! Klusums.

Brands. Steigsimies, ir laiks!

Agnese klusi.

Brand, pa kuru ceļu?

Brands klusē.

Agnese rāda uz vārtiem.

Tur?

Brands rāda uz mājas durvīm.

Nē, tur!

Agnese pacel bērnu augsti rokās.

Dievs! Šo manu upuri

Nesu tev — to pieņemi!

Tik man gaismu, gaismu dod!

Ieiet mājā.

Brands skatās kā neapziņā uz tālumu, tad sāk raudāt, saķer

rokas pār galvu un nokrīt uz trepēm, iesaukdamies:

Kungs, kungs, gaismu manim dod!

CETURTAIS CĒLIENS

Ziemassvētku vakars mācītāja mājā. Istabā tumši. Dibenā izejas durvis. Vienā

pusē logs, otrā durvis.

Agnese stāv sēru apģērbā pie loga un skatās ārā tumsā.

Agnese. Vēl arvien viņš neatgriežas,

Katrs brīdis tik garš un baigs;

Pilna sirds ar skumjām riežas,

Kā uz vietas paliek laiks.

Sniegs pār leju, kalnu nāk,

Baltu segu pārklāt sāk

Pat pār veco baznīciņu-

Klausās.

Klau, man liekas, jūtu viņu!

Stingri soļi; vārti vērās!

Steidzas pie durvīm un atver tās.

Mīļais, vai tas esi tu?

Brands ienāk ceļa uzvalkā, nosnidzis. Viņš

velk drēbes nost.

Agnese apkampj viņu.

Ak, cik ilgi projām biji,

Neej vairs no manis, nē!

Kad tu projām esi, sērās

Spoki mani apmeklē.

Ak, šīs dienas, ak, šīs nakt's,

Baiļu pilns te bij ik kakts!

Brands. Mīļā, nu es esmu mājās!

Iededzina kādu sveci, kas vāji apgaismo istabu.

Ak, cik bāla tu!

Agnese. Tevi gaidīju,

It ne mirkļa negulēju,

Zaļu vainadziņu sēju.

Vasarā jau nodomāju, —

Ziemassvētku eglītei,

To priekš viņa audzināju,

Bet nu tikai vainadziņš —

To lai dabū šodien viņš .. .

Izslauka asaras.

Ak, to sniegs nu apklāja . . .

Brands. Kapsētā.

Agnese. Ak, jel nerunā!

Brands. Jāmācās to dzirdēt tev.

Agnese. Jā, bet mani nemoki,

Saudzē manu dvēseli!

Asiņo vēl visa būts,

Paciešanas ceļš tik grūts.

Ļauj tik brīdi — nāks drīz laiks,

Zudīs viss kā niecīgs tvaiks,

Tad nekad vairs nesūdzēšos.

Brands. Vai lai svētkus tā nu svinam?

Agnese. Nē, bet piedod — mēs tak zinām,

Viņš priekš gada vēl bij dzīvs.

Tad šis drudzis, nāve — tā

Projām viņu aiznesa- Izbīstas no vārda.

Brands cieti.

Kapsētā!

Agnese iekliedzas.

Nerunā, jel nerunā!

Brands. Jo mūs vairāk bailes māc,

Biežāk lai tiek izrunāts

Vārds šis, lai kā vētra sit

Katru brīd!

Agnese. Tevi pašu bailes māc,

Tiklīdz viņu kādreiz mini.

Tu ar saltiem sviedriem klāts

Jau, un kādēļ — tu to zini!

Brands. Man uz pieres — ūdens lāses,

Tās no fjorda bangu gāzes.

Agnese. Un tas piliens acī liegs,

Vai tas arī kalnu sniegs?

Nē, tā lāva degoša,

Kas no sirds tev izverda!

Brands. Agnes, stipri būsim abi

Sāpju dienu rūgtumā,

Savienotiem spēkiem labi

Cīnīties var grūtumā.

Ak, kā fjordā vētra krāca,

Bangas klintīs atsitās,

Kaijas bailēs paslēpās,

Krusa šņācot zemē nāca,

Asi kapāja mums acis.

Laiva, masts — viss brikšķēja,

Bura aukā saplīsa,

Katrs dēlis vaidu pilns,

Visu lauzai bangu vilns,

Un no kalniem rībot gāzās

Sļūdoņas un jūrā brāzās.

Bij bez spēka airētāji,

Airus laivā ievilkuši,

Mēmi, it kā nomiruši.

Tad pie stūres pats es stāju.

Mani vārdi deva spēku —

Sevi it kā pārcilvēku

Sajutu ar dieva garu,

Stiprāku par jūras varu.

Agnese. Tu ar vētru karot spēji,

Viegli to tu uzvarēji,

Bet es mājā nesu klusi

Mēmo mieru piekususi; ,

Nav man cīņas, nav man darba,

Ikdiena tik gara, skarba.

Es no visa noslēgusies,

Gurdenuma ietinusies —

Ja tu ar tā dzīvotu,

Tad tu mani saprastu!

Brands. Vai tu vari saprast to:

Tu nes visu lielāko!

Tavas sāpes dzīvo dziļāk,

Tu tās nesi skumjāk, dziļāk,

Tu tās nesi asarās,

Tās — ir visudārgākās.

Daudzreiz pats es raudāt gribu,

Lai jel dieva mīlestību

Asarās es sajustu

Kā vislielo laimību.

Dvēsele tiek vieglināta

Kā no dieva mīla skata,

Viņa tēva sirdi jaudi

Tuvu, ja tu skumjās raudi.

Agnese. Brand, ja viņš ir tuvumā

Un ja jūti to un nesi,

Kā pie tēva mierīgs esi.

Brands. Vai es drīkstu mīlināt

To kā tēvu sevim klāt?

Nē, es viņu stipru gribu,

Lai ar viņa visspēcību

Visas zemes vājību

Kā ar liesmu dedzinu.

Bet tu, Agnes, labi dari,

Ja kā tēvu viņu vari

Mīlestībā samanīt,

Kura tavā sirdī mīt.

Tad ar viņa maigo skatu

Tu, lai mani vieglinātu,

Nāksi manim spēkus dot,

Grūto cīņu karojot.

Tā par vienu kopā mēs

Savienosim dvēseles:

Viena dzīves cīņā ies,

Otra mīlā iedegsies,

Viņas ceļu vieglinājot.

Nebūs vairs man diena grūta,

Tevī atdzims katra jūta,

Būsi tu kā zīda sega,

Kur man sāpju rēta dega.

Vai tu tiešām sacīt vari,

Manis dēļ ka maz tu dari?

Agnese. Ko es arī darīt gribu,

Visur jūtu nevarību:

Katra doma, jūta, dziņa

Vienmēr aizņemta no viņa —

Mūsu Alfa; ak, kaut nu

Reiz to aizmirst varētu!

Pacieties, gan mieru gūšu,

Visa tev un cīņai būšu.

Brand — viņš šonakt atnāca,

Manas durvis pavēra

Vesels, ziedošs, prieka pilns

Un kā baltas saules vilns

Man pie gultas pietecēja,

Rokas pretī stiepa, smēja,

Tomēr — viņa vaigs bij bāls,

Likās, auksts tas bij un tāls —

Pēkšņi tad es pamodos …

Brands. Agnes!

Agnese. Jā,

Kas tam siltas drēbes dos

Saltā dēļu gultiņā!

Brands. Tur tik viņa miesas dus,

Pats tas — saules augstumos!

Agnese atraujas no Branda.

Kā tu mani sāpini!

Vai tu tiešām nejūti,

Ka šis mūsu mīlulis

Vienmēr te, kaut nomiris?

Ak, tik drīz es nespēju

Izšķirt dvēseli no miesas;

Kaut gan vairs to neredzu,

Sirds man prasa savas tiesas!

Brands. Sirdi dziedēt nevarēsi,

Ja to mūžam pieminēsi!

Agnese. Ja tu maigāk runātu,

Varbūt mani mierinātu.

Sniedz man stipru roku tu,

Ļauj, lai piedošanu skatu;

Skarbi tava runa skan

Tā kā pērkons sirdi man —

Kā lai apmierināt spētu

Sāpes tu un dziedēt rētu?

Vai tev nav ne vārda maiga?

Ak, kā gaismas man tā vajga!

Arī nežēlīgs tavs dievs,

Kuram esi padevies.

Brands. Vai gan labāk gribētu

Seno dievu atkal tu?

Agnese. Seno dievu — nē, ak nē,

Netīk vairs man pegātne!

Bet man dažu reizi liekas,

Ka ar sapni jasatiekas,

Kad man atmirdz senie laiki,

Saules plašums veras maigi,

Un ar visu garu jūti:

Viegli gribēt, panest grūti,

Viss te liels un mani spiež,

Un no visa sirds te cieš.

Pats tu liels ar dievu savu,

Saviem darbiem, domām, slavu,

Tavi mērķi — smagie kalni

Mūžīgi ar sniega valni.

Fjords ir drūms un vientulīgs,

Viens tik niecīgs, nevarīgs —

Vecais dievanams.

Brands aizgrābts.

Tikai dievanams te mazs?

Jā, tā visiem izliekas, —

Un kāpēc?

Agnese grūtsirdīgi pakrata galvu.

Kāpēc tā — es nezinu,

Tik ar visu sirdi jutu:

It kā sapnis maigs tas būtu,

Pēc kā sirds tā ilgojas;

Tikai dziji dziļi jutu:

Mūsu dievanams te mazs.

Brands. Mūsu dievanams ir mazs!

Visā draudzē domas vienas,

Viss šai vārdā kopā sienas,

Visi kaut kā ilgojas.

«Šaurs ir te, te nava elpas!»

Sauc pat Gerda ārprātīgā.

Dievanamā vairāk telpas! —

Pat no sievām dzirdams tika.

Jā, sauc daudzas balsis mani

Tā kā lielu ilgu zvani:

«Mūsu dievanams ir mazs!»

Agnes, Agnes, tevi devis

Man pats dievs, lai ceļu rastu,

Ja es pats vairs nesaprastu,

Ko lai izvēlos priekš sevis.

Mani tu jau toreiz sauci,

Kad uz mana ceļa biji,

Manu garu atraisīji,

Manā gaitā līdzi trauci,

Lai kā Dedals nekrītu;

Kad vistālāk gribēju,

Tu uz sirdīm ceļu vēri

Man, tu manus darbus svēri.

Tagad atkal atminēji

Manu domu aizmirsto,

Gaismu, gaismu dievišķo

Atkal manā cejā lēji!

Mūsu dievanams ir mazs!

Skan kā tūkstoš atskaņas.

Labi, celsim tad to staltu,

Diženu un sniegabaltu!

Ak, cik gaiši redz mans skals!

Ak, cik brīvots jūtos pats!

Agnes, Agnes, stāv man klātu,

Lai to īsto ceļu skatu!

Agnese. Jā, es palieku, un sēras

Mūžam netiek minētas.

Tā kā kaps, kas cieti vērās,

Tā lai aizmirsts viss ir tas,

Pie kā sirds man kavējas.

Visas nieka domas manas

Lai reiz rimst, un ilgošanās

Mani vada viena vien:

Visu tevim, katru dien!

Brands. Augstumos mums gaita dzena*.

Agnese. Neņem taku pārāk slavu!

Brands. Augstākam to nolemt ļāvu.

Agnese. Dievs, kā tu to mācīji,

Stipru gribu neatraidīs,

Kaut ar sekmes neuzsmaidīs. Grib iet.

Brands. Kurp steidzies tā?

Agnese. Šai vakarā

Katra māja izgreznota:

Jāsteidz gādāt svētku rota.

Toreiz tev pat izlikās, ,

Ka par daudz es greznojusi

Zaļo svētku koku klusi.

Līksmas dienas atmiņās

Nāk, kad visi lukturīši

Svecēm pilni bija glīši;

Saldumi un rotaļlietas

Bija visos zaros sietas.

Lai nu atkal sveču liesma

Apsveic mūs kā senā dziesma.

Tikai tagad mierā klusā, —

Dievs lai redz, ka visu nesam

Droši, sodīti ja esam,

Svinam svētkus padevībā,

Visu lemj lai vina griba.

Vai uz to man tiesība?

Brands pievelk viņu sev klāt un tad atlaiž.

Gaismu, gaismu man tik nesi!

Agnese smaida skumji.

Un tu manim dievnamu

Celsi jaunu drīzi nu! Viņa aiziet.

Brands noskatās viņai paka\.

Vienumēr ar stipru gribu

Viņa visu labprāt nes;

Kaut ar jūt tā nespēcību,

Gribu nekad nezaudēs.

Palīdz, kungs, ar žēlastību,

Lai es asi neprasu

Visu pildīt nežēlīgi,

Ko pat pats vēl nespēju —

Viņas sirds tam ir par maigu.

Es priekš abiem panest spēju

Nastu, ko pats abiem sēju,

Lai tik skumjas viņas vaigu

Neapēno pastāvīgi.

Pie durvīm klauvē. Ienāk fogts.

Fogts. Nu nāku pie jums — uzvarēts.

Brands. Jūs uzvarēts?

Fogts. Jā gan, to varu liecināt..

Jūs gan varbūt vēl atminat,

Ka vasarā jums draudēju

Un devu ļaunu padomu,

Lai aizejat.

Brands. Jā, jā, man šķiet.

Fogts. To tagad nožēloju es,

Man tiktos labāk mieru derēt.

Brands. Kādēļ?

Fogts. Uz vairumu jūs varat cerēt.

Brands. Patiesi tā?

Fogts. Vai tas g:n citādi var būt?

Ikkatrs jums te līdzi jūt.

Cits gars te valda apkārtnē.

No jums tas nāk — no manis nē.

Pie tā es vainīgs neesmu

Un tādēļ pie jums atnāku;

Jums sniedzu roku — mieru derēt.

Brands. Starp mums šī cīņa nebeigsies,

Līdz viens vai otrs bojā ies.

Fogts, Kam bojā iet, kad salīgsim

Un s~Idā mie'ā d īvos: m?

Es tiešām labprāt negribu

Tā velti iet pret d ^elonu,

Jo kareivim tas piederas,

Lai stipram vājā s prdodas

Nebūt es neesmu tik akls,

Ka man zem šķēpa jāliek kakls;

Kas nevar cīnīties vairs spēt,

Tam labāk mieru srderēt.

Brands. Ja tikai nemaldāties jūs

Par to, kurš uzvarētājs būs

Un kuram vairums piekritīs?

Fogts. Tas tagad skaidri redzams viss.

Brands. Jā, tagad gan,

Bet vēlāk, tad, kad vajadzēs

Nest lielo upuri, kas spēs

Tad piekrist man?

Fogts. Ko, lielo upuri? Man šķiet,

To gan jūs nesagaidīsiet.

Kas būtu gan šis upuris?

Ja ļaudis maku vaļā ver —

Šais laikos tas jau diezgan sver, —

Ikkatrs diezgan humāns šķiet,

Un vairāk ar tad neprasiet.

Bet mani tas jau kaitina,

Ka pats es sava neprata

Tik humānismu sludināju

Un atraidīju dāvanas,

Un tā ar mani notiekas,

Ka pats es rīkstes audzinaju.

Brands. Varbūt, bet, ja jūs jūtat spēku,

Tad gan to turu es par grēku,

Ka skaitāties par uzvarētu:

Ikkatrs tura to par svētu,

Kas viņa mērķis, ideāls.

Un, lai vai jūra starpā būtu,

Lai viss cik nesasniedzams, tais,

Tak stipram nav nekas par grūtu,

Viņš neteiks sev: jel atgriezies!

Te tuvāk gals! — kaut ar tev taka

No debesīm uz elli ies.

Fogts. Uz to es saku nē un jā,

Jo, kad to labi apdomā,

Ikvienam jāpanāk kaut kas,

Lai būtu tuvs vai tālāks tas.

Ja taisns ceļš to nevar sniegt —

Kas iet ar līkumu var liegt?

Brands. Bet melns tak nepaliks par baltu.

Fogts. Mans draugs, kas daļas mums!

Kas gan šiem ļautiņiem to liegs,

Ja visi saka: melns kā sniegs?

Brands. Un jūs tiem līdz?

Fogts. Ne gluži, —

Ne balts, ne melns, — es pelēks esmu.

Nu nevar vairs te it nevienu

Tā kalpināt; es katru cienu,

Jo humānisms prasa to.

It visur sajūt brīvu dvesmu,

Ikkatrs grib, lai ievēro

Tā brīvprātīgo spriedumu;

Kā tad lai viens es uzdrīkstu

Pret visiem uzstāties ar varu?

Jums pieder vairums, ko lai daru?

Es izbeidzu tad velto karu.

Bet dzīvs lai ļaujos aprakties?

Nē, ar jums kopā biedrojies,

Es eju līdzi jūsu gaitu,

Līdz jaunus piekritējus skaitu.

Te visur valda jauna vara;

Mans darbs ir atzīts nepareizs,

Kaut ar tas nebūtu tik greizs,

Bet jūsu spēks to tādu dara.

Priekš vispārības maz tiek dots,

Pat darbs vairs netiek ievērots.

Vienalga, daudz vai maz kāds pļauj,

Ikkatrs notikt visam ļauj.

Ar pūlēm tagad ierosina

Sos ļautiņus priekš vispārības:

Lai purvus izrok, nosusina, —

Kam ceļus, tiltus taisīt gribas?

Jā, ko lai dara, jāpadodas.

Pret mani necienība rodas

Pie ļaudīm; es to zaudējis,

Ko pilnam biju ieguvis.

Nu lūkošu uz citu vīzi

To iegūt atpakaļ it drīzi.

Brands. Tad tikai tautas labvēlība

Ir tas, pēc kā jums censties griba?

Fogts. Nē, nē! Nebūt to nevēlos!

Es tikai labprāt pūlētos,

Lai augtu tautas labklājība.

Tad, protams, kā tas piederas,

Būs arī tautas labvēlība

Man alga, kura pienākas.

Jo tas nu vienureiz ir tā,

Ka katrs cenšas cīniņa

To panākt, ko par mērķi spraudis:

Kas dārzu kopj, tas augļus baudīs.

Ne tikai lielās idejās

Uz nākotni mums jāskatās:

Pie visukrietnākajas gribas,

Ja nav mums krātas bagātības,

163

Lai kā mēs gribam, nevaram

Tad izpalīdzēt tuvākam.

Ko ģimene, kā mani, spiež,

Tas nepadosies idejām,

Ir jāstrādā un jāzin tam,

Kā novērst visu trukumu.

Un, ja kas nestrādā, kā es,

Nav tēvs priekš savas ģimenes.

Brands. Un jūsu nolūks kāds tad būtu?

Fogts. Es gribu būvēt.

Brands. Būvēt?

Fogts. Jā, būvēt — to es saku tā,

Tas saprotams ir līdzībā.

Priekš tautas īstās labklājības

Un ar priekš manas izdevības.

Nupat jau sāksies vēlēšanas,

Un, ja man iegūt laimējas

Ar darbiem balsis agrākās,

Tad atkal ievēlēts es būšu

Un vadītājs te visiem kļūšu.

Es domāju tad tagad tā:

It visur rodas sajūsma,

Uz augstāko grib tauta celties, —

Kas gan to tādēļ arī pelt ies —

Un var but, ka varu spēt

Šai lielā visiem palīdzēt:

Lai pabalstītu vispārību,

Es apkarošu nabadzību.

Brands. Vai gribat jūs to izdeldēt?

Fogts. Ak nē; neviens to nevar spēt.

Tā paliek katrā sabiedrībā

Un japanes ir pacietība.

Bet iespējams to pārveidot,

Tai pieklājīgu formu dot.

Ja tikai laikā mēs to darām.

Jo lieta visiem zināma:

Grēks labprāt dīgst no trūkuma;

Tad trūkumam lai galu darām!

Brands. Un kā to iesāksiet?

Fogts. Nu atminiet!

Lai visu prātam patiktu,

Es būvēšu par svētību

Priekš visiem krietnu — slimnīcu.

Jā gan, par to mums jāgādā,

Lai sērga neiet plašumā.

Bet labklājība te lai zeļ,

Mums arī cietums jāuzceļ.

Būs starpā abiem tikai siena,

Bet māja kopīgi tā viena.

Un tad — lai visu vienotu,

Es līdzi turpat uzcelšu

Priekš sapulcēm it plašu zāli.

Tas būs tad visai ideāli —

Tur svētku dienās, vēlēšanās

Tad sanāksim pēc patikšanas

Kā vienlīdzīgi pilsoņi.

Brands. Es domāju, nams pilns būs jums

Bet vienas lietas trūkst vēl mums.

Fogts. Jūs domājat gan trakonamu?

Jā gan, tas ļoti vajadzīgs,

Bet neredzu par iespējamu

To arī tūlīt uzbūvēt, —

Man liekas, naudas nepietiks.

Jo vajag branga kapitala,

Ja laimīgi to vest grib galā.

Bez t?m, lai visus uzņemt spētu,

Tur lielu telpu vajadzētu.

Tak jāpūlas ir citu labā,

Jo tas jau mūsu laiku dabā, —

Ik gadus pieaug prasības,

Mums vajag naudas, vajag spējas,

Bet tad vel trūkums aizsteidzas

Mums priekša, prasīt nekautrējas.

Un tāpēc nevaram uz vietas

Tā nokārtot šīs spaidu lielas.

Bet pagaidiet tik mazliet vien,

Es visu labošu — nudien!

Tas trūkums vienreiz noveists būs.

Brands. Un, ja kāds trokšņot saktu ar.

Tai zālē to tad ieslēgt var.

Fogts līksmi.

Jā gan, tā tukša šad un tad!

Mēs divus putnus ķeram — skat,

Ja izvedu es manu plānu:

Tad trakonams mums gatavs ar

Un savienot to visu ari

Zem vienas svētku flagas var, —

Tā visas laužu kārtas kopā

Būs manā namā tā kā stropā:

Tur slimais, nabags vārgulīts

Un arī tas, kas nosodīts,

Tāpat, kam sātans ņēmis prātu;

Tos humānisms tā kopā krātu.

Un blakus tur, kur lielās telpas,

Mēs runātu pa svētku dienām

Par vēlēšanām, brīvību,

Par katru lielu progresu.

Un senas atmiņas ja cienām,

Mēs dzertu kausus senatnei,

Karaļa Beles piemiņai.

Tā ja man viss pēc prāta ietu,

Drīz priekā kalnu ļaudis smietu,

Tie nebūtu ne sapņojuši,

Ko visparībai ieguvuši.

Un, lai cik nabagi mēs būtu,

Bet, ja tik dižu namu gūtu,

Tad teiktu katrs ceļinieks:

Te ļaudīm tiešām dzīvot prieks!

Brands. Bet līdzekļi priekš visa tā?

Fogts. Jā, jā, —

Tur ir ta visa gudrība.

Mēs gribam daudz, bet spējam maz,

Un, ja nu man nelaimējas

Jūs piedabūt pie manas lietas,

Tad viss man diezgan drūmi šķietas;

Bet jūsu vārdam liela vara,

Ja mani pabalstīsiet jūs,

Tad laimīgi viss galā būs —

Un jus es ari atminēšu.

Brands. Tad atnācāt jūs mani pirkt?

Fogts. Jūs tūlīt visu pārspīlējat!

Es sauktos jau par laimīgu,

Kad atkal labo saskaņu

Starp mums es spētu nodibināt;

Lūk, tādēļ tagad runāju.

Brands. Tad esat nākuši par agru.

Fogts. Ak jā; es zinu: sēras jums,

Tāds neaizmirstams zaudējums!

Bet jūs to pacietīgi nesat,

Un likās man, ka šodien laikā

Es nāku.

Brands. Vai priecīgs es vai noskumis,

Es gatavs palīdzēt jums droši,

Bet šodien man cits iemesls,

Ja jārunā ir atraidoši.

Fogts. Un kāds gan ir šis iemesls?

Brands. Es būvēt gribu tagad pats.

Fogts. Ko? Būvēt? Tad jau nozadzis

Jūs būtu manu ideju.

Brands. To nesaku. Rāda pa logu ārā.

Fogt, vai jūs redzat sniegā tur?

Fogts. Tur?

Brands. Jā, tur.

Fogts. Kūts pelēkā,

Kas stāv pie ūdenskrituma?

Brands. Bet tālāk tur tā niecīgā.

Fogts. Baznīca?

Brands pamāj piekrītoši ar galvu.

Es gribu celt to lielāku.

Fogts. Lai parauj velns, tas nevar būt!

Jūs man tad visu izpostāt,

Ja baznīcu te būvējat.

Mans darbs ir steidzams; gatavs viss,

Un jus nu te mans kavēklis!

Jums jāpadodas reiz paties!

Brands. Nekad es neesmu padevies!

Fogts. Jums vajag! Celsim slimnīcu

Un sapulčnamu, cietumu,

Kaut trakonamu, manis pēc,

Bet baznīcu kam būvēt te?

Skat, vecā vēl nav brukuši.

Brands. Bet tā man izliekas par mazu.

Fogts. Nekad es redzējs neesmu,

Ka pilna viņa bijusi.

Brands. Pat vienai vārgai dvēselei

Tur nav vairs telpas šaurā sprostā.

Fogts brīnīdamies krata galvu.

Ak, tādai vārgai dvēselei

Mans trakonams ir īstā osta!

Citādā balsī.

Kamēr es dzīvs — to nejaušu,

Ka noplēsta tiek baznīciņa!

No tēvutēviem stāv te viņa

Mums visiem kā par piemiņu.

Jā g?n, tik ievērojiet jūs, —

Ja izjaukti tiek mani plāni,

Tad visi manā pusē būs;

Ja mūsu senos dārgumus

Kāds aizskar, tad tas pazīs mani!

Jau senlaikos te stāvējis

Kāds svētīts upurakmenis;

Tur dievbijīgi vikingi

Priekš baznīcas bij ziedojši

No savas salaupītās mantas.

Tā varonlaiku atmina

5? i dievnama ir redzama.

Brands. No senatnes kas atlicis?

Viss sadrupis un sagruvis —

Tik teikas vien par visu stāsta.

Fogts. Kaut arī teikas, tomēr tas

Viss pieder pie šīs baznīcas.

Un vectēvs mans vēl redzējis,

Kāds caurums bijis atlicis

Tur vecā mūrī.

Brands. Kāds caurums?

Fogts. Jā, labu vārtu lielumā.

Brands. Bet kur tad būve senējā?

Fogts. Tā sen jau sabrukusi nu,

Bet tomēr, to es domāju,

Ka baznīca nav noplēšama, —

Tas būtu tiešām necienīgi.

Bez tam, kur nauda dabūjama?

Es ticu, te tie ļautiņi

Tik lēti makus neraisīs,

Lai to, ko kāds ir gribējis,

Tūlīt ar naudu pabalstītu;

Turklāt, ja vecais dievanams

Nebūt vēl nav tik nicināms.

Kā tīk, ja gribat, pamēģiniet, —

Tak jūsu mērķi sabruks, ziniet.

Brands. Priekš baznīcas, ko celšu es,

Man dāvanu gan nevajdzēs:

Pats celšu to par savu naudu!

Ko dabūju kā mantojumu,

To atdodu kā ziedojumu

It visu jaunai baznīcai, —

Kas sakāms vēl jums pretī tai?

Fogts saliek rokas.

To nebūtu ne sapņojis!

To saucu es par brīnumdarbu!

Kas te gan ir ko ziedojis,

Kur cīniņā ar dabu skarbu

Ikkatris sargā savu grasi?

Te atverat jūs savu kasi, —

Kā pati pilnība viss plūst.

Man liekas, viss par sapni kļūst.

Brands. Jau sen es biju apņēmies

No mantojuma atteikties.

Fogts. To dzirdējis es tiku bieži,

Tak jāsaka, es neticēju

Un katram tieši atbildēju:

«Kas tīši mantu projām sviedis?»

Bet nu to piedzīvoju pats

Un jutos tiesām aicinats

Ar jums šai darba dalīties —

Es līdzi gribu cīnīties!

Jūs, protams, būsiet varonis,

Es tikai niecīgs darbonis,

Bet būvēt tomēr kopa varam.

Brands. Cik ātri mainas jusu domas.

Fogts. Kas te vēl ilgāki lai stomās?

Tik muļķis var vēl pretoties,

Un ļauns nav — stipram padoties.

Bez tam, kam ļaudis piekritīs,

Vai tam, kas viņus spaidīs, laupīs,

Vai tam, kas tiem ko dāvinās?

Nē, lai vai kas — es līdzi jums,

Man patīk jūsu uzņēmums!

Cik labi, ka es taisni nu

Ar saviem plāniem atnācu,

Jo, tam es ticu, ka bez tiem

Jūs nevarētu atrast ceļu

Uz jūsu cēliem nodomiem.

Tak līdzi labumu pats smeļu:

Ja baznīca tiks uzcelta,

Tad tā būs mana ideja.

Brands. Bet veco laiku piemiņa?

Tā tomēr tiks tad sagrauta.

Fogts skatās caur logu.

Kad mēnesnīcā skatos tā,

Tad tiešām liekas nevietā

Un nedroši šie vecie mūri.

Brands. Kā tā?

Fogts. Par vecu viss.

Man tiešām tagad jābrīnās,

Ka es tur esmu redzējis

Ko labu pie šās baznīcas.

Lūk, jumta mala greizi stāv,

Tur tiešām drošības vairs navi

Un tad: kur te architektura!

Vai sienas, tornis stilu tura?

Te katrs, kam vien sajēga,

Teiks, ka šī būve pretīga.

Un tad — šis vecais sūnu jums

Gan Beles laiku mantojums.

Nē, tikai muļķis teiks — tas der,

Bet, kas kā lietpratējs te sver,

Tas teiks bez aplinkiem un prasti:

Laiks sagāzt sen to veco kasti!

Brands. Bet ja nu ļaudis negribētu,

Kas veco būvi sagraut spētu?

Fogts. Es viens te visu nosaku!

Tik uzticieties man, — pie laika

Es visu darīšu, ko vajga,

Un iesākšu jau rīt tūlīt

To lietu labi ievadīt.

Un, zemnieki ja nesanāktu,

Es pats ar cirvi strādāt sāktu,

Un mana sieva, meitas ar

Šo darbu beidzot darīt var,

Ja es tām pavēlu kā vīrs.

Pie velna! Viss būs laikā tīrs!

Brands. Skat, skat, nu jūsu valoda

Ir jau pavisam citāda.

Fogts. Es esmu tikai daudzpusīgs

Un tur, kur nākas, padevīgs,

Jo to jau prasa lieta pati

Un šolaiku humanitate.

Bez tam, kā dzejnieks saka: nes

Mūs gara spārni augstāki,

Nekā mēs esam cienīgi.

Nu sveiki! Laiks, ka eju es — ņem cepuri

Pie savas bandas.

Brands. Kas tas?

Fogts. Te čigāni pa reizei blandās.

Un šodien, ko jūs domājat,

Mēs vienu pulku sagūstījām

Un kādā šķūnī ievadījām;

Kā zvērus vajdzēja tos siet,

Bet divi trīs mums izmuka;

Kā redzat — nepatikšana.

Brands. Bet šodien ziemassvētki tak!

Fogts. Tak viņi mums tos nenovēl.

Bet, taisnība ja jāsaka, —

Tie pieder mūsu draudzei vēl. Smaidīdams.

Jā, pat vēl jums — tik atminiet

So mīklu, kas tik grūta šķiet:

No tiem ir dažam līdzība

Ar jums, tāpēc ka cēlušies

Tie aiz tā paša iemesla,

Kas jūs ir radījis, palieli

Brands krata galvu.

Ak dievs, tik daudz ir miklu mums,

Bet grūts ir viņu minējums.

Fogts. Šī tomēr viegli atminama:

Tā teika būs jums pazīstama

Par kādu zēnu pārgalvīgu,

Bet, jāsaka, ar gudru galvu, —

Tas jūsu mātes mīlestību

Bij iegūt gribējis kā balvu.

Brands. Un tad?

Fogts. Tak viņa bij tik bagāta!

Un kas tad vēl tur jāsaka, —

Tā deva viņam vilka pasi.

Tas satrieca tā lupatlasi,

Ka gandrīz prātu pazaudēja

Un čigānieti appreceja.

Un pirms tas mira — radīta

Jau bija banda vesela,

Un no šīs vaislas viena vēl

Mums jāapkopj ir, dievamžēl,

Kā šitā puiša piemiņa.

Brands. Un kas ir tā?

Fogts. Gerda ārprātīgā.

Brands nospieda balsī. Gerda!

Fogts jautri. Nu? Kā jums liekas mīkla tā?

Ir tomēr drusku jocīga?

Ja būt tas guvis jūsu māti,

Mēs tagad būtu pasargāti

No viņa bērna neprātīgā.

Brands. Ak fogta kungs, jel sakiet man, —

Kā varam glābt šos nelaimīgos?

Fogts. Ko? Glābt? Tas būs nu velti gan!

Tiem ārprātīgo namā vieta.

Tos glābt? Mēs pasu velnu smietu:

No tādiem viņam jāpārtiek;

Ir labāk, ja tos mierā liek.

Brands. Bet kā ar jusu projektu?

Ja mēs to namu būvētu …

Fogts. Šī projekta vairs manim nav,

Es ņēmu atpakaļ jau viņu.

Brands. Vai tagad viss par vēlu jau?

Fogts smaidīdams.

Lūk nu, te jūsu valoda

Jau ir pavisam citāda.

Uzsit viegli uz pleca Brandam.

Kas beigts, ir beigts, ko vairāk tur.

Es — vīrs, kas savu vārdu tur!

Nu sveiki! Man ir jāsteidzas,

Var būt, ka saķert izdodas

Tos izmukušos neliešus.

Jums vēlu līksmus ziemsvētkus'

Un sveicinājums jūsu kundzei!

Aiziet.

Brands pēc drūmas klusēšanas.

Kur vien, kur vien tik lūko skats,

īt visur redzu noziegumus;

Kā tīklā viss ir valdzināts,

Ikkatrs sevī nes kā trumus.

Kā kamolā viss satinas,

Vai kāds to vajā risinās?

Kad atminēta mikla taps

Par to, kas Jauns un kas ir labs?

Iet pie loga un skatās ārā.

Tu nabags bērns, tev jāpanes,

Ko mana mate pelnījusi!

Kāds maldu gars uz pasaules

It visu velk uz ļaunā pusi?

Reiz mana māte kļūdījās,

Nu man priekš acīm jāredz tas.

Tā dievs pats grēku atmaksā

Pie bērniem trešā augumā.

Bet viņas mute sauca mani

Uz celŠanos kā draudu zvani.

Izbailēs atraujas no loga.

Jā, dieva likums negrozāms!

Lai svara kausi līdzi būtu,

Mums vajag upuri nest grūtu,

Bet mūsu laiks var visu spēt,

Tik vienu negrib: upurēt!

Staigā domas pa istabu.

Bet lūgt — vai nelīdz lūgšanu?

Cik labprāt katram patīk tiil

Vai b?gāts t?s vai n badziņn

Ar lūgšanu šķiet pestīts viņš.

Pret debesīm tik pacelt rokas,

Kaut arī sirds pa grēkiem lokās

Un grimst arvienu dziļāki,

Bet liekulīgi katrs sauc:

«Jel Kristus dēļ, dievs, piedodi!»

Tas man ar būtu labprāt ļauts,

Ja es ar savu lūgšanu

Pie viņa gausties drīkstētu.

Apstājas domās.

Un tomēr, Alfs kad aizgāja,

Kad jātukšo man biķeris

Bij rūgts, ko viņš man piešķīris,

Kad mātes skūpsts pat nespēja

Nest bālām lūpām prieka staru,

Vai tad ar visu manu garu

Kā saldā laimes mulsumā

To manas lūpas nelūdza

Pēc brīnumdarba žēlastības?

Bet vai viņš mani dzirdēja,

Vai glāba izmisušo sirdi,

Kas visa dega ticībā?

Nē, nē; un kāpēc — kas to zina?

Man liekas, atkal migla tina

It visu manu dvēseli;

Vai nav, kas tumsā ceļu zina?

Jā, Agnes, Agnes, vienīgi-

Sauc bailēs.

Ak Agnes, gaismu parādil

Agnese atver durvis un nāk ar iededzinātām svecēm.

Istabā plūst gaisma.

Brands. Gaisma!

Agnese. Ziemassvētku gaisma, Brand!

Brands klusi. Ziemassvētku gaisma!

Agnese liek sveces uz galda.

Es tev ilgi gaidīt liku?

Brands. Nē, nē!

Agnese. Malku krāsnī neieliku,

Un tu salsti!

Brands cieti. Nē!

Agnese smaidīdama.

Ak, tavs lepnums neveļas

Vairs pat siltuma un gaismas!

Pieliek malku krāsnī.

Brands, staigādams pa istabu.

Es negribu!

Agnese, istabā klusi rīkodamās.

Te lukturi

Es likšu. Ak, cik priecīgi

Viņš pērngad sveces apsveica.

Viņš stiepa rokas, jautāja:

«Vai, māmiņ, tā nav saulīte?»

Pagriež sveces pret logu.

Nu gaisma ārā turpu spīd,

Kur viņš jau nāvē dus šobrīd.

Lai viņu spīdums sveicina

Tur aukstumā no nama šā.

Bet logs ar miglu apsvīdis,

Pag, pag, to noslaucīšu drīz.

Noslauka loga rūtis.

Brands, noskatīdamies viņas rīcībā, saku klusi.

Kad aizmigs reiz šīs ciešanas,

Kas nerimstot kā jūra plosās?

Kas apsauks tās!

Agnese pie sevis.

Kā gaisma plūst!

Man liekas, siena pašķīrās,

Viss klajums pilns ar mirdzu kļūst!

Nu viņrm zeme pārvēršas

Par mājoklīti gaišu, liegu;

Nu dus viņš saldu sapņu miegu.

Brands. Ko dari, Agnes?

Agnese. Klusu, Brand!

Brands tuvojas viņai. Tu priekškaru nu uzvilki!

Agnese. Irst sapņu pasaule —

Es pamodos; es atkal te.

Brands. Jā, vājo sapnis iekaro.

Sedz logu ciet!

Agnese lūdzoši. Ak Brand!

Brands. Sedz ciet, sedz ciet!

Agnese. Tik nežēlīgs jel neesi!

Brands. Nu, aizver!

Agnese aizver slēģus.

Tā, tagad atkal tumšs ir viss.

Dievs mani varbūt nesodīs,

Ka mazu bridi aizmirsos

Es savos sapņu avotos.

Brands. Nē, nē, viņš žēlīgs tiesnesis,

Kas saprot katra noziegumu,

Viņš saviem bieži piedevis,

Ja ar pie elku altariem

Ir sirdis maldījušās tiem!

Agnese sāk raudāt.

Kad beigsies tavas prasības?

Viss kails un salts jau manā sirdī.

Brands. Viss cīniņš tavs ir veltīgs, dzirdi,

Ja sirds tev vēl kur pieķeras.

Agnese. Viss upurēts; man nav nekā!

Brands krata galvu. Vairs nav nekā?

Agnese smaidīdama. Ņem visu, ja kas atlicis!

Brands. Dod šurp!

Agnese. Ko varu dot?

Brands. It visas sāpes, atmiņas,

It visas veltas ilgošanās.

Agnese izmisumā.

Ar saknēm izrauj manu sirdi,

Tur viss! Tad ņem jel, ņem!

Brands. Ja tu visu dotu

Un to, ko dodi, nožēlotu,

Tad nesvets ir tavs ziedojums.

Agnese drebēdama.

Cik stāvs un erkšku pilns ir ceļš

Uz tavu dievu!

Brands. Šis ceļš ir vienīgais priekš gribas.

Agnese. Un kurš lai ir priekš žēlastības?

Brands skarbi.

No ziedokļakmeņiem mans ceļš!

Agnese skatās tālumā un satriekta saka.

Nu atveras kā bezdibens.

Man prāti mulst, kad atminos,

Ko runā sirdij vārds tas sens . . .

Brands. Kurš vārds?

Agnese. Ja dievu redzēs kāds — tas mirs.

Brands apskauj viņu savām rokam un velk sev

Pie manis, Agnes, paslēpies.

Uz vinu tikai neskaties!

Agnese. Kāpēc?

Brands palaiž viņu vaļā.

Nē, nē, uz mani neklausies!

Agnese. Tev jācieš, Brand!

Brands. Es tevi mīlu!

Agnese. Bet skarba tava mīlestība.

Brands. Par daudz tā grūta tev?

Agnese. Ir tava griba mana griba,

Bet tagad vairāk neprasi.

Brands. Vai tikai tukšās iedomās

No dzīves prieka vieglprātības

Es tevi saucu, lai bez gribas

Tev ērkšķu kronī jātērpjas?

Vai mums, ja rūgtais biķeris

Mums būtu garām pagājis!

Kā sievai es tev pavēlu:

Nes līdz man visu grūtumu!

Agnese. Jā, jā; tik mani neatstāj.

Brands. Man vajadzīga atpūta —

Drīz jācej liela baznīca.

Agnese. Ir izpostīta mazā mana.

Brands. Ja tur bij elku kalpošana,

Tad sen tai sabrukt bija laiks.

Apkampj viņu kā bailēs.

Lai miers un svētība ar tevi

Un tava miera dodos sevi.

Iet uz blakus durvīm.

Agnese. Brand, teic, — vai tu man atļautu,

Lai slēģus drusku atveru?

Tik mazu maliņu, vai ja?

Brands durvīs apstādamies. Nē!

Ieiet savā istabā.

Agnese. Viss, it viss man aizliegts tika,

Viss ir it kā dzelzī slēgts,

Atmiņas pat neatlika,

Viss — ir kaps, ir debess slēgts!

Prom! Kur vientulība, skumjas

Bezgala kā mākons jumjas,

Vai te sirds vēl dzīvot spēj?

Prom? Uz kurieni lai eju,

Kur lai brīvība man smej?

Viss, ko dārgu pazaudēju,

Sirdi te vien valdzina;

Kur no baiļu klusuma,

Kur no ciešanām lai eju?

Klausās pie Branda istabas durvīm.

Viņš tur skaļā balsī lasa,

Velti mana balss to sauc.

Kam lai palīdzību prasa,

Izmisums ja domas jauc?

Dievs? Tas klausās prieka dziesmas

Tur, kur laime, sveču liesmas,

Tur, kur bērni sumina

Viņu šinī vakarā.

Vai viņš klausīs vientulīgu

Māti, tumsā nelaimīgu!

Tuvojas uzmanīgi logam.

Varbūt tomēr atvērt spētu

Logu, cieti aizliegto,

Lai šī gaisma apspīdētu

Viņu — sniegā dusošo?

Nē, tur mana Alfa nava:

Bērnu svētki šovakar;

Viņam jādzied kungam slava,

Kā viņš šurpu atnākt var?

Varbūt tomēr mani gaida

Savā baltā apģērbā

Viņš aiz sienas; mīļi smaida

Cauri asrām aukstumā.

Alf, es atvērt nedrīkstu,

Tēvs tavs visu, visu slēdz;

Piedod manim, dārgais tu, —

Darīsim, kā pavēlēts.

Lido prom uz gaismas mājām,

Tur, kur valda mūžīgs prieks,

Tur, kur zemes skumjas — nieks,

Dziesmas dzird tik skandinājam.

Nesaki, ka mūsu māja

Bij priekš tevis aizslēgta,

Mazajiem nav jāzina,

Kādus ceļus lielie staigā.

Saki, ka tās sēras bija,

Saki, ka šo kroni vija

Viņš priekš tevis sērodams.

Tev tas viss bij dāvināms.

Klausās, apdomājas un saka.

Viss tik sapņi! Cita siena

Mūsu miesu, garu šķir,

Tikai sāpju uguns viena

Mūsu vienotāja ir,

Tikai viņa mūrus, bultas,

Visus cietumus mums lauž,

Un tik sāpēs pārbaudītos

Baltas laimes rokas glauž.

Kamēr atkal satiekamies»

Visu gribu piepildīt,

Visur viņa prāts lai mīt?

Viņa gribai nododamies,.

Gribēt spēšu arī es.

Bet ko man lai svētki nes,.

Kad vairs visumīļā nava?1

Pag, to paskatīšos es,

Ko viņš sauca pērn par savu,.

Sirds pie laimes pakavēsies,

Kaut uz mirkli atveldzēsies.

Viņa nometas ceļos pie kumodes, atver atvilktnes un ņem

ārā dažādas lietas. Tai pašā bridi Brands paver durvis un

grib ko teikt, bet, redzēdams, kas notiek, apraujas un paliek

stāvot. Agnese viņu nemana.

Brands klusi. Mūžam tai tik kapa domas.

Mūžam iznīcības lomas.

Agnese. Plīvurs, sega, mētelītis,

Kuros mazais kristīts lika.

Paceļ drēbītes uz augšu un aplūko smaidīdama.

Ak, cik skaisti tajos lits

Bija princis brīnišķais

Kam tad gan viņš nepatika?'

Te ir uzvalks, ar ko gāja

Ārā pirmo reizi viņš.

Kad to viņam šūdināja,.

Izlikās tāds palieliņš —

Bet tik drīz viņš izauga!

Svārciņš mazs vēl palika.

Te ir cimdi, zeķītes,

Jaunā zīda cepurīte,

Te ir ziemas drēbītēs,

Un te ceļa apģērba

Viņu biju ietinusi,

Kad man Brands to velēja,

Bet, kad neaizgājām, es

Biju gurda, nogurusi.

Brands mocīdamies.

Ak, es vairak nespēju!

Vai lai prieku pēdējo

Viņai tagad izpostu?

Agnese. Te ir zīmes, vai tad es

Būtu stipri raudājusi?

Jā, kā pērles kaisījusi

Esmu skumjas, izbailes

Šinīs drēbju audumos.

Ak, kāds svētums ir te viss,

Dārgs kā karaļmētelis!

Sirds, tad līksma visu nesi,

Ja tik bagāta vēl esi!

Pie durvīm steidzīgi klauvē. Agnese iekliegdamās apgriežas un ierauga Brandu. Durvis tiek atrautas, un kāda sieva

noskrandātā apģērbā ar bērnu uz rokām steidzīgi ienāk.

Sieva ierauga bērna drēbītes un iesaucas.

Dod man ar, tu bagātā!

Agnese. Simtreiz bagātāka tu!

Sieva. Ak, to visu dzirdēju:

Tukši vārdi, nederīgi!

Brands tuvojas viņai.

Saki, — ko tu vēlies te?

Sieva. It nekā no mācītāja!

Labāk bulu bēgusi

Naktī, vējā ledainajā,

Nekā tavā sprediķī

Vienu bridi klausījusies.

Labāk vajātāju rokās,

Labāk fjordā nāves mokās

Nekā dzirdēt melnsvārci:

Tu tik elli sludini.

It kā es tā vainīgā,

Ka man mokās jāstaigā?

Brands klusi.

Šinī balsī kaut ko jūtu

Sirdi biedinošu, grūtu.

Agnese. Atpūties, pie uguns nāc;

Varbūt gribi ēdienu?

Sieva. Te es palikt nedrīkstu, —

Čigāns ir kā vilks, bez mājas.

Alas, spraugas, sniegs kur klājc

Tur tik mieru atrodu.

Mājas, gultas — tikai jums,

Mums — tukšs koka iedobums.

Jau par ilgu es te gaidu:

Fogts un lensmans medībās —

Kas tad dzirdēs manu vaidu,

Ja tiem gūstīt laimējas

Mani, sievu nelaimīgo.

Brands. Paliec, nenāks te neviens!

Sieva. Te, zem jumta? Cietumā?

Nē, tur vēji klajumā

Labāk derēs mums kā piens.

Dod tik drēbju gabaliņu

Mazajam, kur ietīt viņu!

Lielākais mans apzaga

Mazo — skrandas aiznesa,

Kurā ievīstīts šis bija.

Skaties, mazā kājiņa

Zila jau no aukstuma,

Āda rievām, pārplīsusi.

Brands. Sieva, atstāj vii.iu te,

Viņš būs glābts no sala, bada.

Un no posta dziedināta

Tiks tam miesa, dveselr.

Sieva. Jā, tu slavens glābējs esi,

Tīrais brīnumdakteris

Tikai tas tā nebūs vis.

Nebūtu es zinājusi

Jūsu sugu slaveno!

Vai tu zini, kur es to

Dzemdēju? Uz grāvja malas!

Dzeršana un troksnis, čalas

Kliedza līdz, un kristība

Bij tam dubļos vēlēta.

Krusts ar ogli uzvilkts bija,

Šņabis barība tam bija,

Viņa tēvi trakoja

Apkārt ķildās, dzērumā.

Brands. Agnes!

Agnese. Jā.

Brands. Dari, kas tev jādara!

Agnese izbailēs.

Atdot? Brand! To nē, to nē!

Sieva. Dod tik, visu atvēlē,

Zīda drēbes, lupatas —

Viss priekš manis labs būs tas.

Ja tik viņu sasildu,

Ja ar glābt vairs nevaru,

Tad lai mirst viņš siltumā.

Brands uz Agnesi.

Vai tu dzird, ko runā tā?

Sieva. Vai tad tavam vajaga?

Dod, tad lai jel svešajam

Siltāk tiek no dāvanām.

Brands. Vai tam, kas vislielāko

Pienākumu nesaprot!

Sieva. Dod!

Agnese. Ak, tas būtu mirušo

Aplaupīt un pazemināt.

Brands. Gribi sevi pazudināt,

Atkal elkiem ziedojot!

Agnese salauzta.

Lai tad notiek tava griba!

Gribu ari viņai dot,

Lai tik būtu padevīga,

Kaut vai sirdi atdodot.

Sieva. Dod, tik dod!

Brands. Agnes, tu tik daļu dod?

Agnese. Sirds man mirs, ja visu došu,

Dodu daļu pietiekošu.

Brand, ak, vairāk neprasi,

Esmu diezgan devusi.

Brands. Vai tad tavam bij par daudz

Viss, ja tagad tā to saudz?

Agnese dod sievai vienu gabalu pēc otra.

Še tev mazais mētelītis,

Svārciņš, sega, plīvurītis,

Te ir uzvalks kristāmais.

Silts ir viss pret sniegu, vēju.

Vairāk dot es neiespēju —

Te ir svārciņs pēdīgais!

Sieva. Dod, tik dod!

Brands. Vai tu visu atdevi?

Agnese dod vēl.

Ak, šo ceļa mēteli,

Asarām ko aplaistīju,

Ceļot gatava kad biju . . .

Sieva. Tā! Nu viss, nu varu iet.

Ja tik fogtam izbēgtu,

Gan tad mazo ietīšu;

Viss ir rokā, nu tik skriet! Iziet.

Agnese stāv, cīnīdamās ar sevi; beidzot prasa.

Saki, Brand, — vai pietiek nu,

Vai es labi darīju?

Brands. Saki tu: vai brīvā prātā

Dota manta dāvinātā?

Agnese. Nē.

Brands. Viss tad bij tik rotaļa,

Prasība nav pildīta. Grib iet.

Agnese klusē, kamēr viņš ir pie durvīm, tad sauc.

Brand!

Brands. Ko gribi?

Agnese. Es tev esmu melojusi,

Visu neesmu atdevusi.

Piedod! Vienu lietiņu

Es priekš sevis paslepu.

Brands. Ko?

Agnese izvelk saburzītu bērna cepurīti no drēbēm.

Šī vēl nava atdota.

Brands. Šī?

Agnese. Asarām tā mērcēta,

Nāves sviedriem, ko viņš svīda,

Valga tā vēl apslacīta.

Brands. Paliec savu elku varā!

Pagriežas, grib iet.

Agnese. Pagaidi!

Brands. Ko tu gribi?

Agnese. Ak, tu zini. Sniedz viņam cepurīti.

Brands nāk klāt un saka, vēl neņemdams.

Vai no brīva prāta? Jā?

Agnese. Jā!

Brands nem cepurīti.

Tad ir jasteidzas,

Pirms tā nav vēl aizgājusi.

Iziet ārā.

Agnese. Visu esmu atdevusi,

Risa saite pēdējā,

Es no visa brīvota.

Viņa stāv bridi nekustēdamās; viņas seja sāk mirdzēt kā

gaišā priekā. Brands nāk atpakaļ. Viņa skrien līksma tam

pretī un apkampj to, saukdama.

Brand, es esmu brīva, brīva!

Brands. Agnes!

Agnese. Beigta visa cīņa sīva!

Nakts un šausmas izklīda

It kā sapņu iedoma.

Bezdibenī elki grima,

Uzvarā man gaisma dzima.

Asaras ir izraudātas,

Tumšās ēnas klīdinātas,

Garām melnā nāves plaisma —

Mūžīgā svīst rīta gaisma!

Nedzīvs spoks tik kapu sēta —

Alfa tēls ir apspīdētā

Debess gaismas augstībā.

Brands. Jā, tu tagad pārspējusi

Visu savā cīniņā.

Agnese. Kaps un nāve uzvarēta.

Skaties augšup, Alfs tur svētā

Gaišumā mums uzsmaida,

Liekas, turpu aicina.

Ja ar tūkstoš balsīm spētu

Saukt, es tomēr nevarētu

Viņu šurpu aicināt,

Savās rokās mllināt.

Dievs no manis aicināja

Manu visumīlāko,

Lai priekš manis glābtu to,

Viņš to mīļi paglabāja.

Paldies tev, ka pavēlēji.

Dot man lielo upuri,

Ar to mani izredzēji

Līdzi sev par varoni.

Ak, es zinu tavas mokas:

Tagad pats tu izveido

Savu tēlu savās rokās,

Savu visu vai neko!

Brands. Ko tu ar to sacīt gribi, —

Vai mums viss nav izkarots?

Agnese. Zini tu, kāds vārds mums dots

Ja kas dievu redz, tas mirs!

Brands atraujas.

Ak, šīs dedzinošās domas,

Ko tu manim iedvesi!

Nē, man mēle izteikt stomās

To, ko tu nu sludini.

Nē, lai viss man pazustu,

Paliec, paliec tikai tu!

Tevi zaudēt neiespēju,

Ja es arī visu spēju!

Agnese. Tagad krustceļā tu esi:

Ko tu gribi, izvēlies;

Atpakaļ man visu nesi,

Kam mans gars ir pieķerien.

Pasauc atpakaļ to sievu,

Atdod manu elku dievu,

Ļauj, lai atkal viena maldos

Seno dienu miglas maldos.

Izbeidz manu ilgošanos,

Smagumu liec soļos manos,

Dari atkal mazu mani,

Lai sien mani zemes tvani.

Ja tu gribi to un vari,

Tad tu mani atkal dari

Sev par sievu, — izvēlies!

Brands. Vai man, ja es atkal spētu

Tavu garu maldināt!

Jeb tev līdzi izredzētu

Ce]u to un saldināt

Varētu es dzīvi tavu,

Nesdams līdzi viņai savu?

Agnese. Vai tu manis dēj vēl spētu

Aizmirst vārgās dvēseles,

Kurām tagad gaismu nes,

Ja tev aiziet vajadzētu?

Tev ir vara — izvēlies,

Kur tavs ceļš uz priekšu ies.

Brands. Sen es izvēlējies esmu.

Agnese metas viņam pie krūtīm.

Paldies, dārgais, tev par to

Un par visu bijušo!

Tu man vājai palīdzēji,

Mani pacelt gaismā spēji.

Un, kad stunda pēdējā

Nāks, tu būsi tuvuma.

Brands. Ej pie miera; diena galā.

Agnese. Jādodas man tumšā salā —

Deg jau nakšu ugunis.

Ak, es cīņā nogurusi,

Dusa lai nu atnāk klusi —

Viegla sirds, kad elki rakti.

Brand, nu — labunakti!

Brands. Labunakti!

Agnese. Labunakti! Pateicos

Tev! Nu nakts man mieru dos! Aiziet.

Brands spiež rokas sev pie krūtīm.

Pati sev, sirds, uzticies:

Uzvar, kas spēj atteikties!

Tikai to, ko zaudējusi,

Mūžam esi ieguvusi!

PIEKTAIS CĒLIENS

Pusotra gada vēlāk. Jaunā baznīca ir pilnīgi gatava un izgreznota uz iesvētīšanu.

Garām brāžas kalnu upe. Agrs, miglains rīts. Ķesteris uzkar vainagus pie baz-

nīcas; tad pienāk skolotājs.

Skolotājs. Skat, skat, tik agri augšā jau?

Ķesteris. Jel palīdziet! Man vaļas nav, —

Pirms gājiena pie stabiem šiem

Ir jāstāv zaļiem vainagiem.

Skolotājs. Vai ar pie mācītāja mājas

Kas greznots tiks? Tur izlikta

Ir puķu vītne stabos tajos.

Ķesteris. Jā gan, jā gan!

Skolotājs. Nu, un priekš kā?

Ķesteris. Tās tur ir goda izkārtnes;

Tur viņa vārdu iezīmēs.

Skolotājs. Jā, burzma nepārredzama

Būs šodien; pat no tāluma

Šurp nāk; viss fjords ir balts no burām.

Ķesteris. Jā, kājas vieglas nu ikkuram!

Pie mācītāja agrākā

Viss saldā miega gulēja,

I pats, i kaimiņš pratām snaust —

Un ko nu tagad spēsim raust?

Skolotājs. Mēs dzīvojam, draugi, cl/ivojami

Ķesteris. Bet paši mēs to nemanām?

Skolotājs. Tāpēc, ka jūs un es,

Mēs strādājām, kad citi snauda

Un it nekā vēl neno jauda, —

Nu tikai lomas mainītas.

Ķesteris. Bet dzīvot patīkas

Daudz labāk, tā, man liekas, teicāt?

Skolotājs. To saka prāvests, mācītājs,

Es arī runāju to pašu,

Bet, zināms, tikai pārdomājs,

Es saku to par draudzi plašu.

Mums abiem vajag mierā būt,

Bez cīņas straujas, pazemīgiem;

Gan baznīcā, gan skolā jūt:

Mums jābūt vienmēr priekšzīmīgiem,

No politikas jāsargās,

Nav jāiedodas partijās.

Ķesteris. Bet mācītājs

Ir vis?s cīņas vadītājs?

Skolotājs. Nu, tā jau ir tā nelaime.

Jūs zināt, viņa priekšnieki

Tam nav nekādi līdzbiedri

Un sen tas nebūtu vairs te,

Ja draudze viņu negribētu

Tik karsti; tomēr veicams vis

Tik viegli nav šis priesteris.

Tik skat, te cel viņš baznīcu

Un ar šo darbu drošību

Sev iegūst. Kāds būs iznākums,

Kas tur par dalu tiem vai mums, —

Ir vajadzīgs, lai tikai dara,

Un viņš jau zina, kas no svara.

Ķesteris. Jūs bijāt mūsu deputāts,

Jums labi zināms tautas prāts,

Bet nesen mums kāds ceļinieks

Te, cauri braucot, teica: prieks

Uz tādu draudzi skatīties,

Jo gars te esot pamodies.

Skolotājs. Jā, uzslavēt to vajaga,

Uz ko ir tiešām cerība.

Ķesteris. Bet nu jums, vīram mācītam,

Es labprāt jautāt gribētu:

Kas īsti tās par cerībām?

Skolotājs. Kā lai nu jums to atbildu?

Nu, tautas cerība — ir tā,

Kas visus allaž jūsmina,

Tas ir, ka viena ideja

Tiek visu darbos izvesta,

Kaut ari tālā nākamībā.

Ķesteris. Nu labi, to es saprastu,

Bet vēl ir viena neskaidrība:

Kad notiks tas, — vai drīzumā —

Es domāju — tā ideja-

Skolotājs. Nu, nu — tik runājiet!

Ķesteris. Vai drīzi iesāksies

Tas laiks, kad viss piepildīsies?

Skolotājs. Tas laiks — tas neatnāks nekad.

Ķesteris. Nekad?

Skolotājs. Nē! Tam jau vienreiz jābūt tā:

Kas atnāk, tā ir tagadne,

Bet vienmēr priekšā — nākotne.

Ķesteris. Nu jā, tur nav ko nesaprast,

Bet kur gan skaidrību mums rast,

Kad sapnis šis kjūs patiesība?

Skolotājs. Es teicu jums: tik nākamībā,

Jo sapņus var attiecināt

Tik vienīgi uz rīta dienu.

Ķesteris. Nu vēl tik vienu:

Kad būs šī nākamība klāt?

Skolotājs pie sevis.

Nu kas par stulbu pakausi?

Ķesterim.

Tad, mīļais draugs, jel uzklausiet:

Ik rīta — diena gaidāmā

Tak izbeidzas mums šaidienā, —

Kā nākotni gan sasniegsiet!

Ķesteris. Hm, lim!

Skolotājs. Tā katras lietas jēdzienā

Ir divdomība paslēpta,

Bet vienkāršs katrs noslēpums,

Ja tikai prāta spēja mums.

Tā solījums ir meli vien;

Un, solījums ja kādu sien,

Bet visai grūti izpildāms,

Tad viņš ir viegli izbeidzams,

Ja tikai spējas loģikā

Mēs varam uzrādīt priekš tā,

Bet lai nu paliek. Sakiet man-

Ķesteris. Cst!

Skolotājs. Kas tas?

Ķesteris. Klau! Mierā!

Skolotājs. Kā manim liekas — ērģeles

Tiek spēlētas.

Ķesteris. Tas ir viņš.

Skolotājs. Pats mācītājs?

Ķesteris. Nu saprotams.

Skolotājs. Pie joda!

Tad viņš ir agri piecēlies.

Ķesteris. Šonakt, kā domājams,

Nemaz viņš nebūs apgūlies.

Skolotājs. Patiesi?

Ķesteris. Jā, jā, tik uzmaniet,

Kaut kas nav kārtībā, man šķiet.

Viņš sagrauzts, kluss ir palicis.

Nu, protams, vientuļš, atraitnis.

Lai gan ne vārda nesūdzas.

Bet dažreiz skumjām padodas

Par sievu un par dēliņu.

Klau! Liekas, ka viņš raudātu.

Skolotājs. Jā, balsis tikko dzirdamas.

Ķesteris. Tās mierina, slīkst asarās;

Tā divas skaņas runājas.

Skolotājs. Man tiešām gars ir kustināts,

Es gandrīz raudāt varētu . . .

Ķesteris. Ja tikai prāts

Un mūsu amats atjautu.

Skolotājs. Jā, amats, kurā iesprostīts

Ir cilvēks it ka krātiņā.

Ķesteris. Pie velna grāmatgudrība!

Skolotājs. Kaut atkal nabags vientiesīts

Es būtu, sirds kam jutīga!

Ķesteris. Neviens mūs neredz, — jutīsim!

Skolotājs. Nē, tas tik tautai piederas,

Tur visi raud un jūsminās,

Bet vīrs, kā mācītājs to saka,

Zin, kas ir dzīve pilnīgāka.

Nekad viens reizē nevar vis

Būt cilvēks un valsts ierēdnis,

Tur varam ņemt, es domāju,

Mēs fogtu sev par piemēru.

Ķesteris. Kam taisni to?

Skolotājs. Nu atminieties tik to nakti,

To ugunsgrēku briesmīgo,

Kad dega tur jau visi kakti, —

Kā archivs izglābts tika tad!

Ķesteris. Jā, briesmīgs ugunsgrēks; kā tad!

Skolotājs. Kā tad tas vīrs tur strādāja:

Tam dzīvība bij — archivā!

Tā sieva loga staveja

Un kliedza balsī nelabā,

It kā pats velns to bakstītu:

«Ak, apdomā par dvēseli,

To ellē gribi iegrūst tu!»

Bet viņš: «Par dvēseli kas daļas,

Lai ņem to velns, man nava vaļas,

Ja tikai savu archivu

No ugunsgrēka izglābju!»

Lūk, tas ir vīrs ar garu, miesu!

Nu, protams, saņems algas tiesu

Viņš bagātu, kā pienākas.

Ķesteris. Un kādā vīzē?

Skolotājs. Ir zināms tas:

Ar citiem fogtiem paradizē!

Ķesteris. Jūs esat mācīts cilvēks, draugs,

Nu paklau tad!

Skolotājs. Nu, nu?

Ķesteris. No visa, ko jūs runājat,

Es tiešam kaut ko sajūtu,

Kā laika zīmi, rūgšanu;

Jauns laikmets nak, tiek nicināts

Tas svētums, kas 110 senčiem krals

Skolotājs. Kas nomiris 11 jnapiok.

Kas trūd, par barību <lei laiiuain

No diloņa ja laikmets smok

Un izklepot tam nav vairs jaudas,

Tad jāmirst tam, tur nelīdz gaudas!

Jā, mīļais, visur rūgšana,

To katrs nelga samana;

It kā ar veco baznlciņu

Mums būtu sabrucis it viss,

Kas dzīvi te bij turējis

Kā mazu bērnu pasaciņu.

Ķesteris. Jā, ļaudis toreiz aprāvās:

Kas bija kliedzis: noplēst viņu!

Tad sajuta kā tumšu dziņu

Un bailes, drūmas žēlabas.

Bij, it kā visi nožēlotu,

Ko teikuši, un veco namu

Tie turētu neaizskaramu.

Skolotājs. Tās senās bailes bija vēl,

Kam pagājušo laiku žēl.

Bij vecais kritis, nebij jauna,

Vēl spokojās tad vara ļauna.

Ikkatram baigi izlikās:

Kas zin, vai beidzot izdodas.

Bet nu stāv tornis gaisā smaili,

Var uzspraust jaunu karogu

Ar spēka pilnu ticību,

Kas tagad gan vēl sajūt baili!

Nu katrs pilns ar drošību.

Ķesteris rāda uz tālumu.

Tik skatieties šo ļaužu milzu —

Kā straume te ir saplūdusi.

Skolotājs. Jā, tūkstošiem! Bet visi klus

Ķesteris. Bet dzirdama šai klusumā

Kā tālas jūras rūkoņa.

Skolotājs. Tā tautas sirds, tā spēkā di

Ka tas, kas sapņots, reiz nu gūts

Tie jauno laiku atzīst nu!

Tie nākuši, lai vēlētu

Priekš jaunā tempļa jaunu dievu.

Bet mācītājs vēl nerādās;

Man liekas, labi nav kaut kas, —

Es labprāt mājā paliktu.

Ķesteris. Es ar, es ar!

Skolotājs. Lūk, tādos brīžos brīnišķu

Mēs jūtam sevī viļņošanu

Un sevi nesaprotam paši;

Kā jūra visu apņem plaši.

Ķesteris. Mans draugs!

Skolotājs. Jā, draugs! Nu?

Ķesteris. Hm.

Skolotājs. Nu? Ko domājat?

Ķesteris. Vai jūs nemanāt, —

Mums velti pretoties — mēs jūtam!

Skolotājs. Ko? Es nekā!

Ķesteris. Es ar nekā!

Kas mums gan pierādīt ko spētu!

Skolotājs. Kauns! Vai mēs esam sievieši,

Ka paliekam tik salkani!

Ardiev! Man jāsteidzas uz skolu!

Aiziet.

Ķesteris. Nu tikai atkal atjēdzos

Un īsti samanu, ko daru;

Kā es tik gļēvi sapņot varu!

Pie darba! Vienmēr ir tak tā,

Ka grēks mūs pārņem slinkumā.

Aiziet uz otru pusi.

Ērģeles, kas visu laiku skanējušas dobji, klusi, tagad pēkšņi

sāk vareni dūkt un apklust ar griezīgu nesaskaņu. Drīz

pēc tam iznāk no baznīcas Brands.

Brands. Nē, man skaņas nepaklausa!

Katra balss skan gurda, gausa,

Katra balss ir nospiesta!

Spraišļi, velves, lielās sienas,

Visas žņaudz un pretī slienas

Smacējošā smagumā.

Skaņas norimst, izbeidzas,

It kā kapā grimtu tās.

Vieglās, drošās — visas grima

Nespēkā un beidzot rima.

Lūgšanu es dziedāju,

Bet tik skarbu kailumu

Dzirdēju es balsī manā

Tā kā vecā rūsas zvanā.

Un man likās, koros dievs

Pats kā soģis nostājies

Bij un mani apsūdzēja,

Manu lūgšanu viņš smēja.

Kādreiz es sev zvērēju

Lielu celt šo dievnamu,

Kritu savā nespēkā,

Vīlos savā lepnībā —

Šodien visu nožēloju.

Kailām galvām visi nāk,

Manu darbu slavēt sāk:

Ak cik liela! Vai tu arī,

Mana sirds, to sacīt vari?

Vai šīs sienas līdzinās

Tām, kas bij man domātas?

Vai ir dzēsta ilgošanās,

Kura dega krūtīs manās?

Vai šis ir tā nama tēls,

Kas kā uguns gaišais kvēls

Visu zemi apgaismotu?

Ak, ja Agnes dzīva būtu,

Ņemtu tā šo domu grūtu,

Katrā mazā nieciņā

Būtu dieva godība.

Šaubas klīdināt tā prata,

Debesi un zemi sēja

Kopā tā un ticēt spēja.

Ierauga svētku izgreznojumus.

Visur puķes, karogi,

Visas acis meklē mani.

Dziesmas skanēs, skanēs zvani —

Lūk, kas tā par izkārtni:

Zeltā savu vārdu redzu —

Dievs, dod spēku manim tu,

Lai es tumsā nekrītu

Un lai pīšļiem galvu sedzu,

Kad uz mani visas acis

Lūkos, visas mutes sacīs

Manu vārdu, visas sirdis

Slavas dziesmu dziedās man!

Ak, kā zvērs es paslēptos

Dziļos meža biezumos!

Fogts nāk, pilnā uniformā ģērbies; sveicina

Brandu, mirdzēdams no prieka.

Nu aususi mums svētdiena

Pēc smagā darba grūtuma!

Nu laivas uzvilksim uz krasta

Un jauno svētku karogu

Mēs uzcelsim par piemiņu,

Ka nolikta ir smagā nasta.

Daudz laimes, krietnais vīrs, jums vēlu!

Jūs šodien katrs sveicina.

Daudz laimes! Tiešām prieku cēlu

Es sirdī šodien sajūtu!

Brands. Man it kā kaklu žņaugtu kāds.

Fogts. Ak mīļais, tas tik nieks vien tāds.

Tik sakiet krietnu sprediķi —

Un to jūs varat lieliski!

Un kāda skaņa baznīcā:

Vai jāsastingst no brīnuma!

Brands. Patiesi?

Fogts. Pat prāvests pats

Ir lieliski sajūsmināts.

Kāds stils un kāda harmonija!

Un visās formas izvesti

Tik lieli, daili vilcieni.

Brands. Vai jums tā izliekas?

Fogts. Kas izliekas?

Brands. Ka dievnams stalti izskatās?

Fogts. Kā varam teikt: mums izliekas,

Ja ir patiešām dižens tas?

Brands. Jūs tikai glaimojat, man šķiet.

Fogts. Pie joda! Dižs tas, saprotiet!

Par lielu pat te ziemeļos.

Ir, protams, gan vēl lielāki,

Bet tur, kur tie ir derīgi.

Tak mums te akmenskalnajos,

Kur viss ir klintis, ledū kails,

Te viņš bez vārda runas staltu!

Brands. Jā, jā, tad tagad al jaunoti

Mums atkal meli senējie.

Fogts. Kas tas?

Brands. Jā, katrs to redz: tā bij tik ļoti

Jau sabrukusi, sapuvusi,

Te jaunā it kā izaugusi.

Bij vecajā daudz cienības,

Bet jaunā diža izskatās.

Sauc katrs: kas par greznumu!

Fogts. Mans draugs, ja vēl kāds staltāku

To grib, tad man gan jāsaka:

Tā augstprātības iedoma.

Brands. Bet man ir tomēr jāteic tas,

Ka jaunais dievanams ir mazs;

Es meloju, ja citād saku.

Fogts. Tā savu algu mazināt!

Tas tiešām izliekas par traku!

Bet klausieties, ko ļaudis sauc,

Jo arī viņiem apspriest ļauts:

Kā viens tie visu liecina,

Ka baznīca ir brīnišķa.

Kas viņiem lai to prieku liedz?

Ciktāl to saprašana sniedz,

Tiem visa tā pārpārim pietiek,

Kāpēc lai maldināti tie tiek?

Mums tak visvairāk jāciena

Tas, ko tiem saka ticība.

Vai dievanams vai būda maza,

Mums pietiek, ja tik ļaužu prāti

Ar to ka viens apmierinati.

Brands. Tie paši meli vēl arvien!

Fogts. Bez tam mums jālūko šodien

Uz to, ka tie ir musu viesi,

Tas būtu nesmuki patiesi,

Ja mēs tiem kaut ko pārmestu.

Ar jūsu dēļ, es domāju,

Ir labāk, ja jūs neprātotu,

Bet labāk mierā sprediķotu.

Brands. Nu, kāpēc tā?

Fogts. Jā, tas nu reiz jums jāzina:

Vispirms, kā goda veltījums

Tiks pasniegts sudrabbiķers jums

Ar uzrakstu it zīmīgu,

To nepadariet smieklīgu,

Ja savu darbu nopeltu.

Tad mūsu draudzes skolnieki

Jums dziedās svētku kantati,

Un man ir runa sacerēta, —

Ja savu darbu mazināt,

Tas viss vēl postā aizies tad.

Tā, tagad jūs tak saprotat?

Brands. Jā gan, es tagad saprotu:

Mēs melu svētkus svinētu!

Fogts. No tā lai dievs mūs sargā pats!

Kas viss no jums te sarunāts!

Bet lai nu paliek, gribēju

Es teikt jums kaut ko svarīgu.

Tas bija sudrabs — nu būs zelts:

Jūs tiksiet laimes klēpī celts, —

Un visiem mums par to ir prieks, —

Jūs būsiet ordeņbruņinieks!

Jau šodien lielu zelta krustu

Pie krūtīm nesīsiet.

Brands. Jau sen es nesu smagu krustu,

Lai ņem no manis to, kas var!

Fogts. Kas tas? Jūs prieka nesajustu

Pat ne pie sevis klusumā?

Jūs mīkla neatminama!

Bet, dieva dēļ, jel apdomājiet — —

Brands, kāju sperdams pie zemes.

Nu, diezgan muļķību, tad stājiet!

Ar jums par velti runāju,

Jums tumšs ikkatrs vārds, ko saku;

It visu cēlo svētumu

Jūs maksājat ar naudas maku.

Bet nieks jums tas, ko neredzat,

Kas aptver mūs kā salda sausma,

Kas mirdz ka jauna rīta ausma,

Kā zvaigzne vizmo visam pāri — -

Tas, tas! Ak, e jiel, runu jiet,

Ko jūs par lubu at/istat!

Man spēka nav •

Iet augšā uz batnh ii,

Fogts pie sevis.

Lai te nu kāds vēl saprot ko!

Te cēlums, kas tiek samaksnls,

Te kaut kas mirdz, kas atspulgo

Ak mīļais prātiņ, mājā nāci

Bet var būt, ka pie brokastgalda

Būs baudijs vairāk viņš no saldā?

Aiziet.

Brands nonāk lejā uz laukumiņa.

Nekad es neesmu stāvējis

Tik nesaprasts un vientulis.

Pat kailās klintīs jutos drošs, —

Te katrs vārds ir atbaidošs

Un visur sekla nelietība.

Skatās uz to pusi, kur fogts aizgājis.

Es labprāt aizžņaugtu tam rīkli!

Ik reizes, kad to atmaskot

Es gribu, rupji zaimojot,

Viņš savu dvēsli smirdošo

Man priekšā ceļ. Ak, visur tīkli

Te sažņaudz mani, vientuļo!

Ak Agnes, kam tu projām gāji!

Te viss tik gurdi, viss tik vāji,

Te neauglīga cīniņa

Man aizplūst spēki neziņā!

Prāvests uznāk.

Ak mīļā draudze, mīļie bēr-

Es gribēju teikt — kolēģi!

jel piedodiet, ka sprediķi

Es pastāvīgi atkārtoju.

Hm, jā, jau vakar vakarā

Tas bij man pilnā kārtībā,

Nu atkal domās pārlūkoju, —

Bet jums no sirds es pateicos,

Mans kolēģi, jūs cīniņos

Sev viens pats ceļu izlauzāt,

Te vecos mūrus sagrāvāt

Un cēlāt templi brīnišķu!

Brands. Te maz vēl kas ir padarīts.

Prāvests. Kā lai to saprotu?

Viss gatavs •— nav tik iesvētīts.

Brands. Jauns templis ir vēl maz no svara,

Kad viņā trūkst mums jaunā gara!

Prāvests. Gan nāks tas pats no sevis, draugs!

Šie griesti skaisti izgreznotie,

Šī gaisma, logi milzīgie,

Jel ticiet man, viss labs te plauks!

Un kur vēl skaistā akustika,

Kas katru vārdu dubulto,

Ka katra auss dzird divreiz to, —

Te katrai sirdij labpatika.

Mums redzami te rezultāti,

Kas tiks vēl ilgi daudzināti

Pat lielās draudzēs bagātās.

Un gods par to jums pienākas,

Un manu dziļo pateicību

Un negrozāmu labvēlību

Es varu jums te liecināt!

Gan vēlāk nāks vēl citi klāt —

Kad iebaudīsim mielastu,

Jums nesīs dažu lauru zaru.

Bet, mīļo Brand, vai jautāt varu,

Jūs esat slims? Jūs drebat viss.

Brands. Sen spēks jau mani atstājis.

Prāvests. Es saprotu! Kam jācīnās

Ar pūlēm, raizēm dien no dienas,

Nav rokas palīgā nevienas,

Tad bieži tas tā notiekas.

Bet nu ir pārciests viss un garām,

Nu drusku atelpot gan varam!

Lūk, kas par pulku! Ļautiņi

No visām draudzēm nākuši.

Un sakiet, — mēroties kas spē6

Ar jums, kad runāt vajadzēs?

Te mācītāji tuvi, tāli

Ar jums tik mīli ir kā brāli,

Un draudze — kas gan nezina,

Ka ta jus taisni dievina.

Un jūsu darbs — tik izdevies,

Un vainagos viss greznojies,

Un bībelteksls tik no/inugs,

Tik vietā un tik svelNvinign!

Un tad vēl svētku pusdiena

Būs tiešām kā pie augstmaņa:

Nupat to teļu redzēju,

Kas mielastam tiks gatavots;

Jā, kamēr tāds tiek iemantots,

Tur vajag diezgan puliņu

Un arī naudas; gaļa maksā

Te četras kronas mārciņā.

Bet lai tas paliek; jārunā

Man bij kas cits.

Brands. Tik grieziet, cērtiet, kapājiet!

Prāvests. Nē, man ir cita paraša,

Es nesodu, tik uzklausiet!

Starp mums, kā zināt, manāma

Bij maza disharmonija.

Tik niecīgs punkts, bet turpmāk jums

Būs jādara, kas pienākums.

Es domāju, jūs zināt jau

To lietu, kur mums saskaņas

Nav īsti labas? Jāskatās,

Ka jūsu amats izpilda

To, kas ir veca paraša, —

Tas ir, mums visiem pieklājas

Tik strādāt priekš vispārības.

Mans dievs! Es pārmest negribu,

Es atzīstu un saprotu:

Ikkatrs dažreiz pārskatās,

Ja piedzīvojumu tam maz;

Bez tam, kas pieder pilsētā,

Nav teicams kalnu ielejā.

Bet tagad, draugs, it nopietni

Jūs pagriezīsiet zēģeli:

Līdz šim jūs atšķirt gribējāt

Ikkatru dvēsli sevišķi,

Kas — jāsaka man atklāti —

Ir nevietā un greizi pat.

Uz priekšu to jus uzmaniet,

Tās visas kopā vienojiet

Un mērojiet ar vienu mēru

Tā aitu, ari mazu jeru,

Ar vienu ķemmi visus glaudiet, —

Tā pats jus ari laimi baudiet!

Brands. Es liīdzu, sakiet saprotamāk!

Prāvests. Nu labi —

Jūs dāvājāt mums baznīcu

Kā kādu dārgu apģērbu

Priekš taisnības un miermīlības.

Jūs zināt, valsts no reliģijas

Grib laipnības un pieklājības,

Jo visa morāle tur vijas;

Bez tam tak valsts par savu naudu

Grib pretī krietnu, labu graudu,

Un katrs cienīgs patriots

No baznīcas tiek valstij dots.

Jā, dzīvē nav nekas par velti,

Un kā tad valsts lai kaut ko velti?

Ja valsts tā naudu kaisītu,

Mēs drīz vien postā aizietu.

Nē, nē, valsts liek ar gudru ziņu

Uz augļiem katru kapeiciņu

Un prasa ar no baznīcas,

Lai katrs cilvēks apzinās,

Ka valsti pabalstīt var klaji.

Nu te vispirms nāk mācītāji.

Brands. Kas tā par dziļu gudrību!

Prāvests. Nu, daudz tad vairāk neteikšu.

Šo baznīcu jūs ziedojat

Un ar to valsti stiprināt.

Šai jēdzienā es tulkošu

Te šodien jūsu dāvanu,

Un, kad jūs mums to novelrsirt

Un liksiet zvanīt svētku zvanu,

Tad arī prasījumu manu

Jūs vienmēr pildīt apzvērēsiet.

Brands. Caur to pats sevi nicinātu.

Prāvests. Bet pretoties par vēlu nu.

Brands. Par vēlu, sakāt iūs? Par vēlu?

Nu, to es redzēt gribētu!

Prāvests. Bet draugs, kādēļ tad uztraukties,

Kur gandrīz jāsmejas vai būtu!

It kā es liktu jums ko grūtu,

It kā jums vajag noziegties?

Ja jums tik būtu apķērība,

Tad tīri bērna nevainībā

Jūs diviem kungiem kalpot varat.

Vai Pēcis, Jēcis jāglābj jums,

Tas nava amatuzdevums,

Jums jāgādā, ka kopīgi

Jūs visu draudzi glābuši.

Ja pacelts draudzes līmenis,

Tad arī katrs tās loceklis.

Valsts ideja ar labpatiku

Vēl pielaiž pat ir republiku;

Tā, protams. nemīl brivību,

Bet vienlīdzību, brālību —

Un vienlīdzību panākam,

Kad pavalstniekus līdzinām.

Jūs vienlīdzībai kaitējat,

Kad atsevišķi audzināt.

Un tapec t?g?d ņemiet vera:

Jums jāstrādā pēc cita m"ra.

Līdz šim te draudze pazemīga

Rii visa; katrs loceklis

Tai kalpoja, un vispārība

Tad bija miers; nu pacēlis

Ikkatrs lepni savu g?lvu.

Jā, valsti i caur to sliktu balvu

Jūs sagādāpt: nodokli

Vairs netiek doti kārtīgi

Un vēl šur tur ir savāds gars,

Kopš baznīca nav cepure,

Kas visas galvas apsedz te.

Brands. Ak, kādas plašas izredzes!

Prāvests. Tik nepagurt, jums saku es,

K^ut gan te liela nekārtība,

Bet, ja jums spēks un laba griba,

Tad cerēt tom^r var?m daudz;

Un jūsu pienākums jūs sauc

Par valsti vairāk cīnīties,

Līdz atkal viss, kā vaiag, ies.

Jūs zināt, kas ir pavada

Priekš neprātīga kumeļa, —

Tā visur pamats, kārtība

Ir dzīvē nepieciešama.

Ko mākslā skolu saucam mēs

Un disciplinu kazarmes

Un labu taktī soļošanu,

Jā, ievērojiet vārdu šo,

Viszīmīgāko, labāko, —

Mēs nedrīkstam uz vietas mīdīt,

Uz priekšu visu vajag bīdīt,

Bet tikai stingrā disciplinā;

To katrs pilsonis lai zina!

Brands. Kaut zoss ar laistos mākoņos

Un ērglis peļķe vārtītos!

Prāvests. Nu, cilvēks tomēr vēl nav zvērs

Ikkatrai lietai laiks un mērs;

Bet, ja mums vajag līdzības,

Kur atradīsim labākas

Kā bībelē? Tur piemērota

Ikkatrai vajdzībai šī rota.

Vislabāk derētu mums te

Tā par to torni Bābelē.

Kāpēc šis darbs gan postā gāja?

Nu, vienprātības aptrūka,

Ikkatrs savā valodā

Te runāja un nicināja

Viens otra darbu augstprātīgi,

Ar vārdu sakot, personīgi

Kad kļuva, darbs bij apstājies.

Ko no tā visa mācāmies?

Ja kāds no citiem atšķiras,

Tas sevi drīz pazudinās,

Un katrs individuālists

Tiek mūsu dienās krustā sists,

Jeb, kā to teica romieši,

Dievs soda to, kam atņem prātu.

Un neprātīgs un vientulis

Ir viens un tas pats stāvoklis.

Jūs zināt, kā bij Urijam,

Kad ķēniņš Dāvids lika tam,

Lai pašās pirmās rindas statu?

Brands. Jā gan, bet nedomāju es,

Ka nāve pazušanu nes.

Un, ja nu visi, sacīsim,

It cieti kopā turētos,

Vai domājat, tiem izdotos

Tad torni celt līdz debesim?

Prāvests. Līdz debesīm? Nē, tas par daudz,

Tas mūsu spēkiem nava ļauts.

Bet redzat, cita mācība

Vēl dota mums tai līdzībā:

Kas veikt grib neiespējamo,

Tas nesasniegs vismazāko!

Brands. Bet Jēkabs tomēr aizsniedzis,

Kaut arī sapnī, debesis!

Prāvests. Jā, tādā kārtā, kas to liedz!

Ikkatra sapņi augšup sniedz,

Jo debessalga katram salda

Pēc grūta zemes d/īves malda.

Bet dzīve nava ticība —

Tā stingri savrup šķirama:

Ir dzīvei — darba nedēļa,

Bet ticībai tik — svētdiena.

Un kas par prātu — baznīcu

Ik dienas turēt atvērtu!

Nē, tik paretam sprediķot,

Tas dievavārdiem garšu dod.

Kā māksla, tāpat reliģija

Nav īsta, kad to atšķaidīja.

No kanceles — tur ideālu

Jūs varat redzēt diez cik tālu,

Bet, līdzko baznīcdurvis ciet,

Tad arī muti aizveriet!

Jums vispārīgi jāzin tas:

Ir visur savas robežas!

Tas bij, ko gribēju es teikt

Jums šodien, — un nu varam beigt.

Brands. Bet tad man arī jāsaka:

Priekš tā gan nav šī baznīca!

Prāvests. Es domāju pavisam citu:

Caur viņu pacelties jūs varat,

Ja tikai apsverat, ko darāt.

Brands. Vai, pirms man augšup pacelties,

Vēl vajag dubļos gremdēties?

Prāvests. Kas pazemojas pats,

Tas vēlāk tiks paaugstinals.

Brands. Pirms atskan uzmošanas zvani,

Jūs laikam gribat — nokaut mani!

Prāvests. Ko? Nokaut jūs!

Brand, ko gan jūs te runājat?

Brands. Jā, vienmēr manās asinīs

Jūs esat rokas mazgājis,

Un tikai tad, kad miris būšu,

Es jūsu draudzē vietu gūšu!

Prāvests. Dievs pas! Pat kaķim nevaru

Es paņemt asinspilienu,

Kur tad vēl jums; man izlikās,

Ka jums es īsto ceļu rādu —

Es gāju arī ceļu tādu;

Pie laimes mani veda tas.

Brands. Vai zināt, ko jūs runājat?

Man sevi noliegt vajadzētu,

Lai valstij tūlīt kalpot spētu,

Tiklīdz ka viņas gailis dzied?

Man noliegt manus ideālus?!

Prāvests. Kas runā te par ņoliegsanu!

Es tikai jūsu pienākumus

Jums rādīju un uzdevumus.

Ar savu pasaulslabošanu

Jūs nekur tālu netiksiet,

Ir labāk, ka to norīsiet, —

Priekš sevis pats to baudīt varat;

Kā tīk, ar saviem sapņiem darāt,

Bet, kad jums jārunā uz draudzi,

Tad neaizraujieties par daudzi,

Jo stūrgalvība sodu nes, —

To teikt tik gribēju jums es.

Brands. Jā, soda bailes, kārtība,

Lai visu labi atmaksā —

Ar Kaina zīmi to tu ej

Caur pasauli! Sen nonāvēji

Tu Ābelu sev dvēselē!

Prāvests pie sevis.

Ko dzirdu?

Par «tu» viņš mani sauks vel te!

Nē, to es pieļaut nevaru. Skali.

Nu, diezgan lieko strīdiņu!

Es lūdzu tagad vērā liki:

Ja gribat jūs uz priekšu tikt,

Pret straumi velti cīnīties,

Vai būtu te vai citā vietā.

No māksliniekiem, dzejniekiem

Jūs varētu jel mācīties;

Vai tie pret laika garu iet?

Un mūsu kareivji vai lieto

Tos ieročus, kas doti tiem?

Nekad! Jo visiem jāpadodas

Zem vienlīdzības likuma.

Vai savu «es» kas uzstādīt

Drīkst citiem kā par mērauklu?

Nē, tik kas pazemībā mīt,

To saucam mēs par humānu.

Vispirms tad sevi gludiniet

Un visus mezglus risiniet!

Tik tad, kad būsiet tā kā citi

Un necīnīsieties pret dabu,

Tad jusu darbs te naks par labu!

Brands. Ak, prom, tik prom no šejienes

Prāvests. Jā gan, to saku arī es!

Te jūsu gara dāvanas

Kā cietumā ir slodzītas,

Bet draudze jums vai te, vai tur —

Pret to tak plāns jums jāietur.

Pēc korporaļa komandas,

Kā zināt, zaldāts attīstās,

Un tagad vadoņideals

Vislabākais ir korporals!

Kā baznīcā pēc rotas rotu

Viņš ved, tā padomu jums dotu,

Lai pulkā draudzi tādā vīzē

Jūs varat vadīt paradizē.

Uz ticības ir dibināms

Kā dievanams, tā draudzes nams;

Jums studijas, autoritate,

Un viss ir veikts, ja valda tā te —

Un ticībai kur sākums, gals,

To noteic musu rituāls.

Mans brāli, viss tik viegli tas,

Jums tik pie darba jāķeras!

Tā — varat vēl ko pārdomāt,

Pa tam es gribu mēģināt,

Kā jārunā ir baznīcā;

Man rezonance jāzina.

Es šodien teikšu sprediķi

Par divkosīgu dvēseli

Un liekulīgu dievbijību.

Man liekas, ļauni nebūtu,

Ja es ko drusku iebaudītu,

Kas mazliet sirdi piesietu.

Uz tikšanos! Es aizeju. Aiziet.

Brands stāv brīdi domās, kā akmens tēls, nekustedamies.

Kā šlūdonis darbs mani rāva,

Tam viss es biju nodevies,

Nu viņu trompete skan blāva, —

Kam kalpoju, kas bij mans dievs?

Ha, vēl es brīvs un dzīvs te stāvu,

Kaut gan te savas asinis

Un laimi iemūrēt es lāvu,

Tak sevi neesmu atdevis!

Cik vienam sirdī skumjas asas,

Mens skats tik nāvi visur rod.

Ak šausmas: dvēsle maizi prasa,

Un viņi — akmeņus man dod!

Cik sirma viņu patiesība,

Un tomēr mantots nav nekas!

Vēl dieva gars man nerādās,

Viss dus kā miglas slepenībā.

Ak, vienu sirdi kaut sev gūtu,

Cik stiprs, bagāts, liels es būtu!

Ejnars bāls, noliesējis, mc'.nās drēbes iel garām pa cc/«

un, ieraudzījis Brandu, apstājas.

Brands iesaucas.

Tu, Ejnar, tu!

Ejnars. Jā, tā mani sauc.

Brands. Tu nezini, kā dvēsle trauc

Tev pretī šinī skumju postā!

Nāc, nāc, lai tevi apkampju!

Ejnars. Nav vajadzīgs; jau esmu osti».

Brands. Tu ļauns, tu visu atmin vēl,

Tev pagātnes un viņas žēl . . .

Ejnars. Nē;

Tu nevainīgs; tu pirmais tvēri

Kā mūsu kunga ierocis

Un manu sirdi ķēri.

Brands izbrīnījies.

Kas tā par valodu!

Ejnars. Tas miera vārds,

To es par savu mantoju,

Kad grēka kurpes novilku.

Brands. Cik brīnišķi!

Man teica visi cilvēki

Pavisam kaut ko pretēju.

Ejnars. Es ilgi kalpoju

Vēl savai augstprātībai, spēkam

Un mākslai, pasaulsviltībai

Un visam valdzinošam grēkam

Kā pirmais kareivs sātanam.

Bet dieva skats bij nomodā —

Viņš vājo avi paglāba.

Nu kalpoju tik mūžīgam.

Brands. Kā viss tas notika?

Ejnars. Es kritu.

Brands. Tu kriti? Kā?

Ejnars. Nu, kāršu spēlē, dzeršanā.

Dievs pats to manim vēlēja.

Brands. Ko? Arī tas bij dieva lemts?

Ejnars. Tas pirmais pestīšanas solis

Bij; tad es smagi saslimu,

It visu prieku zaudēju

Uz darbu, cīņu, gleznošanu;

Tad nesa vārgo miesu manu

Uz. slimnīcu, tur svaidījos

Es karstumā un drebuļos;

Es biju visās istabās

Uz reizes; likās, tūkstošas

Ap mani laidās lielas mušas.

Kad miesas bija atspirgušas,

Es biju dzīvs; tad pazīstams

Ar trijām māsām, kuras gāja

Un dieva vārdu sludināja, —

Es ar vēl biju dziedināms

Kāds teologs vēl palīdzēja,

Līdz beidzot mani izredzēja

Par savu kalpu dievs.

Brands. Tad tā!

Ejnars. Jā, glābšana

Pa diviem ceļiem sasniedzama:

Viens kalnos iet, otrs — ielejā.

Brands. Un kad tas notika?

Ejnars. Kad? Tad es tuvu, tālu gāju

Un atturību sludināju,

Bet tā ir lieta bīstama:

Glūn visur kārdināšana,

Un apdomāju tad, ka varu

Es aizceļot par misionāru.

Brands. Uz kurieni?

Ejnars. Kur Nilas augšas ezeri.

Bet diezgan nu, man jāsteidzas.

Brands. Ko? Tu jau gribi projām iet?

Mums šodien svētki te.

Ejnars. Nē, paldies! Sveiki palieciet!

Man jāsteidzas pie melnajiem,

Tur vieta man. Grib iet.

Brands. Un vai ne stīga neatskan

Tev dvēselē no laikiem tiem?

Nekā tu zināt negribi?

Ejnars. Par ko?

Brands. Par viņu, kura cietusi

Tik daudz šai savā mūžā grūtā?

Ejnars. Tu domā gan to sievieti,

Kas grēka tīklā mani sēja,

Pirms ticība man atspīdēja?

Nu, vai tā ceļu atrada

Uz pestīšanu?

Brands. Tā bija sieva mana

Šo laiku.

Ejnars. Tas te pie lietas nepieder;

Es gribu zināt svarīgāko.

Brands. Prieks bij un sēras mūsu mājā.

Mēs bijām trīs, — viens niivē gāja.

Ejnars. Tas te pie lietas nepieder!

Brands. Ja, ja,

Viņš bija tikai mums uz bridi,

Un reiz tak atnaks stunda ta,

Kad ausīs redzēšanās rīti.

Bet viņa — viņa neizcieta,

Lūk, tur pie maura viņas vieta —

Tā nāves varā.

Ejnars. Tas te nav no svara.

Brands. Tas arī?

Ejnars. Man jāzina — teic, ja tu vari:

Kā viņa nomira?

Brands. Tai rīta blāzmas cerība

Bij sirdī; gara gaisma spodra

Bij viņas spēks un griba modra,

Un dzīvību tā svētīja —

Tā viņa kapā gāja.

Ejnars. Viss tikai vārdu savārstījums.

Kā bij ar viņas ticību?

Brands. Tā bij kā zelts!

Ejnars. Uz ko?

Brands. Uz kungu dievu.

Ejnars. Tik vien? Tad viņas mūžs ir velts!

Tā pazudusi.

Brands. Pazudusi?

Ejnars. Jā, tā nolādēta.

Brands mierīgi.

Ej, nelga!

Ejnars. Un ari tava dvesele

Būs elles kunga īpašums;

Jā, abiem jāpazūd ir jums!

Brands. Tu nožēlojamais, tu tiesā

Nu citus; dvēsele un miesa

Tev pašam grēkos grimusi!

Ejnars. Pie manis nav ne traipekļa!

Pie licībs mazgājamā trauka

Ir mana miesa šķīstīta,

Un svētums mani tīru slauka,

Bet manu Ādamapģērbu

Ar modrību es tīrīju;

Kā ziepju putas balina

Vēl visu mana lūgšana.

Brands. Tfū, riebums tu!

Ejnars. Tev pašam tfū!

Te sātans kvēpina jau sēru,

Aiz tevis redzu elles zvēru.

Tā kunga vēteklī es grauds,

Tu — pelava, tu vēja rauts! Aiziet.

Brands skatās brīdi viņam pakaļ, tad saka kā uzliesmodams.

Tad tāds bija glābējs mans!

Ak, nu zūd jau pēdējs tvans!

Eju savu ceļu gaismā,

Kaut man priekšā nāves paisma!

Fogts nāk steigšus.

Mīļo mācītāj, nu aši!

Ļaudis ilgāk negaida,

Virsū mācas, — redzat paši!

Brands. Kāda man tur dalība!

Fogts. Ko? Jums nav tur dalība!

Vai jums prāts? Jel steidzieties,

Tūlīt procesija ies!

Spiežas, brāžas ļaužu bari

Tā kā straume pavasarī.

Visi sauc ap jūsu māju:

«Mācītāju, mācītāju!»

Atri, citādi vēl te

Notiks kāda nelaime!

Brands. Es jums līdzi neeju.

Brīvs es; viens te palieku!

Fogts. Vai jums prāts!

Brands. Jūsu ceļi ir priekš manis

Šauri!

Fogts. Bet vai ceļš tad platāks būs,

Kad te pūlis virsu grūs?

Skat! Tie laužas; prāvests jau

Ir pa pusei grāvī, rau!

Ak, šie nevaldāmie prati!

Rādiet jel autoritati!

Apsauciet! Par vēlu viss,

Gājiens pārrauts, izjucis!

Pūlis gāžas pār skatuvi un nevaidama straumē nekārtībā

dodas uz baznīcu paaugstinājumā.

Dažas balsis. Brandu! Brandu!

Citi rāda uz baznīcas trepēm, kur stāv Brands,

un sauc. Lūk, kur viņš!

Vēl citi. Dod zīmi iesākt!

Prāvests, no ļaudīm saspiests.

Fogt, gādājiet par kārtību!

Fogts. Es it nekā te nespēju!

Skolotājs uz Brandu.

Saki vārdu dzīvinošu

Mums, mēs nezināšanā!

Vai mums cīņa, padošanās

Tagad te ir gaidāma?

Brands. Ak, tad gurdos mākoņos

Tomēr negaiss dobji riešas!

Dzirdiet tad: jūs krustceļos,

Kurp lai jūsu taka griežas?

Visu, visu prasiet jaunu,

Veco nometiet ar kaunu!

Prom ar sakni veco trumu!

Jaunu zemi, debess jumu!

Ierēdņu balsis. Klau, kā murgo mācītājs!

Garīdznieku balsis. Vai viņš ārprātā?

Brands. Jā, es biju ārprātā,

Kad es ticēju, jūs arī

Patiesībai kalpojat,

Un man likās, varēsiet

Tikt ar dievu līdzināti

Jūs caur manu cīniņu.

Ak, bet tagad atzīstu,

Viņu pievilt gribēju, —

To var redzēt jūsu skati:

Niecīgs bij šis viņu nams —

Un es uzcelt gribēju

Divreiz, piecreiz lielāku.

Bet vai viņš ir aptverams?

Velti kompromisu slēdzu,

Pats no sava baušļa bēdzu .. .

Tagad: «Visu vai neko!»

Diena šī man atkārto.

Nu kā Dāvidam ir man,

Kad bij jānāk Natanam,

Un, kad dārd tā pērkonbalss,

Atmirdz atkal ideāls,

Dvēsle jūt un redz mans skats:

Kompromisā sātans pats!

Pūlis augošā nemierā.

Nost tos, kas mūs maldina!

Nost, kas ved mūs aklībā!

Brands. Paši sevi labāk sodiet!

Sevi savām dusmām dodiet!

Novārtā stāv jūsu spēks.

Jūsu «es» ir nicināts,

Nevarīgs tiek katrs pats!

Ak, jūs šurpu ved tik grēks:

Svētku zvanu zvanīšana,

Ērģeļbalsu dimdēšana,

Garšīgs svētku sprediķis,

Mācītāji, ķesteris,

Kā tie savu runu skalda,

Nopūšas, teic vārdu saldu,

Draud un kliedz, ka mūri brūk,

Līdz kā miglas blāķi jūk.

Prāvests pie sevis.

Tas uz fogtu gan tiek zīmēts.

Fogts pie sevis.

Tas par prāvestu tiek rīmēts.

Brands. Tikai svētku sveču plīva

Te jūs visus pulcina,

Sirdī — tur nekā nav dzīva,

Kad jūs apņem ikdiena:

Rūpes, trulums, sāpes sīkas,

Miesai, dvēslei tukšas nīkas —

Slēgta dzīves grāmata,

Līdz būs atkal svētdiena!

Ak, par velti nīcis esmu.

Velti upurbiķeri,

Mana dvēsle, tukšoji.

Sajutu kā rīta dvesmu,

Kad šo jauno baznīcu

Lielu celt es gribēju,

Gribēju, lai apēnotu

Viņa ne tik cilvēku,

Bet lai visam pāri plauktu

It kā gars, pār visu augtu

Un lai sevī ietvertu

Darba dienu, svētdienu,

Vakarmieru, sapņus, miegu,

Jauno siržu prieku liegu,

Visu, ko vien cilvēks jūt,

Visam bij tur iekšā būt.

Ūdensgāzes, upes, strauti,

Putodami vētras skauti,

Aukas brāzmas, okeāns,

Jūras dimdošs pērkonzvans

Lai ar ērģeļskaņu būtu

Vienoti par vienu jūtu,

Līdzi mums par dziesmu kļūtu!

Bet šis te ir blēņu nams,

Melos tikai cildināms;

Bruks tas, ja tam nava gara,

Neturēs to mūsu vara!

Tas, ko dievs nav uzcēlis,

Kritīs, bojā ies tas viss.

Sešas dienas dusiet jūs,

Septītā tik karogus

Debesīm par godu nesat —

Ak, tad atmesti jūs esat!

Balsis no pūļa. Vadi mūs, lai karogs plīvo!

Vadi, uzvara kur dzīvo!

Prāvests. Neklausiet, viņš atkritējs,

īstas ticības tam nava!

Brands. Jā, tu esi atminējs:

īstas ticības mums nava!

Ticēt var tik dvēsele,

Bet kaut vienu rādi te,

Kura nav vēl nobeigusi

Savus spēkus labākos

Tukšos maldos veltīgos?

Katrs dej kā noreibis

Tik uz prieka ceļa lēta,

Visu, visu aizmirsis,

Kas to vada, kas to svēta.

Tikai, kad jau vītis koks

Cilvēks, tad tam rodas griba

Meklēt, kur ir žēlastība,

Un tad velkas viņš kā spoks,

Kropls, izšķērdējies, dragāts,

Visus kausus iztukšojis,

Visus spēkus izdzīvojis,

Velkas tad viņš, meklēdams

Žēlastības: dievs ir bagāts,

Viņam viss ir izlūdzams!

Bet ko dieva tronim līdz

Vairs tāds kropls invalids?

Vai var viņa scepteri

Pacelt veci sirmgalvji?

Jāirst viņa valstībai,

Ja kā karotāji tai

Stiprie nenāk palīgā.

Teikts ir priecas mācībā:

Ja kā bērni esat jūs,

Tad jums viņa valsts tik būs!

Tāpēc, kas kā bērni tīri

Esat, — nāciet, sievas, vīri,

Dieva valsti sevī nesat!

Nāciet visi godībā,

Dzīves skaistā dievnamā!

Fogts. Nu, tad veriet viņu vaļā!

Pūlis kliedz kā izbailēs.

Šo tikai ne!

Brands. Mūsu dievnamam nav gala.

Zaļa pļava — tepiķis,

Klajums, fjords un zilā jūra!

Nav tur sienu, nav tur mūra,

Debess to tik velvējis.

Tur lai savus darbus darām!

Visu redzēt, dzirdēt varam, —

Apslēpts nepaliek nekas,

Viss šai templi ietveras.

Tā kā koku aptver miza,

Tā mums dzīve viņā visa.

Tur ikkatra cīņas diena

Ir pie zvaigžņu pavediena

Saistīta ar sapņu varu.

Tur pat cīņā smaida seja,

Dzīve ir kā svētku deja

Apkārt derībšķirstam priekā!

Pūlis sakustas kā vētrā. Citi atraujas atpakaļ, citi

sapulcējas cieši ap Brandu.

Tūkstoš balsis. Zvaigzne uzlēkusi mums!

Viss, vai ticība vai dzīve,

Viss ir dievkalpojums!

Prāvests. Ak, viņš visus pavedina!

Palīdziet jel, ķester, lensman!

Palīdziet! Fogt! Fogt!

Fogts klusi.

He, es laikam vēršu dzinējs,

Ka ar viņu lauzties iešu?

Lai viņš patrako; es ciešu!

Brands uz pūli.

Kur ir dievs? Vai te? Nē, nē!

Šaurs te viss; tad steigsimies,

Kur mums viņa saule smies!

Aizbultē baznīcas durvis un ņem atslēgu riņķi rokās.

Mācītājs vairs neesmu te,

Atsaucu šo veltījumu

Un šī nama atslēgas

Ņems no rokām man tik — tas!

Iesviež atslēgas upē.

Ja kas grib tikt iekšā nu,

Lai pa pagrabcaurumu

Saliecies tas rāpus lien!

Parasts tas ikkatru dien,

Ka ar līku muguru

Meklē katrs sev glābiņu!

Fogts klusi, kā priecādamies.

He, nu ordenis tam vējā!

Prāvests tāpat.

Biskaps ar šis izkūpēja!

Brands. Nāciet, jaunie, nāciet, drošie,

No jums slauka putek|us

Dzīvības roka! Uzvarošie,

Dariet darbus cienīgus,

Reiz jūs atjaunoti nīstat

Katra kompromisa garu,

Šaubu, baiju nepazīstat,

Mūžam vedat ar tām karu!

Katram no mums vajag spēt

Nāvē iet vai uzvarēt!

Fogts. Tas ir dumpis! Protokolu

- Tūlīt sastādīšu es!

Brands. Stādi! Visu smeju es!

Pūlis. Rādi ceļu, vadi mūs!

Brands. Augšup, pāri šlūdoņiem!

Visu zemi pārstaigāsim,

Jaunu vārdu sludināsim,

Saites atraisīsim tiem,

Kurus gļēvums dusā sedzis,

Priesteri un vīri būsim,

Tādu jaunu templi gūsim,

Jaunā gaismā gars ko dedzis!

Ļaudis, starp tiem arī ķesteris un skolotājs, slēdzas

cieši ap Brandu. Viņi to ņem uz pleciem un nes prom.

Daudzas balsis. Laiks šis lielu sapņu pilns,

Visus līdzi nes kā vilns!

Ļaužu pulks dodas caur ieleju uz augšu; mazums

tikai paliek uz vietas.

Prāvests uz aizejošiem.

Ak jūs aklie, kurp jūs ejat?

Tīši velna tīklos skrejat,

Viņam uzticēdamies!

Fogts. Atpakaļ jel griezieties!

He! Jūs pazušanā ejat!

Mīļie ļautiņi, kur skrejat? —

Suņi! Kas tev klausīsies!

Prāvests. Māja, nams kur paliek jums?

Balsis iz pulka. Lielākas tas būs t u r mums!

Fogts. Kur tad paliek lauki, lopi,

Visa jūsu iztikšana?

Balsis. Viņš ir kungs prieks savas tautas —

Nāks no debesīm mums manna!

Prāvests. Dzirdat sievu vaimanas?

Balsis no tālienes.

Kas nav līdz — mums svešnieks tas!

Prāvests. Jūsu bērni sauc: palieciet mūsu dēļ!

Viss pulks. Kas nav ar mums, tā nav mums žēl!

Prāvests skatās brīdi saliktām rokām viņiem pakaļ,

tad saka apmulsis.

Prom mans ganāmpulks nu viss,

Nu viens pats es palicis,

Kails un izmisis!

Fogts, Brandam draudēdams.

Taisi tikai testamentu!

Beigas ir ar tavu varu!

Prāvests gandrīz raudādams.

Ko jūs sakāt? Testamentu?

Viss ir beigts! Ak, ko lai daru?

Fogts. Prāvestkungs, lai nezaudējam

Dūšu! Varbūt daudz vēl spējam

Darīt; pulks mums pazīstams.

Aiziet ļaudīm pakaļ.

Prāvests. Vai paties viņš līdzi ies?

Jā, ak labā dvēselīte!

Un es viens lai stāvu te?

Līdz es gribu! Seglojiet

Zirgu man, kas kalnos iet!

Jā, bet tik ne trakuli,

Ņemšu labāk ķēvīti. (Visi aiziet.)

PIE AUGSTĀKĀS KALNU BŪDAS

Paaugstinājums dibenplānā izbeidzas tuksnešainā kalnāja līdzenumā. Līst liel\

Brands vīru, sievu un bērnu pavadībā kāpj uz kalna augstumu.

Brands. Uz priekšu skatiet: uzvara!

Gul sādža dziļi apakšā,

Un pāri tai kā mūžīgs jums

Pleš savus autus miglojums.

Nu ārā no šī līķu auta

Skrej brīva tu, tā kunga tauta!

Kāds vīrs. Mans vecais tevs ir paguris.

Kāds cits. Es esmu ļoti izsalcis.

Vairāki. Jā, stiprini papriekšu mūs!

Brands. Pār kalnu! Uzvara jums būs!

Skolotājs. Bet kādā vīzē?

Brands. Vienalga, kā,

Ja jums tik galā uzvara.

Surp nāciet!

Kāds vīrs. Te cels par stāvu kalna iet.

Nekur mēs netiksim, man šķiet!

Ķesteris. Mēs bruksim ledus baznīcā!

Brands. Visstāvais ceļš visīsākais!

Kāda sieva. Ak, slims jau ir mans maziņais!

Cita. Man jēlas kājas.

Vēl cita. Man mele sakaltusi jau!

Skolotājs uz Brandu.

Jel stiprini mums ticību!

Daudzas balsis. Dar brīnumu! Dar brīnumu!

Brands. Jums spēkus ņēma verdzība!

Jūs iepriekš algu pieprasāt!

Uz priekšu, kas spēj uzvarēt!

Kas gļēvs, lai dodas ielejā!

Skolotājs. Tas tiesa; papriekš jācīnās

Un tad pēc algas jāskatās!

Brands. Tik tiešām, katram atmaksa

Ir dieva rokā nolikta!

Daudzas balsis. Viņš pravietis! Viņš pravietis!

Daži iz pulka. Teic, — vai mums karsta būs šī kauja?

Citi. Vai ilgi? Plūdīs asinis f

Kāds vīrs. Vai stiprs mūsu ienaidnieks?

Skolotājs klusi.

Vai cīņā krist gan kādam prieks?

Kāds vīrs. Kāds būs mans kara laupījums?

Kāda sieva. Mans dēls tak paliks d/ivs?

Ķesteris. Vai uzvara būs mums

Līdz otrdienai?

Brands lūkojas apmulsis pūli.

Ko prasāt jūs? Ko gribat zināt?

Ķesteris. Vispirms: cik ilgi karosim?

Tad: ko mēs cīņā zaudēsim?

Un beidzot: ko mēs iegūsim?

Brands. To jūs prasāt man?

Skolotājs. Jā, šai lietā gan

Mums vajadzētu skaidrības.

Brands iekaisdams. Labi!

Lai tiek jums zināms tas!

Pūlis cieši iesledz viņu.

Runā! Atbildi!

Brands. Cik ilgi jācīnās, jūs prasāt?

Nu, līdz pat jūsu mūža galam,

Līdz katra verdzība pagalam,

Līdz paši sevi dedzināsiet

Kā upurus; un draudēs jums

Kā bēgļiem skarbais prasījums:

Vai visu dodat vai neko!

Ko zaudēsiet? Tad dzirdiet arī:

Ik gara dusas spilvenu,

Ik verga važu zeltotu,

Ik elka dievu nedzīvu!

Ko iegūsiet? Ak, gara brīvi,

Ar gribas spēku jaunu dzīvi!

Ar prieku visu upurēsiet,

Visgrūto krustu izvēlēsiet,

Būs ērkšķu kronis katram galvā.

Lūk, jūsu laupījums un balva!

Pūlis, dusmās kliegdams.

Ak viltnieks! Viņš mūs piekrāpis!

Brands. Vai citu

Jel kad jums esmu solījis?

Daži. Tu godu, slavu solīji,

Nu prasi tikai upuri!

Brands. Jā, teicu: slavu, uzvaru,

To gūtu jūs, ja gribētu;

Un, kas vispirmās rindās stājas,

Tam jākrīt, kā tas kaujā klājas.

Bet, cīņa kuru baidītu,

Tam laiks ir nolikt zobenu.

To karogu gūst ienaidnieks,

Ko tura gjevais nespejnieks,

Un dvēseli kam bailes tver,

Tas kritīs, pirms to zobens ķer!

Pūlis. Viņš prasa, lai mēs bojā ejam

Dēj nedzimušām paaudzēm!

Brands. Pa Kanaana lejām

Tā tauta ies, kas nebaidas

No nāves! Lai ir svētītas

Jums sirdis, dieva karavīri!

Ķesteris. Ja apdomā, tad liekas tīri,

Ka viņam būtu taisnība;

Mums sādžā nav vairs glābiņa.

Skolotājs. Uz sādžu ne, — man ar tā šķiet.

Ķesteris. Bet kurš tad grib vēl tālāk iet?

Vairākas balsis. To nometiet vislabāki!

Skolotājs. Bet kurš tad būs par vadoni?

Sievas rāda izbailēs uz ceļu lejā.

Pats prāvests! Ak!

Skolotājs. Nu, izturieties dūšīgāk!

Prāvests uznāk, dažu pavadoņu pavadīts.

Ak, manas avis, mani bērni,

Jel savu ganu uzklausiet!

Skolotājs uz pūli.

Lai turpinām tik savu ceļu,

Kam gan vēl patīk jūgā iet?

Prāvests. Jūs mani apsmejat, tā šķiet!

Vai saskaņa mums nebij laba?

Brands. Cik dvēseļu tu nokāvis!

Prāvests. Ak, neklausiet, viņš melkulis,

Viņš māna jūs tik paša labā!

Vairāki. Tas taisnībai

Prāvests. Bet mēs jums piedodam labprāt,

Ja tikai paši atzīstat

Un nožēlojat savu grēku.

Viņš jūs ar paša velna spēku

Ir pievīlis!

Daudzas balsis. Ko visu viņš mums nestāstīja

Prāvests. Un kas gan jūsu prātā bija —

Uz lieliem darbiem sacelties!

Jums lejā dzīvot lēmis dievs,

Jums sava iztikšana bija.

Kam mājās darbi jāapdara,

Vai tas ir gājējs cīņā, karā?

Tik sargiet savu bildinu

Un atstajiet so neprātu!

Ko tuksnesī jūs darīsiet?

Vai briesmām rīklē gribat skriet,

Kur kalnos vilki, lāči, zvēri?

Ak manas avis, mani jēri!-

Pūlis. Ir viņam taisnība! Vai mums!

Ķesteris. Un tomēr, tur vairs vietas mums

Nav — jāturpina ceļojums;

Mēs paši aizslēdzām sev durvis.

Skolotājs. Jā, viņš mums acis atvēra,

Lai redz, ko darījis mums burvis.

Kā zvīņas tad mums nokrita

No acīm, sauca cīņā spīvi

Uz jaunu, lielu gara dzīvi!

Prāvests. Ak, kāpēc velti uztraukties,

Gan drīz viss veco gaitu ies,

Lai tikai pamazītiņām

Mēs apdomājam, pierodam.

Brands. Tad izvēlieties, sievas, vīri!

Dažas balsis. Mēs mājās ejam!

Citi. Uz priekšu!

Ir atgriezties par vēlu nu!

Fogts skrien aizelsdamies.

Ak laime, ka jūs panāku!

Sievas. Ak mīļo fogt, jel nedusmo!

Fogts. Ak, ak, to laimi brīnišķo!

Drīz! Drīz! Nu steigsimies, cik jaudas:

Pagalam nabadzība, gaudas —

Nu visi esam bagāti!

Daži no pulka. Ko? Kas tas?

Fogts. Mums fjordā siļķes piedzītas!

Miljoni! Pulks nav pārredzams.

Pūlis. Vai dzirdat! Kā tas saprotams?

Fogts. Jā, tikai drīz! Lai nekavējam!

Tās aiziet atkal var pa vējam.

Tāds brīnums! Kas vairs nabags būs,

Dažs ierausīs pat tūkstošus!

Brands. Starp šo un dievu — izvēliet!

Kurp gribat iet?

Fogts. Kur ved jūs veselīgais prāts!

Prāvests. Ak, vai te nerunā dievs pats?

Jau sapnī bij man sludināts,

Ka pie mums notiks brīnums kāds,

Bet es vēl pats tam neticēju!

Brands. Jūs paši sevi pazudināt,

Ja aizejat!

Dažas balsis. Kāds siļķu pulks! Ko domājat!

Fogts. Tur miljonu miljoni!

Prāvests. Nu paši, sievas, bērniņi,

It visi būs pie pilna galda!

Fogts. Kā redzat, diezgan jums šī malda!

Kurš gan no tukša gaisa ies

Pret dzeloni vēl cīnīties?

Kas bēdas jums par pasauli,

Vai jūs gan citiem kareivji?

Gan dievs tas kungs spēs visu pats.

Bet jāsaka gan: brīnums tāds

Pie mums te nenotiek ik dienas;

Un tāpēc laika netērējat,

Uz leju steidzieties, cik spējat,

Un tīklus aši izmetiet, —

Tur nevajaga briesmās iet

Un bagātība gaidāma

Jums bez jebkāda upura.

Brands. Jums jādod ir šis upuris!

Tā liesmā dievs ir rakstījis.

Prāvests. Ja upurēt grib kaut ko kāds,

Tad mīli tiek tas aicināts

Pie manis tūlīt svētdienā —

Es tiešām — visā laipnībā-

Fogts, viņu pārtraukdams.

Nu saprotams, jā, jā!

Ķesteris klusām uz prāvestu.

Vai ķesteramats paliks man?

Skolotājs tāpat.

Vai savu vietu nezaudēšu?

Prāvests klusa balsī.

Ja nāciet man par palīgu

Te, tad es darīšu, ko spēšu.

Fogts. Drīz, drīz!

Kas te vel laiku teretu!

Ķesteris. Kas te vēl šaubas — pazudis!

Daži. Un mūsu mācītājs?

Ķesteris. Lai iet! Viņš pats tas zinātājs.

Skolotājs. Vai te tai siļķu brīnumā

Pats dievs mums skaidri nerunā?

Daži. Šis mācītājs mums meloja!

Prāvests. Viņš nav vēl nekāds priesteris:

Cum laude nav pat ieguvis.

Daži. Kas tas ir?

Fogts. Sliņķis un bez uzvešanās!

Ķesteris. Jā, te tas skaidri redzams ira!

Prāvests. Pats savai mātei svētību

Viņš liedza, kad tā mira.

Fogts. Pats savu bērnu nobeidza!

Ķesteris. Un ari sievu!

Sievas. Tfū, kāds briesmonis!

Prāvests. Slikts vīrs un tēvs, un dēls —

Vai tāds gan bīstas dievu!?

Daudzas balsis. Viņš noplēsa mums baznīcu!

Citas. Viņš arī jauno aizslēdza.

Vēl citas. Mūs tīši grūda pazušanā!

Fogts. Viņš .nozaga man trakonamu!

Brands. Uz jūsu pierēm redzu nu

Es gļēvu]zīmi nedzēšamu.

Viss pulks dusmās.

Lai tālāk nu viens pats viņš iet!

Ar akmeņiem to nositiet!

Brands tiek dzīts kalna galā ar akmeņu metieniem.

Pēc tam vajātāji pamazām atgriežas atpakaļ.

Prāvests. Ak mani bērni, manas avis,

Tad atpakaļ jel griezieties

Tur lejā miera būdās savās,

Tas laimi nesīs jums paties!

Dievs lēnīgs ir, un atriebības

Un jūsu posta negribam,

Ja nākat pilni pazemības —

Mēs katru avi pieņemam.

Fogts visu darīs jūsu labā,

Un žēlastība — tas jau aba

Ir valsts un varas pienākums,

Ka mierā dzīvot būs ar jums.

Fogts. Un, ja kur traips jums būtu kāds,

Tas arī tiks drīz izmazgāts.

Mēs komisiju iecelsim,

Par reliģiju pārspriesim,

Cik viņa te ir sašķobīta.

Tiks komisija izlasīta

No garīdzniekiem, prāvesta,

No manis un no skolotāja

Un ķestera, un kārtībā

Būs draudze, baznīca un māja!

Prāvests. Jums, brāļi iekš tā kunga, saku

Paldies, ka mani, veco ganu,

Jūs klausījāt! Tas varenāku

Dos ticību un vienošanu.

Dievs darījis jums brīnumu —

Daudz laimes zvejā! Sveiki nu!

Ķesteris. Lūk, īsta Kristus mīlestība!

Skolotājs. Tie vairāk var kā tikai rāt.

Sievas. Tie prot ar ļaudīm sarunāt!

Citas. Bez lepnuma un pazemīgi!

Ķesteris. Tie negrib tiesāt cietsirdīgi.

Skolotājs. Tiem ne tikvien ir tēvreize,

Bet dievs pats mājo dvēselē.

Kiss pulks dodas no kalna lejā.

Prāvests uz Fogtu.

Nu, liekas vairs tie nesacelsies,

Un tūlīt barometrs celsies.

Nāk, paldies dievam, reakcija.

Kas tas par karstu brīdi bija!

Fogts. Par to gan gods man pienākas,

Ka viss tik labi izbeidzās.

Prāvests. Visvairāk brīnums šis gan spēja . . .

Fogts. Ko? Brīnums?

Prāvests. Nu, siļķu pulks, kas tiem nu dots.

Fogts iesvilpdamies.

Tas viss

Ir, protams, samelots!

Prāvests. Tā?

Fogts. Jā, ko lai dara — viss tas tā

It nejauši man paspruka.

Tas varbūt būtu nosodāmi,

Bet gadījums šis-

Prāvests. Mans draugs, es pedants neesmu

Šai reizē es pat atzīstu

Par labu to.

Fogts. Un beidzot viss kad nokārtots —

Vai jāzin, kā tas iekarots:

Ar meliem vai ar patiesību?

Prāvests. Mans draugs, vai es jūs tiesāt gribu?

Skatās uz klinšu galotnēm.

Skat, skat, vai augšā tas nav Brands?

Hm, tiesām visai amizants.

Fogts. Nu, protams! Viņš nu vientulis

Kā bruņinieks, kas noklīdis.

Prāvests. Nē, gluži viens; kā izliekas,

Tam bruņu kalps vēl pieturas.

Fogts. Ak, Gerda tā!

Nu, tiesām viņa cienīga.

Prāvests jautri.

Kad viņš būs beidzis upurēt,

Tad tam par kapa uzrakstu

Mēs labi varam iezīmēt:

«Te Brands dus; ģeķis bija tas,

Tam alga bij, kā piederas:

Tik viena dvesle — ārprātīgā!»

Fogts pieliek pirkstu pie deguna.

Tomēr, ja labi apdomā,

Man šķiet, ne visai humana

Bij ļaužu pūļa rīcība.

Prāvests. Vox populi, vox dei! Iesim! (Aiziet.)

TUKŠI UN PLAŠI AUGSTUMI KALNOS

Negaiss pieņemas stiprumā, vējš dzen smagus mākoņus pār sniega laukiem

melni klintsragi un galotnes tiek redzamas šur un tur un atkal aizklājas ar miglu

Brands asiņains, sasists nāk pa ceļu.

Brands apstājas, skatās atpakaļ.

Tūkstoši man pakaļ gāja,

Tak neviena viņu kāja

Neaizsniedza augstumus.

Kaut gan lielas ilgas sirdī,

Kaut gan katram aizskar dzirdi

Balss, kas vēsta cīniņus,

Tomēr miesa vāja bija.

Upuris par grūtu mums.

Viens reiz vājos atpestīja —

Nav vairs gļēvums noziegums.

Nosēžas uz kāda akmen$ un skatās nedroši visapkārt.

Ak, cik bērna sirds bij baiga

Manā tālā jaunībā,

Kad es tumšā istabā

Paslēpos no dienas vaiga.

Bet, visbaigāk kad man bija,

Domās sevi mierināju:

Slēģus kāds tik aiztaisīja,

Bet ap visu drūmo māju

Pasaule ir pilna gaismas,

Drīz šīs tumšās, drūmās baismas

Izzudīs no viņas stara,

Beigsies ķēmu tumšā vara.

Ak, kur saule aizgājusi!

Nakts ap mani satumsusi

Un visapkārt parādās

Ļaužu pulki paguruši;

Drūmiem sapņiem nomokās,

Cerēdami dzīvu darīt

Nomirušo rīt vai parīt:

Tā reiz karals sargāja

Savu nomirušo dēlu,

Ausi viņam pielika

Klāt pie sirds un dzīvībskvēlu

Redzēt kāroja tam vaigos

It kā rožu ziedus maigos —

Tā te katram mīļš ir tas,

Kas jau kapam piederas.

Nav nevienam atziņas:

Līķis augšup neceļas.

Jārok kapā, vieta lai

Būtu jaunai dzīvībai!

Visi tumsu mīl un nakti,

Viņas dēļ tur katrs vakti!

Ja man zibens rokā būtu —

Pīšļos jūsu gļēvums grūtu!

Pietrūkstas kājās.

Redzu, spoki, pusnaktstēli

Izceļas iz pekles kvēla.

Laiks, ģērbts bruņu kreklā, prasa

Upuri pēc upura;

Visi krīt no dunča asa

Vai no šķēpa rūstoša.

Brāļi, tuvinieki kaujas,

Šausmās viens no otra raujas.

Redzu, mana paša tauta

Jau no naida kvēles grauta.

Sievas, vīri, visi liedzas

Dot, ja roka pretī sniedzas,

Izsalkušam dāvanu,

Teikdami ar nopūtu,

Ka šī tauta nabaga

Ir no dieva sodīta, —

Tikai vārgi zvejnieki, —

It kā būtu vieglāki

Tiem kā tādiem panest dzīvi.

Karogs! Maija saule spoža!

Kur mirdz jūsu krāsas brīvi

Zil-sārt-zeltā uzvaroši?

Ak, viss postā aizgāja!

Valdnieks mēli izgrieza

Sensenajam karogam,

Tautas karsti cienītam.

Ak, šī mēle, kaut gan smēja,

Zobus rādīt nevarēja!

Labāk šķēres karalis

Nebūtu vis cilājis,

Tad mums mieru vēdinātu

Karogs un mūs aicinātu

Četrstūrains uz glābšanu.

Ļaunākas vēl parādās

Mūsu dienas nākošās:

Melns kāpj dūmu mākonis,

Visu, kas vien uzdīdzis,

Apklādams ar rūsu savu

Kā ar nāvējošu skavu,

Visu klāj ar pelnu lietu —

Dienu, ausmu, saules rietu,

It kā Vezuvs briesmīgais,

Visa dzīvā maitātājs.

Riebīgi kļūst cilvēki:

Dziļās raktuvēs ar kaltu

Lien, lai mūžīgi tur kaltu

Salīkuši, sīciņi,

Izvilkt rūdas dvēseli —

Ak, pēc zelta izsalkuši,

Visi mēles izkāruši, —

Viss bez smaidiem, viss bez raudām,

Viss bez brāļu sirds un baudām,

Viss tik nogrimst nespēkā,

Velti urbj un kaldina —

Saules teika aizmirsta-

Ak, vēl ļaunāks liktenis

Nākotnē mūs sagaidīs!

Gaišo saules mācību

Vilks ar rīkli atplestu

Iznīcināt grib ar varu.

Balsis sauc: «Uz karu, karu!

Ziemeļvīri, palīdziet,

Kas var līdzi kaujā iet!»

Atbild pundurs salīcis:

«Neesmu es kareivis!

Stipras tautas aiciniet,

Viņas lai tik cīņā iet.

Esam gurdi, esam vāji,

Tumšu alu dzīvotāji.

Beidzot, kāds gan labums mums,

Ja nāk visiem pestījums?

Vai par mums viņš toreiz cieta

Ērkšķu kronī krusta vietā?

Ne dēļ mums tam padūra,

Sānus romiets Golgātā,

Ne dēļ mums tam naglas sita —

Ak, mēs maza, nobīdīta

Tauta, kāpēc krustu mums

Uzņemt būtu pienākums?

Kāpēc karot mums par citiem,

Kaut ar bailēs nomocītiem?»

Nokrīt sniegā un aizsedz seju ar rokām; pēc brītiņa

viņš pacel galvu.

Vai es esmu sapņojis?

Tumšums visu apklājis!

Vai tie tikai mani bija,

Ko man acis saskatīja?

Vai gan dvesle varēja

Aizmirst to, kas radīja

Viņu savā līdzībā?

Vai tā tikai naktij dota?

Klausīdamies.

Klau, vai vētra noskaņota!

Neredzamo koris zuz vējā.

Mūžam viņu neaizsniegsi

Tu, kas radīts putekļos!

Brīvs vai cīņā galvu lieksi —

Ceļš tev nakts bezdibeņos!

Brands atkārto šos vārdus un saka klusi.

Ak, man tagad izliekas,

Atraidīja mani tas,

Lūgšanās kad tuvojos

Viņam laikos senajos.

Manus mījos man no rokām

Izrāva un ļāva mokām

Manu sirdi, un nu pats

Uzvarā es sadragāts-

Koris vēl stiprāk pār viņu.

Zemes tārps, vai līdzināties

Viņam gribi, pīšļos dzimis!

Gribi lūgt vai tuvināties —

Darbs tavs mūžam postā grimis!

Brands pie sevis.

Sievu, bērnu, dienas spodras,

Manas dienas cīņās modras —

Visu, visu atdevu,

Savu sirdi izrāvu

Sev no krūts un velti devu!

Koris, maigi glāstīdams.

Sapņotājs, kam līdzināties

Gribi, upurēdams viņam?

Atteicies no ilgu dziņīim,

Mūžam zemes tumsa skaties!

Brands sak klusi raudat.

Agnes, Alf, ak, atkal nāciet

Atpakaļ, te vientuļš esmu.

Spokus aizbaidīt jūs varat,

Vēdināt man laimes dvesmu!

Viņš paskatās uz augšu; miglains plankums parādās

spīdošs viņa priekšā; ir redzams sievietes tēls gaišās

drēbēs ar mēteli pār pleciem. Tā ir Agnese.

Parādība smaida un izstiepj rokas pret Brandu.

Atkal es pie tevis esmu!

Brands pietrūkstas kā neziņā.

Agnes! Tu vēl dzīva esi?

Parādība. Viss bij sapņi ļauni, smagi,

Nu tu atkal raisīts esi!

Brands. Agnes! Tu! Grib steigties pretī.

Parādība iekliedzas. Nē, ne šurp!

Bezdibens te vaļā vāžas,

Redzi, ūdenskritums gāžas! Maigi.

Nē, nekas vairs sapnis nava —

Visi spoki pazuduši,

Miglas tēli izklīduši —

Dzīvs ir viss; es atkal tava!

Brands. Agnes, dzīva tu! Tu būsi-

Parādība aši.

Nē; drīz drīz tu visu gūsi;

Tagad niic, mums jāsteidzas!

Brands. Bet Alfs?

Parādība. Dzīvs arī tas.

Brands. Dzīvs!

Parādība. Jā, viņš dzīvs un ziedošs arī!

Visas tavas ciešanas

Bij tik ķēmi, ļauni gari.

Alfs nu sēž pie māmuļās

VecāЈ — abi izdziedēti.

Arī vecā baznīciņa

Stāv tāpat vēl f jordmalā;

Ļaudis gurdi, nopūlēti

Iet tāpat kā senās dienās.

Brands. Senās dienās?

Parādība. Jā, tāpat, kā miers kad bija.

Brands. Miers kad bija?

Parādība. Brand, cik ilgi kavēsies?

Brands. Ak, es sapņiem nodevies!

Parādība. Nesapņo, tev vajadzīga

Tagad tikai atdusa.

Brands. Man ir spēka diezgan vēl!

Parādība. Nē, var atkal atgriezties

Viss, kam biji nodevies.

Atkal ēnas izšķirs mūs,

Atkal maldā dvēsle būs,

Ja tu lietot negribi

Dziedinošo līdzekli.

Brands. Dod man viņu!

Parādība. Viņš tev rokā,

Tikai pats tu viņu zini.

Brands. Tad man viņa vārdu mini.

Parādība. Vecais ārsts, kas visu zina,

Kas ir visus noslēpumus

Atklājis un pētījumus

Katrā kaitē izdarījis,

Teica, tevi sasaistījis

Esot vārds kāds; drīzumā

# Tev ir jāšķiras no tā,

Mūžīgi tas jānoliedz,

Mūžam jāizmet no sevis.

Tikai laime tad priekš tevis

Dzīvību un prieku sniedz.

Brands. Teic šo vārdu postošo!

Parādība. Tas tavs «V isu vai neko!»

Brands atraudamies. Vai tas?

Parādība. Jā, tik tiešām,

Kā mēs dzīvojam un mirstam!

Brands. Ak, tad atkal ciešam

Seno lāstu tāpat mēs!

Parādība. Brand, mans prieks un mīlestība!

Tavas rokas mani nes

Turp, kur saule, aizmirstība!

Brands. Dziedināts jau esmu es!

Parādība. Slimība var atgriezties.

Brands krata galvu.

Nē, viss atkal izbeidzies,

Māņu sapņu nav neviena,

Dzīvībā sauc gaišā diena!

Parādība. Gaišā diena? Dzīvībā?

Brands. Man līdzi nāc!

Parādība. Teic, kas tev ir nodomāts?

Brands. Piepildīt es visu gribu:

Dzīvot tam, ko sapņojis!

Darīt to, kam zvērējis!

Parādība. Atkal cīņas, mokas visas!

Brands. Atkal visas!

Parādība. Atkal šausmas uzmodināt,

Visus baigus atdzīvināt?

Brands. Jā, it visus uzmodināt!

Parādība. Tavu bērnu pazaudēt?

Brands. Pazaudēt!

Parādība. Brand!

Brands. Jā, man vajag!

Parādība. Atkal sastindzināt mani,

Mocīt, līdz skan kapu zvani?

Brands. Jā, man vajag!

Parādība. Visu gaismu segt ar nakti,

Mūžam laimi aizbaidīt,

Mūžam augļus nenošķīt

Dzīves kokam, mūžam rakti

Klusuma lai smiekli, dziesmas?

Brands. Pats es sevi nokauju,

Ja es klausu, ko tu lūdzi.

Parādība. Kā gan vari aizmirst tu

Visas savas cīņu briesmas?

Brand, tie tevi atstāja,

Sita, lāstos apsmēja!

Brands. Ne priekš sevis cīņā gāju,

Ne piekš sevis laimi krāju!

Parādība. Tik priekš pūļa tumsība!

Brands. Viens var daudzi gaismas nest

Parādība. Kapā tos tik vajag vest!

Brands. Viens ir augšāmcelšana.

Parādība. Vai tu zini, kurš tas bija,

Kura dusmas izraidīja

Visus prom no Ēdenes?

Kas tos vārtus atvērt spēs?

Brands. Aizslēgta nav ilgošanās!

Parādība pazūd ar pērkona rūcienu troksni. Migla

savelkas cieši ap to vietu, kur viņa stāvēja, un ass,

griezīgs kliedziens skan.

Mirsti! Dzīvē nav tev vietas!

Brands stāv brīdi kā apreibis.

Prom, to migla aprijusi!

It kā vanags aizlaidās

Tā uz bezdibeņa pusi.

Ha! Sis saldais aicinājums

Bij man tumsas kārdinājums,

Lai es sevi atmestu —

Kompromiss, — tas biji tu!

Gerda nāk ar bisi.

Vai te vanags nebija?

Brands. Jā, to redzēju te gan.

Gerda. Saki, kur viņš aizskrēja!

Reiz tam rokā jākrīt man!

Brands. Tas ir grūti notverams.

Bieži tam jau trāpīju

Es ar krietnu lādiņu —

Likās, beigts būs reizi tas,

Te viņš pēkšņi atlaižas,

Baigi apkārt lidinās.

Gerda. Skat, es bisi nozagu,

Sudrablodi izlēju —

Viss ir darīts. Pagaid vien!

Mujķe neesmu, nudien!

Brands. Nu tad mērķē šoreiz stingri. Grib iet.

Gerda. Ko? Tu klibs. Vairs neej vingri?

Kas ir noticis? Tu kriti?

Brands. Ļaudis mani padzina.

Gerda tuvāk.

Vaigi asnīm aptraipīti,

Piere dziji ievainota!

Brands. Viņi mani sasita.

Gerda. Tava balss kā vēja salka, —

Reiz tā bij tik skanīga!

Brands. Visi, visi-

Gerda. Nu?

Brands. Atstājuši mani visi!

Gerda izbrīnīdamās viņu aplūko.

Tagad zinu, kas tu esi.

Nē, nē, tu ne mācītājs,

Tu — tu visu varētājs?

Brands. Ak, gandrīz

Pats to biju iedomājies!

Gerda. Ļauj man redzēt tavas rokas!

Brands. Kāpēc tā?

Gerda. Naglu zīme redzama

Te; vēl lāso asinis;

Ērkšķu vainags vainojis

Pieri tev. Tu krusta mokas

Esi nesis? Tiešām tā!

Tēvs man kādreiz stāstīja,

Senlaikos reiz viens tāds bijis —

Bet nu redzu, piemānījis

Mani viņš. Tu esi tas,

Tu tas pestītājs paties!

Brands. Atkāpies!

Gerda. Vai lai, ceļos mezdamās,

Pielūdzu?

Brands. Prom no manis! Atkāpies!

Gerda. Tu tak asnis izlējis,

Visus mūs tu pestījis!

Brands. Pats kaut sevi pestījis

Būtu no šīs nastas grūtas!

Gerda dod viņam bisi.

Nāc, lai atriebšanos jūt tas!

Brands atraidoši krata galvu.

Nē, es panest gribu visu!

Gerda. Nerunā tā, izredzētais,

Tu par visiem pavēlētājs!

Brands. Mazāks es par niecīgāko.

Gerda skatas uz augšu, kur mākoni pašķiras.

Vai tu zini, kur tu stāvi?

Brands skatās stīvi tālumā.

Dziji es —

Apkārt kailu klinšu stāvi,

Un pie miesas, dveseles

Dzijas rētas sajūtu.

Gerda mežonīgi.

Saki man, kur stāvi tu!

Brands. Liekas man,

It kā migla pašķiras.

Gerda. Jā gan!

Melna klints to pārplēsa!

Brands atskatās atpakaļ.

Melna klints?

Ak, te ledus baznīca!

Gerda. Jā, un dieva lūdzējs arī!

Brands. Prom, te tumsa gul kā svins!

Prom uz saules pavasari!

Ak, kā mierā gribas būt,

Sapņot, sapņot, sirds lai jūt

Dzīvību kā saldu zvanu!

Klusās raudās.

Kristus, tevi saucu es,

Bet nekur vēl nesamanu,

Kaut gan tu pa taku manu

Seko man un sauli nes.

Ļauj man nu, ja mani mīli,

Ļauj man, asrās izmazgātam,

Aizskart tavu drēbju vīli!

Gerda bālēdama.

Ko? Tu raudi? Varenais!

Siltas plūst tev asaras,

Šļūdoņus pat izmazgās

Viņu plūdums degošais.

Ak, sirds nodreb man kā baisma,

Ledus segs man slīd ka plaismā,

Ak, tu visu pestīt gāji. Drebēdama.

Ak, kam agrāk neraudāji!

Brands mirdzošām acīm, kā atjaunots.

Cietā akmens līkumā

Mana sirds bij sastingusi;

Nu dveš mīlas vēsma klusi,

Mana būtne raisīta.

Dieva karotājs es biju

Salts — nu sevi atpestīju.

Steigšos saules zemē tāļi,

Tur, kur cilvēki man brāļi.

Tur ar visu miesu, garu

Ceļos krist un lūgt es varu! Nometas ceļos.

Gerda skatās augšup un runā bailīgi.

Lūk, kur aizlaižas viņš projām,

Lūk, kur viņa ēna laižas;

Redz to klinti aplidojam —

Aizsedz visas svītras gaišas

Viņa spārni, — pag, nu krīti!

Nu mēs būsim atpestīti!

Viņa liek bisi pie vaiga un šauj. Dobjš dārdiens,

kā rūcoši pērkoni sāk skanēt no kalnu sienām.

•

Brands uzlec kājās.

Ak! Ko padarīji tu!

Gerda. Nu es labi trāpīju!

Skat, jau krīt, jau zemi sniedz;

Klau, kā nežēlīgi kliedz!

Lūk, kur spalvu mākons laižas,

Irst kā sniega pārslas gaišas;

Lielāks — arvien lielāks tas

Skat, nu šurpu atveļas!

Brands sabrūk pie zemes.

Kopā grēkos iedzimuši,

Kopā visu maksājuši.

Gerda. Skat, kā veras debesis,

Kamēr viņš ir nokritis!

Skat, kā veļas, brāžas tas,

Balts, tik balts viņš izskatās, —

Vairs tas mani nebaidīs. Kliedz izbailēs.

Ak, kāds troksnis pieņemas! Nokrīt sniegā.

Brands, saliekdamies zem brūkošas lavinas, sauc augšup.

Dievs, jel nāves tuvumā

Teic, — vai tiešām veltīga

Manas gribas quantum satis?

Lavina aprok viņu un piepilda visu ieleju.

Balss caur pērkona dārdieniem.

Dievs ir — deus caritatis!

.

Content

Ibsens Henriks Brands

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS

PIE AUGSTĀKĀS KALNU BŪDAS

TUKŠI UN PLAŠI AUGSTUMI KALNOS