Ibsens Henriks

Leļļu nams

Henriks Ibsens

Leļļu nams

.

PERSONAS

Advokāts Helmārs . Nora, viņa sieva . Doktors Ranks . Linnes kundze . Advokāts Krogstā . Helmeru trīs mazie bērni . Anna Marija, bērnaukle pie Helmeriem . Istabene, turpat . Ekspresis

Darbība noris Helmeru dzīvoklī

PIRMAIS CĒLIENS

Omulīgi un ar gaumi, bet ne grezni iekārtota istaba. Dibenplānā pa labi durvis

uz priekšnamu, pa kreisi — uz He'mera darbistabu. Starp abām durvīm pianino.

Kreisās sānsienas vidū durvis un šaipus tām, vairāk priekšā, logs. Loga tuvumā

apaļš galds, atzvelteņi un maza sofa. Labajā sānsienā, mazliet uz dibenpusi,

durvis, un tajā pašā sienā, šurpmāk, podiņu krāsns, kuras priekšā daži at-'

zvelteņi un šūpuļkrēsls. Starp krāsni un durvīm mazs galds. Pie sienām vara

grebumi. Etažere ar porcelānā lietiņām un citiem sīkiem mākslas priekšmetiem.

Mazs grāmatskapis ar grāmatām greznuma izdevumos. Uz grīdas paklājs,

krāsnī deg uguns. Ziemas diena.

Priekšnamā zvana, drīz pēc tam var dzirdēt, ka tiek atvērtas durvis. Priecīgi

trallinādama, istabā ienāk Nora. Viņa ir ģērbusies ielas drēbēs un nes vai'

rākus saiņus, kurus tā noliek uz galda pa labi. Priekšnama durvis viņa atstāj

vaļā; tur redzams ekspresis ar eglīti un grozu, ko tas atdod istabenei, kas

atvērusi durvis.

Nora. Nobēdzini eglīti, Helene! Lai bērni to neredz nekādā ziņā

pirms vakara, kad tā būs appušķota. Ekspresim, izņemdama

naudas maku. Cik?

Ekspresis. Piecdesmit.

Nora. Te būs krona. Nē, paturiet visu! Ekspresis pateicas un aiz-

iet. Nora aizver durvis. Novilkdama virsdrēbes, viņa joprojām

smejas klusā priekā. Izņem no kabatas papīra kulīti ar cepu-

miem un dažus apēd. Tad viņa uzmanīgi pieiet pie sava vīra

darbistabas durvīm un klausās. Jā, viņš ir mājās. Atkal tralli-

nādama pieiet pie galda pa labi.

Helmers savā istabā. Vai tas ir cīrulītis, kas tur tā čivina?

Nora, taisīdamās tīt vaļā dažus aizsaiņus. Ja gan.

Helmers. Vai tā ir vāverīte, kas tur tā trokšņo?

Nora. Jā.

Helmers. Kad tad vāverlte pārnāca?

Nora. Nupat. Iebāz papīra kulīti kabatā un noslauka muti. Nāc šurp,

Tūrval, es tev parādīšu, ko esmu nopirkusi.

Helmers. Lūdzu mani netraucēt! Pēc brītiņa atver durvis un, spal-

vaskātu rokā turēdams, paskatās. Nopirkusi, tu saki? 5o visu^

Vai mans vieglais putniņš ir bijis pa lauku un atkal iztrallinājis

naudu?

Nora. Bet, Tūrval, šogad mēs taču tiešām varam mazliet palaist

grožus. Pirmie ziemsvētki, kad mums nav jāskopuļojas!

Helmers. Nu, vai zini, šķiesties mēs arī nevaram.

Nora. Jā, Tūrval, mēs varam pat drusku šķiesties. Vai ne tā? Tikai

mazu mazu drusciņu. Tu taču saņemsi lielu algu un nopelnīsi

daudz daudz naudas.

Helmers. Jā, sākot ar jauno gadu. Bet paies vesels gada ceturksnis,

iekām man algu izmaksās.

Nora. Ak — līdz tam mēs varam aizņemties!

Helmers. Nora! Pieiet pie viņas un paņem viņu jokodams aiz auss.

Vai tu jau atkal ļauj vaļu savai vieglprātībai? Teiksim, es šo-

dien aizņemos tūkstoš kronu, un tu tās notriec ziemsvētku ne-

dēļā, un vecā gada vakarā man uzkrīt ķieģelis uz galvas, un tur

nu es guļu-

Nora uzliek viņam roku uz mutes. Avui, nerunā tik nejēdzīgi!

Helmers. Jā, teiksim, tā notiek, — ko tad?

Nora. Ja notiktu kaut kas tik briesmīgs, tad būtu gluži vienalga, vai

man būtu parādi vai ne.

Helmers. Bet cilvēki, no kuriem es būtu aizņēmies?

Nora. Tie! Kam tad par tiem bēda! Tie taču ir sveši.

Helmers. Nora, Nora, tu esi sieviete! Bet runāsim nopietni, Nora.

Tu zini, kadi man šaja ziņa ieskati. Nekādus paradus! Nekādus

aizņēmumus! Mājokli, kas dibināts uz aizņēmumiem un parā-

diem, pārņem kaut kas nebrīvs, tātad kaut kas neglīts. Mēs

abi esam dūšīgi turējušies līdz šai baltai dienai, turēsimies tāpat

joprojām šo īso laiciņu, kamēr tas vēl vajadzīgs.

Nora dodas uz krāsns pusi. Jā, jā, kā tu gribi, Tūrval.

Helmers viņai seko. Nu, nu — lai nu cīrulītis nenolaiž spārnus. Ko?

Vai vaverīte uzmetusi lūpu? Izņem naudas maku. Ko tu doma,

Nora, kas man te ir?

Nora ātri apgriežas. Nauda!

Helmers. Redz še! Pasniedz viņai dažas banknotes. Kungs dievs, es

taču zinu, ka svētku laikā saimniecībā iziet bezgala daudz

naudas!

Nora skaita. Desmit — divdesmit — trīsdesmit — četrdesmit. Ak,

paldies, paldies, Tūrval, nu es iztikšu ilgu laiku!

Helmers. Jā, tev tiešām jāiztiek!

Nora. Jā, jā — es iztikšu. Bet nāc šurp, es tev parādīšu visu, ko

esmu nopirkusi. Un cik lēti! Redz, te Ivaram jauns uzvalks —

un tad vēl zobens. Te būs zirgs un taure Bobam. Un te lelle

un leļļu gultiņa Emmijai. Emmijas mantiņas ir gan vienkār-

šas, bet viņa jau tik un tā tās drīz vien saplēsīs. Un te man ir

kleitu drēbe un lakati kalponēm; vecajai Annai Marijai vaja-

dzētu vēl daudz vairāk.

Helmers. Un kas ir šajā vīstoklī?

Nora iekliedzas. Nē, Tūrval, to tu nedrīksti redzēt pirms vakara!

Helmers. Tā, tā. Bet saki man, tu mazā tērētāja, — ko tad tu īsti

esi nodomājusi pati sev?

Nora. Es — pati sev? Man neko nevajag.

Helmers. Protams, ka vajag. Pasaki man kaut ko prātīgu, pēc kā tu

visvairāk kāro.

Nora. Nē, es tiešām nezinu. Jā, paklau, Tūrval-

Helmers. Nu?

Nora, neskatīdamās viņam acīs, aptausta viņa svārku pogas. Ja tu

man ko gribētu dot, tu varētu — tu varētu -

Helmers. Nu, nu — saki tik laukā!

Nora ātri. Tu man varētu dot naudu, Tūrval. Tikai tik daudz, cik

daudz tu vari pieciest; tad es vēlāk p;ir to kaut ko nopirktu.

Helmers. Bet Nora-

Nora. Ak jā, dari gan tā, mīļo Tūrval! Es lovi ļoti lūdzu. Tad es

naudu ietītu skaistā zeltpapīrā un paknrinātu pie eglītes. Vai

tas nebūtu jauki?

Helmers. Kā tādus putnus sauc, kas vienmēr notriec naudu?

Nora. Jā, jā, par viegliem; es jau zinu gan. Bet darīsim, kā es teicu,

Tūrval; tad es iegūtu laiku pārdomāt, kā man naudu vislabāk

izlietot. Vai tas nav ļoti prātīgi? Ko?

Helmers smaidīdams. Protams; tas ir, ja tu iedoto naudu tiešām

varētu saturēt rokās un sev tiešām par to kaut ko nopirkt. Bet,

jādomā, tā izies saimniecībā par daudziem un dažādiem nie-

kiem, un tad man atkal vajadzēs maksāt ciet.

Nora. Bet Tūrval-

Helmers. To taču nevar noliegt, mana mīļā, mazā Nora. Apliek

roku viņai ap vidu. Mans vieglais putniņš ir brīnišķīgs, bet tas

notērē ārkārtīgi daudz naudas. Gluži neticami, cik dārgi iznāk

turēt tādu putniņu.

Nora. Vai, kā tu tā vari sacīt, Tūrval! Patiesi, es taču taupu kā

varēdama.

Helmers smejas. Jā, tas bija taisns vārds. Kā varēdama! Bet tu jau

nemaz nevari.

Nora dungo un smaida klusā priekā. Ai — kaut tu tikai zinātu, cik

daudz mums ir izdevumu, mums, cīrulīšiem un vāverītēm, Tūrval!

Helmers. Tu esi dīvains kukainītis. Taisni tāds, kāds bija tavs tēvs.

Tu visvisādi centies tikt pie naudas, bet, tiklīdz tev nauda rokā,

tā tev it kā atkal izkūp; tu nekad nezini, kur tu to liec. Nu —

tevi vajag ņemt tādu, kāda tu esi. Tas ir asinīs. Jā, jā, jā, tādas

lietas mantojas, Nora.

Nora. Ak, es vēlētos, ka būtu mantojusi daudzas tētiņa īpašības!

Helmers. Un es tevi nevēlos nemaz citādu kā taisni tādu, kāda tu

esi, mans jaukais, mazais cīrulīti! Bet paklau — man kas iešā-

vās prātā: tu šodien izskaties tāda — tāda — kā lai saka -—

tāda aizdomīga.

Nora. Vai tiešām?

Helmers. Jā gan. Skaties man taisni acīs!

Nora skatās viņā. Nu?

Helmers pagrasās ar pirkstu. Vai gardmēlīte šodien pilsētā nav grēkojusi?

Nora. Nē, kur tev cēlušās tādas domas?

Helmers. Vai gardmēlīte tiešām nebija iemaldījusies konditorejā?

Nora. Nē, kad es tev saku, Tūrval-

Helmers. Vai viņa nav palaizījusi kādu saldumiņu?

Nora. Nemaz arī ne.

Helmers. Pat nav ieknābājusi kādu mandeļu cepumu — vienu vai

divus?

Nora. Nē, Tūrval, es tev tiešām varu apgalvot-

Helmers. Nu, nu, nu! Es jau, protams, tikai jokoju-

Nora pieiet pie galda pa labi. Man taču nenāks prātā tev neklausīt.

Helmers. Nē, es jau to zinu, un tu taču man apsolīji- pieiet pie

viņas — nu, paturi vien savus mazos ziemsvētku noslēpumus pie

sevis, mana mīļotā Nora! Tie droši vien atklāsies šovakar, kad

būs aizdedzināta eglīte.

Nora. Vai tu neesi aizmirsis uzaicināt doktoru Ranku?

Helmers. Nē. Bet tas jau nemaz nav vajadzīga: saprotama lieta, ka

viņš pie mums ēdīs vakariņas. Un br/ tam ch viņu vēl varu

ielūgt, kad viņš šo priekšpusdienu atnāks šurp. Labu vīnu es-

jau esmu pagādājis. Nora, tu nemaz nevari iedomāties, cik

ļoti es priecājos uz šo vakarul

Nora. Es arī. Un kā bērni līksmos, Tūrval!

Helmers. Ak, cik jauka ir apziņa, ka esi noteiktā, drošā vietā, ka tev

ir sava pilnīgā iztika! Vai nav liela bauda par to iedomāties vien?

Nora. Brīnišķīgi!

Helmers. Vai tu vēl atminies pērnos ziemsvētkus? Veselas trīs nedēļas pirms tam tu ik vakarus biji ieslēgusies, — pusnakts jau sen bija pāri, — lai darinātu puķes eglītei un visādus_ citus

jaukumus, kam vajadzēja mums sagādāt pārsteigumu. U, tas

bija visnejaukākais laiks, ko es jebkad esmu piedzīvojis.

Nora. Un es nemaz nejutos nejauki.

Helmers smaidīdams. Bet iznākums bija diezgan bēdīgs, Nora.

Nora. Vai tu nu mani atkal ņemsi uz zoba? Ko man bija dartt, kad

kaķis bija pielavījies un visu saplosījis gabalos?

Helmers. Nu zināms — ko tev bija darīt, mana mazā nabadzīte!

Tev bija vislabākais nodoms mūs visus iepriecināt, un tas ir

pats galvenais. Bet ir tomēr labi, ka šie badīgie laiki ir pagājuši.

Nora. Tiešām jauki.

Helmers. Nu man vairs nebūs jāsēž vienam un jāgarlaikojas, un tev

vairs nebūs jāmoka savas mīļās acis un savas mazās, smalkās, gleznās rociņas -

Nora plaukšķina rokas. Vai ne, Tūrval, tas vairs nebūs vajadzīgs?

Ai, cik neizsakāmi jauki to dzirdēt! Paņem viņu zem rokas.

Nu es tev pateikšu, Tūrval, kā mēs, pēc manām domām, ierīkosimies. Tiklīdz ziemsvētki būs garām — priekšnamā zvana

— ak, zvana! Mazliet uzkārto istabu. Droši vien kāds nāk. Cik nelādzīgi!

Helmers. Liec vērā: ciemiņiem es neesmu mājās.

Istabene priekšnama durvīs. Kundze, ir atnākusi kāda sveša dāma.

Nora. Lai viņa ienāk.

Istabene Helmeram. Un arī doktors ir atnācis.

Helmers. Vai viņš jau iegāja manā istabā?

Istabene. Jā.

Helmers ieiet savā istabā.

Istabene ieved Linnes kundzi, kas ģērbusies ce/a drebēs, un aizver aiz viņas

durvis.

Linnes kundze bailīgi un mazliet vilcinādamas. Labdien, Nora!

Nora nedroši. Labdien.

Linnes kundze. Tu laikam mani vairs nepazīsti?

Nora. Nē, es nezinu — tomēr — liekas — spēji — ko! Kristīne!

Vai tiešām tu?

Linnes kundze. Tā, es.

Nora. Kristīne! Un es tevi nepazinu! Bet kā gan lai — klusāk — kā

tu esi pārvērtusies, Kristīni

Linnes kundze. Jādomā gan. Deviņos, desmit garos gados — —

Nora. Vai jau tik sen mēs neesam tikušās? Jā, tā laikam būs gan.

Ak, tici man, pedejie astoņi gadi bija tik laimīgi! Un tagad

tu esi iebraukusi pilsētā? Tāds garš ceļš ziemas laikā! Ir gan

tev drosme!

Linnes kundze. Es nupat šorīt iebraucu ar tvaikoni.

Nora. Protams, lai pa svētkiem drusku papriecātos. Ak, cik tas jauki!

Jā, mums tiešām jāpapriecājas! Bet noģērb taču virsdrēbes!

Tev taču nesalst? Palīdz viņai. Redz, tā; nu mēs omulīgi ap-

sēdīsimies pie krāsns! Nē. šeit atzveltenī! Es pati apsēdīšos šū-

puļkrēslā. Saņem viņas rokas. Jā, nu tev ir atkal tava vecā

seja. Tas tikai tā izlikās pirmajā acumirklī. Mazliet bālāka

gan tu esi, Kristīn, un arī mazliet vājāka.

Linnes kundze. Un daudz daudz vecāka, Nora.

Nora. Jā, varbūt arī drusku vecāka. Mazu drusciņu, nemaz ne

daudz. Pēkšņi apraujas, nopietni. Ak, es aizmārša, kas te sēž

un pļāpā! Mīļā, labā Kristīn, vai tu man vari piedot?

Linnes kundze. Ko tad, Nora?

Nora klusi. Nabaga Kristīne, tu taču esi atraitne!

Linnes kundze. Jā, kopš trim gadiem.

Nora. Es jau to zināju. Es taču to lasīju avīzēs. Ak Kristīn, tici

man, es tolaik bieži taisījos tev rakstīt, bet es to vienmēr atliku

citai dienai. Aizvien kas iegadījās starpā.

Linnes kundze. Mīļā Nora, es to tik labi saprotu. .

Nora. Nē, tas bija nejauki no manis, Kristīn. Ak tu nabadzīte, cik

daudz tu esi pārcietusi! Un viņš taču tev nekā neatstāja, no

kā dzīvot?

Linnes kundze. Nē.

Nora. Un bērnu tev arī nav?

Linnes kundze. Nē.

Nora. Tātad itin nekā?

Linnes kundze. Pat ne bēdu vai kaut kada salkuma, ar ko vilkt garu.

Nora, neticīgi viņā raudzīdamās. Bet, Kristīn, kā tas ir iespējams?

Linnes kundze, drūmi smaidīdama, noglāsta viņas matus. Tā reizēm

pagadās, Nora.

Nora. Pavisam viena pati . . . Cik tev vajag būt grūti! Man ir trīs

brīnum jauki bērniņi. Jā, patlaban tu viņus nedabūsi redzēt,

jo viņi ar kalponi ir izgājuši. Bet nu tev man jāstāsta no gala-

Linnes kundze. Nē, nē, stāsti labāk tu!

Nora. Nē, tev jāiesāk. Šodien es negribu būt pašmīlīga. Šodien es

gribu domāt tikai par tavām lietām. Bet viens gan man tev vēl

jāpasaka. Vai tu jau zini par lielo laimi, kas mums šajās dienās

uzsmaidījusi?

Linnes kundze. Nē, kāda laime?

Nora. Ko domā mans vīrs iecelts akciju bankā par direktoru!

Linnes kundze. Tavs vīrs? Ak, kas tā par laimi!

Nora. Nu milzīga! Tādam advokatam taču tik nedroša peļņa, it

īpaši, ja grib pieņemt tikai tādas lietas, kas ir skaidras un tīras.

Citādas Tūrvals, protams, nemaz neņem, un šajā ziņā es esmu

ar viņu vienis prātis. Ak, tu nemaz nevari iedomāties, kā mēs

priecājamies! Viņš iestāsies bankā jau Jaungadā, un tad viņš

saņems labu algu un lielus procentus. Tad mēs varēsim dzīvot

pavisam citādi nekā līdz šim — pilnīgi pēc sava prāta. Ak

Kristīn, cik man ir viegli un labi! Ir taču debešķīgi, ja ir laba

tiesa naudas un vairs nav jārūpējas un jāraizējas. Vai nav

taisnība?

Linnes kundze. Katrā ziņā jābūt debešķīgai sajūtai, ja ir visnepie-

ciešamākais.

Nora. Nē, ne tikai visnepieciešamākais, bet labi labi daudz naudas!

Linnes kundze smaida. Nora, Nora, vai tu vel neesi pieņēmusi prātu?

Skolas gados tu biji liela šķiedēja.

Nora klusi smejas. Jā, to Tūrvals apgalvo vel tagad. Pagrasās ar

pirkstu. Bet «Nora, Nora» nav tik negudra, kā jūs domājat. Ak,

mums tiešām tā nemaz nebija, ka mes būtu varējuši diez kā

šķiesties. Mums abiem bija jāstrādā!

Linnes kundze. Arī tev?

Nora. Jā, šādi tādi sīkumi — visādi rokdarbi un tā tālāk. Es tam-

borēju, izšuvu un — nevērīgi — nodarbojos arī ar citām lietām.

Tu jau laikam zini, ka tad, kad mēs precējāmies, Tūrvals

atstāja savu vietu departamentā? Viņa nodaļā nebija nekādas

izredzes tikt uz priekšu, un viņam taču bija jānopelna vairāk

nekā agrāk. Bet pirmajā gadā viņš šausmīgi pārpūlējās, jo tam

bija jāmeklē visvisādi blakus ienākumi un jāstrādā no rīta līdz

vakaram. Bet tas viņam nebija pa spēkam, un tad viņš bīstami

saslima. Ārsti teica, ka tam katrā ziņā esot jābrauc uz dien-

vidiem.

Linnes kundze. Jā, jūs taču nodzīvojāt veselu gadu Itālijā?

Nora. Jā gan. Tici man, nebija vis viegli tikt projām. Ivars patla-

ban kā bija piedzimis. Bet projām mums, protams, bija jātiek.

Ak, kas tas bija par brīnišķīgu ceļojumu! Un Tūrvalam tas

izglāba dzīvību. Bet maksāt tas maksāja ārkārtīgi daudz, Kristīn.

Linnes kundze. To es varu iedomāties.

Nora. Tas maksāja tūkstoš divsimt dālderu — četri tūkstoši astoņi

simti kronu. Tā ir liela nauda.

Linnes kundze. Jā, bet tādos gadījumos ir labi, ja tā ir pie rokas.

Nora. Jā, es tev varu pasacīt, ka mēs to dabūjām no tētiņa.

Linnes kundze. Ak tā. Tas bija taisni tad, kad tavs tēvs nomira,

man šķiet.

Nora. Jā, Kristīn, taisni tad. Un, ko domā, man nebija iespējams

doties pie viņa un viņu kopt. Es taču kuru katru dienu gaidīju

ierodamies mazo Ivaru. Un tad man arī bija jāpieskata savs

bīstami saslimušais nabaga Tūrvals. Mans mīļais, dārgais tētiņš!

Es viņu vairs neredzēju, Kristīn. Ak, tas ir vissmagākais, ko

esmu pārdzīvojusi, kopš esmu precējusies.

Linnes kundze. Es zinu, cik ļoti tu viņu mīlēji. — Tātad jūs aizce-

ļojāt uz Itāliju?

Nora. Jā, jo tad jau mums bija nauda. Un ārsti steidzināja. Mē-

nesi vēlāk mēs aizbraucām.

Linnes kundze. Un tavs vīrs atgriezās pilnīgi vesels?

Nora. Vesels kā rutks!

Linnes kundze. Bet- ārsts?

Nora. Kā tā?

Linnes kundze. Man liekas, kalpone sacīja, ka tas kungs, kas atnāca

reizē ar mani, esot ārsts.

Nora. Jā, tas bija doktors Ranks; bet viņš te nenāk ka arsls. Viņš

ir mūsu vistuvākais draugs un pie mums iegriežas vismaz vien-

reiz dienā. Nē, Tūrvals pēc tam ne brītiņu nav bijis slims. Un

bērni ir spirgti un veseli — un es arī. Uzlec kājās un plauk-

šķina rokas. Ak dievs, ak dievs, Kristīn, cik nei/sakami jauki

ir dzīvot un būt laimīgai! — Ak vai, tas luni ir riebīgi no

manis — es runāju tikai par savām lirtnml Nosēžas uz ķeb-

līša cieši pie viņas un apskauj viņas celim, Ak, nedusmo mani

Saki, — vai tas tiešām tiesa, ka tu savu viru neesot mīlējusi?

Kādēļ tad tu pie viņa gāji?

Linnes kundze. Mana māte vēl bija dzīva. Viņa gulēja uz gultas,

un tai nebija itin nekādu līdzekļu. Un tad man vēl bija jā-

gādā par abiem saviem jaunākajiem brāļiem. Man likās, ka es

viņa bildinājumu nedrīkstu atraidīt. i

Nora. Nē, nē, varbūt tev sava taisnība. Tātad viņš toreiz bija ba-

gāts?

Linnes kundze. Man šķiet, viņš bija diezgan turīgs. Bet tie bija ne-

droši veikali, Nora. Kad viņš nomira, viss izsīka, un nekas

nepalikr. pāri.

Nora. Un tad?

Linnes kundze. Jā, tad man bija šā tā jākuļas — ar mazu veika-

liņu un skoliņu un ko neko, kas nu ikreiz pagadījās. Pēdējie

trīs gadi man pagājuši kā viena pati gara bezatpūtas darba

diena. Nu tā ir galā, Nora. Savai nabaga mātei es vairs neesmu

vajadzīga, jo viņa ir aizgājusi mūžīgā mierā. Un arī zēniem

manis vairs nevajag: viņi ir katrs savā vietā un var sevi apgādāt

paši.

Nora. Tagad tu laikam jūti lielu vieglumu?

Linnes kundze. Nē. Tikai neizsakāmu tukšumu. Vairs nav neviena,

kam dzīvot. Nemierīgi pieceļas. Tāpēc es lur vairs nevarēju iztu-

rēt, tur tajā mazajā kaktā. Te taču varbul būs vieglāk kaut ko

atrast, kas cilvēku spēj nodarbināt un aizņemt viņa domas. Kaut

man tik palaimētos dabūt kādu noteiktu vietu, kaut kādus biroja

darbus -

Nora. Ak Kristīn, tie taču ārkārtīgi nopūlē, un tu jau tagad izskaties

tik nostrādājusies. Tev būtu daudz labāk tikt kādā kūrvietā.

Linnes kundze. Man nav tāda tētiņa, kas mani varētu aplaimot ar

ceļa naudu, Nora.

Nora pieceļas. Ak, neesi nu dusmīga uz mani!

Linnes kundze pieiet pie viņas. Mīļā Nora, neesi tu dusmīga uz

mani! Visļaunākais tādā stāvoklī, kāds ir manējais, ir tas, ka

cilvēks tik ļoti tiek sarūgtināts. Nav neviena, kura dēļ strādāt,

un tomēr jābūt darbīgam vienmēr un visur. Ir taču jādzīvo;

un tad top pašmīlīgs. Kad tu man stāstīji par laimīgo pārmaiņu

jūsu dzīvē, — tici vai netici, — es priecājos ne tik ļoti tevis ka

sevis pašas dēļ.

Nora. Kā tad tā? Ak, es tevi saprotu! Tu domā, Tūrvals varbūt

varētu ko darīt tavā labā.

Linnes kundze. Jā, tā es domāju.

Nora. To viņš arī darīs, Kristīn. Atstāj tik to manā ziņā. Es šo lietu

ievadīšu tik smalki, tik smalki — lūkošu izgudrot jauku veidu,

kā viņam pietikt. Ak, es tik ļoti labprāt gribētu tev izlīdzēt.

Linnes kundze. Cik tas ir skaisti no tevis, Nora, ka tu ar tādu de-

dzību rūpējies par manu labklājību, divkārt skaisti no tevis,

kas pati tik maz ko zina par dzīves nastām un grūtībām!

Nora. Es? Es maz ko zinot par- ?

Linnes kundze smaidīdama. Ak dievs, mazs mazumiņš rokdarbu un

tā tālāk! Tu esi tīrais bērns, Nora.

Nora aimet galvu atpakaļ un pāriet pāri istabai. To tev nevajadzētu

teikt ar tādu pārākuma apziņu.

Linnes kundze. Tā?

Nora. Tu esi tāda pati kā citi. Jūs visi esat tajās domās, ka es

nekam nopietnam nederu-

Linnes kundze. Nu, nu-

Nora.- ka es nekā neesmu izdarījusi šajā bēdu pasaulē.

Linnes kundze. Mīļā Nora, tu taču man nupat kā izstāstīji visas

savas nelaimes.

Nora. Ak — sīkumi! Klusi. Es tev neesmu minējusi pašu lielāko.

Linnes kundze. Lielāko? Ko tu ar to gribi teikt?

Nora. Tu mani uzlūko pār plecu, Kristīn, bet tā tev nevajadzētu

darīt. Tu lepojies ar to, ka esi savas mātes labā tik sūri grūti

strādājusi.

Linnes kundze. Es gan nevienu neuzlūkoju pār plecu. Bet viens, kas

tiesa: es esmu ir lepna, ir laimīga, iedomājoties, ka man bijis

lemts savas mātes pēdējo dzīves posmu padarīt puslīdz bez-

rūpīgu.

Nora. Un tu esi ari lepna, iedomājoties, ko tu esi darījusi savu brāļu

labā.

Linnes kundze. Man liekas, ka man ir arī tiesības tādai būt.

Nora. Man arī tā liekas. Bet tagad paklausies, Kristīn! Arī man ir

kaut kas, ar ko es varu lepoties un par ko varu justies laimīga.

Linnes kundze. Par to es nešaubos. Bet kā tu to domā?

Nora. Runā klusi! Iedomājies, ja Tūrvals to dzirdētu! Viņš nedrīkst

ne par kāļdu maksu — neviens to nedrīks zināt, Kristīn, ne-

viens kā tikai tu.

Linnes kundze. Bet kas tad tas ir?

Nora. Nāc šeit! Velk viņu pie sevis uz sofas. Ja, ari man ir kaut

kas, ar ko es varu lepoties un par ko varu juslirs laimīga. Es

esmu tā, kas izglāba Tūrvalam dzīvību.

Linnes kundze. Izglāba? Kā tad izglāba?

Nora. Es taču tev stāstīju par ceļojumu uz Itāliju. Tūrvals savu

slimību nebūtu pārcietis, ja viņš nebūtu nokļuvis dienvidos.

Linnes kundze. Nu jā, un tavs tēvs jums deva vajadzīgo naudu.

Nora smaida. Jā, tā domā Tūrvals un ari visi citi, bet-

Linnes kundze. Bet?

Nora. Tētiņš mums nedeva ne graša. Tā biju es, kas sagādāja naudu.

Linnes kundze. Tu? Visu šo lielo sumu?

Nora. Tūkstoš divsimt dālderu — četri tūkstoši astoņi simti kronu.

Nu, ko tu saki par to?

Linnes kundze. Jā, bet, Nora, kā tas tev bija iespējams? Vai tm

laimēji loterijā?

Nora nicīgi. Loterijā? Pavīpsnā. Kas tad tā par mākslu?

Linnes kundze. Bet kā tad tu to izdarīji?

Nora trallina un noslēpumaini smaida. Hm, tra-la-la-la!

Linnes kundze. Aizņemties tu taču nevarēji.

Nora. Tā? Kāpēc gan ne?

Linnes kundze. Nē, sieva bez vīra atļaujas nevar aizņemties.

Nora. Nu, ja tā ir sieva, kam ir kaut cik nags uz veikaliem, sieva,,

kas sajēdz, kā turēties un darīties, tad

Linnes kundze. Bet, Nora, es pilnīgi nesaprotu —-

Nora. Nav arī nemaz vajadzīgs. Ar to jau nav teikts, ka es naudu

esmu aizņēmusies. Es jau to varu būt ieguvusi citādā ceļā. At-

metas atpakaļ uz sofas. Es jau to varu būt dabūjusi no viena

vai otra pielūdzēja. Ja cilvēks izskatās cik necik pievilcīgs, kā,

piemēram, es — —

Linnes kundze. Tu esi auša.

Nora. Nu tu droši vien esi ārkārtīgi ziņkārīga, Kristīn.

Linnes kundze. Paklausies, mīļā Nora, vai tik tu neesi rīkojusies ne-

apdomīgi?

Nora atkal izslienas. Vai tas ir neapdomīgi — glābt sava vīra

dzīvību?

Linnes kundze. Man šķiet, tas ir neapdomīgi, ka tu bez viņa

ziņas-

Nora. Bet viņš taču nedrīkstēja neko zināti Kungs dievs, vai tad

tu to nesaproti? Viņš pat nedrīkstēja zināt, cik bīstama ir viņa

slimība. Pie manis nāca ārsti un teica, ka viņa dzīvība ir bries-

mās, ka nekas cits to nespēj glābt kā vienīgi dienvidi. Vai tu

domā, ka es vispirms nemēģināju viņu apstrādāt ar viltu? Es

viņam teicu, cik tas būtu jauki, ja es varētu braukt uz ārze-

mēm tāpat kā citas jaunas kundzes; es raudāju un lūdzos; es

teicu, lai viņš, lūdzams, neaizmirst, kādā stāvoklī es atrodos.

un ka viņam jābūt mīļam pret mani un man jādara pa prātam;

un tad es ieminējos, ka viņš varētu aizņemties. Bet tad tas

gandrīz saskaitās, Kristīn. Viņš teica, ka es esot vieglprātīga un

ka viņam kā laulātam draugam esot pienākums man neizdabāt

niekos un untumos. Man liekas, ka tā viņš izteicās. Jā, jā, es

nodomāju, glābt man tevi vajag; un tad es atradu izeju-

Linnes kundze. Un vai tavs vīrs no tava tēva nedabūja zināt, ka

naudas devējs nav viņš?

Nora. Nē. Tieši tad tētiņš nomira. Es biju nodomājusi viņam visu

uzticēt un viņu lūgt neko neizpaust. Bet, tā kā viņš bija

slims — — Diemžēl, tas vairs nebija vajadzīgs.

Linnes kundze. Un pēc tam tu savam vīram nekad neko netiki stās-

tījusi?

Nora. Nē, no dieva puses, kā tu to vispār vari iedomāties! Viņam,

kas šajā ziņā tik stingrs! Un bez tam — Tūrvals ar savu vī-

rišķīgo pašlepnumu, cik viņam būtu nepatīkami, kas tas viņam

būtu par pazemojumu — apzināties, ka viņš mans parādnieks!

Tā jau pavisam sašķobītos mūsu savstarpējās attieksmes; mūsu

jaukā, laimīgā kopdzīve vairs nebūtu tā, kas tā tagad ir.

Linnes kundze. Vai tu viņam to nekad neteiksi?

Nora domīgi, pussmaidus. Jā, varbūt kādreiz — pēc daudziem

gadiem, kad es vairs nebūšu tik glīta, kāda es patlaban esmu.

Nemaz nesmejies par to! Es, protams, domāju, kad es Tūr-

valam vairs tik labi nepatikšu kā tagad; kad viņš vairs neju-

tīs prieku, man viņa priekšā dejojot un deklamējot un visādi

pārģērbjoties. Tad varbūt ir labi, ja kaut kas ir krājumā. Sevi

pārtraukdama. Blēņas, blēņas, blēņas — tādi laiki nekad ne-

atnāks! — Nu, ko tu saki par manu lielo noslēpumu, Kristīn?

Vai tomēr arī es kam nederu? Bet, tici man, šī lieta man darīja

lielas raizes. Tiešām, nebija viegli aizvien noteiktajā laikā veikt

savus pienākumus. Es tev saku, veikalnieku pasaulē it kaut kas,

ko sauc par ceturkšņa procentiem, un kaut kas, ko sauc par

nomaksām. Un tās aizvien ir tik šausmīgi grūti sa-

gādāt. Tā man, redz, bija jātaupa šur un tur, kur tik cs varēju.

No saimniecības naudas es neko lielu nevarēju atlicināt, jo Tūr-

valam bija jādzīvo labi. Arī bērniem es nevarēju ļaut iet no-

skrandušicm. Man likās, ko es saņemu viņu tiesai, tas man jā-

izlieto tikai viņiem. Mīļie, jaukie mazulīši!

Linnes kundze. Tad jau laikam bija jācieš tavam vajadzībām, na-

baga Nora?

Nora. Protams. Mani taču arī tas visvairāk skara. Kad Tūrvals man

deva naudu jauniem tērpiem un citām tādām lietām, es nekad

neizlietoju vairāk par pusi; es aizvien pirku visvienkāršāko un

vislētāko. Dieva laime, ka man viss tik labi piestāv, ka Tūrvals

neko nepamanīja! Bet man bieži bija ļoti grūti, Kristīn, jo ir

taču ļoti patīkami būt aizvien grezni apģērbtai. Vai ne?

Linnes kundze. Protams.

Nora. Nu, un tad man radās arī citi ienākumu avoti. Pērnziem man

palaimējās dabūt rakstdarbus — veselu kaudzi. Tad es vaka-

ros ieslēdzos šajā istabā un sēdēju un rakstīju līdz vēlai naktij.

Ak, es bieži biju tik gurda, tik gurda .. . Bet bija tomēr mil-

zīgi jauki tā sēdēt un strādāt, un pelnīt naudu. Es gandrīz ju-

tos kā vīrietis.

Linnes kundze. Bet cik daudz tad tu tādā kārtā paspēji nomaksāt?

Nora. Jā, to es tev tā uz mata nevaru pasacīt. Tādas veikala lietas,

redz, nav tik viegli pārzināt. Zinu tikai, ka esmu samaksājusi

visu, cik varēju sagrabināt. Bieži nezināju ne plika padoma.

Smaida. Tad es te sēdēdama iztēlojos, ka kāds vecs, bagāts

kungs manī iemīlējies-

Linnes kundze. Ko? Kāds kungs?

Nora. Ak, muļķības!- un ka viņš nomiris. Un, kad attaisa viņa

testamentu, tad tur lieliem burtiem rakstīts: «Visa mana nauda

tūliņ izmaksājama jaukajai Norai Helmera kundzei!»

Linnes kundze. Bet, mīļā Nora, kas tas bija par kungu?

Nora. Kungs dievs, vai tad tu nesaproti? Tāda veca kunga taču

nemaz nav. Tas tik bija tāds, par ko es, šeit sēdēdama, vienmēr

domāju, tad, kad man nebija kur ķert naudu. Bet tagad tas

vienalga. Lai riebīgais, vecais vecis manis pēc paliek kur pa-

likdams, man vairs nav nekādas daļas nedz gar viņu, nedz gar

viņa testamentu, jo tagad es esmu bez rūpēm un raizēm. Uz-

lec kājās. Ak dievs, cik brīnišķīgi par to domāt, Kristīn! Bez

rūpēm, pilnīgi bez rūpēm; drīkstēt rotājāties un trakot ar bēr-

niem; drīkstēt gādāt par to, lai mājās būtu jauki un glīti, taisni

tā, kā Tūrvalam patīk! Un ko domā, drīz atplauks pavasaris

ar plašām, zilām debesīm! Varbūt mēs tad varēsim drusku

ceļot! Varbūt es atkal redzēšu jūru! Ak jā, jā, ir taču brīniš-

ķīgi dzīvot un būt laimīgai! Priekšnama dzirdams zvans.

Linnes kundze pieceļas. Zvana! Man būs jāiet.

Nora. Nē, paliec! Seit droši vien neviens nenāks. Būs kāds pie

Tūrvala.

Istabene priekšnama durvīs. Atvainojiet, kundze, te ir kāds kungs,

kas grib runāt ar advokata kungu.

Nora. Ar direktora kungu, tu doma.

Istabene. Jā, ar direktora kungu, bet es nezināju — — tā kā tur

patlaban ir doktors-

Nora. Kas tas ir par kungu?

Advokāts Krogstā priekšnama durvīs. Tas esmu es, kundze.

Linnes kundze pārsteigta; saraujas un pagriežas uz loga pusi.

Nora pasper soli uz viņa pusi, ieinteresēta, pusbalsī. Jūs? Ko tas

nozīmē? Par ko jūs ar manu viru gribat runāt?

Krogstā. Bankas lietas — tā teikt. Man Akciju bankā ir maza vieta,

un, kā es dzirdu, tad jūsu vīrs tagad būšot mūsu priekšnieks.

Nora. Tātad-

Krogstā. Tikai sausi veikali, kundze. Itin nekas cits.

Nora. Jā, lūdzu esiet tik laipns un ieejiet birojā! Vienaldzīgi svei-

cina, aiztaisīdama durvis uz priekšnamu; tad viņa pieiet pie

krāsns un paskatās ugunī.

Linnes kundze. Nora, kas tas bija par cilvēku?

Nora. Tas bija advokats Krogstā.

Linnes kundze. Tātad — tiešām viņš.

Nora. Vai tu viņu pazīsti?

Linnes kundze. Es viņu pazinu — pirms daudziem gadiem. Tas

kādu laiku bija pilnvarotais mūsu pusē.

Nora. Jā gan.

Linnes kundze. Kā viņš ir pārvērties!

Nora. Viņš esot bijis ļoti nelaimīgi apprecējies.

Linnes kundze. Tagad tas ir atraitnis.

Nora. Ar daudz bērniem. — Redz, tā, tagad degs! Viņa aiztaisa

krāsns durvis un pabīda šūpuļkrēslu mazliet pie malas.

Linnes kundze. Tā runā, ka viņš nododoties visādiem veikaliem.

Nora. Tā? Jā, tas var būt, es tiešām nezinu. Bet nedomāsim par

veikaliem; tas ir tik garlaicīgi.

No Helmera istabas iznāk doktors Ranks.

Doktors Ranks, vēl būdams durvīs. Nē, nē, es negribu traucēt, es labāk

drusku ieiešu pie tavas kundzes. Aizver durvis un pamana Lin-

nes kundzi. Ak, piedodiet! Es gan laikam arī šeit traucēju.

Nora. Nē, nekādā ziņā. Iepazīstina. Doktors Ranks, Linnes kundze.

Ranks. Ak tā. Vārds, kas šajā mājā bieži dzirdēts. Man šķiet, ka

es, šurp nākdams, kundzei uz kāpnēm pagāju garam.

Linnes kundze. Jā, es kāpju ļoti lēnām; es kapfonu loga nepanesu.

Ranks. Ahā, laikam kāda maza iekšķīga vaina.

Linnes kundze. Varbūt drīzāk pārpūlēšanas.

Ranks. Tikai? Tad jūs laikam esat iebraukusi, lai viesībās rastu

atpūtu.

Linnes kundze. Es esmu iebraukusi, lai meklētu darbu.

Ranks. Vai tas ir tik drošs līdzeklis pret pārpūlēšanos?

Linnes kundze. Ir taču jādzīvo, ārsta kungs.

Ranks. Jā, tas jau gan ir tāds parasts ieskats, ka dzīvot ir tik ne-

pieciešami.

Nora. Nu, vai zināt, doktor Rank, jūs taču tāpat gribat dzīvot.

Ranks. Protams, ka es gribu. Lai kā es esmu nonīcis, es tomēr gribu

turēt līdzi, lai vēl paildzinātu savas mokas. Ar visiem maniem

pacientiem ir tas pats. Un tāpat ir arī ar morāliski skartiem.

Patlaban tāds morālisks slimnieks ir arī pie Helmera.

Linnes kundze paklusi. Ā!

Nora. Par ko jūs runājat?

Ranks. Ak, tas ir advokats Krogstā, cilvēks, ko jūs nepazīstat. Viņa

raksturs ir samaitāts līdz pašām saknēm, kundze, bet pat viņš

ieminējās, — kā par kaut ko ārkārtīgi svarīgu, — ka viņam esot

jādzīvo.

Nora. Tā? Par ko tad viņš ar Tūrvalu gribēja runāt?

Ranks. Es tiešām nezinu, es tikai dzirdēju, ka bija kaut kas par

Akciju banku.

Nora. Es nezināju, ka Krog — — ka šim advokatam Krogstā ir

kāds sakars ar Akciju banku.

Ranks. Jā, viņam tur ir kaut kāda vieta. Uz Linnes kundzi. Es

nezinu, vai arī jūsu galā ir tādas sugas ļaudis, kas elsdami pūz-

dami skraidelē apkārt, kamēr uzosta kaut kādu morālisku pu-

vumu, lai tad attiecīgo personu ieteiktu šādam vai tādam izde-

vīgam postenim. Veseliem jābūt ar mieru palikt ārpusē.

Linnes kundze. Slimiem jau arī visvairāk vajag, ka tos nodrošina.

Ranks rausta plecus. Tas, lūk, ir tas joks! Tieši šis ieskats sabied-

rību padara par slimnīcu.

Nora, pati savās domās iegrimusi, pusbalsī iesmejas un plaukšķina

rokas.

Ranks. Kādēļ jūs par to smejaties? Vai jūs vispār zināt, kas sa-

biedrība ir?

Nora. Kas man daļas gar tādu sabiedrību! Es smejos par pavisam

ko citu — par kaut ko milzīgi jocīgu. Sakiet man, doktor

Rank, — tātad visi tie, kas nodarbināti Akciju bankā, būs at-

karīgi no Tūrvala?

Ranks. Vai tas jums liekas tik milzīgi jocīgi?

Nora smaida un trallina. Lai nu paliek! Lai nu paliek! Staigā ap-

kārt pa istabu. Jā, tiešām. Ir bezgala jocīgi par to domāt, ka

mums — ka Tūrvalam būs tik liela ietekme uz tik daudziem cil-

vēkiem. Izņem no kabatas papīra kulīti. Doktor Rank, vai jūs

negribētu kādu mandeļu cepumiņu?

Ranks. Skat, skat, mandeļu cepumi! Es domāju, ka tāda manta

šajā mājā aizliegta.

Nora. Jā, bet šos te man iedeva Kristīne.

Linnes kundze. Ko? Es?

Nora. Nu, nu, nu, nenobīsties! Tu jau nevarēji zināt, ka Tūrvals

tos ir aizliedzis. Viņam, proti, ir bail, ka tie man nesabojā zo-

bus. Nu — vienu pašu reizīti! Vai ne, doktor Rank? Lūdzu!

Iebāž viņam vienu cepumu mutē. Un tev arī, Kristīn! Un man

arī vienu, tikai vienu maziņu — nu, ja daudz, tad divus! At-

kal staigādama. Jā, nu es tiešām esmu briesmīgi laimīga. Nu

tik vēl ir viens, pēc kā es briesmīgi kāroju.

Ranks. Nu? Un kas tas būtu?

Nora. Es briesmīgi kāroju kaut ko sacīt — tā ka Tūrvals dzird.

Ranks. Un kāpēc jūs to nevarat sacīt?

Nora. Nē, es neuzdrīkstos, tādēļ ka tas ir rupji.

Linnes kundze. Rupji?

Ranks. Jā, rupjība jau nu gan nav ieteicama. Bet mums jūs to

tomēr varētu pateikt. Kas tas ir, ko jus tik ļoti kārojat sacīt,

tā ka Helmers dzird?

Nora. Man tik briesmīgi gribētos sacīt: velns lai parauj!

Ranks. Vai jūs esat prātu zaudējusi!

Linnes kundze. Lai dievs pasargā, Nora!

Ranks. Nu skatiet! Tur viņš ir!

Nora noslēpj papīra kulīti. Kš, kš, kš!

Helmers ar mēteli uz rokas un cepuri rokā iznāk no savas istabas.

Nora viņam pretī. Nu, mīļo Tūrval, vai tu ar viņu tiki' gali» ?

Helmers. Jā, viņš aizgāja.

Nora. Ko domā — Kristīne ir iebraukusi.

Helmers. Kristīne? Atvainojiet, bet es nezinu-

Nora. Linnes kundze, mīļo Tūrval, Kristīne Linnes kundro.

Helmers. Laikam manas sievas bērnības draudzene?

Linnes kundze. Jā, mēs senāk pazināmies.

Nora. Un, ko domā, — viņa ir mērojusi šo garo oļu, lai vardu

ar tevi parunāties.

Helmers. Kā tā?

Nora. Redz, Kristīne tik briesmīgi labi pml blioja daibiia, un nu

viņai tik drausmīgi gribētos krietna vīra vadībā iemācīties vēl

vairāk, nekā viņa jau prot.

Helmers. Ļoti prātīgi, kundze.

Nora. Un, kad nu viņa esot uzzinājusi, ka tu esi iecelts par bankas

direktoru, — par ko esot ziņojis telegrāfs, — viņa pa kaklu pa

galvu steigusies šurp un- vai ne, Tūrval, manis dēļ tu taču

varētu ko darīt viņas labā? Ko?

Helmers. Jā, gluži neiespējams tas nav. Kundze, jādomā, ir atraitne.

Linnes kundze. Jā.

Helmers. Un ir ievingrinājusies biroja darbos?

Linnes kundze. Jā, tā puslīdz.

Helmers. Ļ,oti var būt, ka man iespējams jums pagādāt vietu.

Nora plaukšķina rokas. Redzi nu, redzi nu!

Helmers. Jūs esat atnākusi laimīgā brīdī, kundze.

Linnes kundze. Ak, kā lai es jums pateicos!

Helmers. Tas nemaz nav vajadzīgs. Uzvelk mēteli. Bet šodien jums

mani jāaizbildina.

Ranks. Pagaidi, es iešu tev līdzi! Paņem no priekšistabas savu ka-

žoku un silda to pie krāsns.

Nora. Nepaliec tikai pārāk ilgi, Tūrval!

Helmers. Varbūt kādu stundu. Ne ilgāk.

Nora. Vai tu arī iesi, Kristīn?

Linnes kundze apģērbj virsdrēbes. Jā, nu man jāiet un jāapskatās

pēc istabas.

Helmers. Tad mēs kādu gabaliņu varētu iet kopā.

Nora palīdz viņai. Cik nejēdzīgi, ka mums tik šauras telpas! Bet

pie mums tiešām nav iespējams-

Linnes kundze. Dieniņ, kas tev prātā! Sveika, mīļā Nora, un pal-

dies par visu!

Nora. Sveika līdz vakaram! Jā, vakarā tu, protams, atkal atnāksi.

Un jūs arī, doktor Rank. Ko? Ja jūs jutīsieties labi? Nu zi-

nāms, ka jūs jutīsieties labi! Tikai apģērbieties labi silti!

Par šo to sarunādamies, visi iziet priekšnama. Arā uz kāpnēm

dzirdamas bērnu balsis.

Nora. Tur viņi nāk! Tur viņi nāk! Viņa skrien un atver durvis. Ienāk

bērnaukle Anna Marija ar bērniem. Nāciet iekšā! Nāciet iekšā!

Pieliecas pie bērniem un noskūpsta viņus. Ak jūs mīļie, labie!

Vai tu viņus redzi, Kristīn? Vai viņi nav debešķīgi?

Ranks. Netērzējiet šeit caurvējā!

Helmers. Nāciet, Linnes kundze, te vairs tikai mātes var izturēt!

Doktors Ranks, Helmers un Linnes kundze dodas lejā pa kāpnēm.

Aukle ar bērniem ienāk istabā. Ari Nora, kas aizvērusi durvis uz

priekšnamu, ienāk istabā.

Nora. Cik spirgti un svaigi jīis izskatāties! Ak, kādi jums sārti

vaidziņi! Kā rozes un āboli! Kamēr viņa runā turpmāko, bērni

čalo cits caur citu. Vai jūs jauki izdzīvojāties? Nu, tas ir lie-

liski! Ak, tu Emmiju vilki ragutiņās? Un Bobu arī? Kas to

būtu domājis — abus reizē! Jā, tu esi brašs zēns, Ivar. Ak,

ļauj man viņu drusku paņemt rokās, Anna Marija! Mana mīļā,

mazā lellīte! Paņem no aukles vismazāko un dejo ar viņu. Jā,

jā, māmiņa dejos ari ar Bobu! Ko? Jūs pikojāties? Tur nu

gan man arī vajadzēja būt klāt! Lai, lai, Anna Marija, es pati

gribu viņus noģērbt! Ak, ļauj man to darīt, tas ir tik jauki!

Ieej tikmēr iekšā; tu izskaties tik nosalusi. Uz pavarda tev no-

likta silta kafija.

Aukle ieiet istabā pa kreisi. Nora noģērbj bērniem virsdrēbes, tās šur

tur izmētādama. Lauj viņiem runāt visiem reizē.

Nora. Tā tā. Ak, tur bija liels suns, kas jums skrēja pakaļ? Bet

viņš nekoda? Nē, suņi tādiem maziem, jaukiem lellīšiem nekož!

Neskaties saiņos, Ivar! Kas tur ir iekšā? Jā, kaut jūs to zi-

nātu! Ak nē, nē; tas ir kas nejauks! Tā? Vai iesim rotaļās?

Nu, kādā rotaļā tad mēs iesim? Vai paslēpsimies? Nu labi,

paslēpsimies! Lai Bobs paslēpjas pirmais. Vai es? Labi, es

paslēpšos pirmā.

Smiedamies un gavilēdami visi skraida pa skatuvi un pa sāntelpām

labajā pusē. Beidzot Nora paslēpjas zem galda. Bērni iedrāžas is-

tabā, meklē, bet nevar viņu atrast; dzird viņas apspiestos smieklus,

pieskrien pie galda, paceļ galdautu, ierauga viņu. Lielas gaviles. Viņa

izlien laukā, it kā gribēdama tos baidīt. Jaunas gaviles. Pa to laiku

kāds ir klaudzinājis pie ieejas durvīm, bet neviens to nav ievcrojln,

Nu durvis atveras līdz pusei un tajās top redzams advokats Kr<>u»la;

viņš mazliet nogaida. Rotaļa turpinās.

Krogstā. Atvainojiet, Helmera kundze!

Nora, klusi iekliegdamās, pagriežas, uzlec pusstāvus. A! Ko jūs vēlaties?

Krogstā. Piedodiet — ārdurvis bija pusviru; laikam kāda aizmir-

sis tās aiztaisīt.

Nora pieceļas. Mana vīra nav mājās, Kroglta kungu

Krogstā. To es zinu.

Nora. Jā, ko tad jūs šeit gribat?

Krogstā. Parunāt kādu vārdu ar jums!

Nora. Ar- ? Klusām uz bērniem. Ejiet pie Annas Marijas.

Ko? Nē, svešais virs māmiņai neko ļaunu nedarīs. Kad viņš

būs aizgājis, mēs rotaļāsimies atkal. Viņa ieved bērnus istabā

pa kreisi un aizver durvis.

Nora nemierīga, sasprindzināta. Jūs gribējāt ar mani runāt?

Krogstā. Jā.

Nora. Šodien? Bet vēl taču nav pirmais.

Krogstā. Nē, ir ziemsvētku vakars. Atkarājas no jums pašas, kādu

svētku prieku jūs sev sagādāsiet.

Nora. Ko jūs vēlaties? Es šodien nekādi nevaru-

Krogstā. Par to pagaidām nerunāsim. Bet gan par ko citu. Jums

taču ir kāds brītiņš laika?

Nora. Jā, protams, man ir laiks, kaut gan-

Krogstā. Labi. Sēdēdams Ulsena restorānā, es redzēju jūsu vīru

ejam pa ielu-

Nora. Jā.

Krogstā.- ar kādu dāmu.

Nora. Un tad?

Krogstā. Atļaujiet jautāt: vai šī dāma nebija kāda Linnes kundze?

Nora. Jā.

Krogstā. Nupat kā iebraukusi?

Nora. Jā, šodien.

Krogstā. Viņa jums ir laba draudzene?

Nora. Jā. Bet es nesaprotu-

Krogstā. Arī es viņu kādreiz pazinu.

Nora. To es zinu.

Krogstā. Tā? Tātad jums šī lieta ir zināma? Tā jau es domāju.

Jā, vai es drīkstu jautāt skaidri un gaisi: vai Linnes kundzei

Akciju bankā tiks kāda vieta?

Nora. Kā jus iedrošināties mani izklaušināt, Krogstā kungs, jus,

mana vīra apakšnieks? Bet, tā kā jūs jautājat, tad jums būs

arī zināt: jā, Linnes kundzei tiks vieta. Un es biju tā, kas aiz-

stāvēja viņas lietu,. Krogstā kungs. Nu jūs to zināt.

Krogstā. Tātad es esmu pareizi spriedis.

Nora, šurp un turp staigādama. Jāsaka — vai tad nu trūkst savas

ietekmītes! Tāpēc vien, ka esi sieviete, nav taču teikts, ka-

Ja atrodas apakšnieka stāvoklī, Krogstā kungs, tad derētu sar-

gāties aizkaitināt tādu, kam — hm-

Krogstā. Tādu, kam ir ietekme, jūs domājat?

Nora. Jā, taisni tā.

Krogstā citādā tonī. Helmera kundze, vai jūs nevarētu būt tik laipna

un izlietot savu ietekmi man par labu?

Nora. Kā? Ko jūs ar to gribat teikt?

Krogstā. Vai jūs nevarētu būt tik laipna un par to parūpēties, lai

es Akciju bankā joprojām paliktu savā apakšnieka stāvoklī?

Nora. Ko tad tas nozīmē? Kam tad nāk prātā jums atņemt jūsu vietu?

Krogstā. Ak, jums manā priekšā nav jātēlo nezinātāja! Es labi

saprotu, ka jūsu draudzenei nevar būt patīkami sadurties ar

mani. Un nu es arī zinu, kam man par to jāpateicas, ka tieku padzīts.

Nora. Bet es jums apgalvoju-

Krogstā. Jā, jā, jā, skaidri un gaiši: vēl ir laiks, un es dodu jums

padomu izlietot savu ietekmi, lai to aizkavētu.

Nora. Bet, Krogstā kungs, man nav nekādas ietekmes!

Krogstā. Nav? Man liekas, ka jūs pati nupat teicāt-

Nora. Tas, protams, tā nebija domāts. Man! Kā jūs varat iedomā-

ties, ka man ir kāda ietekme uz savu vīru?

Krogstā. Ak, es pazīstu jūsu vīru kopš studentu gadiem. Es neticu,

ka bankas direktora kungs ir cietāks par citiem laulātiem draugiem.

Nora. Ja jūs runāsiet nevērīgi par manu vīru, es jums parādīšu durvis.

Krogstā. Kundzei ir drosme.

Nora. Es no jums vairs nebīstos. Kad jaunsgads būs pagājis, es

drīz būšu galā ar visu.

Krogstā atkal savaldās. Paklausieties, kundze! Ja būs vajadzīgs, es

par savu vietiņu cīnīšos līdz nāvei.

Nora. Jā, tā jau izskatās.

Krogstā. Ne ienākuma dēļ vien, par to man pat vismazākā bēda.

Bet ir vēl kas cits- nu, teiksim tik laukā! Redziet, tā.

Jūs, protams, zināt tikpat labi kā visi citi, ka es reiz pirms

daudziem gadiem esmu rīkojies stipri neapdomīgi.

Nora. Man liekas, ka es par to esmu dzirdējusi.

Krogstā. Līdz tiesai lieta nenonāca, bet, sākot ar to brīdi, man visi

ceļi bija aizcirsti. Tad es sāku nodoties veikaliem, par kuriem

jūs jau zināt. Kaut kas taču bija jādara, un es droši varu teikt,

ka pie visļaunakajiem neesmu piederejis. Brt nu man jātiek

laukā no tā visa. Mani dēli top lieli. Viņu dc] man jārauga

kaut cik atgūt sava pilsoniskā cieņa. Viela banku man bija, var

teikt, pirmā pakāpe uz augšu. Un tagad jūsu vīrs mani grib

nogrūst pa kāpnēm zemē, tā ka man atkal būs jāstāv apakšā dubļos:

Nora. Bet dieva dēļ, Krogstā kungs, jums palīdzēt nepavisam nav

manā varā!

Krogstā. Tāpēc, ka jūs negribat, bet man ir līdzekļi jūs piespiest.

Nora. Jūs taču negribēsiet pastāstīt manam vīram, ka esmu jums

naudu parādā?

Krogstā. Hm — un ja es viņam to pastāstītu?

Nora. Tā būtu liela nekrietnība no jūsu puses. Ar asarām balsī. 5o

noslēpumu, kas ir mans prieks un mans lepnums, to lai viņš

uzzinātu tik rupjā un neglītā veidā — uzzinātu no jums! Tas

man sagādātu visšausmīgākās nepatikšanas-

Krogstā. Tikai nepatikšanas?

Nora strauji. Bet dariet vien! Tas būs visļaunāk jums pašam, jo

tad tik mans vīrs atskārtis, kāds nelāga cilvēks jūs esat, un tad

jus savu vietu nepaturēsiet ne tik!

Krogstā. Es jautāju, — vai jūs baidāties vienīgi no nepatikšanam

ģimenē?

Nora. Ja mans vīrs to dabūs zināt, viņš, protams, tūliņ samaksās

atlikumu; un tad mums ar to vairs nebūs nekādu darīšanu.

Krogstā soli tuvāk. Paklausieties, Helmera kundze, vai nu jums nav

laba atmiņa, vai arī jums nav nekādas izpratnes par veikaliem.

Man būs jūs ar šo lietu jāiepazīstina drusku pamatīgāk.

Nora. Kā tā?

Krogstā. Kad jūsu vīrs bija slims, jūs atnācāt pie manis, lai aiz-

ņemtos tūkstoš divsimt dālderu.

Nora. Es nevienu citu nezināju.

Krogstā. Es jums apsolījos naudu pagādāt.

Nora. Un to arī pagādājāt.

Krogstā. Es jums apsolījos naudu pagādāt ar zināmiem noteiku-

miem. Jūs toreiz tā bijāt aizņemta ar sava vīra slimību un tik

ļoti dzināties pēc ceļa naudas, ka, jādomā, nemaz neapsvērāt

visus blakus apstākļus. Tādēļ nebulu nekāda vaina jums tos

atgādināt. Nu, es jums apsolījos pagādāt naudu pret parād-

zīmi, ko es uzrakstīju.

Nora. Jā, un ko es parakstīju.

Krogstā. Labi. Bet apakšā es pierakstīju dažas rindas, ar kurām

jūsu tēvam par parādu vajadzēja galvot. Sīs rindas jūsu tēvam

bija jāparaksta.

Nora. Bija jāparaksta? Viņš taču parakstīja.

Krogstā. Es atstāju vietu datumam, tas nozīmē, jūsu tēvam pašam

bija jāatzīmē, kādā dienā viņš papīru paraksta. Vai kundze

to atceras?

Nora. Jā, es domāju gan.

Krogstā. Tad es jums šo parādzīmi nodevu, lai jūs to pa pastu

nosūtītu savam tēvam. Vai tā bija?

Nora. Jā.

Krogstā. Un to jūs, protams, tūliņ izdarījāt, jo jau pēc piecām se-

šām dienām jūs man atnesāt parādzīmi ar sava tēva parakstu.

Tad jums nauda tika izmaksāta.

Nora. Nu jā, vai es neesmu bijusi kārtīga maksātāja?

Krogstā. Jā, tā puslīdz. Bet, lai atkal aizklūtu tur, kur mēs bijām, —

jums gan laikam toreiz bija bēdu laiki, kundze?

Nora. Jā, bija gan.

Krogstā. Jūsu tēvs, man šķiet, bija grūti slims?

Nora. Viņš jau cīnījās ar nāvi.

Krogstā. Un drīz pēc tam nomira?

Nora. Jā.

Krogstā. Sakiet man, Helmera kundze, — vai jūs nejaušā kārtā

neatceraties sava tēva nāves dienu? Datumu, es domāju.

Nora. Tētiņš nomira divdesmit devītajā septembrī.

Krogstā. Gluži pareizi. Es par to apklaušinājos. Un tāpēc es šeit —

izņem kādu papīru — nevaru izskaidrot kādu dīvainību.

Nora. Dīvainību? Es nezinu — —

Krogstā. Dīvaini ir tas, kundze, ka jūsu tēvs parakstījis šo parād-

zīmi trīs dienas pēc savas nāves.

Nora. Kā tā? Es nesaprotu-

Krogstā. Jūsu tēvs nomira divdesmit devītajā septembrī. Bet paska-

tieties! Seit jūsu tēvs savu parakstu datējis ar otro oktobri. Vai

tas nav dīvaini, kundze?

Nora cieš klusu.

Krogstā. Vai jūs man to nevarētu izskaidrot?

Nora joprojām cieš klusu.

Krogstā. Acīs duras arī tas, ka vārdi «otrajā oktobrī» un gada

skaitlis nav rakstīti ar jūsu tēva rokrakstu, bet gan ar rokrak-

stu, ko man it kā vajadzētu pazīt. Nu, tas .ir izskaidrojams:

iespējams, ka jūsu tēvs aizmirsis savu parakstu dutct un ka tad

to uz labu laimi izdarījis kāds cits, iekām vel Ki» nāves gadī-

jums bija kļuvis zināms. Tas nav nekas ]auni. Vinugi paraksts

ir izšķirīgs. Un tas taču ir īsts, Helmera kund/.e? Tas taču

tiešām ir jūsu tēvs, kas šeit parakstījis savu vardu?

Nora pēc īsa klusuma brīža met galvu atpakaļ, spītīgi viņā raudzī-

damās. Nē, tas nav vis viņš. Es parakstīju viņa vārdu.

Krogstā. Paklausieties, kundze, — vai jūs arī zināt, ka jūsu atzīša-

nās ir ]oti bīstama?

Nora. Kāpēc tā? Jūs savu naudu drīz vien dabūsiet rokā.

Krogstā. Vai drīkstu ko jautāt: kāpēc jūs šo papīru nenosūtījāt

savam tēvam?

Nora. Tas nebija iespējams. Tētiņš taču bija slims. Lūdzot viņa

parakstu, man būtu viņam arī jāpasaka, kādam nolūkam man

nauda vajadzīga. Bet es taču nevarēju viņam, tik slimam cil-

vēkam, teikt, ka mana vīra dzīvība ir briesmās. Tas taču ne-

bija iespējams.

Krogstā. Tad jums katrā ziņā būtu bijis labāk, ja jūs no šī ceļo-

juma būtu atsacījusies.

Nora. Nē, tas nebija iespējams. Ceļojumam taču bija jāglābj mana

vīra dzīvība. No tā es nedrīkstēju atsacīties.

Krogstā. Bet vai jums tas nemaz nebija prātā, ka jūs apkrāpjat

mani?

Nora. To es nepavisam nevarēju ņemt vērā. Gar jums man nebija

nekādas daļas. Es jūs nevarēju ieredzēt daudzo grūtību dēļ,

kuras jūs man sagādājāt, kaut gan labi zinājāt, kādās briesmās

atrodas mans vīrs.

Krogstā. Helmera kundze, jums acīm redzot nav skaidra priekšstata

par to, ko jūs īsti esat nogrēkojusi. Bet es jums varu pastāstīt,

ka tas, ko es izdarīju, nebija ne mazāk, ne vairāk, un tomēr

tas pagalam sagrāva manu pilsonisko stāvokli.

Nora. Jūs? Vai jūs man gribēsiet iestāstīt, ka esat pastrādājis va-

roņdarbu, lai glābtu savas sievas dzīvību?

Krogstā. Likumi nejautā pēc iemesliem.

Nora. Tad tie ir ļoti nelabi likumi.

Krogstā. Labi vai nelabi — ja es šo papīru iesniegšu tiesai, jūs

sodīs saskaņā ar likumiem.

Nora. Tam es neticu. Meitai lai nebūtu tiesības pasargāt savu veco,

slimo tēvu no rūpēm un raizēm? Sievai lai nebūtu tiesības glābt

sava vīra dzīvību? Es likumus tik labi nepazīstu, bet esmu pār-

liecināta, tajos kaut kur būs sacīts, ka tādas lietas ir atļau-

tas. Un to jūs, advokats būdams, nezināt pateikt? Tad jums

jābūt sliktam juristam, Krogstā kungs.

Krogstā. Viss var būt. Bet veikalos, tādos veikalos, kādus mēs abi

esam uzņēmušies, es taču, pēc jūsu domām, esmu pratējs? Nu

labi. Dariet, kā jums tīk. Bet to es jums pasaku: ja mani

izstums pa otram lāgam, tad jūs man nāksiet līdzi! Viņš sveicina

un iziet caur priekšnamu.

Nora brīdi domīga; atmet galvu atpakaļ. Ko niekus! Grib mani iebie-

dēt! Tāda muļķe es taču neesmu. Sāk vākt kopā bērnu apģērba

gabalus; drīz apstājas. Bet- ? Nē, tas taču nav iespējams!

Es taču to darīju aiz mīlestības.

Bērni durvīs pa kreisi. Māmiņ, svešais vīrs nupat izgāja pa vārtiem.

Nora. Jā, jā, es zinu. Bet nesakiet nevienam par svešo vīru! Vai

dzirdat? Arī tētiņam ne!

Bērni. Nē, māmiņ, bet vai tu tagad atkal nāksi rotaļās?

Nora. Nē, nē, tagad ne.

Bērni. Bet, māmiņ, tu taču solījies!

Nora. Jā, bet es tagad nevaru. Ejiet iekšā, man daudz ko darīt.

Ejiet iekšā, ejiet iekšā, mīļie, labie bērniņi! Viņa tos maigi

iebīda istabā un aizver aiz tiem durvis.

Nora apsēžas uz sofas, paņem rokdarbu un šuj dažus dūrienus, bet

drīz apstājas. Nē! Nomet rokdarbu, pieceļas, pieiet pie priekš-

nama durvīm un sauc. Helene! Ienes eglīti! Pieiet pie galda pa

kreisi un atvelk atvilktni; atkal stāv mierā. Nē, bet tas taču

nemaz nav iespējams!

Istabene ar eglīti. Kur lai to nolieku, kundze?

Nora. Šepat. Istabas vidū.

Istabene. Vai vēl kā vajag?

Nora. Paldies, man viss ir.

Istabene, nolikusi eglīti, atkal aiziet.

Nora sāk pušķot eglīti. Te nāks svecītes — un te puķes. — Rie-

beklis tāds! Nieki, nieki, nieki! Nav nekas noticis. Eglīte būs

brīnišķīga. Es darīšu visu, kas tev patiks, Tūrval; es dziedāšu,

es dejošu -

Helmers nāk no ārienes ar papīru žūksni padusē.

Nora. A, tu jau esi atpakaļ?

Helmers. Jā. Vai kāds ir bijis?

Nora. Seit? Nē.

Helmers. Dīvaini. Es redzēju Krogstā izejam pa vārtiem.

Nora. Tā? Ak jā, taisnība, Krogstā šeit bija kādu brītiņu.

Helmers. Nora, es noskārstu no tavas sejas, viņš ir bijis Ir un lūdzis

aizmest par viņu kādu labu vārdu.

Nora. Jā.

Helmers. Un tas tev būtu jādara, it kā paklausot pufiiut ierosmei.

Tev bija jānoklusē, ka viņš ir bijis šeit. V*l /tu l<> viņš nelūdza?

Nora. Jā, Tūrval, bet-

Helmers. Nora, Nora, un tu biji tā ar mieru? Ielaisties sarunās ar

tādu cilvēku un dot viņam solījumu! Un tad vēl man teikt

nepatiesību acīs!

Nora. Nepatiesību?

Helmers. Vai tu neteici, ka šeit neviens neesot bijis? Pagrasās ar

pirkstu. Tā mans mazputniņš nekad vairs nedrīkst darīt. Maz-

putniņa knābītim jābūt tīram, lai viņš var čivināt. Tikai ne ne-

tīras skaņas! Apņem viņu ap vidu. Vai ne, tā ir jābūt? Jā,

to jau es zināju. Palaiž viņu vaļā. Un nu par to vairs neru-

nāsim. Nosēžas krāsns priekšā. Ak, kāds te ir miers un kāda

omulība! Pašķirsta savus papīrus.

Nora darbojas ap eglīti; pēc īsa starpbrīža. Tūrval!

Helmers. Jā?

Nora. Es tik ārkārtīgi priecājos uz Stēnborgu parītdienas kostimu

balli.

Helmers. Un es esmu tik ārkārtīgi ziņkārīgs, ar ko tu mani pārsteigsi.

Nora. Ak, muļķīgā iedoma!

Helmers. Nu?

Nora. Es neko piemērotu nevaru izgudrot. Viss ir tik novazāts, tik

nenozīmīgs.

Helmers. Vai mazā Nora guvusi tādu atziņu?

Nora aiz viņa krēsla, ar rokām uz viņa kresla atzveltnes. Vai tev

ir daudz ko darīt, Tūrval?

Helmers. Ak — —

Nora. Kas tie par papīriem?

Helmers. Bankas lietas.

Nora. Jau?

Helmers. Es liku bijušajai valdei izdot man pilnvaru izdarīt vaja-

dzīgās pārmaiņas personālā un budžetā. Jāizmanto svētku ne-

dēļa. Es gribu, lai ar jauno gadu viss būtu kārtībā.

Nora. Tātad tāpēc nabaga Krogstā —

Helmers. Hm.

Nora, joprojām atbalstījusies uz krēsla atzveltnes. plūkā viņa pa-

kauša matus. Ja tev nebūtu tik daudz, ko strādāt, es tevi lūgtu

man izdarīt briesmīgi lielu pakalpojumu, Tūrval.

Helmers. Paklausīsimies! Un kas tas būtu?

Nora. Nevienam taču nav tik izsmalcināta gaume kā tev, un es tik

ļoti gribētu parit labi izskatīties. Tūrval, vai tu nevarētu mani

ņemt savā gādībā un izspriest, par ko lai es pārģērbjos un kāds

lai būtu mans tērps.

Helmers. Ahā, vai mazā spītniece meklē glābiņu?

Nora. Jā, Tūrval, bez tavas palīdzības es nekur netieku.

Helmers. Labi, labi; es pagudrošu. Gan jau atradīsim padomu.

Nora. Cik tas jauki no tevis! Pieiet atkal pie eglītes. Starpbrīdis.

Cik skaisti izskatās sarkanās puķes! Bet saki man, — vai tas,

ko Krogstā nodarījis, tiešām ir tik ļauns?

Helmers. Viņš ir viltojis parakstus. Vai tu vispār zini, ko tas no-

zīmē?

Nora. Vai viņš to nevar būt darījis, vajadzības spiests?

Helmers. Jā, vai — tā kā daudzi citi — aiz neapdomības. Es ne-

esmu bez sirds un par vienreizēju pārkāpumu cilvēku tūliņ ne-

tiesāju.

Nora. Jā, vai ne, Tūrval?

Helmers. Dažs labs grimušais var atkal celties, ja tas klaji atzīst

savu vainu un izcieš savu sodu.

Nora. Sodu?

Helmers. Bet šo ceļu Krogstā negāja, viņš izlīdzējās ar visādiem

niķiem un stiķiem, un tas, lūk, viņu morāliski satriecis.

Nora. Vai tu domā, ka- ?

Helmers. Padomā vien, kā tādam cilvēkam, kas apzinās savu vainu,,

ir jāizliekas un jāmelo, un jāliekuļo; viņam taču jāvalkā maska

savu piederīgo, jā, pat sievas un bērnu priekšā. Bērnu priekšā —

tas ir visbriesmīgākais, Nora.

Nora. Kāpēc?

Helmers. Tāpēc, ka tāda melu atmosfēra aplaiž ar slimības dīgļiem

visu mājas dzīvi. Gaiss, ko bērns tādā mājā ieelpo, aizvien ir

pilns ar kaut kādas nekrietnības dīgļiem.

Nora pienāk viņam tuvāk. Vai tu to zini pavisam skaidri?

Helmers. Ak mīļā, tas man kā advokatam jau sen ir zināms. Gan-

drīz ikvienam agri samaitātam cilvēkam ir bijusi melīga māte.

Nora. Kāpēc taisni — māte?

Helmers. Visbiežāk tas mantojas no mātes, bet tēvs, protams,

ietekmē tādā pašā virzienā; to labi zina katrs advokats. Un

tomēr šis Krogstā gadu gadiem ir indējis savus bērnus ar me-

liem un liekulībām; lūk, kāpēc es viņu dēvēju par morāliski gri-

mušu. Izstiepj viņai pretī savas rokas.. Tāpēc manai dārgajai

Noriņai jāapsolās viņu neaizstāvēt. Sit saujāI Nu, nu, ko tad tas

nozīmē? Sniedz man roku! Redz, tā. Tātad norunāts. Varu

teikt, ka man nebūtu iespējams ar viņu kopa strādāt; tiešām

gan, es sajūtu fizisku netīksmi šāda cilvēka tuvumā.

Nora atrauj savu roku un pāriet otrpus eglītes. Cik te ir silts. Un

man ir tik daudz ko darīt.

Helmers pieceļas un savāc savus papīrus. Jā, un man katrā ziņā jā-

lūko vēl pirms vakariņām kādu drusciņu no šā te izlasīt. Par

tavu tērpu arī jāpadomā. Un varbūt atradīsies arī kaut kas, ko

pakarināt zeltpapīrā pie eglītes. Uzliek roku uz viņas galvas.

Ak tu manu jauko mazputniņ! Viņš ieiet savā istabā un aizver

aiz sevis durvis.

Nora pēc starpbrīža, klusi. Ko niekus! Tā nemaz nav. Tas nav iespē-

jams. Tam jābūt neiespējamam.

Aukle durvīs pa kreisi. Mazie mīļi lūdz ienākt pie māmiņas.

Nora. Nē, nē, nē, nelaid viņus pie manis! Paliec pie viņiem, Anna

Marija!

Aukle. Jā, jā, kundze. Aizver durvis.

Nora, aiz bailēm nobālējusi. Samaitāt savus bērniņus- 1 Sain-

dēt savu māju? īss starpbrīdis; viņa paceļ galvu. Nav tiesa!

Mūžīgi mūžam nav tiesa!

OTRAIS CĒLIENS

Tā pati istaba. Kaktā pie klavierēm eglīte, noplūkāta, apraustīta un ar node-

gušām svecītēm. Uz sofas Noras virsdrēbes.

Nora, kas ir gluži viena, nemierīgi staigā apkārt; beidzot viņa apstājas pie

sofas un paņem savu mēteli.

Nora, mēteli atkal nomezdama. Tur kāds nāk! Paiet uz durvju pusi;

klausās. Nē, nav neviena. Protams, šodien, pirmajos ziemsvēt-

kos, neviens nenāks — un rit ari ne. — Bet varbūt — atver

durvis un raugās priekšnamā — nē, vēstuļu kastē nav nekā;

pavisam tukša. Panāk uz priekšu. Blēņas! Viņš to, protams,

nedarīs. Kaut kas tāds nemaz nevar notikt. Nemaz nav iespē-

jams. Man taču ir trīs mazi bērni.

Aukle ar lielu papes kārbu rokā ienāk no istabas pa kreisi.

Aukle. Beidzot es atradu kārbu ar masku tērpu.

Nora. Paldies! Noliec to uz galda.

Aukle, viņai paklausīdama. Bet tērps ir lielā nekārtībā.

Nora. Ak, kaut es to varētu saplēst lupatu lupatās!

Aukle. No dieva puses! To var viegli izlabot, vajag tikai drusku

pacietības.

Nora. Jā, es gribu aiziet pie Linnes kundzes un viņu paaicināt sev

palīgā.

Aukle. Tagad iziet? Tik nejaukā laikā? Noras kundze saaukstē-

sies — saslims.

Nora. Ak, tas vēl nebūtu visļaunākais. — Ka klaja» bērniem?

Aukle. Nabaga cālīši rotaļājas ar svētku mantiņām, bet

Nora. Vai viņi bieži pēc manis prašņā?

Aukle. Viņi taču pie savas māmiņas tik ļoti pieraduši.

Nora. Jā, Anna Marija, turpmāk es vairs nevarēšu tik bieži ar vi-

ņiem būt kopā.

Aukle. Nu, mazi bērni pierod pie visa kā.

Nora. Vai tiešām? Vai tu domā, ka viņi savu māmiņu aizmirstu,

ja tā aizietu pavisam projām?

Aukle. No dieva puses — pavisam projām!

Nora. Saki, Anna Marija, — esmu tik bieži par to domājusi, — kā

tava sirds tev atļāva atdot savu bērnu svešiem?

Aukle. Bet tas taču man bija jādara, ja es gribēju kļūt par mazās

Noras zīdītāju.

Nora. Jā, bet kā tu varēji gribēt?

Aukle. Tikt tik labā vietā? Nabaga meitenei, kam bija gadījusies

tāda nelaime, par to bija jāpriecājas, jo tas nelietis manā labā

neko nedarīja.

Nora. Bet tava meita tad jau gan laikam tevi aizmirsa.

Aukle. Nē, tā nebija vis.Viņa man atrakstīja, kad viņu iesvētīja, un

arī tad, kad tā precējās.

Nora viņai apķeras ap kaklu. Mana vecā Anna Marija, tu man biji

tik laba māte, kad es biju maza!

Aukle. Nabaga Noriņai jau citas mātes nebija.

Nora. Un, kad maniem mazuļiem citas māte» nebūs, tad es zinu,

ka tu- nieki, nieki, nieki! Nocel kārbai vāku. Ej pie vi-

ņiem! Tagad man- Rīt tik tu redzēsi, cik es būšu skaista.

Aukle. Tiešām, tik skaista kā Noras kundze nebūs neviena. Ieiet

istabā pa kreisi.

Nora sāk izkravāt kārbu, bet drīz vien visu nomet. Ak, kaut es va-

rētu aiziet! Kaut tik neviens nenāktu! Kaut tik pa to laiku

šeit mājās nekas nenotiktu! Blēņas; neviens nenāks. Tikai neko

nedomāt. Nosukāsim uzroci. Skaisti cimdi! Skaisti cimdi! Laid

vējā! Laid vējā! Viens, divi, trīs, četri, pieci seši- ieklie-

dzas - nu viņi nāk! Grib doties uz durvju pusi, bet apstā-

jas, nezinādama, ko darīt.

Linnes kundze ienāk no priekšnama, kur viņa atstājusi virsdrēbes.

Nora. Ak, tu tā esi, Kristīn! Laikam jau neviena cita tur nav ? Cik

labi, ka tu esi atnākusi!

Linnes kundze. Es dzirdēju, tu esot bijusi manā dzīvoklī un pēc

manis taujājusi.

Nora. Jā, es tur taisni gāju garām. Tev man katrā ziņā jānāk talkā.

Apsēdīsimies šeit uz dīvana. Paskaties! Rītvakar augšā pie kon-

sula Stēnborga būs kostimu balle, un nu Tūrvals vēlas, lai es

pārģērbjoties par neapolitaņu zvejnieku meiteni un dejojot ta-

rantellu, jo to es Kapri salā iemācījos.

Linnes kundze. Skat, skat! Tev būs jāsarīko vesela izrāde!

Nora. Jā, Tūrvals saka, tas man esot jādara. Redz, te ir mans tērps.

To man Tūrvals tur lika pašūt. Bet nu tas tā ir noplīsis, ka

es pavisam nezinu — —

Linnes kundze. Ak, to mēs drīz vien salabosim. Ir jau tikai apšu-

vums šur tur mazliet atiris. Vai tev ir adata un diegs? Nu, te

jau viss ir, kā mums vajag.

Nora. Ak, cik tas jauki no tevis!

Linnes kundze šūdama. Tātad tu rīt būsi pārģērba, Nora? Vai zini

ko, tad es uz brītiņu atnākšu, lai tevi redzētu uzgreznotu. Bet

es taču pavisam aizmirsu tev pateikties par omulīgo vakaru.

Nora pieceļas un staigā pa istabu. Ak, man liekas, vakar te nebija

tik omulīgi kā citkārt. Tev vajadzēja pārnākt uz pilsētu drusku

ātrāk, Kristīn. Jā, Tūrvals tiešām prot savu māju padarīt daiļu

un jauku.

Linnes kundze. Un tu ne mazāk, man šķiet. Ne par velti tu esi sava

tēva meita. Bet saki man, — vai doktors Ranks arvien ir tik

skumīgs, kāds viņš bija vakar?

Nora. Nē, vakar tas jo sevišķi dūrās acīs. Tev jāzina, ka viņš slimo

ar ļoti bīstamu slimību. Viņam, nabagam, ir mugurkaula dilo-

nis. Zini, viņa tēvs bija riebīgs cilvēks, kas turēja mīļākās un

tā tālāk. Tāpēc dēls ir slimīgs no pašas mazatnes.

Linnes kundze, ļaudama šuveklim noslīdēt klēpī. Bet, mīļā, labā

Nora, kā tu to visu zini?

Nora, pa istabu staigādama. Nu — ja sievietei ir trīs bērni, tad to

reizēm apmeklē tādas — tādas pusārstes, un tās jau šo to pa-

stāsta.

Linnes kundze atkal šuj; īss starpbrīdis. Vai doktors Ranks te nāk

ik dienas?

Nora. Katru mīļu dieniņu. Viņš taču ir Tūrvala vislabākais draugs

un arī mans draugs. Doktors Ranks ir tikpat kā mājinieks.

Linnes kundze. Bet saki man, — vai šis cilvēks ir pilnīgi atklāts? Es

domāju, vai viņš labprāt nesaka glaimus?'

Nora. Nē, taisni otrādi. Kāpēc tev tā liekas?

Linnes kundze. Kad tu vakar mani ar viņu iepazīstināji, tas apgal-

voja, ka manu vārdu te bieži esot dzirdējis; bet velak es no-

manīju, ka tavam vīram nepavisam nebija jēgas, kas es tāda

esmu. Kā tad doktors Ranks varēja — ?

Nora. Jā, tas ir gluži pareizi, Kristīn. Tūrvals taču mani tik ārkār-

tīgi mīl un tādēļ grib, lai es piederētu viņam vienīgam, kā viņš

mēdz sacīt. Pirmajā laikā viņš kļuva gandrīz greizsirdīgs, kad

es tik pieminēt pieminēju kādu no saviem tuviniekiem. Tad es

to, protams, vairs nedarīju. Bet ar doktoru Ranku es bieži šo

to pārrunāju, jo viņš, redz, par tādām lietām labprāt klausās.

Linnes kundze. Klau, Nora, tu daudzējādā ziņā vēl esi tīrais bērns;

es esmu labu tiesu vecāka par tevi, un man ir vairāk piedzī-

vojumu. Es tev ko teikšu: tev jārauga atraisīties no šīm attiek-

smēm ar doktoru Ranku.

Nora. Kādā ziņā tad man jārauga no tām atraisīties?

Linnes kundze. Tikpat vienā, kā otrā ziņā, man šķiet. Vakar tu

minēji kādu bagātu pielūdzēju, kas tev pagādāšot naudu-

Nora. Jā, tādu, kāds, diemžēl, nemaz nav pasaulē. Un tad?

Linnes kundze. Vai doktoram Rankam ir nauda?

Nora. Jā, ir gan.

Linnes kundze. Un viņam ne par vienu nav jāgādā?

Nora. Nē, ne par vienu; bet- ?

Linnes kundze. Un viņš te nāk katru dienu?

Nora. Jā; es taču to jau teicu.

Linnes kundze. Kā šis smalkais kungs var būt tik uzbāzīgs?

Nora. Es tevi nepavisam nesaprotu.

Linnes kundze. Neizliecies, Nora! Vai tu domā, ka es neapjēdzu,

no kā tu esi aizņēmusies tos tūkstoš divsimt dālderus?

Nora. Vai tu esi galīgi bez prāta? Kā tu tā vari domāt? Viņš taču

ir mūsu draugs, kas mūs katru dienu apciemo. Kas tas būtu

par neizsakāmi nepatīkamu stāvokli!

Linnes kundze. Tātad tas tiešām nav viņš?

Nora. Nē, es tev saku! Nekad un nemūžam man tas nav iesities

prātā. Toreiz viņam arī nemaz nebija ko aizdot; viņš man-

toja tikai vēlāk.

Linnes kundze. Man liekas, tā bija tava laime, mana mīļā Nora.

Nora. Nē, nekad tas man nav iesities prātā — lūgt doktoru

Ranku — — Lai gan es, jāsaka, esmu pilnīgi pārliecināta,

ka — ja es viņu lūgtu-

Linnes kundze. Bet to tu, protams, nedarīsi.

Nora. Nē, protams, ka ne. Es neticu, ka tas vairs būs vajadzīgs.

Bet esmu pilnīgi pārliecināta, ka, ja es runātu ar doktoru

Ranku-

Linnes kundze. Savam vīram aiz muguras?

Nora. Man jātiek vaļa no tas otras lietas; arī ta notikusi manam

vīram aiz muguras. Man jātiek vaļā no tās.

Linnes kundze. Jā, jā, to es arī vakar sacīju, bet-

Nora, šurp un turp staigādama. Vīrieša cilvēks tādas lietas daudz

vieglāk nokārto nekā sieviete-

Linnes kundze. Pašas vīrs, jā.

Nora. Blēņas! Apstājas. Ja samaksā visu savu parādu, tad taču pa-

rādzīmi dabū atpakaļ?

Linnes kundze. Jā, protams.

Nora. Un var to saplēst gabalu gabalos un iemest ugunī — nejauko,

netīro papīru!

Linnes kundze ar stīvu skatienu viņā noraugās; noliek šuvekli un

lēnām pieceļas. Nora, tu kaut ko slēp no manis.

Nora. Vai tu to vari noskārst no manas sejas?

Linnes kundze. Tev ir kaut kas atgadījies — šajā laikā kopš va-

kardienas rīta. Nora, kas tas ir?

Nora pieiet pie viņas. Kristīn! Klausās. Kš! Tūrvals nāk mājās.

Nāc te! Apsēdies tikmēr pie bērniem. Tūrvals šādu skroderē-

šanu nevar ieredzēt. Lai Anna Marija tev palīdz.

Linnes kundze pievāc vienu daļu no lietām. Jā, jā, bet es neiešu

projām, iekām mēs nebūsim vaļsirdīgi izrunājušās.

Viņa iziet pa kreisi; tajā pašā mirkli no priekšnama ienāk Helmers.

Nora iet viņam pretī. Ak, ka es tevi gaidīju, mīļo Tūrval!

Helmers. Vai tā bija šuvēja?

Nora. Nē, ta bija Kristīne; viņa man palīdz izlabot manu tērpu

Gan tu redzēsi, es vēl izcelšos.

Helmers. Jā, vai tā man nebija laimīga ideja?

Nora. Lieliska! Bet vai es neesmu mīļa, tev paklausīdama?

Helmers paņem viņu zem zoda. Mīļa — tādēļ, ka tu paklausi sa-

vam vīram? Nu, nu, mazā trakule, es jau zinu gan, ka tu tā

nedomāji. Bet es tevi netraucēšu, tu laikam taisies uzlaikot-

Nora. Un tev laikam jāstrādā?

Helmers. Jā. Parāda papīru žūksni. Redzi! Es biju bankā. C.rib

doties uz savu istabu.

Nora. Tūrval!

Helmers apstājas. Jā?

Nora. Kad nu tava vāverīte tev kaut ko mīļi un sirsnīgi palūgtu?

Helmers. Un tad?

Nora. Vai tu ievērotu viņas lūgumu?

Helmers. Vispirms man, protams, jāzina, kas las ir.

Nora. Vāverīte lēkātu un draiskotu vienā gabala, ja lu būtu mīļš

un klausīgs.

Helmers. Nu, tad triec laukā!

Nora. Cīrulītis trillinātu visās istabās un visās balsīs.

Helmers. Ak ko, to jau cīrulītis dara tik un tā.

Nora. Es tēlotu laumiņu un mēnesnīcā tavā priekšā dejotu, Tūrval.

Helmers. Nora, tas taču nebūs tas, par ko tu šorīt ieminējies?

Nora tuvāk. Jā, Tūrval, es tevi sirsnīgi lūdzu.

Helmers. Un tev tiešām ir tik daudz drosmes šo lietu atkal uzkus-

tināt?

Nora. Jā, jā, tev man jāklausa; tev jāļauj Krogstā paturēt savu

vietu.

Helmers. Mana mīļā Nora, viņa vietu es esmu nodomājis Linnes

kundzei.

Nora. Jā, tas ir ārkārtīgi laipni no tevis; bet tev taču tikai jāatlaiž

kāds cits darbinieks Krogstā vietā.

Helmers. Kas tā par neticamu Ietiepību! Tikai tādēļ, ka tu neap-

domīgā kārtā esi apsolījusies aizmest par viņu labu vārdu,

man-

Nora. Tas nav tādēļ, Tūrval. Tas ir tevis paša dēļ. Sis cilvēks taču

raksta visnekrietnākajās avīzēs, to tu pats teici. Viņš tev var

nodarīt ārkārtīgi daudz ļauna. Man ir nāves bailes no viņa-

Helmers. Ahā, es saprotu; tevi biedē vecas atmiņas.

Nora. Ko tu ar to gribi teikt?

Helmers. Tu, protams, domā par savu tēvu.

Nora. Jā, jā gan; atceries tik, kā ļauni ļaudis par tētiņu rakstīja

avīzēs un kā viņi to nozākāja. Viņi to laikam būtu izēduši no

vietas, ja departaments, lai lietu izmeklētu, nebūtu atsūtījis tevi,

kas bija viņam tik labvēlīgs un tik palīdzīgs.

Helmers. Mana mazā Nora, starp tavu tēvu un mani ir liela atšķi-

rība. Tavs tēvs nebija nevainojams ierēdnis. Bet es tāds esmu

un ceru tāds palikt, kamēr vien strādāšu savā amatā.

Nora. Ak, neviens nevar zināt, ko ļauni ļaudis spej izdomāt. Mums

varētu būt tik labi, tik jauki, tik patīkami mūsu aizvējīgajā

ligzdiņā, tev un man, un bērniem, Tūrval. Tādēļ es tevi tik sir-

snīgi lūdzu-

Helmers. Un taisni tādēļ, ka tu viņu aizstāvi, man nav iespējams

to paturēt. Bankā ir jau kļuvis zināms, ka es Krogstā taisos

atlaist. Ja nu tagad iziet valodas, ka jaunais bankas direktors

ļāvies pierunāties, ka pierunātāja bijusi viņa sieva — —

Nora. Jā, un kas tad būtu- ?

Helmers. Nu zināms — kad tik mazā tiepša patur virsroku! Es lai

topu smieklīgs visa personālā acīs, es lai ļauju cilvēkiem do-

māt, ka esmu atkarīgs no visvisādam ietekmēm? Tici man, jau

drīz vien būtu manāmas sekas! Un bez tam — ir vēl viens

apstāklis, kura dēļ Krogstā palikšana bankā ir pilnīgi neiespē-

jama, kamēr es esmu direktors.

Nora. Un kas tas būtu?

Helmers. Viņa morāliskos trūkumus es visļaunākajā gadījumā var-

būt varētu neredzēt-

Nora. Jā — vai ne, Tūrval?

Helmers. Un, kā es dzirdu, tas esot arī itin derīgs. Bet viņš ir mans

paziņa no jaunības laikiem. Tā ir tāda pārsteidzīga pazīšanās,

tāda, kas vēlākajā dzīvē tik bieži dara kaunu. Jā, es varu tev

pateikt skaidri un gaiši: mēs esam tudraugi. Un šis netaktis-

kais cilvēks to no citiem nemaz neslēpj. Taisni otrādi, viņš

domā, ka tas viņam dod tiesības ar mani sarunāties familiarā

tonī, vienmēr viņš plātās ar savu «tu, tu, Helmer». Varu sa-

cīt, ka tas mani aizskar visai nepatīkami. Viņš grib manu stā-

vokli bankā man padarīt neciešamu.

Nora. Tūrval, tu taču tā nemaz nedomā.

Helmers. Kā tā? Kāpēc ne?

Nora. Nē, jo tie ir tikai maziski iemesli.

Helmers. Ko tu saki? Maziski? Vai tev liekas, ka es esmu mazisks?

Nora. Nē, taisni otrādi, mīļo Tūrval; un taisni tādēļ-

Helmers. Viens daudzums. Tu manus motivus sauc par maziskiem,

tad jau arī man pašam tādam jābūt. Mazisks! Ak tā gan! Nu,

šai lietai katrā ziņā jādara gals. Dodas uz priekšnama durvīm

un sauc. Helene!

Nora. Ko tu gribi darīt?

Helmers. Padarīt darāmo. Istabene ienāk. Še, ņemiet vēstuli; nogā-

dājiet to tūliņ lejā! Pasauciet ekspresi un lieciet viņam to aiz-

nest! Bet ātri! Adrese ir uzrakstīta. Te būs nauda.

Istabene. Labi. Aiziet ar vēstuli.

Helmers sakārto papīrus. Tā, mana mazā krama pakauša kundze.

Nora bez elpas. Tūrval, kas tā bija par vēstuli?

Helmers. Krogstā vietas atteikums.

Nora. Sauc atpakaļ, Tūrval! Vēl ir laiks. Ak Tūrval, sauc. atpakaļ!

Dari to manis dēļ — sevis paša — bērnu dēļ! Vai dzirdi, Tūr-

val, dari to! i u nezini, kādu ļaunumu šī vēstule mums visiem

var atnest!

Helmers. Par vēlu.

Nora. Ja, par vēlu.

Helmers. Mīļā Nora, es tev piedodu tavas bailes, lai gan tas, tais-

nību sakot, mani apvaino. Jā, tiešam! Jeb vai tas varbūt nav

apvainojums — domāt, ka es varētu baidīties no paklīduša

kaktu advokata atriebības? Bet es tev tavas bailes piedodu,

tāpēc ka tās lieku reizi apliecina tavu mīlestību pret mani. Pa-

ņem viņu savās rokās. Tas tā piederas, mana vienīgā, mijotā

Nora. Lai nāk kas nākdams! Tici man: ja būs tāda reize, kad

vajadzēs, man netrūks ne spēka, ne drosmes. Tu redzēsi, ka es

esmu tas, kas spēj uzņemties visu.

Nora pār biju sies. Kā tu to domā?

Helmers. Visu, es saku.

Nora, saņēmusies. To tu nemūžam nedrīksti darīt.

Helmers. Labi, tad dalīsimies, Nora, kā jau daždien vīrs un sieva.

Tā vajag. Glāsta viņu. Vai nu tu esi apmierināta? Tā, tā, tā.

Nē, neraugies tā kā tāda izbiedēta dūjiņa. Tas viss taču nav

nekas cits kā tikai tukšas iedomas. — Un nu tev jāizspēlē ta-

rantella un jāvingrinās ar tamburinu. Es apsēdīšos dibenistabā

un aiztaisīšu vidusdurvis, tad es neko nedzirdēšu; tu vari trok-

šņot, cik tik uziet. Durvīs apgriežas. Un, kad atnāk Ranks, tad

pasaki viņam, kur es esmu atrodams. Viņš tai pamet ar galvu,

ieiet ar visiem papīriem savā istabā un aizver durvis.

Nora, aiz bailēm apjukusi, stāv kā pienaglota, čukst. ViņŠ ir spējīgs

to darīt. Viņš to darīs. Viņš to darīs — par spīti visam pa-

saulē! Nē, nekad, nemūžam ne! Drīzāk visu citu! Glābiņu- 1

Izeju- ! Priekšnamā zvana. Drīzāk visu citu! Drīzāk visu

citu, lai tas būtu kas būdams! Viņa pārlaiž rokas pār seju, sa-

ņemas, iet un atver durvis uz priekšnamu. Tur stāv doktors

Ranks, kas patlaban pakarina savu kaiohmēteli. Turpmākajam

notiekot, sāk mesties tumsa.

Nora. Labdien, doktor Rank! Es jūs pazinu pēc zvanījuma. Bet

neejiet tagad pie Tūrvala, man liekas, viņam jāstrādā.

Ranks. Un jums?

Nora, Rankam ienākot istabā un viņai aiz tā aizverot durvis. Ak,

jūs taču zināt — jums man aizvien ir brītiņš laika.

Ranks. Paldies! To es izmantošu, kamēr spēšu.

Nora. Ko jūs ar to gribat teikt? Kamēr spēsiet?

jRanks. Jā. Vai tas jūs nobiedē?

Nora. Nu, tas tā dīvaini skan. Vai tad kaut kas notiks?

Ranks. Notiks tas, kam es sen esmu sagatavojies. Bet es gan ne-

domāju, ka tas notiks tik drīz.

Nora satver viņa rokas dilbu. Ko jūs esat uzzinājis? Doktor Rank,

jums man tas jāsaka!

Ranks apsēžas pie krāsns. Ar mani iet uz leju. Tur vairs neko ne-

var darīt.

Nora atvieglota uzelpo. Jūs runājat par sevi?

Ranks. Par ko tad citu? Pašam savā priekšā nav ko melot. Es esmu

visvārgākais no visiem saviem pacientiem, Helmera kundze.

Es nupat izdarīju bilanci par savu iekšējo stāvokli. Galīgs

bankrots. Varbūt jau pēc mēneša guļu kapsētā un pūstu.

Nora. Kas par nejauku valodu!

Ranks. Pati lieta arī ir sasodīti nejauka. Bet visļaunākais ir tas, ka

tai pievienojas vēl daudzi citi nejaukumi. Vēl tikai jāizdara

viena vienīga izmeklēšana; kad es ar to būšu galā, tad apmē-

ram zināšu, kad sāksies iznīcības process. Sajā sakarā es jums

ko gribēju teikt. Helmeru, kas ar savu smalko dabu sajūt tādu

riebumu pret visu, kas neglīts, es savā slimniekistabā nevēlos.

Nora. Bet doktor Rank-

Ranks. Es viņu tur nevēlos. Nekādā ziņā ne. Viņam es aizslēgšu

savas durvis. Tiklīdz man būs pilnīga skaidrība par visļau-

nāko, es jums atsūtīšu savu vizitkarti, apzīmētu ar melnu krustu,

un tad jūs zināsiet, ka ir sācies iznīcības nejaukums.

Nora. Nē, šodien jūs esat pavisam neciešams. Un man tik ļoti gri-

bētos, ka jūs būtu īsti labā omā.

Ranks. Ar nāvi zobos? Un tā ciest cita vainas dēļ. Vai tā ir tais-

nība? Un ikvienā ģimenē šādā vai tādā veidā darbojas tāda

nepielūdzama atmaksa.

Nora tur ausis ciet. Blēņas! Jautri, jautri!

Ranks. Tiešām, neatliek nekas cits kā par visu smiet. Manam na-

baga nevainīgajam mugurkaulam jāmaksā par mana tēva līk-

smajām leitnanta dienām.

Nora pie galda pa kreisi. Viņš taču bija tīri traks uz sparģeļiem un

zosaknu pastēti, vai ne?

Ranks. Jā, un uz trifeļiem.

Nora. Jā gan, uz trifeļiem. Un tad uz austerēm, man šķiet?

Ranks. Jā, uz austerēm — uz austerēm, protams.

Nora. Un kur tad vēl portvīns un šampanietis. Cik bēdīgi, ka visi

šie gardumi tā kož kaulā.

Ranks. It īpaši, ja tie kož tādā nelaimīgā kaulā, kam no tiem nav

atlēcis ne mazākais labums.

Nora. Ak jā, tas ir visbēdīgākais.

Ranks raugās viņā ar pētīgu skatienu. Hm — —

Nora mazliet vēlāk. Kāpēc jūs smaidījāt?

Ranks. Jūs taču smaidījāt.

Nora. Nē, jūs, doktor Rank!

Ranks pieceļas. Jūs tomēr esat lielāka šķelme, nekā es domāju.

Nora. Man šodien prāts uz nebēdībām vien nesas.

Ranks. Tā rādās.

Nora ar abām rokām uz viņa pleciem. Mīļo mīļo doktor, jūs mums

nedrīkstat nomirt!

Ranks. Ak, šo zaudējumu jūs viegli pārcietīsiet. Kas aiziet, to drīz

aizmirst.

Nora, viņu bailīgi uzlūkodama. Jūs domājat?

Ranks. Radīsies jaunas draudzības, un tad-

Nora. Kam radīsies jaunas draudzības?

Ranks. Tikpat jums, kā Helmeram, kad es būšu miris. Man liekas,

jums jau te kas taisās. Ko šī Linnes kundze vakar vakarā te

meklēja?

Nora. Jūs taču nebūsiet greizsirdīgs uz nabaga Kristīni?

Ranks. Jā, es esmu gan greizsirdīgs. Viņa būs mana pēcnācēja šajā

mājā. Kad es būšu likvidēts. Šī sieviete varbūt-

Nora. Kš! Nerunājiet tik skaļi! Viņa tepat ir.

Ranks. Arī šodien? Nu redziet nu!

Nora. Tikai lai sakārtotu manu tērpu. Ak tu kungs, cik jūs esa*

neciešams! Apsēžas uz sofas. Esiet nu labiņš, doktor Rank!

Rīt tik jūs redzēsiet, cik skaisti es dejošu; un tad jums jāiedo-

mājas, ka es to daru tikai jūsu dēļ — jā, un, zināms, arī Tūr-

vala dēļ; tas pats par sevi saprotams. Izņem dažādus priekš-

metus no kārbas. Doktor Rank, apsēdieties šeit, tad es jums ko

parādīšu.

Ranks apsēžas. Un kas tas būlu?

Nora. Paskatieties! Te!

Ranks. Zīda zeķes.

Nora. Miesas krāsā. Vai tās nav skaistas? Ja, patlaban te ir t$c

tumšs; bet rīt- nē, nē, nē, jūs drīkstat redzēt tikai pēdu.

Manis pēc, jūs varat paskatīties ari augstāk.

Ranks. Hra-

Nora. Kāpēc jūs raugāties tik kritiski? Vai jūs varbūt domājat, ka

tās neder?

Ranks. Par to man nemūžam nevar būt ne kaut kādu pamatotu

ieskatu.

Nora brīdi viņā noraugās. Kaunieties! Iesit viņam ar zeķēm viegli

pa ausi. Tas jums par to! Viņa zeķes atkal ieliek kārbā.

Ranks. Un kādus citus jaukumus es vel dabūšu redzēt?

Nora. Nenieka jūs vairs nedabūsiet redzet, tapec ka esat nerātns.

Viņa mazliet padungo un meklējas pa kārbu.

Ranks pēc neilga klusuma. Kad es te tā omulīgi sēžu kopā ar jums,

tad es nesaprotu — nē, es nemaz nevaru aptvert, kas ar mani

būtu noticis, ja es šajā mājā nekad nebūtu ienācis.

Nora smaida. Jā, es ticu gan, ka jūs galu galā pie mums jūtaties

tīri labi.

Ranks klusāk, raugās savā priekšā. Un tad uzreiz visu pamest-

Nora. Blēņas; jums nekas nav jāpamet.

Ranks kā agrāk.- un neatstāt ne vismazāko pateicības zīmi —

tikko jūtamu robu — neko citu kā tukšu vietu, ko var aizpildīt

kurš katrs.

Nora. Un ja nu es jums lūgtu- ? Nē-

Ranks. Ko tad?

Nora. Lielu savas draudzības apliecinājumu-

Ranks. Jā, jā?

Nora. Nē, es domāju — milzīgi lielu pakalpojumu.

Ranks. Vai jūs tiešām mani reiz gribat padarīt tik laimīgu?

Nora. Ak, jūs taču nemaz nezināt, kas par lietu.

Ranks. Nu labi; pasakiet!

Nora. Bet es nevaru, doktor Rank, tas ir tik neizsakāmi daudz —

padoms un palīdzība, un pakalpojums.

Ranks. Jo vairāk, jo labāk. Es nevaru iedomāties, kas jums prātā.

Bet runājiet taču! Vai tad es nebaudu jūsu uzticību?

iNora. Jā gan; vairāk nekā jebkurš cits. Jūs esat mans uzticamākais

un labākais draugs, to es zinu. Tāpēc arī es jums to gribu

teikt. Nu labi, doktor Rank, jums man jāpalīdz kaut ko aizkavēt.

Jūs zināt, cik sirsnīgi, cik bezgalīgi Tūrvals mani mīl; viņš

ne mirkli neapdomātos, ja viņam būtu jāatdod sava dzīvība

manis dēj.

Ranks paliecas uz viņas pusi. Nora, vai jūs domājat, ka viņš ir vienīgais - ?

Nora mazliet saraujas. Kas- ?

Ranks. Kas ar prieku atdotu savu dzīvību jūsu dēļ.

Nora drūmi. Ak tā.

Ranks. Es nozvērējos, ka jūs to dabūsiet zināt, iekām es aizeju.

Labāka izdevība man nekad nebūtu gadījusies. Jā, Nora, ta-

gad jūs to zināt. Un tagad jūs arī zināt, ka jus man varat

uzticēties kā nevienam citam.

Nora pieceļas; vienkārši un mierīgi. Laidiet mani garam!

Ranks ļauj viņai piecelties, bet paliek sēžam. Nora-

Nora priekšnama durvīs. Helene, ienes lampu! Pieiet pie krāsns. Ak

mīļo doktor Rank, tas tiešām nebija jauki no jums.

Ranks pieceļas. Ka es jūs mīlēju tikpat dziļi un sirsnīgi kā kāds

cits? Vai tas nebija jauki?

Nora. Nē, bet ka jūs man to sacījāt. Tas taču nemaz nebija vajadzīgs -

Ranks. Kā jūs to domājat? Vai tad jūs zinājāt- ?

Istabene ienāk ar lampu, noliek to uz galda un atkal aiziet.

Ranks. Nora — Helmera kundze, — es jums jautāju, vai jūs ko

zinājāt?

Nora. Ak, ko es zinu, vai es zināju, vai nezināju? Es jums to tie-

šām nevaru pateikt. Kā jūs varējāt būt tik neveikls, doktor

R^ink! Viss bija tik labi.

Ranks. Nu, tagad jūs katrā ziņā zināt, ka esmu jūsu rīcībā ar miesu

un dvēseli. Vai jūs negribētu izteikties?

Nora raugās viņā. Vēl tagad?

Ranks. Es lūdzu jūs, ļaujiet man uzzināt, kas tā par lietu.

Nora. Neko jūs vairs neuzzināsiet.

Ranks. Jā, jā. Tā jus mani nedrīkstat sodīt. Atļaujiet man jūsu labā

darīt visu, kas ir cilvēka spēkos.

Nora. Jūs vairs neko nevarat darīt manā laba. — Bet, jāsaka, man

laikam nemaz nevajadzēs palīdzības. Jus redzēsiet, viss ir tikai

iedomas. Jā, droši vien. Protams! Apsēžas šūpuļkrēslā, raugās

viņā, smaida. Vai nav tā: tagad, kad lampa ienesta, jums ir

kauns?

Ranks. Taisnību sakot, nav vis! Bet varbūt man jāiet, lai vairs ne-

atgrieztos?

Nora. Nē, tā jūs nemaz nedrīkstat darīt. Jūs, protams, pie mums

nāksiet tāpat kā agrāk. Jūs taču labi zināt, ka Tūrvals jus

nevar pieciest.

Ranks. Un jūs?

Nora Ak. man vienmēr ir licies, ka te ir |<>li patīkami, kad jus te esat.

Ranks. Taisni tādēļ jau es nokļuvu uz maldu ceļa. Jūs man esat

neuzminama mīkla. Bieži man šķila, ka jūs gandrīz tikpat

labprāt esat kopā ar mani kā ar 1 lelmeru.

Nora. Jā, redziet, ir tadi cilvēki, kurus visvairāk mīl, un tādi, ar ku-

riem visvairāk grib būt kopā.

Ranks. Jā, tā jau gan laikam ir.

Nora. Kad es vēl biju savās mājās, es, protams, visvairāk mīlēju

tētiņu. Bet man vienmēr likās briesmīgi jauki aizzagties uz

meitu istabu; jo viņas mani nekad nepamācīja. Un tad viņas

aizvien tik interesanti sarunājās.

Ranks. Ahā, tātad es esmu stājies viņu vietā.

Nora uzlec kājās un pieiet pie viņa. Ak mīļo, labo doktor Rank, tā

taču es nedomāju. Bet, zināt, ar Tūrvalu ir tā kā ar tētiņu-

Istabene ienāk no priekšnama.

Istabene. Kundze! Čukstēdama pasniedz Norai karti.

Nora paskatās uz karti. Ā! Iebāž karti kabatā.

Ranks. Vai gaidāms kas ļauns?

Nora. Nē, nē, nekādā ziņā ne, tas tik ir- tas ir mans jaunais tērps -

Ranks. Kā tā? Te taču ir jūsu tērps.

Nora. Ak jā, tas; bet ir vēl viens otrs; es to pasūtīju — Tūrvals to

nedrīkst zināt-

Ranks. Ak tad tas ir mūsu lielais noslēpums!

Nora. Jā, protams; lūdzu ieejiet pie viņa; viņš ir dibenistabā; aiz-

turiet viņu kādu brītiņu-

Ranks. Esiet bez bēdām! Helmers man neizbēgs. Viņš ieiet Hel-

mera istabā.

Nora istabenei. Un viņš stāv un gaida virtuvē?

Istabene. Jā, viņš uznāca no sētas puses.

Nora. Bet vai tu viņam neteici, ka man ir viesis?

Istabene. Teicu gan, bet tas neko nelīdzēja.

Nora. Viņš negāja projām?

Istabene. Nē. Viņš sacīja, ka neiešot projām, iekām nebūšot runājis

ar kundzi.

Nora. Tad lai viņš nāk iekšā, bet klusu. Helene, tu to nevienam ne-

drīksti stāstīt; tas ir pārsteigums manam vīram.

Istabene. Jā, jā, es saprotu. Viņa aiziet.

Nora. Briesmīgais notiek. Notiek tomēr. Nē, nē, nē, tas nevar notikt!

Tas nenotiks!

Viņa iet un aizbīda aizbīdni Helmera durvīm. Istabene atver dur-

vis advokatam Krogstā un tās aiz viņa atkal aizver. Viņam ir kažok-

rnētclis mugurā, sniega galošas kājās un zvērādas cepure galva.

Nora iet viņam pretī. Runājiet klusu; mans virs ir mājā.

Krogstā. Nu, lai ir!

Nora. Ko jūs no manis vēlaties?

Krogstā. Kaut ko uzzināt.

Nora. Nu tad ātrāk! Ko jūs gribat zināt?

Krogstā. Jums gan laikam ir zināms, ka esmu atlaists.

Nora. Es to nevarēju novērst, Krogstā kungs. Esmu jūsu dēļ cīnī-

jusies līdz pēdējam, bet tas neko nelīdzēja.

Krogstā. Vai jūsu vīrs jūt tik maz mīlestības pret jums? Viņš zina,

kādā nelaimē es jūs varu iegrūst, un tomēr uzdrošinās-

Nora. Kā jus varat domāt, ka mans virs to zina?

Krogstā. Ak nē, to es arī nedomāju. Tas nemaz neizskatītos pēc mana

labā Tūrvala Helmera — parādīt tik daudz vīra dūšas-

Nora. Krogstā kungs, es prasu cieņu pret savu vīru!

Krogstā. Dievs pas! Protams, cieņu — cik vajag! Bet, tā kā jūs,

kundze, tik bailīgi glabājat šo noslēpumu, tad es uzdrīkstos

iedomāties, ka jums šodien ir drusku vairāk skaidrības nekā

vakar par to, ko jūs īsti esat nodarījusi.

Nora. Vairāk, nekā es jebkad būtu varējusi gūt no jums.

Krogstā. Jā, tik slikts jurists kā es-

Nora. Ko jūs no manis gribat?

Krogstā. Gribēju tikai apraudzīt, kā jums klajas, Helmera kundze.

Esmu par jums domājis augu dienu. Tādam inkasentam, tādam

kaktu advokatam, tādam — nu tādam, kads esmu es, — tādam,

redziet, tāpat ir mazliet no tā, ko sauc par sirdi.

Nora. Tad parādiet to! Padomājiet par maniem mazajiem bērniem!

Krogstā. Vai jūs un jūsu vīrs padomājāt par manējiem? Bet tas nu

būtu viena alga. Es tik jums gribēju pateikt, ka jums šī lieta

nav jāņem pārāk nopietni. No savas puses es pagaidām nekādu

sūdzību neiesniegšu.

Nora. Ak nē! Vai ne tā? To jau es zināju.

Krogstā. Visu var nokārtot miera ce]ā, to nemaz neizlaižot jaudīs.

Tas paliks tikai starp mums trim.

Nora. Mans vīrs to nekad nedrīkst dabūt zināt.

Krogstā. Kā tad jūs to viņam noslēpsiet? Vai jūs varbūt varat

samaksāt atlikumu?

Nora. Nē, tūliņ ne.

Krogstā. Jeb vai jums varbūt ir iespēja sagādāt naudu šajās dienās?

Nora. Ne tāda iespēja, kādu es gribētu izmantot.

Krogstā. Jā, tas jums tikpat vairs neko nelīdzētu. Un kaut jūs šeit

stāvētu ar veselu klēpi naudas, es jums jūsu parakstu tomēr

neatdotu.

Nora. Tad pasakiet taču, kur jūs to liksiet!

Krogstā. Es gribu tikai to paturēt — paturēt savā ziņā. Neviens

lieks cilvēks par to nedabūs zināt. Ja jūs varbūt savā izmi-

sumā taisītos spert šādu vai tādu soli-

Nora. To es daru.

Krogstā.- ja jūs varbūt gudrotu aizskriet no mājas-

Nora. To es daru.

Krogstā. — — jeb ja jums būtu tāds nodoms izdarīt vēl ko ļau-

nāku -

Nora. Kā jūs to varat zināt?

Krogstā.- tad metiet to pie malas!

Nora. Kā jūs varat zināt, ka es par to domāju?

Krogstā. Vairums no mums domā par to — sākumā. Es arī par to

tiku domājis; bet man tiešām nebija drosmes.

Nora neskanīgi. Man arī nav.

Krogstā atvieglots. Vai ne? Jums pietrūkst drosmes, arī jums?

Nora. M an nav drosmes; man nav drosmes.

Krogstā. Tā arī būtu liela muļķība. Kad tikai pirmā mājas vētra

ir garām- Man te kabatā ir vēstule jūsu vīram-

Nora. Un tur tas viss ir rakstīts?

Krogstā. Tik saudzīgos vārdos, cik iespējams.

Nora ātri. Šo vēstuli viņš nedrīkst saņemt. Saplēsiet to gabalos! Es

tomēr izlietošu savu iespēju tikt pie naudas.

Krogstā. Atvainojiet, kundze, bet man liekas, es jums nupat

teicu-

Nora. Ak, es nerunāju par naudu, ko jums esmu parada. Pasakiet

man, cik lielu sumu jūs prasāt no mana vīra, tad es naudu

pagādāšu.

Krogstā. Es nekādu naudu no jūsu vīra neprasu.

Nora. Ko tad?

Krogstā. To es jums varu pateikt. Es gribu tikt uz kājām, kundze;

es gribu tikt uz ciņa; un jūsu vīram man jānāk talkā. Kopš

pusotra gada es neesmu izdarījis nevienu nekrietnību; visu laiku

esmu cīnījies ar visspaidīgākajiem apstākļiem; es biju ar mieru

uzstrādāties soli pa solim. Tagad es esmu padzīts, un es ne-

apmierināšos ar to, ka mani žēlīgi atkal pieņem. Es gribu tikt

uz ciņa, es jums saku. Es gribu atkal tikt bankā — augstākā

vietā. Jūsu vīram jārada man postenis-

Nora. To viņš nekad nedarīs!

Krogstā. Viņš to darīs; es viņu pazīstu; viņš neuzdrošināsies ne

papīkstēt. Un, kad es reiz būšu iekšā, kopā ar viņu, tad tik jūs

redzēsiet! Gada laikā es būšu direktora labā roka. Tad nevis

Tūrvals Helmers vadīs Akciju banku, bet gan Nilss Krogstā.

Nora. 1 o jūs nekad nepiedzīvosiet!

Krogstā. Vai jūs varbūt — —?

Nora. Tagad man ir drosme.

Krogslā. Ak, jūs mani neiebiedēsiet. Tāda smalka, izlutināta dāma

kā jūs -

Nora. Jūs redzēsiet! Jūs redzēsiet!

Krogstā. Varbūt zem ledus? Saltajā ūdenī, kas ir tik melns kā ogle?

Un tad uz pavasari atkal uzpeldēt — neglītai, nepazīstamai,

ar izkritušiem matiem-

Nora. Jūs mani neiebiedēsiet.

Krogstā. Jūs mani arī ne. Tā nemēdz darīt, Helmera kundze. Un

bez tam — ko tas jums līdzēs? Viņš man tikpat būs rokā.

Nora. Arī tad vēl? Kad manis vairs-

Krogstā. Neaizmirstiet, ka es esmu noteicējs par jūsu pēcnāves

slavu.

Nora stāv bez valodas, viņā raudzīdamās.

Krogstā. Jā, nu es jūs esmu brīdinājis. Tātad nedariet nekādas

muļķības! Kad Helmers būs saņēmis manu vēstuli, es gaidīšu

no viņa ziņu. Un neaizmirstiet, ka tas ir jūsu pašas vīrs, kas

mani piespiedis iet šādu ceļu. To es viņam nekad nepiedošu.

Sveika, kundze! Viņš iziet caur priekšnamu.

Nora pieiet pie priekšnama durvīm, atver mazu spraudziņu un klausās. Viņš aiziet. Viņš vēstuli neiemet. Ak ne, nē, tas jau arī ne-

maz nebūtu iespējams! Atver durvis plašāk un plašāk. Ko tas

nozīmē? Viņš stāv ārpusē. Neiet zemē. Vai viņš apdomājas?

Vai viņš- ?

Vēstuļu kastē iekrīt vēstule; pēc tam dzirdami Krogstā soļi, kas

aizklaudz pa kāpnēm.

Nora ar klusinātu kliedzienu pārskrien pari istabai, nostājas pie

galda; īss starpbrīdis. Vēstule kastē. Aizzogas bailīgi līdz priekš-

nama durvīm. Tur nu tā guļ. — Tūrval, Tūrval — nu mums

vairs nav glābiņa!

Linnes kundze nāk ar tērpu no istabas pa kreisi. Jā, nu man vairs

nav ko labot. Vai neuzlaikosim?

Nora klusā un aizsmakušā balsi. Kristm, panāc šurp!

Linnes kundze nomet tērpu uz sofas. Kas tev kait? Tu izskaties tik

satraukta.

Nora. Panāc šurp! Vai tu redzi vēstuli? Tur. Paskaties — caur

vēstuļkastes rūti!

Linnes kundze. Jā, es redzu.

Nora. Vēstule ir no Krogstā-

Linnes kundze. Nora — tas ir Krogstā, kas tev aizdevis naudu!

Nora. Jā, un nu Tūrvals visu dabūs zināt.

Linnes kundze. Ak, tici man, Nora, tā ir vislabāk jums abiem.

Nora. Tu vēl nezini visu. Es esmu viltojusi parakstu — —

Linnes kundze. No dieva puses!

Nora. Tikai to es tev gribēju teikt, Kristīn: tev jābūt manai lieci-

niecei.

Linnes kundze. Kā tā — lieciniecei? Ko tad lai es-

Nora. Ja es zaudētu prātu — un tas taču drīz varētu notikt — —

Linnes kundze. Nora!

Nora.- vai ja man notiktu kaut kas cits, tā ka es nevarētu šeit

būt klāt-

Linnes kundze. Nora, Nora, tu jau esi gluži kā nesevī!

Nora.- un ja nu te būtu viens, kas gribētu uzņemties visu, tu

zini, visu vainu — —

Linnes kundze. Jā, jā, bet kā tu vari iedomāties- ?

Nora. Tad tev jāliecina, ka tas nav tiesa, Kristīn. Es nepavisam

neesmu bez jēgas; mans prāts darbojas, kā nākas, un es tev

saku: neviens cits par to nezināja; es visu izdarīju viena pati.

To tu iegaumē!

Linnes kundze. Jā. Bet es to visu nesaprotu.

Nora. Ak, kā lai tu to saprastu? Tagad taču notiks brīnišķīgais.

Linnes kundze. Brīnišķīgais?

Nora. Jā, brīnišķīgais. Bet tas ir tik drausmīgi, Kristīn; tas nedrīkst

notikt, nekad un nemūžam ne!

Linnes kundze. Es tūliņ aiziešu pie Krogstā un ar viņu parunāšu.

Nora. Neej pie viņa — viņš tev nodarīs ko ļaunu!

Linnes kundze. Bija laiks, kad viņš manis dēļ būtu darījis visu, lai

tas būtu kas būdams.

Nora. Viņš?

Linnes kundze. Kur viņš dzīvo?

Nora. Ak, kā lai es zinu- ? Jā (tausta kabatā), te ir viņa karte.

Bet vēstule, vēstule — —!

Helmers savā istabā, klaudzina pie durvīm. Nora!

Nora bailēs iekliedzas. Ak, kas tur ir? Ko tu gribi no manis?

Helmers. Nu, nu, neizbīsties! Mēs jau nenākam. Tu taču esi aiz-

slēgusi durvis — vai tu varbūt uzlaiko?

Nora. Jā, jā, es uzlaikoju. Cik es būšu skaista, Tūrval!

Linnes kundze, kas izlasījusi karti. Viņš taču dzīvo tepat aiz stūra.

Nora. Jā, bet tas neko nelīdz. Mēs esam pazuduši. Vēstule taču ir

kastē.

Linnes kundze. Un atslēgu glabā tavs vīrs?

Nora. Ja, aizvien.

Linnes kundze. Krogstā jāprasa vēstule nelasīta atpakaļ. Viņam jā-

atrod kāds iegansts.

Nora. Bet taisni ap šo laiku Tūrvals mēdz-

Linnes kundze. Lūko viņu aizkavēt. Ieej tikmēr pie viņa. Es atgrie-

zīšos, cik ātri varēdama. Viņa ātri iziet pa priekšnama durvīm.

Nora pieiet pie Helmera durvīm, atver tās un raugās dibenistabā.

Tūrval!

Helmers dibenistabā. Nu, vai tagad cilvēks beidzot atkal drīkst ieiet

pats savā istabā? Nāc, Rank, nu tik mēs redzēsim — durvīs —

bet ko tas nozīmē?

Nora. Kas tad, Tūrval?

Helmers. Ranks mani sagatavoja uz lielisku skatu.

Ranks durvīs. Es tā sapratu, bet laikam esmu pārklausījies.

Nora. Jā, pirms rītvakara manu greznību neviens nedabūs apbrīnot.

Helmers. Bet, mīļā Nora, tu izskaties tik pārguruši. Vai tik tu neesi

pārāk ilgi mēģinājusi?

Nora. Nē, es nemaz vēl neesmu mēģinājusi.

Helmers. Bet vaiadzēs taču.

Nora. Jā, ļoti, Tūrval. Bet es bez tavas palīdzības nevaru tikt uz

ceļa. Esmu visu pagalam aizmirsusi.

Helmers. Ak, gan mēs to atkal uzsvaidzināsim.

Nora. Jā, ņem mani savā gādībā, Tūrval. Vai tu man to apsoli?

Ak, man ir tik ļoti bail! Lielās viesības- Šovakar tev jā-

nododas vienīgi man. Ne drusku nedoma par darbu, spalvu

nemaz neņem rokā! Ko? Vai ne, mīļo Tūrval?

Helmers. To es tev apsolu. Šovakar es pilnīgi un pavisam būšu tavā

rīcībā, tu mazais, nevarīgais cilvēciņ! — Hm, taisnība, kaut

ko es tomēr vēl gribēju — — Dodas uz priekšnama durvju

pusi.

Nora. Ko tu tur ara gribi redzet?

Helmers. Gribu tikai paskatīties, vai nav pienākusi kāda vēstule.

Nora. Nē, nē, nedari to, Tūrval!

Helmers. Kas tad nu ir?

Nora. Tūrval, es tevi lūdzu, tur nav nekā!

Helmers. Ļauj man taču paskatīties. Taisās iet.

Nora pie klavierēm, piesit pirmās taktis tarantellai.

Helmers pie durvīm apstājas. Ahā!

Nora. Es nevaru rīt dejot, ja nepagūstu ar tevi mēģināt.

Helmers pieiet pie viņas. Vai tev tiešām tik bail, mīļā Nora?

Nora. Neizsakāmi! Ļauj man tūliņ mēģināt; ir vēl laiks, līdz sēža-

mies pie galda. Ak, apsēdies un spēlē man, mīļo Tūrval, iz-

labo, pamāci mani, kā tu citkārt mēdzi darīt.

Helmers. Labprāt, ļoti labprāt, ja tu tā vēlies. Viņš apsēžas pie

klavierēm.

Nora paķer no kārbas tamburinu un garu, raibu šalli, kurā tā stei-

dzīgi ietinas; tad tā ar lēcienu nostājas skatuves pr iekšā un

sauc. Spēlē nu! Tagad es dejošu!

Helmers spēlē, un Nora dejo; doktors Ranks stāv pie klavierēm aiz

Helmera un skatās.

Helmers spēlēdams. Lēnāk, lēnāk!

Nora. Es citādi nevaru.

Helmers. Ne tik strauji, Nora!

Nora. Taisni tā vajag.

Helmers vairs nespēlē. Nē, nē, tā gan nevar.

Nora smiedamās vicina tamburinu. Vai nebija tā, kā es teicu?

Ranks. Ļauj man viņai spēlēt.

Helmers pieceļas. Jā, spēlē vien; tad es varu labāk aizrādīt. Ranks

piesēžas pie klavierēm un spēlē. Nora dejo ar augošu trakulību.

Helmers, kas nostājies pie krāsns, viņai dejojot, izsaka savus

aizrādījumus; šķiet, it kā viņa tos nedzirdētu; tai atirst mati un

nokrīt pār pleciem; viņa to nepamana, bet turpina deju. Ienāk

Linnes kundze.

Linnes kundze kā mēma stāv pie durvīm. Ā!

Nora dejodama. Nu tu redzi jokus, Kristīn!

Helmers. Bet, mīļā, labā Nora, tu taču dejo tā, it kā no tā atkarātos

tava dzīvība.

Nora. Tā jau arī ir.

Helmers. Rank, rimsties jel, tas jau ir tīrais ārprāts! Rimsties, es

saku!

Ranks beidz spēlēt, un Nora piepeši apstājas.

Helmers pieiet pie viņas. To es nekad nebūtu domājis. Tu taču visu

esi aizmirsusi, ko es tev biju iemācījis.

Nora nomet tamburinu. Tagad tu pats redzi.

Helmers. Nu, šeit tiešām ir ko mācīt.

Nora. Jā, tu redzi, cik ļoti tas vajadzīgs. 1 ev ar mani jameģina

līdz pašam pēdējam mirklim. Vai tu man to apsoli, Tūrval?

Helmers. Esi droša!

Nora. Ne šodien, ne rīt tu nedrīksti domāt ne par ko citu kā vienīgi

par mani; tu nedrīksti atplēst nevienu vēstuli, nedrīksti atslēgt

vēstuļu kasti — —

Helmers. Ahā, tev vēl ir bail no šī cilvēka-

Nora. Ak jā, jā, arī tas.

Helmers. Nora, es noskārstu no tavas sejas, ka vēstule no viņa jau

ir pienākusi. Nora. Es nezinu; man liekas. Bet tu to tagad nedrīksti lasīt, starp

mums nedrīkst rasties nekas nejauks, kamēr viss nav garām.

Ranks klusām Helmeram. Nerunā viņai pretī.

Helmers apliek viņai roku. Lai notiek bērna prāts. Bet rītnakt, kad

tu būsi izdejojusi-

Nora. Tad tu būsi brīvs.

Istabene durvīs pa labi. Kundze, galds ir klāts.

Nora. Mēs gribam šampanieti, Helene!

Istabene. Labi, kundze. Iziet.

Helmers. Skat, skat — tātad lielas dzīres.

Nora. Šampanieša dzīres līdz rīta gaismai! Sauc. Un drusku man-

deļu cepumu, Helene, nē, daudz — lai iet 8o vienīgo reizi!

Helmers saņem viņas rokas. Tā, tā, tā. Nost ar šo baismīgo strau-

jumu! Esi nu atkal mans cīrulītis — ka aizvien.

Nora. Ak jā, es būšu, es būšu tavs cīrulītis. Bet ieej tikmēr iekšā,

un jūs arī, doktor Rank. Kristīn, tev man jāpalīdz uzspraust

matus.

Ranks iedams, klusā balsī. Te taču nav nekas — nekas gaidāms?

Helmers. Kur nu, mīļais! Tās tik ir šīs bērnišķīgās bailes, par ku-

rām es tev jau stāstīju.

Viņi iziet pa durvīm pa labi.

Nora. Nu!?

Linnes kundze. Aizbraucis uz laukiem.

Nora. To man jau rādīja tava sejas izteiksme.

Linnes kundze. Viņš pārbraukšot rītvakar. Es viņam uzrakstīju

zīmīti.

Nora. To nevajadzēja darīt. Tu nedrīksti neko aizkavēt. Tā taču

galu galā ir svētlaime — tā gaidīt brīnišķīgo.

Linnes kundze. Kas tas ir, ko tu gaidi?

Nora. Ak, to tu nevari saprast. Ej iekša pie viņiem; es tūliņ nakšu.

Linnes kundze ieiet ēdamistabā.

Nora brīdi stāv, it kā mēģinādama attverties; tad viņa paskatās savā

pulkstenī. Pieci. Septiņas stundas līdz pusnaktij. Tad divdesmit

četras stundas līdz nākamajai pusnaktij. Tad tarantella būs izde-

jota. Divdesmit četri un septiņi? Vēl trīsdesmit viena stunda,

ko dzīvot.

Helmers durvīs pa labi. Kur paliek mans cīrulītis?

Nora viņam pretī atplestām rokām. Te ir tavs cīrulītis!

TREŠAIS CĒLIENS

Tā pati istaba. Sofas galds ar krēsliem iebīdīts istabas vidū. Uz galda deg

lampa. Durvis uz priekšnamu atvērtas. No augšstāva dzirdama dejas muziķa.

Linnes kundze sēž pie galda un izklaidīgi šķirsta grāmatu; viņa mēģina lasīt,

bet tā liekas, it kā viņas domas būtu kur citur; vairākas reizes viņa, ar iekšēju

sasprindzinājumu klausīdamās, paskatās uz ārdurvju pusi.

Linnes kundze raugās savā pulkstenī. Vēl nav. Un ir taču pēdējais

laiks. Kad viņš tikai- klausās atkal- ā, nu viņš ir

klāt. Viņa iziet priekšnamā un uzmanīgi atver ārdurvis; kāpņu

telpā dzirdami klusi soli; viņa čukst. Nāciet iekšā. Te nav ne-

viena.

Advokāts Krogstā durvīs. Es savā dzīvokli atradu zīmīti no jums.

Ko t?.s nozīmē?

Linnes kundze. Man ar jums katrā ziņā jārunā.

Krogstā. Tā? Un tam katrā ziņā jānotiek šeit?

Linnes kundze. Pie manis nebija iespējams. Manai istabai nav atse-

višķas ieejas. Nāciet iekšā! Mēs esam gluži vieni. Kalpone guļ,

un Helmeri ir augšā viesībās.

Krogstā ienāk istabā. Skat, skat! Helmeri šovakar dejo? Patiesi?

Linnes kundze. Jā, kāpēc gan ne?

Krogstā. Nu jā — kāpēc gan ne.

Linnes kundze. Jā, Krogstā, parunāsimies!

Krogstā. Vai tad mums abiem vēl ir ko runāt?

Linnes kundze. Mums ir ļoti daudz ko runāt.

Krogstā. Es gan tā nedomāju.

Linnes kundze. Tāpēc, ka jūs mani nekad neesat īsti sapratis.

Krogstā. Kas tur ko saprast — gluži vienkārša lieta: bezsirds sie-

viete iedod vīrietim vilka pasi, kad viņai pagadās kas izde-

vīgāks.

Linnes kundze. Vai jums liekas, ka es esmu gluži bez sirds? Un vai

jums liekas, ka es mūsu sakarus pārtraucu ar vieglu sirdi?

Krogstā. Vai tad tā nebija?

Linnes kundze. Krogstā, vai jums tiešām tā likās?

Krogstā. Ja tā nebija, kāpēc tad jūs man toreiz atrakstījāt tādu

vēstuli?

Linnes kundze. Es citādi nevarēju. Ja man mūsu sakari bija jāpār-

trauc, tad taču bija arī mans pienākums iznīcināt visu, ko jūs

pret mani jutāt.

Krogstā žņauga savas rokas. Ak tad tā. Un tas viss- tas viss

tikai naudas dēļ!

Linnes kundze. Jūs nedrīkstat aizmirst, ka man bija neapgādāta māte

un divi mazi brāļi. Mēs nevarējām gaidīt jūs, Krogstā. Jūsu

izredzes tolaik bija vājas.

Krogstā. Un kaut arī. Bet jums nebija tiesības mani padzīt kaut

kāda cita cilvēka dēļ.

Linnes kundze. Jā, es nezinu. Esmu sev vairākkārt jautājusi, vai

man bija tiesības to darīt vai ne.

Krogstā klusāk. Tad, kad es jūs pazaudēju, bija tā, it kā man sa-

līgotos visi pamati zem kājām. Paskatieties manī! Es tagad esmu

avarējis kuģinieks uz vraka.

Linnes kundze. Varbūt palīdzība nav tālu.

Krogstā. Tā nebija tālu. Bet tad atnācāt jūs un nostājāties man ceļā.

Linnes kundze. Bez manas ziņas, Krogstā. Tikai šodien es uzzināju,

ka tas esat jūs, kura vietā man bankā jāstājas.

Krogstā. Ja jūs to sakāt, es jums ticu. Bet tagad, kad jūs to zināt,

vai jūs neatkāpsieties?

Linnes kundze. Nē, jo jums taču no tā neatlēktu nekāds labums.

Krogstā. Ak, labums — labums! Es to tomēr darītu.

Linnes kundze. Esmu mācījusies rīkoties ar prātu. Dzīve un kailā,

rūgtā īstenība man to iemācījusi.

Krogstā. Un mani dzīve iemācījusi neticēt skaistiem vārdiem.

Linnes kundze. Tad jums dzīve iemācījusi kaut ko ļoti prātīgu. Bet

darbiem jūs taču ticat?

Krogstā. Kā jūs to domājat?

Linnes kundze. Jūs pirmīt teicāt, ka jūs esot avarējis kuģinieks uz

vraka.

Krogstā. Man ir arī iemesls to teikt.

Linnes kundze. Arī es sēžu uz vraka — kā avarējusi kuģiniece. Man

nav neviena, par ko rūpēties, neviena, par ko gādāt.

Krogstā. Jūs pati tā gribējāt.

Linnes kundze. Toreiz citādi gribēt nebija iespējams.

Krogstā. Un tad?

Linnes kundze. Krogstā, ja nu mēs, abi avaristi, sadotos kopā?

Krogstā. Ko jūs tur runājat?

Linnes kundze. Diviem uz viena vraka ir labāk nekā katram uz

sava.

Krogstā. Kristīn!

Linnes kundze. Kādēļ es, pēc jūsu domām, esmu iebraukusi?

Krogstā. Vai jūs būtu iedomājusies par mani?

Linnes kundze. Ja es dzīvi gribu panest, man jāstrādā. Cik tālu

mana atmiņa sniedz, esmu strādājusi visu savu mūžu, un darbs

ir bijis mans lielākais, mans vienīgais prieks. Bet nu es esmu

gluži viena pati pasaulē, bezgala vientuļa un atstāta. Strādāt

tikai savā labā nav nekāda prieka. Krogstā, pagādājiet man

kādu, pagādājiet man kaut ko, kā dēļ man strādāt!

Krogstā. Tam es neticu. Tas nav nekas cits kā pārspīlēta sieviš-

ķīga augstprātība, kas ziedo pati sevi.

Linnes kundze. Vai jums jebkad ir licies, ka es pārspīlēju?

Krogstā. Vai tad jūs tiešām to varētu? Sakiet, — vai jums mana

pagātne pilnīgi zināma?

Linnes kundze. Jā.

Krogstā. Un vai jūs zināt, par ko mani šeit ieskata?

Linnes kundze. Pirmīt tā rādījās, it kā jūs būtu tajās domās, ka jūs,

dzīvojot ar mani, būtu kļuvis citāds.

Krogstā. To es zinu pavisam skaidri.

Linnes kundze. Vai tas nevarētu notikt ari vēl tagad?

Krogstā. Kristīn, jūs to sakāt ar pilnu apziņu! Jā gan. To es no-

skārstu no jūsu sejas. Tātad jums tiešam ir drosme- ?

Linnes kundze. Man gribas kādam būt par māti, un jūsu bērniem

mātes vajag. Mēs abi esam viens otram vajadzīgi. Krogstā, es

ticu, ka jums ir krietns kodols; kopā ar jums es uzdrošinos

visu.

Krogstā satver viņas rokas. Paldies, paldies, Kristīn! Nu es arī pra-

tīšu pacelties citu acīs. — Ak, bet es aizmirsu-

Linnes kundze klausās. Klusu! Tarantella! Ejiet, ejiet!

Krogslā. Kādēļ? Ko tas nozīmē?

Linnes kundze. Vai dzirdat augšstāvā dejojam? Kad deja būs bei-

gusies, mēs varam sākt viņus gaidīt.

Krogstā. Ak jā, man jāiet. Viss taču ir par velti. Jūs, protams,

neko nezināt par soli, ko esmu spēris pret Helmeriem.

Linnes kundze. Zinu gan, Krogstā.

Krogstā. Un tomēr jums netrūkst drosmes- ?

Linnes kundze. Es labi saprotu, cik tālu izmisums var novest tādu

cilvēku kā jūs.

Krogstā. Ak, kaut es to varētu padarīt nedarītu!

Linnes kundze. To jūs varat, jo jūsu vēstule vēl atrodas kastītē.

Krogstā. Vai jūs to skaidri zināt?

Linnes kundze. Pavisam skaidri, bet-

Krogstā raugās viņā ar pētīgu skatienu. Vai tas būtu tā saprotams?

Jūs gribat glābt savu draudzeni, lai tas maksātu ko maksādams.

Sakiet tik laukā! Vai tā nav?

Linnes kundze. Krogstā, kas vienreiz sevi pārdevis citu labad, tas

otrreiz to vairs nedara.

Krogstā. Es prasīšu savu vēstuli atpakaļ.

Linnes kundze. Nē, nē.

Krogstā. Jā, protams; es gaidīšu te, kamēr Helmers atgriezīsies;

es viņam sacīšu, lai tas manu vēstuli atdod atpakaļ, ka tur ir

runa tikai par manu atlaišanu — ka viņam tā nav jālasa-

Linnes kundze. Nē, Krogstā, neprasiet vis vēstuli atpakaļ.

Krogstā. Bet, sakiet, jūs taču aiz šā iemesla mani ataicinājāt šurp?

Linnes kundze. Jā, pirmajās izbailēs; bet tagad vesela diennakts ir

pagājusi, un tostarp es šeit esmu bijusi par liecinieci tīri neti-

camām lietām. Helmeram viss ir jāzina; nelaimīgais noslē-

pums ir jāatklāj; viņiem abiem no sirds jāizrunājas; tā nemūžam

nevar dzīvot tālāk — ar visiem šiem meliem un izrunām.

Krogstā. Nu labi; ja jūs uzdrošināties- Bet vienu es katrā ziņā

varu darīt, un to es darīšu tūliņ — —

Linnes kundze klausās. Steidzieties! Ejiet, ejiet! Deja ir beigusies,

mēs vairs ne mirkli nevaram būt droši.

Krogstā. Es jūs apakšā gaidīšu.

Linnes kundze. Jā, gaidiet vien; jums mani jāpavada uz mājām.

Krogstā. Es vēl nekad neesmu bijis tik bezgalīgi laimīgs. Viņš iziet

pa ārdurvīm; durvis starp istabu un priekšnamu joprojām paliek

vajā.

Linnes kundze mazliet pakārto istabu un saliek savas virsdrēbēs.

Kāds pagrieziens! Jā, kāds pagrieziens! Cilvēki, kuru deļ strā-

dāt, kuru dēļ dzīvot, mājas, kur ienest siltumu! Nu, tur liksim

rokas klāt! — Kaut tik viņi drīz nāktu- klausās- ahā,

jau nāk. Jāapģērbjas. Paņem cepuri un mcteli.

Ārā dzirdama Helmera un Noras balss; durvis liek atslēgtas, un

Helmers ieved Noru priekšnamā — gandrīz ar varu. Viņa ir ģēr-

busies itāliešu tautas apģērbā un apsējusies lielu, melnu šalli. Viņš

ir viesību tērpā, virs kura uzģērbts vaļējs, melns domino.

Nora, vēl durvīs pretodamās. Nē, nē, nē; ne uz šejieni! Es gribu

atkal iet augšā. Es negribu tik agri nākt mājās.

Helmers. Bet mīļā Nora-

Nora. Ak, es tevi tik ļoti lūdzu, Tūrval; es tevi tik mīļi, tik sirsnīgi

lūdzu — tikai vēl vienu stundiņu!

Helmers. Pat ne minūti, mana dārgā Nora! Tu zini, tā bija noru-

nāts. Redz, tā — istabā iekšā! Šeit stāvēdama, tu saaukstēsies.

Nevērojot viņas pretošanos, viņš to maigā kārtā ieved istabā.

Linnes kundze. Labvakar!

Nora. Kristīn!

Helmers. Ko, Linnes kundze —• tik vēlu vēl šeit?

Linnes kundze. Jā, atvainojiet, es tik labprāt gribēju redzēt Noru

šaiā tērpā.

Nora. Vai tu šeit sēdēji un gaidīji?

Linnes kundze. Jā, es, diemžēl, neatnācu laikā; tu jau biji projām;

un tad es negribēju aiziet, tevi neredzējusi.

Helmers noņem Norai šalli. Jā, apskatiet vien viņu. Jādomā gan, ka

ir vērts to apskatīt. Vai viņa nav skaista, Linnes kundze?

Linnes kundze. Jā, tā man arī jāsaka-

Helmers. Vai viņa nav bezgala skaista? Tādi bija arī vispārējie

ieskati — tur viesībās. Bet viņš ir briesmīgi ietiepīgs, šīs mīļais,

mazais krikumiņš. Ko tur lai dara? Iedomājieties, man bezmaz

bija jālieto vara, lai viņu dabūtu projām.

Nora. Ak Tūrval, tu vel nožēlosi, ka man nenovīdēji palikt vis-

maz pusstundu ilgāk.

Helmers. Jūs dzirdat, kundze? Viņa nodejo savu tarantellu, gūst

vētrainus aplausus, kas tiešām bija pelnīti, kaut gan priekšne-

sums varbūt bija pārāk dabisks, es gribēju sacīt, mazliet dabis-

kāks, nekā, stingri ņemot, bulu saskaņojams ar mākslas prasībām.

Bet lai nu iet! Galvenais, viņa gusl atzinību, viņa gūst vētrai-

nus aplausus. Vai lai es tai vel pēc tam būtu ļāvis palikt? Lai

vājinātu iespaidu? Nē, paldies; es paņēmu savu jauko Kapri

meiteni — untumaino Kapri meiteni, es varētu teikt — zem

rokas, un tad mēs ātri apstaigājam zāli, palocījāmies uz visām

pusēm, un — kā saka romānu valodā — skaistais tēls izgaisa.

Nobeigumam aizvien jābūt iespaidīgam, Linnes kundze, bet to

es Norai nespēju ieskaidrot. Pū, kur te ir karsts! Nomet domino

uz krēsla un atver durvis uz savu istabu. Ko? Te taču ir tumšs.

Ak jā, protams. Atvainojiet — — viņš ieiet savā istabā un

aizdedzina dažas sveces.

Nora čukst ātri vn bez elpas. Nu?!

Linnes kundze klusi. Es ar viņu runāju.

Nora. Un- ?

Linnes kundze. Nora, tev savam vīram viss jāizstāsta.

Nora bez balss. Es to zināju.

Linnes kundze. No Krogstā tev nav ko baidīties, bet runāt tev jā-

runā.

Nora. Es nerunāšu.

Linnes kundze. Tad runās vēstule.

Nora. Paldies, Kristīn; tagad es zinu, kas darāms. Klusu — —!

Helmers atkal ienāk. Nu, kundze, vai jūs viņu apbrīnojāt?

Linnes kundze. Jā, un tagad es teikšu «ar labu nakti».

Helmers. Ko? Jau? Vai šis adīklis pieder jums?

Linnes kundze paņem to. Jā, paldies; es to gandrīz būtu aizmirsusi.

Helmers. Tātad jūs adāt?

Linnes kundze. Jā.

Helmers. Vai zināt ko, jums labāk vajadzētu izšūt.

Linnes kundze. Tā? Kādēļ?

Helmers. Tādēļ, ka tas izskatās daudz skaistāk. Redziet, šuvekli

tur ar kreiso roku, un ar labo velk diegu — tā — tādā vieglā,

slaidā vilcienā; vai nav tā?

Linnes kundze. Jā, tā jau gan ir-

Helmers. Adīt turpretī nekad nav skaisti. Paskatieties: pie sāniem

piespiesti elkoņi, adatas, kas pastāvīgi cilājas, — tas izskatās

tā ķīniski. — Ak, kas tas bija par brīnišķīgu šampanieti, ko

mums tur pasniedza!

Linnes kundze. Jā, ar labu nakti, Nora, un neesi vairs tik ietiepīga!

Helmers. Labi teikts, Linnes kundze!

Linnes kundze. Ar labu nakti, direktora kungs!

Helmers viņu pavada līdz durvīm. Labu nakti, labu nakti; es ceru,

jūs labi tiksiet mājās. Es tik labprāt- bet jums jau nav

tālu, ko iet. Labu nakti, labu nakti! Viņa aiziet; viņš aizver aiz

viņas durvis un nāk atpakaļ. Tā, tā; beidzot to dabūjām pro-

jām. Viņa ir šausmīgi garlaicīga, šī sieviete.

Nora. Vai tu neesi ļoti noguris, Tūrval?

Helmers. Nē, nemaz.

Nora. Arī ne miegains?

Helmers. Nepavisam. Taisni otrādi, es jūtos ārkārtīgi modrs. Bet

tu? Jā, tu gan izskaties gurda un miegaina.

Nora. Jā, es esmu ļoti nogurusi. Es drīz iešu gulēt.

Heltners. Nu redzi — nu redzi nu! Tātad bija labi darīts, ka nepa-

likām ilgāk.

Nora. Ak, viss ir labi darīts, ko tu dari.

Helmers viņu noskūpsta uz pieres. Nu cīrulītis runā kā cilvēks. —

Bet vai tu neievēroji, cik Ranks šovakar bija jautrs?

Nora. Tā? Viņš bija jautrs? Es nemaz nepaguvu ar viņu paru-

nāties.

Helmers. Es gandrīz arī ne; bet es viņu ilgi nebiju redzējis tik labā

omā. Brīdi viņā noraugās, tad pienāk tuvāk. Hm — ir taču

debešķīga sajūta, kad tā pārnāk savās mājās- kad es esmu

gluži viens ar tevi- Ak tu jauka, burvīgā sieviete!

Nora. Neskaties tā uz mani, Tūrval!

Helmers. Vai lai es neskatos uz savu visdārgāko mantu? Uz šo

daiļumu, kas ir mans, vienīgi mans, pilnīgi un pavisam.

Nora pāriet otrpus galda. Tu šonakt ar mani tā nedrīksti runāt.

Helmers viņai seko. Es nomanu, ka tev vel tarantella ir asinīs. Un

tas tevi padara vēl pievilcīgāku. Klau, viesi sāk izklīst — klu-

sāk - Nora, drīz visa māja būs klusa.

Nora. Jā, es ceru.

Helmers. Jā, vai ne, mana vienīgā, mīļotā Nora? Ak, kaut tu zinātu,

kad es tā kopā ar tevi esmu viesībās- vai zini, kādēļ es

ar tevi tik maz runāju, kādēļ es turos attālumā, tikai šad tad

tev pazagšus uzmetu skatienu, — vai zini, kādēļ tā daru? Tā-

dēļ, ka es tad iztēlojos, ka tu esi tā, ko es klusībā mīlu, ar ko

paslepen esmu saderinājies; es iztēlojos, ka nevienam nav ne

jausmas par mūsu sakariem.

Nora. Ak jā, jā, jā; es zinu gan, ka visas tavas domas ir pie manis.

Helmers. Un, kad mums tad jāiet mājās un es aplieku šalli ap taviem

gleznajiem, jaunavīgajiem pleciem, ap šo brīnišķīgo kaklu, —

tad es iedomāļ'os, ka tu esi mana jaunā līgava, ka mēs pašlaik kā

nākam no laulībām, ka es tevi pirmo reizi ievedu savā dzī-

voklī, ka es pirmo reizi esmu viens ar tevi — gluži viens, tu

jaunais, drebošais daiļums! Visu šo vakaru es ilgojos tikai

pēc tevis. Kad es redzēju tevi dejā lidojam un vilinām, tad

manas asinis kūsāja — es vairs ilgāk nevarēju izturēt — tikai

tāpēc es tevi tik agri aicināju mājās — —

Nora. Ej tagad, Tūrval! Ej projām no manis! Es to visu negribu.

Helmers. Ko tas lai nozīmē? Vai tu ar mani joko, mazā Nora?

Negribu, negribu? Vai es neesmu tavs virs- ?

Pie ārdurvīm klaudzina.

Nora saraujas. Vai tu dzirdēji- ?

Helmers dodas uz priekšnamu. Kas tur ir?

Doktors Ranks ārpusē. Es. Vai es uz brītiņu nedrīkstētu ienākt?

Helmers klusām, īgni. Ko tad tas grib? Ska(i. Pagaidi drusku! Iet

un atver durvis. Ļoti laipni, ka tu mūsu durvīm nepaej garām.

Ranks. Man likās, it kā es dzirdētu tavu balsi, un tad man iegri-

bējās mazliet paskatīties iekšā. Aplaiž paviršu skatienu visap-

kārt. Ak jā, šīs mīļās, sen zināmās telpas! Jums abiem te ir tik

jauki un omulīgi.

Helmers. Tā likās, it kā arī tev tur augšā būtu bijis tīri omulīgi.

Ranks. Pat loti. Kāpēc gan ne? Kāpēc lai nenem no pasaules visu,

ko ta dod? Vismaz tik daudz un tik ilgi, cik iespejams. Vīns

bija lielisks-

Helmers. It īpaši šampanietis.

Ranks. Vai arī tu to pamanīji? Tīri neticami, cik daudz es varēju

gāzt iekšā.

Nora. Arī Tūrvals šovakar ļoti daudz dzēra.

Ranks. Tā?

Nora. Jā, un tad viņš vēlāk aizvien ir tik priecīgs.

Ranks. Nu, kāpēc lai cilvēks pēc darbā pavadītas dienas vakarā

nepapriecājas?

Helmers. Pēc darbā pavadītas dienas; ar to es, diemžēl, nevaru le-

poties.

Ranks uzsit viņam uz pleca. Bet es, lūk, varu!

Nora. Doktor Rank, jūs šodien droši vien izdarījāt zinātnisku pē-

tījumu?

Ranks. Taisni tā.

Helmers. Skat, skat, mazā Nora runā par zinātniskiem pētījumiem!

Nora. Un vai iznākums ir tāds, ka varu jums novēlēt laimes?

Ranks. To jūs tiešām varat darīt.

Nora. Tātad tas bija labs?

Ranks. Vislabākais, kāds var būt — tikpat ārstam kā slimniekam,

proti: skaidrība.

Nora ātri un pētīgi. Skaidrība?

Ranks. Pilnīga skaidrība. Vai es, tādu ieguvis, nedrīkstēju paprie-

cāties?

Nora. Jūs darījāt pareizi, doktor Rank.

Helmers. To es arī saku. Kad tik tev rit par to nav jācieš.

Ranks. Nu, šajā dzīvē jau nekas nav par velti.

Nora. Doktor Rank, jums droši vien ļoti patīk maskarades?

Ranks. Jā, ja ir labi daudz jocīgu masku.

Nora. Paklausieties, — par ko mēs abi pārģērbsimies nākamaja

maskaradē?

Helmers. Vieglprātīte, vai tu jau domā par nākamo?

Ranks. Mēs abi? Jā, to es jums pateikšu: jūs būsiet laimes lutekle.

Helmers. Jā, bet atrodi nu tērpu, kas to var izteikt.

Ranks. Lai tava kundze iet tāda, kāda viņa ir-

Helmers. Tas gan bija vārds vietā. Bet vai tu arī zini, par ko tu

pats pārģērbsies?

Ranks. Jā, mīļais draugs, to es zinu pavisam skaidri.

Helmers. Nu?

Ranks. Nākamajā maskaradē es būšu neredzams.

Helmers. Tā nu gan ir jocīga ideja.

Ranks. Ir tāda liela, melna cepure- vai tu nekad par tādu neesi

dzirdējis? To uzliek galvā, un tad tevi neviens vairs nere dz.

Helmers ar apspiestu smaidu. Jā, tev taisnība.

Ranks. Bet es taču pavisam aizmirsu, kādēļ atnācu. Helmer, iedod

man vienu cigāru no tumšajiem Havannas!

Helmers. Ar lielāko prieku. Pasniedz viņam etviju.

Ranks paņem cigāru un nogriež tam galu. Paldies!

Nora aizdedzina vaska kociņu. Atļaujiet man jums pasniegt uguni!

Ranks. Liels paldies! Viņa viņam tur kociņu; viņš aizkūpina cigāru.

Un tagad ardievu!

Helmers. Ardievu, ardievu, mīļais draugs!

Nora. Saldu dusu, doktor Rank!

Ranks. Paldies par novēlējumu!

Nora. Novēliet man to pašu!

Ranks. Jums? Nu labi, ja jūs tā gribat — Saldu dusu! Un

paldies par uguni! Viņš pamāj abiem ar galvu un aiziet.

Helmers pusbalsī. Tas ir pamatīgi dzēris.

Nora izklaidīgi. Varbūt.

Helmers izņem no kabatas atslcļu saišļti un iziet priekšnamā.

Nora. Tūrval, ko tu tur gribi darīt?

Helmers. Iztukšot vēstuļu kasti; tā ir pavisam pilna; rīt no rīta nebūs

telpas avīzēm.

Nora. Vai tu šonakt gribi strādāt?

Helmers. Tu taču zini, ka es nestrādāšu. Kas tad tas? Te kāds ir

bijis pie atslēgas.

Nora. Pie atslēgas- ?

Helmers. Jā gan. Ko tad tas nozīmē? Negribētos taču domāt, ka

kalpones — —? Zemē guļ nolauzta matadata. Nora, ta-

vējā -

Nora ātri. Tad laikam bērni-

Helmers. To tu viņiem gan aizliedz. Hm, hm- nu, es tomēr

to dabūju vaļā. Izņem vēstuļkastes saturu un sauc uz virtuves

pusi. Helēnel Helēne, izdzēsiet priekšnamā uguni!

Viņš ienāk atkal istabā un aizver priekšnama durvis.

Helmers ar vēstulēm rokā. Paskaties! Vai re, kā piekrājies! Cilā vēs-

tules. Kas tad tas?

Nora pie loga. Vēstule! Ak nē, nē, Tūrval!

Helmers. Divas vizitkartes — no Ranka.

Nora. No doktora Ranka?

Helmers, uz kartēm skatīdamies. Doctor medicinae Ranks. Tās bija

pašā virsū; tās viņš aiziedams būs iebāzis.

Nora. Vai uz tām kas uzrakstīts?

Helmers. Augšpus vārda ir melns krusts. Paskaties! Tā gan ir baiga

iedoma. Ir tā, it kā viņš pats savu nāvi paziņotu.

Nora. To viņš arī dara.

Helmers. Ko? Vai tu ko zini? Vai viņš tev ko teica?

Nora. Jā. Ja viņš nodevis šādas kartes, tad tas no mums ir atvadī-

jies. Viņš grib ieslēgties savā dzīvoklī un nomirt.

Helmers. Mans nabaga draugs. Es jau gan zināju, ka ne ilgi viņu

drīkstēšu paturēt. Bet tik drīz — — Un tad viņš nobēg kā

ievainots meža zvērs.

Nora. Ja tam jānotiek, tad vislabāk, ka tas notiek bez vārdiem.

Vai ne, Tūrval?

Helmers staigā šurp un turp. Viņš ar mums tā bija saaudzis. Man

liekas, es nevaru ne iedomāties, ka viņa nav. Viņš ar savu vien-

tulību un savām ciešanām bija kā mākoņains fons mūsu sau-

lainajai laimei. Nu, varbūt tā ir vislabāk. Katrā ziņā viņam.

Apstājas. Un varbūt arī mums, Nora. Nu mēs esam pilnīgi

un vienīgi viens no otra atkarīgi. Apskauj viņu. Ak tu mana

mīļotā sieva, es nemaz nezinu, cik cieši lai tevi turu! Vai zini,

Nora, — es bieži esmu vēlējies, lai tu nokļūtu kādās lielās

briesmās, lai es tevis dēļ varētu atdot miesu un dvēseli un visu,

visu, kas m?.n ir.

Nora atraisās no viņa un saka stingri un noteikti. Tagad lasi savas

vēstules, Tūrval!

Helmers. Nē, nē, šonakt ne. Es gribu būt pie tevis, mīļotā sieva.

Nora. Ar nāves domām par savu draugu?

Helmers. Tev taisnība. Mēs abi esam satriekti; starp mums radies

kas nedaiļš — domas par nāvi un iznīcību. No tā mums jāat-

brīvojas. Līdz tam- dosimies katrs uz savu pusi.

Nora tveras viņam ap kaklu. Tūrval, — ar labu nakti! Ar labu

nakti!

Helmers noskūpsta viņu uz pieres. Ar labu nakti, manu mazputniņ!

Dusi saldi, Nora! Tagad es lasīšu vēstules.

Viņš ieiet ar vēstuļu žūksni savā istabā un aizver aiz sevis durvis.

Nora satrauktu skatienu raugās apkārt, satver Helmera domino, ap-

met to sev ap pleciem un čukst ātri, aizsmakušā balsī un sa~

raustītos teikumos. Viņu nekad vairs neredzēt. Nekad. Nekad.

Nekad. Uzmet sev šalli uz galvas. Arī bērnus nekad vairs ne-

redzēt. Arī tos ne. Nekad, nekad. — Ak, ledainais, melnais

ūdens — dzelme- ! Ak, kaut jel viss būtu garām-

nu viņ?m vēstule ir rokā, nu viņš to lasa. Ak nē, nē — vēi

ne! Ardievu, Tūrval, ardievu, bērni — —

Viņa grib caur priekšnamu izmesties ārā; lajā pašā brīdi Helmeis

atrauj durvis un stāv, vaļēju vēstuli roka turēdams.

Helmers. Nora!

Nora skafi iekliedzas. A- !

Helmers. Ko tas nozīmē? Vai tu zini, kas šaja vēstulē rakstīts?

Nora. Jā, es zinu. Laid man iet! Laid mani ārā!

Helmers, viņu aizturēdams. Uz kurieni?

Nora mēģina atraisīties. Tu nedrīksti mani glābt, Tūrval!

Helmers grīļodamies atkāpjas. Patiesība! Tātad patiesība, ko viņš

raksta? Drausmīgi! Nē, nē, — nav taču iespējams, ka tas ir

tiesa!

Nora. Tas ir tiesa. Es tevi mīlēju vairāk par visu pasaulē.

Helmers. Ak, nenāc man ar muļķīgām izrunām!

Nora pasper soli uz viņa pusi. Tūrval — —!

Helmers. Nelaimīgā, ko tu esi izdarījusi!

Nora. Laid mani projām! Tev nebūs manis dēļ ciest! Tev nebūs

to ņemt uz sevi!

Helmers. Nespēlē teātri! Aizslēdz durvis uz priekšnamu. Tu paliksi

te un m?n atbildēsi. Vai tu saproti, ko esi izdarījusi? Atbildi

man! Vai tu saproti?

Nora, cieši viņā raudzīdamās, ar it kā sastingušu sejas izteiksmi.

Jā, nu es sāku saprast — līdz pašiem pamatiem.

Helmers, pa istabu staigādams. Ak, kāda šausmīga atmoda! Visus

šos astoņus gadus- viņa, kas bija mans prieks un mans

lepnums — liekule, mele — vēl ļaunāk, vēl ļaunāk — no-

ziedzniece! Ak, bezgalīgais nejaukums, kas aiz tā slēpjas! Tpū!

Tpū!

Nora klusē, joprojām cieši viņā raudzīdamās.

Helmers nostājas viņas priekšā. Man vajadzēja nojaust, ka kaut kas

tāds var notikt. Man vajadzēja to paredzēt. Visus sava tēva

lētdabīgos principus — — ciet klusu! — — visus sava tēva

lētdabīgos principus tu esi mantojusi. Nekādas reliģijas, nekā-

das morāles, nekādas pienākuma apziņas! — Ak, kāds man

sods par to, ka biju saudzīgs pret viņu! Tevis dēļ es tāds biju,

un tā tu man atmaksā.

Nora. Jā, tā.

Helmers. Tu esi satriekusi manu laimi. Visu manu nākotni tu esi

izpostījusi. Ak, cik briesmīgi par to domāt! Es esmu nelietīga

cilvēka varā; viņš var ar mani darīt, ko grib, var prasīt nc

manis, lai tas būtu kas būdams, var man likt darīt un pavēlēt,

kā viņam tīk, — es nedrīkstu ne papīkstēt. Un man jāgrimst un

jākrīt postā vieglprātīgas sievietes dēļ.

Nora. Kad manis vairs nebūs pasaule, tu būsi atpestīts.

Helmers. Kas par niekiem! Šādi tukši vārdi arī tavam tēvam aizvien

bija pie rokas. Ko tas man līdzētu, ja tevis vairs nebūtu pa-

saulē, kā tu saki. Tas man nelīdzētu itin neko. Šo lietu laist

gaismā viņš var tik un tā. Un, ja viņš to dara, tad es varbūt

vēl krītu aizdomās, ka esmu bijis tava nozieguma līdzzinātājs.

Varbūt ļaudis pat domās, ka es esmu ierosinātājs, ka esmu tevi

pamudinājis! Un par visu to man jāpateicas tev, ko es esmu

uz rokām nēsājis, kopš mēs esam precējušies. Vai tu tagad

saproti, ko tu man esi nodarījusi?

Nora ar saltu mieru. Jā.

Helmers. Viss liekas tik neticams, ka es nemaz nespēju to aptvert.

Bet mums jārauga izkļūt no klizmas. Noņem šalli! Ņem nost, es

saku! Man kaut kā jāmēģina viņš apmierināt. Lieta ir jānoklusē,

lai tas maksā ko maksādams. — Un, kas attiecas uz tevi un

mani, tad no ārpuses jāizskatās tā, it kā starp mums viss būtu

tāpat kā senāk. Bet, protams, tikai ļaužu acīs. Tātad tu arī

turpmāk paliksi šepat mājās, tas pats par sevi saprotams. Bet

bērnus tu nedrīksti audzināt, tos es tev nevaru uzticēt. — Ak,

un tas man jāsaka tai, ko es tik karsti esmu nīdējis un ko es

vēl tagad — —! Nē, tam jābeidzas. Sakot ar šodienu, vairs

nav ko runāt par laimi, nu tik vēl var glābt paliekas, drupas,

ārējo izskatu

Priekšnamā zvana.

Helmers saraujas. Kas tad tas? Tik vēlu? Vai tas jau būtu vis-

briesmīgākais — —? Vai viņš jau būtu — —? Paslēpies,

Nora! Saki, ka esi slima!

Nora stāv joprojām nekustēdamās. Helmers iet un atver priekšnamā

durvis.

Istabene pusapģērbusies, priekšnamā. Kundzei vēstule.

Helmers. Dodiet man! Paķer vēstuli un aizver durvis. Jā, tā ir no

viņa. Tu to nedabūsi. Es pats to izlasīšu.

Nora. Tad lasi!

Helmers pie lampas. Man gandrīz trūkst drosmes to darīt. Varbūt

mēs jau esam pazudināti, tiklab tu, kā es. Nē, man tas jāzina.

Ātri atplēš vēstuli, pārlaiž skatienu pār dažām rindām, paskatās

uz kādu vēstulē ieliktu papīru; gaviļu kliedziens. Nora!

Nora raugās viņā it kā jautādama.

Helmers. Nora! — Nē, man jālasa vēlreiz. — Jā, jā — tā ir. Es

esmu glābts! Nora, es esmu glābts!

Nora. Un es?

Helmers. Tu, protams, arī. Mēs abi esam glābti, tiklab tu, kā es.

Paskaties! Viņš tev atsūta atpaka] tavu parādzīmi. Viņš raksta,

ka tas nožēlojot, ka laimīga pārmaiņa viņa dzīvē — ak, ir taču

vienalga, ko viņš raksta! Mēs esam glābti, Nora! Neviens tev

neko nevar padarīt! Ak Nora, Nora- nē, vispirms nost

ar visu nejauko! Parādi man- uzmet skatienu parak-

stam - nē, es to negribu redzēt; tas viss man nebūs nekas

cits kā sapnis. Saplēš gabalos parādzīmi un abas vēstules, iemet

šos gabalus krāsnī un raugās ugunī, kamēr viss sadedzis. Redzi,

tā. Nu tas vairs nav. — Viņš raksi i ja, ka tu kopš ziemsvētku

vakara - ak, kas tas tev bijušas par briesmīgām trim die-

nām, Nora!

Nora. Es šajās trīs dienās izcīnīju grulu ciņu.

Helmers. Un mocījies un neredzēji nekādu citu izeju kā tikai — •—

Nē, mēs vairs nepieminēsim šo nejaukumu! Mēs tikai gavilēsim

un vienmēr no jauna atkārtosim: garām, garām! — Paklau-

sies taču, ko es tev saku, tā šķiet, it kā tu to vēl nespētu apjēgt: briesmas ir garām! Bet kas tad tas — šie sastingušie

vaibsti? Ak mazā nabadzīte, es tevi saprotu; tu vēl neiedrošinies ticēt, ka esmu tev piedevis. Bet es esmu tev piedevis, Nora»

Es zvēru, ka esmu tev visu piedevis. Es taču zinu, ka tu to esi

darījusi aiz mīlestības.

Nora. Tas ir tiesa.

Helmers. Tu esi mani mīlējusi tā, kā sievai savs vīrs ir jāmīl. Tev

tikai trūka spēju apsvērt līdzekļus. Bet vai tu domā, ka tu man

tādēļ esi mazāk mīļa, kaut arī neproti patstāvīgi rīkoties? Nē,,

nē, balsties tik uz mani, es būšu tavs padomdevējs, es būšu tavs

vadonis. Es nebūtu īsts vīrietis, ja taisni šī sievišķīgā nevarība

tevi manās acīs nepadarītu divkārt pievilcīgu. Nepieķeries asa-

jiem vārdiem, kurus es izteicu pirmajās izbailēs, kad man likās,,

ka viss ap mani grūst un gāžas. Es tev esmu piedevis, Nora„

es zvēru, ka esmu tev piedevis.

Nora. Es tev pateicos, ka tu esi man piedevis. Viņa iziet pa durvīm

skatuves labajā pusē.

Helmers. Nē, paliec- Skatās guļamistabā. Ko tu tur guļamis-

tabā darīsi?

Nora guļamistabā. Noģērbšu masku tērpu.

Helmers pie vaļējām durvīm. Jā, dari vien to. Mēģini apmierinā-

ties un atkal iegūt dvēseles līdzsvaru, mans izbiedētais mazput-

niņ. Lūko labi atpūsties; man ir plati spārni, zem kuriem tev

pabēgties. Durvju tuvumā surp un turp staigādams. Ak, cik

mūsu mājā ir skaisti un tīkami, Nora! Te tev ir patvērums,

te es tevi turēšu kā vajātu dūjiņu, ko neskartu esmu paglābis

no vanaga nagiem. Bet gan es tavu nabaga pukstošo sirsniņu

apmierināšu. Tas notiks pamazītiņām, Nora, tici man! Rīt tev

viss izliksies pavisam citāds; drīz viss būs tāpat kā senāk. Man

vairs nevajadzēs tev atkārtot, ka esmu tev piedevis, tu pati no-

teikti jutīsi, ka tā ir. Ka tu vari iedomāties, ka es spētu tevi

atstumt vai tev izteikt pārmetumus? Ak, tu nepazīsti īsta vīra

dabu, Nora. Vīram ir neizsakāmi jauki un patīkami apzināties,

ka viņš savai sievai piedevis — ka viņš tai piedevis paliesi un

pavisam. Tā taču līdz ar to it kā divkāršā nozīmē top viņa

īpašums; viņš to it kā no jauna laiž pasaulē; viņa, tā teikt,

vienlaikus kļuvusi viņa sieva un viņa bērns. Tāda tu man turp-

māk būsi, tu mazā, nezinīgā, nevarīgā radībiņa. Nebīsties ne no

kā, Nora, esi tikai atklāta pret mani, tad es būšu tava griba un

tava sirdsapziņa. Kā tad tā? Tu neiesi gulēt? Tu esi pārģēr-

busies?

Nora savas darbdienas dranas. Jā, Tūrval, nu es esmu pārģērbusies .

Helmers. Bet kādēļ? Tagad, tik vēlu — ?

Nora. Šonakt es negulēšu,

Helmers. Bet mīļā Nora-

Nora skatās savā pulkstenī. Vēl nemaz nav tik vēls. Apsēdies, Tūr-

val, mums abiem ir daudz ko pārrunāt. Viņa apsēžas galda

vienā pusē.

Helmers. Nora, — ko tas nozīmē? Sie sastingušie vaibsti — —

Nora. Apsēdies. Būs ilgi. Man ar tevi daudz kas pārrunājams.

Helmers apsēžas pie galda viņai tieši pretī. Tu mani biedē, Nora.

Un es tevi nesaprotu.

Nora. Nē, tā jau ir tā lieta. Tu mani nesaproti. Un arī es tevi nekad

neesmu sapratusi — līdz šim vakaram. Nē, nepārtrauc mani.

Klausies tik, ko es tev saku. — Mums jāizskaidrojas, Tūr-

val.

Helmers. Kā tu to domā?

Nora pēc īsa brīža. Vai tev neliekas dīvaini, ka mēs te tā sēžam?

Helmers. Kā tā?

Nora. Mēs esam precējušies astoņus gadus. Vai tev neliekas sa-

vādi, ka mēs abi, tu un es, vīrs un sieva, šodien pirmo reizi no-

pietni runājam?

Helmers. Jā, nopietni — ko tas nozīmē?

Nora. Veselus astoņus gadus — jā, vēl ilgāk — kopš mūsu iepazī-

šanās dienas mēs nekad neesam izmainījusi nevienu nopietnu

vārdu par nopietnam lietām.

Helmers. Vai tad man tevi aizvien un pastāvīgi bija iepazīstināt ar

rūpēm, kuras man ciest līdzi tu tomēr nebūtu spējusi?

Nora. Es nerunāju par rūpēm. Es saku, ka mēs nekad tā nopietni

neesam kopā sēdējuši, lai par kaut ko aprunātos.

Helmers. Bet, mīļotā Nora, vai tad tas tev būtu bijis pa prātam?

Nora. Nu mēs esam pie lietas. Tu mani nekad neesi sapratis. Man

notikusi liela pārestība, Tūrval. Vispirms no tētiņa un vēlāk

no tavas puses.

Helmers. Ko! Mēs abi tev esam darījuši pāri, mēs abi, kas tevi

mīlējām vairāk nekā jebkurš cits?

Nora krata galvu. Jūs mani nekad neesat mīlējuši. Jums tikai likās

ļoti patīkami manī iemīlēties.

Helmers. Bet, Nora, kas tā par valodu?

Nora. Jā, kas ir, tas ir, Tūrval. Kad es dzīvoju mājās pie tētiņa,

viņš man izklāstīja visus savus uzskatus, un tad man radās

tādi paši uzskati kā viņam. Un, kad man kādreiz bija citāds

uzskati, tad es to slēpu, jo tas viņam nepatika. Viņš mani

saukāja par savu lellīti un rotaļājās ar mani, tāpat kā es rotaļā-

jos ar savām lellēm. Tad es ienācu tavā mājā-

Helmers. Ar kādiem vārdiem tu apzīmē mūsu laulību?

Nora runā tālāk. Es gribēju teikt, tad es no tētiņa rokām pārgāju

tavējās. Tu visu ierīkoji pēc savas gaumes, un tad man radās

tāda pati gaume kā tev; jeb arī es tikai tā izlikos, it kā tā

būtu, es īsti nezinu — — man šķiet, reizēm bija šā un reizēm

tā. Kad es tagad par to iedomājos, tad man rādās, ka esmu

te dzīvojusi kā ubadze — no rokas mutē. Es dzīvoju no tā,

ka taisīju tavā priekšā jokus, Tūrval. Bet tu jau tā gribēji.

Tu un tētiņš, jūs esat pret mani smagi noziegušies. Jūs esat

vainīgi, ka no manis nekas nav iznācis.

Helmers. Nora, cik tu esi neprātīga un nepateicīga! Vai tad tu te

nebiji laimīga?

Nora. Nē, nekad. Es iedomājos gan sevi laimīgu esam, bet tāda

nekad nebiju.

Helmers. Nebiji — nebiji laimīga!

Nora. Nē, tikai jautra. Un tu aizvien biji tik mīļš pret mani. Bet

mūsu māja nebija nekas cits kā leļļu nams. Šeit es biju tava

leļļu sieva, tāpat kā es savās mājās biju tētiņa leļļu bērns. Un

mūsu bērni bija atkal manas lelles. Man patika, kad tu ar

mani rotaļājies, tāpat kā bērniem patika, kad es ar viņiem rota-

ļājos. Tāda bija mūsu laulība, Tūrval.

Helmers. Tev ir sava taisnība, lai kā tā salielināta un pārspīlēta.

Bet turpmāk būs citādi. Rotaļu laiks ir pagājis; tagad sāksies

audzināšana.

Nora. Kāda audzināšana? Mana vai bērnu?

Helmers. Tiklab tava, kā bērnu, mana mīļotā Nora.

Nora. Ak Tūrval, tu neesi tas, kas mani spēs izaudzināt par krietnu

sievu.

Helmers. Un to saki tu?

Nora. Un es — vai tad es esmu sagatavota bērnu audzināšanai?

Helmers. Nora!

Nora. Vai tu pats pirmīt neteici, ka tu man šo uzdevumu nevarot

uzticēt?

Helmers. Tas bija uztraukumā! Kā tu to vari ņemt vērā?

Nora. Tas bija ļoti pareizi teikts. Šo uzdevumu es nespēju veikt.

Papriekš ir jāatrisina cits. Man jārauga audzināt pašai sevi.

Tu neesi tas cilvēks, kas man šaja ziņa varētu palīdzēt. Tas

jādara man pašai. Un tāpēc es tagad no tevis aizbraukšu.

Helmers uzlec kājās. Ko tu teici?

Nora. Man jābūt pilnīgi vienai, ja es gribu tikt galā ar sevi un ar

ārpasauli. Tādēļ es pie tevis ilgāk nevaru palikt.

Helmers. Nora. Nora!

Nora. Es gribu no šejienes aiziet tūliņ. Kristīne man gan laikam

naktsmāju dos.

Helmers. Tu esi ārprātīga! Tu to nedrīksti darīt! Es tev to aiz-

liedzu!

Nora. Sākot ar šo brīdi, man neko vairs nevar aizliegt. Es ņemšu

līdzi, kas man šeit pieder. No tevis es negribu nekā, nedz tagad,

nedz vēlāk.

Helmers. Kas par bezprātu!

Nora. Rīt es braukšu uz mājām, uz savu dzimto pilsētu, es gribēju

teikt. Tur man būs visvieglāk šo vai to uzsākt.

Helmers. Ak tu apstulbotais, nepiedzīvojušais radījums!

Nora. Man jālūko piedzīvojumus iegūt, Tūrval.

Helmers. Pamest savu māju, savu vīru un savus bērnus! Un par

to tu nemaz nedomā, ko ļaudis sacīs.

Nora. To es nevaru ņemt vērā. Zinu tikai, ka man jārīkojas tā un

ne citādi.

Helmers. Vai tas nav kas traks! Tā nolikt novārtā savus vissvētā-

kos pienākumus.

Nora. Kādi, pēc tavam domām, ir mani vissvētākie pienākumi?

Helmers. Un tas man tev jāsaka! Vai tie nav pienākumi pret vīru

un bērniem?

Nora. Man ir citi pienākumi — tikpat svēti.

Helmers. Tev nav nekādu citu pienākumu. Kadi tad tie varētu būt?

Nora. Pienākumi pret sevi.

Helmers. Vispirmajā kārta tu esi sieva un mate.

Nora. To es vairs neticu. Man šķiet, ka es vispirmajā kārtā esmu

cilvēks, tāpat kā tu; jeb man katrā ziņā jamēģina par tādu tapt.

Es zinu gan, ka ļaužu vairums teiks tavu taisnību, Tūrval, un

ka kaut kas tamlīdzīgs rakstīts grāmatās. Bet es nevaru vairs

apmierināties ar to, ko saka ļaudis, un ar to, kas rakstīts grā-

matās. Man pašai šīs lietas jāpārdomā, jālūko ar tām tikt

skaidrībā.

Helmers. Tu nebūtu skaidrībā par savu stāvokli ģimenē? Vai tev

šādos jautājumos nav nešaubīgs vadonis? Vai tev nav reliģija?

Nora. Ak Tūrval, es jau nemaz lāga nezinu, kas reliģija ir.

Helmers. Ko tu runā?

Nora. Es taču nezinu neko citu kā vienīgi to, ko mācītājs Hansens

stāstīja, kad es gāju iesvētīšanas mācībā. Viņš sacīja, ka reli-

ģija esot gan šis, gan tas. Kad es no šejienes būšu aizgājusi, tad

es, viena būdama, iztirzāšu arī šo jautājumu. Es gribu redzēt,

vai tas ir pareizi, ko mācītājs Hansens teica, jeb vismaz vai

tas ir pareizi attieksmē pret mani.

Helmers. Vai tas ir redzēts un dzirdēts no tik jaunas sievietes! Bet,

ja reliģija tev nevar parādīt īsto ceļu, tad taču atļauj man uz-

purināt tavu sirdsapziņu. Jo morāliskās jūtas tev gan laikam

būs, jeb varbūt tev — atbildi man! — tādu nav?

Nora. Jā, Tūrval, uz šādu jautājumu nemaz nav tik viegli atbildēt.

Es taču to nemaz nezinu. Esmu šaja ziņa galīgi apmulsusi.

Zinu tikai, ka man par šīm lietām ir pavisam citādi ieskati nekā

tev. Nupat es arī dzirdu, ka likumi ir gluži citādi, nekā tos

iedomājos; bet man neiet un neiet galvā, ka šādi likumi ir pa-

reizi. Sievietei neesot tiesības saudzēt savu veco, mirstošo tēvu

vai glābt sava vīra dzīvību! Tam es neticu.

Helmers. Tu runā kā bērns. Tu neizproti sabiedrību, kurā tu dzīvo.

Nora. Nē, es to neizprotu. Bet nu es gribu ar to iepazīties. Es gribu

zināt, kam ir taisnība, — sabiedrībai vai man.

Helmers. Tu esi slima, Nora. Tev ir karstums. Tīri tā liekas, it kā

tu būtu izgājusi no prāta.

Nora. Nekad vēl mans prāts nav bijis tik skaidrs kā šovakar.

Helmers. Un ar skaidru prātu tu atstāj savu vīru un savus bērnus?

Nora. Jā.

Helmers. Tad to var izskaidrot tikai ar vienu.

Nora. Ar ko?

Helmers. Ar to, ka tu mani vairs nemīli.

Nora. Tā ir.

Helmers. Nora! — Un to saki tu!

Nora. Man ļoti žēl, Tūrval, jo tu aizvien pret mani biji tik labs.

Bet es tur neko nevaru darīt. Es tevi vairs nemīlu.

Helmers, ar mokām savaldīdamies. Un arī tas ir skaidrs?

Nora. Jā, pilnīgi. Tāpēc es te vairs negribu palikt.

Helmers. Un vai tu nevari man paskaidrot, kādā kārtā es tavu mī-

lestību esmu pazaudējis?

Nora. Jā, to es varu gan. Tas bija šovakar, kad brīnišķīgais neno-

tika; jo tad es redzēju, ka tu neesi tāds, kādu tevi biju iedo-

mājusies.

Helmers. Dod sīkākus paskaidrojumus; es tevi nesaprotu.

Nora. Es pacietīgi gaidīju astoņus gadus. Kungs dievs, es taču sa-

jēdzu, ka brīnišķīgais nevar tā notikt — kuru katru dienu. Tad

man uzbruka nelaime; un tad es tik nešaubīgi ticēju, ka brī-

nišķīgais notiks. Kad Krogstā vēstule gulēja kastītē, es neva-

rēju ne domāt iedomāties, ka tu pakļausies šā cilvēka noteiku-

miem. Es biju tik pilnīgi pārliecināta, ka tu viņam teiksi: laid

lietu klajā, lai zina visa pasaule! Un kad tas būtu noticis

Helmers. Jā, kas tad būtu? Kad es pats savu sievu būtu pametis

kaunā un negodā — —

Nora. Un, kad tas būtu noticis, tad tu būtu aizgājis un visu ņēmis

uz sevi, un teicis: es esmu vainīgais. Tāda bija mana nesa-

tricināmā ticība.

Helmers. Nora- !

Nora. Tu domā, ka es šādu upuri no tevis nekad nebūtu pieņēmusi?

Protams, ka ne. Bet kāda nozīme gan būtu maniem apgalvo-

jumiem līdzās tavējiem? Tas bija tas brīnišķīgais, ko es ar

izbailēm gaidīju. Un, lai to aizkavētu, es gribēju sev darīt galu.

Helmers. Es tevis dēļ strādātu ar prieku dienu un nakti, Nora; es

tevis dēļ paciestu bēdas un trūkumu. Bet nav tāda cilvēka, kas

ziedotu savu godu tam, ko viņš mīl.

Nora. Simttūkstoš sieviešu to ir darījušas.

Helmers. Ak, tu domā un spried kā neprašas bērns.

Nora. Un kaut arī. Bet tu nedomā un nespried kā vīrs, kam es varētu pieslieties. Kad tavas bailes bija izgaisušas, — nevis par

to, kas varētu gadīties man, bet gan par to, kas varētu notikt

tev, — kad briesmas bija garām, tad tev likās, itin kā nekas

nebūtu bijis. Es biju tavs cīrulītis, taisni tāpat kā pirms tam,

tava lellīte, ko tu turpmāk jo uzmanīgāk nēsātu uz rokām, tāpēc

ka ta tik trausla un variga. Pieceļas. Tūrval, — tai bridi es

atģidos, ka astoņus gadus esmu nodzīvojusi ar svešu vīrieti un

ka man piedzimuši trīs bērni- ak, es nedrīkstu par to ne

domāt! Es varētu sevi saplosīt gabalu gabalos.

Helmers drūmi. Es redzu, es redzu. Patiesi, starp mums atvēries

bezdibenis. Bet Nora, vai tam nevarētu tikt pāri?

Nora. Tāda, kāda es patlaban esmu, es tev neesmu nekāda sieva.

Helmers. Man ir spēks kļūt par citu cilvēku.

Nora. Varbūt — ja tev atņem lelli.

Helmers. Šķirties — šķirties no tevis! Nē, nē, Nora, to es nevaru

aptvert.

Nora ieiet istabā pa labi. Jo svarīgāk, ka tas notiek.

Viņa nāk atpakaļ ar savām virsdrēbēm un mazu ceļa somu, ko !ā

noliek uz krēsla pie galda.

Helmers. Nora, Nora, ne tūlīt! Pagaidi līdz rītdienai.

Nora uzvelk mēteli. Es nevaru sveša vīrieša dzīvoklī pārgulēt nakti.

Helmers. Bet vai tad mēs te nevarētu dzīvot kā brālis un māsa- ?

Nora uzliek cepuri. Tu pats labi zini, ka tas nebūtu uz ilgu lai-

ku - Apmet sev šalli. Ardievu, Tūrval! Mazos es negribu

redzēt. Es zinu, ka viņi ir labākās rokās nekā manējās. Tāda,

kāda es patlaban esmu, es nevaru viņiem nekas būt.

Helmers. Bet vēlāk kādreiz, Nora, — vēlāk?

Nora. Kā lai es to zinu? Es taču nemaz nezinu, kas no manis iz-

nāks.

Helmers. Bet tu esi mana sieva, lai tu būtu kāda būdama.

Nora. Paklausies, Tūrval! Ja sieva atstāj sava vīra māju tā, kā

es tagad daru, tad tam, cik es zinu, pēc likuma vairs nav nekādu

pienākumu pret viņu. Es tevi katrā ziņā atbrīvoju no ikviena

pienākuma. Tu neesi ne ar ko saistīts, tāpat kā es negribu būt

ne ar ko saistīta. Lai abās pusēs būtu pilnīga brīvība. Se tev

tavs gredzens atpakaļ. Atdod man manējo.

Helmers. Arī tas vēl.

Nora. Arī tas.

Helmers. Te tas ir.

Nora. Tā. Tātad tagad viss pagalam. Te es nolieku atslēgas. Saim-

niecībā visnotaļ zinās padomu kalpones — labāk nekā es. Rīt,

kad es būšu aizbraukusi, atnāks Kristīne, lai pievāktu to, kas

pieder man kopš tēva laikiem. To lai viņa man atsūta.

Helmers. Pagalam — pagalam! Nora, vai tu vairs nekad par mani

nedomāsi?

Nora Man droši vien bieži būs jādomā par tevi, par bērniem un

par šo māju.

Helmers. Vai es drīkstu tev rakstīt, Nora?

Nora. Nē, — nekad. To tu nedrīksti.

Helmers. Bet sūtīt es taču tev varēšu-

Nora. Neko. Itin neko.

Helmers.- tev palīdzēt, kad būs vajadzība.

Nora. Nē, es saku. Es no svešiem neko nepieņemu.

Helmers. Nora, — vai es tev nekad nevarēšu būt nekas vairā k?

Nora paņem savu ceļa somu. Ak Tūrval, tad būtu jānotiek visbrī-

nišķīgākajam.

Helmers. Pasaki man, — kas butu visbrīnišķīgākais?

Nora. Mums abiem būtu tā jāpārvēršas, ka — — Ak I urval, es

vairs neticu brīnumiem.

Helmers. Bet es gribu ticēt. Pasaki! Mums butu ta jāparverša»,

ka- ?

Nora. Ka musu kopdzīve varētu kļūt par laulību. Ardievu! Viņa

iziet caur priekšnamu.

Helmers atslīgst uz krēsla pie durvīm un paslēpj seju rokās. Nora!

Nora! Raugās visapkārt un pieceļas. Tukšs. Viņas vairs nav.

Viņā ataust kāda cerība. Visbrīnišķīgākais- ?!

Var dzirdēt, ka apakšā noklaudz durvis.

Content

Ibsens Henriks Leļļu nams

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS