Ibsens Henriks

Pers Gints

Henriks Ibsens

Pers Gints

.

PERSONAS

Oze, zemnieka atraitne • Pers Gints, viņas dēls • Diltas vecai sievas ar labības

maisiem • Aslaks, kalējs • Kāzu viesi, pavārs, spēlmaņi u. c. • Kāds zemnieku

pāris • Solveiga un mazā Helga, viņu meitas • Hegstades zemnieks • Ingrida,

viņa meita Līgavainis un viņa vecāki • Trīs kalnu meitenes • Sieviete zaļa ap-

ģērbā • Dovres vecis • Troļļu virsnieks. Vairāki citi trolli • Troļļu meitenes un

zēni, pāris raganu, kalnu gari, punduri, zemes gari u. c. • Kāds riebīgs puika,

balss tumsā, putna kliedziens • Kari, namiķa sieva • Kotons, Ballons, fon Eberkopfs, Trumpeterstrole — ceļotāji * Zaglis un slēpējs

Anitra, beduinu virsnieka meita • Arābi, verdzenes, dejotājas • Memnona stabs

(dziedošs) • Sfinksa pie Cizē (mēma persona) • Profesors dr. phil. Begrifen-

feldts, trakonama pārvaldnieks Kairā • Huhu, Malabaras krasta valodnieks ••

Huseins, ritzemju ministrs • Fellachs ar karaļa mumiju • Vairāki trakonama

iemītnieki ar sargiem • Norvēģu kuģa kapteinis ar saviem ļaudīm • Svešais ceļotājs • Mācītājs, bēru ļaudis, lensmanis, pogu lējējs un kaila kalsena persona.

Darbība sākas XIX gadu simteņa pirmajos gados uri beidzas mūsu dienās, tā

notiek pa daļai Gudbrandalē un apkārtējos kalnos, pa daļai uz Marokas krastiem, Saharas tuksnesī, Kairas trakonamā, uz jūras utt.

PIRMAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Kalna slīpums ar lapu kokiem pie Ozes pagalma. Strauts gāžas lejup. Vecas

dzirnavas otrā pusē. Karsta vasaras diena. Pers Gints, spēcīgs, gadu divdesmit

vecs puisis, nāk pa taku lejā. Oze, viņa māte, maza un kalsena, nāk viņam

nopakaļus. Viņa ir dusmīga un bar to.

Oze. Per, tu melo!

Pers Gints neapstādamies.

Nē, tas tiesa!

Oze. Nu tad zvēri, ja tas tā!

Pers Gints. Kāpēc zvērēt?

Oze. Fu! Ja tiesa,

Kāpēc baidies zvēresta?

Pers Gints apstājas.

Zvēru, ka las tā paties!

Oze viņam priekšā.

Un tu matēs nekaunies?

Mēnešiem pa lauku klīst

Pašā īstā siena pļaujā,

Stirnas dzenāt gaitā straujā,

Kamēr skrandas svarkirm plīst.

Kur tad bise, medījums?

Un tad beidzot dienas laikā

Izdomāts šis stāstījums,

Lai man melus teiktu vaiga? —

Nu, kur satiki to briedi?

Pers Gints. Gendinaizā.

Oze smejas zobodama.

Jā, kā tad!

Pers Gints. Vējš tik asi gaudoja;

CeļŠ man bij gar kalna sliedi.

Bij tak jāiet biezumā

Cauri tikt —

Oze arvien tāpat.

Nu jā, kā tad!

Pers Gints. Apstādamies dzirdu: knaši

Kaš viņš sniegu, nagi brikš;

Redzu viņa raga galu.

Klusām biezoknim gar malu

Lienu neapstādamies

Un ko redzu — ak mans dievs! —

Briedis liels un tauks, kā tava

Acs gan redzējusi nava!

Oze. Protams, ne!

Pers Gints. Te šāviens knakš.

Briedis sabrūk; acumirklī

Mugurā tam esmu — brakš! —

Jāšus uzmeties it stingri.

Kreisā ausī ieķēros

Un ar nazi taisījos

Pakausī tam durt; tik mirklis —

Hei! Tad palecas viņš vingri,

Visās četrās saslienas

Un ar ragu man no rokām

Nazi, maksti izsit tas

Un tad piemiedz ne pa jokam

Sev ar ragiem mani klāt

Kā ar stangām; tad ar strauju

Gaitu nes pa Gendinkrauju

Mani aši projām, māt.

Oze negribot. Dieviņ mīļais!

Pers Gints. Māt, vai būsi

Gendinkrauju redzējusi?

Savu jūdzi gara tā,

Augšā tikai izkapts plata,

Mūža sniegiem apsegta.

Ledus klinti acs tik skata,

Dziļumos blenž ūdeņi.

Melni, smagi, tūkstoš pēdu,

Nomiruši dziļumi

Apņem visu kalnu grēdu;

Tur kā vējš viņš mani nes —

Pirmoreiz tā jāju es!

Pretī mūsu skrējienam

Tā kā saules dzirkstis deja

Pāri ērgļu mugurām,

Kuras lejā saredzēju

Es starp mums un ūdeņiem;

Tie kā dūnas gaisos klīda.

Sļūdons gāzās sabrukdams,

Takta troksni nedzirdēju,

Tikai viesuļgaru deju

Redzēju; gaiss zibšņodams

Acis, ausis reibināja.

Oze kā apreibusi.

Žēlīgs dievs!

Pers Gints. Tad nejauši

Mūsu priekšā spēcīgi

Rubens paceļas un sitas.

Spārnus gaisā kuldams, tas

Briedim pierē atsitas.

Pēkšņi bailēs nemanītās

Briedis citu gaitu sāk

Un kā akmens lejā nāk

Līdz ar mani melnā dzelmē!

Oze streipuļo un pieķeras pie kāda koka stumbra.

Pers Gints paliek pie sava stāsta.

Kalnu sienu melnā kvelme

Garām. Zem mums tukšums salts.

Cauri miglas mākoņskaram,

Cauri lielam kaiju baram,

Kuras gaisā šūpojas,

Juka visur brēkdamas,

Lejup, lejup, lejup vien

Bet mums pretī, redzu, skrien

Kaut kas balts, kā sniegs tik balts.

Māt, tas mūsu attēls bija,

Kuru skats man samanīja, —

Tas pret dzelmi aši lija

Stāvā, klusā kritienā.

Dzijums mūs tur sagaidīja.

Oze, pēc gaisa slāpdama.

Per, teic drīz, kas notika!

Pers Gints. Gaisa briedis, dzelmes briedis —

Pēkšņi tos kāds kopā sviedis,

Tā ka šļakats gaisā šaujas.

Vilnis mums tad apkārt skaujas.

Tad pēc brīža redzam krastu,

Briedis turp nes savu nastu, —

Cieti turos es pie viņa

Un — nu esmu te-

Oze. Bet briedis?

Pers Gints. Aizgāja viņš savā ziņā.

Taisa ķērienu ar pirkstiem, apsviežas riņķī uz papēža.

Ja tu sastop to, nem cieti!

Oze. Un tu kaklu nenolauzi?

Un tev kajas veselas?

Mugurkauls vēl kopā turas?

Ak kungs dievs, paldies, ka klausi

Lūgšanām un dzīvs vēl tas!

Bikses gan ir skrandās, pušu,

Bet ar to es mierā būšu,

Ka tik sveiks un vesels pats

Un no briesmām pasargāts.

Pēkšņi apklust, apdomājas, skatās uz viņu ar lielām

acīm un vaļēju muti un ilgi nevar atrast vārdus, ko

teikt, beidzot izgrūž steigdamās.

Velns tu tavu melošanu!

A, senlaikus atminos,

Jaunas meitas laiku manu, —

Gudbrands Glezne bija tas,

Kuram tas reiz gadījās,

Ko tu stāsti, tajos laikos,

Nevis tev —

Pers Gints. Jā gan, man ar.

Tas jau otrreiz notikt var.

Oze ļauni, dzeļoši.

Jā, un melus staipīt var,

Izgreznot pēc patikšanas,

Lāpīt tos jau katrs manās.

Labi proti tu to ar,

Un to nu tu darīji —

Itin viss tik lieliski:

Lejā ērgļu muguras,

Mirdzums, šalkas, šis un tas,

Kamēr beidzot samelots —

Vecs par jaunu pārveidots.

Pers Gints. Ja kāds cits to teiktu man,

Sistu to bez žēlastības!

Oze raudādama.

Ak, nudien man nomirt gribas!

Dievs, jel nāvi dod man tu!

Lūdzu, raudu — nespēju

Dēlu glābt no nekrietnības.

Pers Gints. Mīlā, labā mārnulīt,

Taisnība tev šoreizīt.

Esi priecīga tik —

Oze. Klusi!

Esmu tik daudz pārcietusi,

Kā lai varu priecāties?

Ak, šīs bēdas visu mūžu!

Ak, ko atraitne es gūšu —

Kaunu, lāstus tik, ak dievs! Raud atkal.

Kur nu tagad, prasīt gribas,

Visas senās bagātības,

Vectēvs Rasmus Gints ko krāja?

Pilna bij tad klēts un māja.

Tēvs tavs lietot prata viņas —

Nauda ripoja bez ziņas.

Visās malās bij tam mājas,

Spožas karietes, kā klājas.

Bij tam dzīru dienas ciemā

Trokšņa pilnas katrā ziemā,

Katrs viesis sienā kausu

Svieda, kad bij dzēris sausu!

Pers Gints. Un kur sniegs, kas nokusis?

Oze. Nesmej māti, nelietis!

Re, kā māja izskatās:

Katrā logā lupatas,

Sētas, žogi sakrituši.

Lauki zālēm apauguši,

Lopiņiem nav pajumta,

Izķīlātājs nāk ik dienas.

Pers Gints. Pietiek, man jau apnika.

Kad pagalam laimes dienas,

Jāklausās tik žēlabās!

Oze. Protams, neatzels vairs tās,

Bet vēl vienmēr esi tu

Pilns ar kādu lepnumu.

Tā kā reiz, kad garīdznieks

Kāds no Kopenhāgenas

Te pie tēva ciemojās, —

Prasīja pēc vārda tava,

Teica, ka tev prinča slava.

Un tad tēvs kā bagātnieks

Deva zirgu, kamanas,

Kā kad pelnījs būtu tas

Nezin kādu pateicību.

Ak, to laiku bagatību!

Prāvests, kapteins diendienā

Dzēra te un trakoja,

Kamēr viss bij notērēts,

Kamēr beigts bij katrs grasis, —

Tēvs tavs Jons tad lupatlasis

Kļuva — tā tas notikt mēdz.

Izslauka ar priekšautu acis.

Ak, tu esi spēcīgs nu,

Varētu gan pažēlot

Savu veco māmiņu,

Mājas, laukus apkopjot,

Viss lai postā neaizietu. Raud atkal.

Dievs mums tiešām palīdzētu,

Sāktu viss uz labu iet.

Ja tu, sliņķi, negulētu

Te tik, mūžam sapņodams.

Ej tu ciemā, bēg tad meitas,

Paliek tukšs ik svētku nams.

Bezgodis un kauslis esi,

Asras man un kaunu nesi.

Pers Gints iet nost no viņas. Liec man mieru

Oze iet viņam pakaļ.

Vai tu vari

Liegt, ka pirmais kauslis biji?

Tu tak visus sasmalstīji

Lundā, kad kā suņi traki

Plēsāties? Nu, ko tu saki?

Kalējs Aslaks sists ar vari.

Kas tad viņam toreiz roku

Izlauza uri pirkstus arī?

Pers Gints. Kas tev stāstīja to joku?

Oze dusmās.

Vaidus dzirdējusi Kari!

Pers Gints kasa elkoni.

Jā, bet kliedzējs biju es.

Oze. Tu?

Pers Gints. Jā, piekauts tiku es.

Oze. Kāpēc tā?

Pers Gints. Māt, — tam ir nags!

Oze. Kam ir nags?

Pers Gints. Nu, Aslakam.

Oze. Tfu! Un to tu atļauj tam,

Tādam dienas zaglim, niekam,

Tādam plikam diedelniekam,

Atļauj sevi piekaut tādam. Raud tālāk.

Daudz jau negoda un kauna

Cietu es, un nu no jauna

Nāk vēl klat šis gadījums.

Lai tam būtu diez kāds nags, —

Vai tev ncbij varenaks?

Pers Ginta. Vai es tieku sists vai situ,

Vaidus dzird tik — neko citu. Smejas. .

Apmierinies, mat!

Oze. Vai šoreiz

Atkal melo tu?

Pers Gints. Jā, šoreiz

Slauki asaras ar prieku. Savelk kreiso roku dūrē..

Skat, ar šitiem laužņiem es

Saturēju to kā nieku,

Un ar šito gāzu es —

Oze. Dieviņ, tādu negantnieku!

Kapā iedzīsi tu mani!

Pers Gints. Māmiņ, vai tu nesamani —

Simtreiz vairāk vērta tu.

Tici, mīlā, labā māt,

Es tev gribu sagādāt

Ļaudīs godu lielisku;

Pagaid tik, lai var tavs dēls

Sasniegt to, kas tiešām cēls!

Oze zobodama. Tu?

Pers Gints. Kas zin, ko iespēj kāds!

Oze. Ak, kad reiz tik spētu tu,

Ja tev pieaugtu tik prāts, —

Uzlikt biksēm ielāpu!

Pers Gints aizkaitināts.

Ķeizars, karalis es būšu!

Oze. Dieviņ, manu sūru mūžu, —

Nu jau laikam sajukt saks!

Pers Gints. Redzēsi, tā stunda nāks!

Oze. Jā, tik gaidi, gaidi vien —

To tik dzirdu katru dien!

Pers Gints. Māt, tas notiks!

Oze. Muti ciet!

Tev jau prāts uz galu iet.

Nu, kaut ko tu sasniegtu,

Ja ikkatru mīļu dienu

Nelielītos tā arvienu,

Melus vienreiz atmestu.

Hegstadē bij meitēns drošs,

Un, ja gribējis tik būtu,

Sen jau to par sievu gūtu.

Pers Gints. Tā?

Oze. Jā, vecim spēka nava

Savam bērnam pretoties.

Stūrgalvīgs viņš gan pārlieku,

Tomēr beidzot pats ar prieku

Būtu meitai pieļāvies.

Ja tik nāktu griba tava. Sāk atkal raudāt.

Ak, un viņa — bagātniece,

Gruntniece! Per, padomā,

Ja vien gribējis tu būtu —

Sen jau ļ>ūtu tava tā;

Līgavaiņa svārkus šūtu .. .

Pers Gints aši.

Nāc, lai viņa saka «jā»!

Oze. Kurp?

Pers Gints. Uz Hegstadi!

Oze. Ak tā —

Vēlu nu šī preclba!

Pers Gints. Kāpēc tā?

Oze. Man raudas nāk!

Kamēr tu ar briedi jāji —

Pers Gints. Nu?

Oze šņukstēdama. Kamēr gaisā lidināji,

Ir, kas laimi paņemt māk, —

Nu Mads Mojens viņu ņems!

Pers Gints. Viņš? Tas lempis! Ej nu, ej nu!

Oze. Jā, šī tagad precēs to.

Pers Gints. Pagaid te, lai zirgu ratos

Aizjūdzu. Crib iet.

Oze. Jel netrako!

Rīt jau kāzas svinēs viņa.

Pers Gints. Tātad šovakar vēl laiks!

Oze. Kaunies, nu pēc plānprātiņa

Gribi izlikties, es skatos.

Pers Gints. Apmierinies! Viss būs labi. Kliedz un smejas.

Opā, māt! Lai paliek rati,

Seglos laiks! Nu, skaties pati! Pacel viņu augsti gaisā.

Oze iekliedzas.

Palaid!

Pers Gints. Ne, uz manam rokam

Jātiek tev ir kāzu godā. Brien upe.

Oze. Glābiet! Kungs! Tas nav pa jokam!

Per, mēs slīksim-

Pers Gints. Nē, pie joda!

Gribu nāvi līksmāku.

Oze. Protams, kārts reiz tiksi tu. Plēš viņam matus.

Ak tu nezvērs!

Pers Gints. Mierā nu!

Te ir glums, es kritīšu.

Oze. Ēzeli!

Pers Gints. Tik lamā droši,

Vīrs var smieties nicinoši.

Tā, drīz būsim krastmalā.

Oze. Turi ciet!

Pers Gints. Jā, opapā!

Nu tu briedim mugura. Lēkšus skriedams.

Saki tik, uz kuru pusi!

Oze. Vai, nu nāve pienākusi!

Pers Gints. Skat, jau upei būtu cauri. Izbrien malā*.

Dod nu bukam bučiņu

Par to pāri celšanu!

Oze dod viņam pliki.

Se tev bučiņa pa pauri!

Pers Gints. Au, tā alga bij par stipru!

Oze. Palaid!

Pers Gints. Nu tik derības:

Tu man precniece un palīgs.

Saki vecim, Mojens tas,

Ko šī precēs, muļķis galīgs —

Oze. Laid!

Pers Gints. Un beidzot pastāsti,

Kas Pers Gints par skaistuli!

Oze. Jā, tam vari ticēt tu!

Došu labu spriedumu,

Atklāšu es visus niķus,

Visus tavus velna stiķus —

Paslēpts netiks it nekas.

Pers Gints. Tā?

Oze, dusmās spārdīdamās.

Līdz vecais suņus rīda

Virsū tev, tu plikadīda,

Tikmēr visu stāstīšu.

Pers Gints. Hm, tad viens es aizeju.

Oze. Jā, bet es uz pēdām līdzi!

Pers Gints. Māt, tev spēka nav vairs gan.

Oze. Ko? Vairs spēka nebūs man!

Ak, es varu akmeņus

Ēst un kramus, klintis līdzi!

Palaid!

Pers Gints. Jā, kad soli man tu —

Oze. It nekā! Kas tev par mantu,

To es gan tiem pateikšu!

Pers Gints. Labāk, ja tu gaidītu.

Oze. Nē, nekad! Man jāsteidza*.

Pers Gints. Velti.

Oze. Ko tu gribi darīt?

Pers Gints. Uzcelt tevi dzirnavās.

Viņš uzsēdina to uz dzirnavu jumta. Oze kliedz.

Oze. Nocel nost!

Pers Gints. Ko gribi darīt?

Oze. Blēdis!

Pers Gints. Mīļā māmulīt!

Oze sviež viņam ar velēnas gabalu.

Nocel zemē un tūlīt!

Pers Gints. Nedrīkstu, kaut spētu arī. Nāk viņai tuvāk.

Sēdi mierā! Ko tu dari?

Nespārdies un valdi kājas,

Nemet akmeņus no mājas!

Citādi, man tiešām rādās,

Nāksi zemē.

Oze. Pintiķis!

Pers Gints. Savaldies!

Oze. Kaut tevi drīzāk

Velns pa gaisu aizrāvis!

Pers Gints. Kaunies!

Oze. Tvi! Tu!

Pers Gints. Labāk dodi

Līdz man tavu svētīšanu.

Dosi, vai?

Oze. Nu, pag, — dievs sodi!

Gan tu pieminēsi mani!

Pers Gints. Tad ardievu, mīļo māt!

Sēdi vien, drīz būšu klāt.

Iet prom, bet atgriežas atpakaļ, krata draudēdams

ar pirkstu un saka:

Nenokrīti! Uzmanies! Aiziet.

Oze. Per! Viņš projām, dieviņ tētiņ!

Jājējs, melu maiss! Jel dzirdi!

Ak, nekā! Nu varu svētīt. Kliedz.

Glābiet, reibons apņem sirdi!

Divas vecenes ar maisiem uz muguras nāk lejup uz dzirnavām.

Pirmā vecene. Dzi! Kas kliedz?

Oze. Tā esmu es!

Otrā vecene. Oze! Skaties — čukurā?!

Oze. Ak, jau drīz no pasaules

Būšu prom es mūžībā.

Pirmā vecene. Laimi ceļā!

Oze. Sniedziet kāpnes,

Gribu nokāpt! Velna Pers-

Otrā vecene. Jūsu dēls?

Oze. Jūs tagad redzat,

Ko var izdarīt tāds nerrs.

Pirmā vecene. Redzam gan.

Oze. Tad palīdziet,

Man uz Hegstadi ceļš iet.

Otrā vecene. Viņš ir tur?

Pirmā vecene. Tad ticiet droši!

Kalējs sitīs uzvaroši.

Oze, rokas lauzīdama.

Dieviņ mīļais, līdzi viņam,

Manam mīlam puisēniņam!

Pirmā vecene. Ak, ja kādam stunda klātu,

Lai tad mirst — kad kapa malā!

Otrā vecene. Viņai kliedzot zūd vai prāts. Sauc augšup uz kalnu

Ejvind, Anders! Nāciet kāds!

Kāda vīrieša balss. Kas tur ir?

Otrā vecene. Pers Gints ir māti

Cēlis dzirnu jumta galā!

OTRA AINA

Mazs, ar krūmiem un zālēm apaudzis pakalns. Garām iet lielceļš; tam priekšā

sēta. Pers Gints nāk augšup pa kādu kājceliņu; iet aši pie žoga, apstājas un

skatās tālumā.

Pers Gints. Tur Hegstade. Drīz būšu klātu.

Vai Ingrida viena, tur mīļu prātu?

Paiet gabaliņu tālāk, tad apdomājas.

Nē, kāznieku pagalmā mudž, ka biezs;

Varbūt būs labāk, ka brīdi gaidu.

Atkāpjas soli atpakaļ no loga.

Bet, liekas, te arī kāds nāks un ies,

Patiesi, es sajūtu savādu baidu.

Atiet dažus soļus no žoga un sčk Ithluliligi lauzt krumu zarus.

Kaut būtu klāt kāda lāse laba

Vai kaut varētu aiziet nemanīts

Vai nepazīts; tomēr, kad bailīga daba,

Tad labāk, ja krietns malks iebaudīts.

Aši, kā sabaidīts apskatās uz visām pusēm; tad paslēpjas

krūmos. Daži ļaudis ar kāzu dāvanām un raušiem iet garām

uz kāzu namu.

Kāds vīrs sarunā. Viņa tēvs bija žūpa, mātei prātinš vāji.

Kāda sieva. Kas tur par brīnumu, kadels ir trakota js. Ļaudis

iet tālāk.

Drīz pēc tam parādās Pers Gints; viņš ir sarkans no

kauna un skatās tiem pakaļ.

Pers Gints paklusām.

Vai tie par mani melsa? Ar piespiestu žestu.

Ak, lai tik mēda!

Ka tik es dzīvs, tad kāda man bēda!

Nometas zālē; guļ ilgi uz muguras, rokas zem galvas

palicis, un skatās gaisa augstumos.

Cik savāds mākonis! Kā zirgs, nudien;

Uz viņa jājējs un segli un pavads.

Tam pakaļ vecene, tai runga — zirgs savāds,

Tā māte, tā lamājas vien:

Per bezgods!- Aizver pamazām acis.

Ja nu tai ir ba īss:

Pulka priekšā Pers Gints jāj visvarenais.

Zirgs sudrabā greznots, zelta pakavi tam;

Bruņu cimdi un pieši skan jājējam.

Mētelis plats un no zīda tīra;

Braši pavadoņi jāj cēli, vīrs aiz vīra.

Bet uz zirga tik vingri nesēž neviens,

Un saulē tā nemirdz il neviens.

Ļaužu pulks aiz pulka stāv ielās platās,

Cepures noņem un skatās, skalas.

Sievas paklanās. Kas gan nepazītu:

Ķeizars Pers Gints ar milzīgu svilu.

Skaidri redzams, ka zelta viņam nav maz:

Kaisa dukātus ielās kā pelavas.

Un katrs, kas grib, sev mantu krāj;

Pers Gints pār jūru projām jāj.

Anglijas prinči stāv krastā un gaida, gaida;

Anglijas lēdijas dara to pašu un smaida.

Anglijas lordi un pats karalis, — tas

No troņa sēdekļa sveicinot pieceļas.

Un karalis noņem sev kroni un saka-

Kalējs Aslaks uz dažiem citiem, ar kuriem viņš iet garām

gar žogu.

Pers Gints kā cūka piedzēris!

Pers Gints pieceļas pussēdus. Ko, karalis?

Kalējs Aslaks. Puis, celies! Vai apreibis?

Pers Gints. Ak velns! Tas kalējs! Ko gribi tu?

Kalējs uz citiem.

Viņš izguļ vēl Lundas reibumu.

Pers Gints pietrūkstas kājās.

Ej projām ar labu!

Kalējs. To darīšu, jā.

Bet teic, puis, — no kurienes nāc tagad tā?

Vai aizbēdzis biji vai burvībā?

Pers Gints. Es, kalēj, brīnumdarbus darīju.

Kalējs met ar acīm citiem.

Tad stāsti, Per!

Pers Gints. Kas citiem par dalību?

% Kalējs pēc brītiņa.

Tu ej uz Hegstadi?

Pers Gints. Nē.

Kalējs. Ak jā!

Reiz teica, tam skuķim tu padomā.

Pers Gints. Tu bāba!

Kalējs atraujas drusku.

Per, mīļais, jel neskaisties,

Nav Ingridas — citu var lūkoties;

Jona Ginta dēlam ir diezgan izvēles —

Gan telītes jaunas, gan atraitnes-

Pers Gints. Ej peklē!

Kalējs. Gan kāda pa prātam tev būs.

Ardievu! Es teikšu tai sveicienus.

Visi aiziet smiedamies un sačukstēdamies.

Pers Gints skatās tiem brīdi pakaļ, tad pagriežas pēkšņi atpakaļ.

Manis dēļ Hegstades skuķis var precēties,

Ar ko tik tam tīk! Kas man lur daļas! Apskata sevi.

Bikses pušu, ap stilbiem lupatas maļas.

Kaut būtu jel ar ko apģērbties! Piesper kāju.

Ar vienu rāvienu izdzītu

No viņiem es šito necieņu. Pēkšņi paskatās visapkārt.

Kas tas? Tā likās, ka svilpotu

Kāds augšā, kad smiekli jātur pret gribu?

Es iešu pie mātes.

Iet, bet paliek stāvot un klausās uz kāzu nama pusi.

Hm, nu jau iet vaļā, —

Meitas un puiši dej pulkā tik skaļā.

Ak velns, kā tas sauc un vilina!

Bet māte sēž dzirnavu čukurā …

Acis viņam griežas atkal uz kāzu nama pusi; viņš lēkā un smejas.

Opā! Nu hallingu2 rauj tik traki!

Jā, Gutorms, tas kustina kājas un gūžas!

Tur čalo kā upe, kad atvarā grūžas.

Un mirdzošas meitenes skrien, — nu saki!

Jods rāvis! Man jāsteidzas aši!

Pārlec ar vienu rāvienu pār žogu un dodas prom pa ce/u.

TREŠĀ AINA

Hegstades pagalms. Dzīvojamā māja vidū attālāk. Daudz viesu. Uz pagalma

maura turpinās deja. Pie kāda galda sēž spēlmaņi. Pavārs stāv durvīs. No vir-

tuves sievietes iet šurp un turp no vienas ēkas uz otru. Vecāki ļaudis sēž nomalē

sarunādamies.

Kāda sieviete apsēžas kādā ļaužu grupā uz baļķa.

Līgava? Ja, tā gan raud mazliet;

Bet viņas jau visas sakumā tādas.

Pavārs uz cita pulciņa ļaudīm.

Te malciņš labs, jel garšojiet!

Kāds virs. Paldies! Mums galvas jau reibinātas.

Kāds jauns puisis saka spēlmanim, skriedams garam ar meiteni.

Ē Gutorm, nu vairs netaupi stīgas!

Meitene. Pār pļavu un lauku lai atskan līgas!

Meitas riņķī ap kādu jaunu puisi, kas dejo.

Tas tīk bij lēciens!

Kāda meita. Viņš ir apbrīnojams!

Puisis dejodams.

Te nestāv man priekšā ne žogs, ne nams!

Līgavainis nošļucis tuvojas tēvam, kas sarunājas ar dažiem

citiem, un parausta to aiz vestes.

Viņa negrib, tēv, viņa spītīga!

Tēvs. Ko negrib?

Līgavainis. Viņa ir ieslēgusies.

Tēvs. Tad meklē atslēgu, negories!

Līgavainis. Kur atrast to?

Tēvs. Muļķis tu, vairāk nekā!

Atgriežas atkal pie citiem. Līgavainis grozīdamies aiziet pa pagalmu.

Kāds puisis no otras puses mājai.

Meitas, nu tik sāksies tracis, nudien!

Pers Gints ir klāt!

Kalējs. Kas viņu lūdzis?

Pavārs. Neviens. Ieiet istabā.

Kalējs uz meitām.

Kad runā ar jums, tad neklausiet viņu!

Kāda meita citām.

Nē, izliksimies, ka neredzam viņu.

Pers Gints nāk sakarsis, strauji; apstājas pulkā un sit plaukstas.

Kura straujāk no jums te dejo un skrien?

Kāda, kurai viņš tuvojas. Es ne.

Cita tāpat. Es arī ne.

Trešā. Un es jau nemaz.

Pers Gints uz ceturto.

Nāc tu tad, līdz labaka pieteicas!

Meita aizgriežas. Nav vaļas man.

Pers Gints uz piekto.

Tad tu!

Meita aiziedama.

Man jāiet mājās.

Pers Gints. Šovakar? Vai tad bez prāta tu?

Kalējs tūlīt, dzirdami uz Peru.

Skat, Per, ar kādu veci tā dejo nu.

Pers Gints pagriežas aši pret kādu vecāku vīru.

Kura brīva te?

Vīrs. Meklē pats! Tev ir kājas. Aiziet.

Pers Gints uzreiz apklust. Viņš skatās neomulīgi un pārsteigts ļaužu

pulkā. Visi skatās uz viņu, bet neviens nerunā, Viņi tuvojas citam

pulciņam. Kur vien viņš iet, viss paliek klusu; kad viņš aiziet, ļaudis;

smaida un noskatās pakaļ.

Pers Gints klusām.

Katram ļauns smīns un čukstiens tāds,

It kā kad zāģi vīlētu kāds! Viņš dodas gar sētu prom

Solveiga ar mazo Helgu pie rokas savu vecāku pavadīta

ienāk pagalmā.

Kāds vīrs kādam citam, kas tuvāk pie Pēra Ginta.

Tie ļaudis ir sveši.

Otrs. No vakariem?

Pirmais. No Hedales.

Otrs. Jā, no kalniešiem!

Pers Gints stājas gājējiem ceļā, rāda uz Solveigu un prasa

viņas tēvam.

Vai drīkstu es dejot ar to?

Tēvs laipni. Kāpēc ne;

Bet papriekš mums mājastēvs jāsveicina. Ieiet iekšā.

Pavārs, piesolīdams Peram dzeramo.

Ja esi nācis, tad lūpas tev jāslapina.

Pers Gints skatās vienmēr pakaļ gājējiem.

Paldies! Man slāpju nav ne mazāko.

Pavārs iet tālāk; Pers Gints skatās uz istabu un smejas.

Kāds mirdzums! Tādas neesmu redzējis.

Jaunās kurpes un baltā lakatiņā!

Rokā mātes priekšauta stūrītis

Un mutauta dziesmu grāmatiņa!

Man jāredz iis meitēns. Grib iet istabā.

Kāds puisis. Per, vai tu jau ej

Projām?

Pers Gints. Vēl ne.

Puisis. Kur tad tu skrej! Saņem viņu pie pleca un grib atturc

Pers Gints. Laid mani garām!

Puisis. Tev no kalēja bailes?

Pers Gints. Man bailes?

Puisis. Varbūt atmini Lundas spailes?

Pulks smejas un aiziet uz dejas laukumu.

Solveiga durvīs.

Tu esi tas puisis, kas gribēja dejot?

17* 259

Pers Gints. Jā gan! Vai tu to aizmirsi, iekšā ejot?

Ņem viņu pie rokas.

Tad nāc!

Solveiga. Tik ne ilgi, teica man māte!

Pers Gints. Ko māte? Tu diezgan gudra jau pati!

Solveiga. Tu zobojies!

Pers Gints. Nē, tu liela, to redzēt var.

Solveiga. Esmu iesvētīta tikai šo pavasar.

Pers Gints. Kā sauc tevi? Pasaki man!

Solveiga. Solveiga. — Un tavs vārds kā skan?

Pers Gints. Es esmu Pers Gints.

Solveiga atrauj roku no viņa.

Vai dieviņ, ak, ak!

Pers Gints. Kas nu?

Solveiga. Man prievīte jāsasien kārtīgāk.

Aiziet no viņa.

Līgavainis parausta savu māti pie drēbēm.

Tā negrib, māt!

Māte. Negrib? Kas?

Līgavainis. Negrib, māt!

Māte. Kas?

Līgavainis. Tā ir klētī un neatgriež atslēgas.

Tēvs klusām un dusmīgi.

Ak, tevi pie siles tik vajag siet!

Māte. Gan pielausies viņa, tik aprimstiet!

Viņi aiziei.

Kāds puisis kas nāk ar citiem no dejas laukuma.

Gribi šņabi, Per?

Pers Gints. Nē.

Puisis. Tikai lāsīti?

Pers Gints skatās drūmi uz viņu.

Vai tev ir klāt?

Puisis. Ojā, var dabūt tūlīt.

Izvelk no kabatas pudeli un dzer.

Ā! Kā tas pārņem! — Nu?

Pers Gints. Dod paraudzīt! Dzer.

Kāds cits. Nu, tad no mana ar paraugi!

Pers Gints. Nē.

Tas pats. Ak nieki, tas nenāks par ļaunu. Dzer, dzerf

Pers Gints. Tad dod, kādu malku lai raunu!

Dzer atkal.

Kāda meita pusbalsī. Iesim prom.

Pers Gints. Vai tev bail no manis, ko?

Trešais puisis. Kam bailes nav no tevis, jo Lundā

Savu mākslu tu rādīji vienā stundā.

Pers Gints. Kad gribu, es varu vēl vairāk par to!

Pirmais puisis čukstēdams.

Nu laiks ir!

Vairāki puiši stājas riņķī ap viņu.

Nu, tad rādi mums ar!

Pers Gints. Lai rītā!

Citi. Nē, nē! Tūlīt šovakar!

Kāda meita. Vai proti burt, Per?

Pers Gints. Es varu saistīt velnu.

Kāds vīrs. To prata jau mana vecmāmuļa ar!

Pers Gints. Tu melo; to vienīgi es tik varu.

Riekstā iedzinu es to vēl šo pavasar.

Tur tārpa caurumiņš bija —

Vairāki smiedamies.

Jā ' iā!

Pers Gints. Gan staipijas tas, lūdzās, gan raudaja.

Gan solīja maksu —

Kāds no pulka. Bet tu spiedi ar varu?

Pers Gints. Jā gan. Un, kad caurums bija aiztaisīts,.

Tad bij ko dzirdēt, kā tas rūc un sīc!

Kāda meita. Ko domā!

Pers Gints. Jā, taisni kā kamene.

Meita. Vai viņš tev vēl tagad riekstā?

Pers Gints. Ak nē,

Sen atkal jau tālu viņš pasaulē.

Tik viņa dēļ kalējs ar mani naidā.

Kāds puisis. Nu skaties!

Pers Gints. Es kalējam palūdzu,

Lai pārsit viņš to rieksta čaumalu,

Bet Aslakam roka, kā zināt, slaida,

Uz laktas riekstu uzlika tas

Un sita krietni, ka pienakas.

Kāda balss no pulka. Un velns bija beigts?

Pers Gints. Beigts jau nu ne —

Velns skrēja kā uguns vērpele

Ar lielu troksni caur jumtu cauri —

Vairāki. Un kalējs?

Pers Gints. Brīnījās un kasīja pauri.

No ta laika musu draudzība gala.

Vispārēji smiekli.

Daži. Tas bija smalki!

Citi. Tas viņa labākais joks!

Pers Gints. Jums liekas, es jokojos tagad?

Kāds vīrs. Ak nē,

To visu es dzirdēju senatnē

No vectēva mana.

Pers Gints. Tu melo, spoks!

Tas gadījās man!

Vīrs. Kā arvien.

Pers Gints, piesizdams ar papēdi.

Jā, es varu

Uz zelta zirga pa gaisu jāt!

Es varu vēl daudz ko, ja tikai daru!

Kāds no pulka. Jaj, Per!

Daudzi. Jā, to mēs gribam labprāt!

Pers Gints. Nav vajadzīgs tā lūgt un skubināt,

Kā vētra es skriešu pāri pār mājām!

Visa draudze tad kritīs man pie kājām!

Kāds vecāks vīrs. Nu viņš ir pilnīgi traks.

Kāds cits. Tas nerrs!

Trešais. Balamute!

Ceturtais. Melis!

Pers Gints draud viņam.

To darīs reiz Pers!

Kāds vīrs, pa pusei piedzēries.

Tik pagaidi, gan reiz tu algu gūsi!

Vairāki. Gan acis taps zilas, kad ģērēts kļūsi!

Pulks izklīst; vecākie dusmīgi, jaunie smiedamies un zobodamies.

Līgavainis, pienākdams viņam gluži klāt.

Vai tiesa, Per, — tu jājot pa gaisu?

Pers Gints īsi.

Jā, droši, Mad, kad tik iegribas man.

Līgavainis. Tad tev ir arī mētelis neredzamais?

Pers Gints. Tu doma — cepure? Protams, ja gan.

Aizgriežas nost no viņa.

Solveiga iet pār pagalmu ar Helgu pie rokas.

Pers Gints. Solveig! Tas labi, ka tagad tu nāc!

Tver viņu aiz rokas.

Nu griezīšu dejā tevi, ka prieks!

Solveiga. Laid mani!

Pers Gints. Kāpēc?

Solveiga. Tu pārgalvnieks.

Pers Gints. Pat briedim ir vasarā nevaldāms prāts.

Nāc tikai, meitēn, un neliedzies!

Solveiga atvelk roku.

Liec mieru!

Pers Gints. Nu, kāpēc?

Solveiga. Tu piedzēries.

Aiziet ar Helgu prom.

Pers Gints. Te jāizvelk būtu ass nazis

Un jācērt, vai priekšā šis vai tas!

Līgavainis piegrūž viņam ar elkoni.

Vai nevari ielaist mani pie līgavas?

Pers Gints izklaidīgi.

Kur ir tā?

Līgavainis. Klētī.

Pers Gints. Klētī? Ak tā.

Līgavainis. Ak Per, tu tik manīgs! Nāc palīgā!

Pers Gints. Nē, man prātā gan nav tagad tas.

Pēkšņi viņš apdomājas, klusi un aši saka līgavainim.

Ingrida klētī! Tuvojas Solveigai.

Vai tu apdomajies?

Solveiga grib aiziet; viņš stājas cc/ū.

Tu kaunies, ka esmu tik noplīsis?

Solveiga ātri.

Nē, nē, tu noplīsis neesi vis!

Pers Gints. Nu tad — es esmu arī iedzēris.

Bet tā bija tava vaina, paties, —

Tu pievīli mani. Nu, nāc!

Solveiga. Nedrīkstu!

Pers Gints. Tu baidies?

Solveiga. No tēva.

Pers Gints. No tēva? Vai tas

Aiz matiem plūc? Soda? Saki nu!

Solveiga. Ko lai es saku?

Pers Gints. Vai pieturas

Tēvs, māte pie svētuļiem, — nu, jel teic!

Vai negribi runāt?

Solveiga. Liec mierā un beidz!

Pers Gints. Nē! Apspiestā balsī, bet pilns dusmu un draudu.

Tad par trolli es pārvērtīšos!

Pie tavas gultas es nākšu, kad būs divpadsmit:

Es skrāpēšu, šņākšu un tev apkārt tīšos,

Tev liksies, kāds kaķis grib sabaidīt,

Bet — tas būšu es; tavas asinis izsūkšu

Un tavu mazo māsiņu aprišu.

Jā, naktīs es esmu vilkatis,

Kas Iok un sūc, kur klāt tikai pieticis-

Apsviežas pēkšņi riņķi un kā izbijies lūdzas.

Nāc dejot, Solveiga!

Solveiga skatās drūmi uz viņu.

Nu ļauns biji tu. Ieiet istabā.

Līgavainis nāk atkal garām.

Tev dāvāšu vērsi, nāc!

Pers Gints. Es eju! Viņi aiziet aiz mājas.

Tajā pašā brīdī nāk liels pulks ļaužu no dejas laukuma; lielākā daļu

no tiem ir piedzērušies. Troksnis un kliedzieni.

Solveiga, Helga un viņu vecāki iznāk ar dažiem padzīvojušiem vīriem

no istabas.

Pavārs uz kalēju, kas nāk pirmais.

Nu diezgan!

Kalējs. Nē, nu vajag tiesu spriest.

Pers Gints vai es — kurš projām ies.

Daži. Jā, ļaujiet vaļu!

Citi. Nē, izstrīdieties!

Kalējs. Te dūrei jālemj, te vārds nav neka».

Solveigas tēvs. Jel mierā!

Helga. Vai tiešām būs kaušanās?

Kāds puisis. Ak, labāk izmuļķosim iiick viņu.

Kāds cits. Dzīt projām!

Trešais. Spļaut acīs: izsmiet par ziņu!

Ceturtais uz kalēju.

Ko gribi tu darīt?

Kalējs, nosviezdams svārkus.

Es kaušu to āzi!

Solveigas māte uz Solveigu.

Nu redz, kā te ciena to lupatlasi.

Oze nāk ar rungu rokā.

Vai te ir mans dēls? Nu es mācīšu to!

Ak, kā es dotu, ak dieviņ tētīt!

Kalējs atbrauka roku piedurknes.

Kas tas nu viņam par sitamo!

Daži. Kalējs grib mācīt to!

Citi. Vētīt!

Kalējs iespļauj rokās un pamet Ozei ar galvu.

To svētīt!

Oze. Ko? Manu Peru! Nu, mēģiniet vien!

Vēl Ozei ir nagi un zobi, nudien!

Kur ir viņš! Sauc pagalmā.

Per!

Līgavainis nak skriešus.

Ak, nu gals ir klātu!

Tēvs, māte, ē!

Tēvs. Ko tad tu tā brēc?

Līgavainis. Pers Gints, — ko domā!

Oze kliedz. Tu nositi kādu?

Līgavainis. Ne, Pers Gints! Skat, kur pa kalnu lec!

• Viss pulks. Ar līgavu!

Oze nolaiž rungu zeme.

Nezvērs!

Kalējs, kā no gaisa nokritis.

Kalna galā, paties;

Kā āzis viņš kāpj, nu paskat, ko!

Līgavainis raudādams.

Kā lācis cūku viņš aiznes to!

Oze draud viņam uz augšu.

Kaut kristu tu un- ! Iekliedzas bailes.

Ak, tik uzmanies!

Hegstades zemnieks skrien ar pliku galvu un bāls.

Par tādu darbu es galvu tam raušu!

Oze. Lai dievs mani soda, ja es to jums ļaušu!

OTRAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Šaura taka kalnu augstumos. Agrs rīts. Pers Gints saīdzis steidzas pa taku.

Ingrida, pa pusei līgavas apģērbā, lūko viņu atturēt.

Pers Gints. Prom!

Ingrida raudādama.

Pēc visa tā, kas bijis!

Kurp?

Pers Gints. Kur tikai patīkas.

Ingrida, rokas lauzīdama.

Necilvēks!

Pers Gints. Par velti lādēt.

Katram ceļš — kur izvēlas.

Ingrida. Mūsu noziegums te svarā.

Pers Gints. Velns lai zina to, — tas dara;

Visās sievās velna vara, —

Tikai viena- !

Ingrida. Kura viena?

Pers Gints. Tik ne tu.

Ingrida. Tad kura tā?

Pers Gints. Ej! Kur acs tev samana!

Prom! Pie tēva!

Ingrida. Bet es viena —!

Pers Gints. Klusi!

Ingrida. Vai tu to tiešām vari

Gribēt tā?

Pers Gints, jā, protams, jā!

Ingrida. Vīli — un tad aizdzen mani!

Pers Gints. Kas tad saista tevi — mani?

Ingrida. Hegstade un vēl kaut kas.

Pers Gints. Vai tev dziesmu grāmatiņa

Mutautā? Vai zelta mati?

Vai tev apģērbs balts, vai pati

Turies mātes priekšautiņā?

Saki!

Ingrida. Nē, bet — •—

Pers Gints. Iesvētīta

Vai tu tik šo pavasar?

Ingrida. Nē-

Pers Gints. Vai, kautros smaidos vīta,

Tava sirds vēl iesilt var?

Ingrida. Dievs! Vai neprātā jau tas!

Pers Gints. Tīrs vai tiek, kas tevi skata?

Teic!

Ingrida. Nē, bet-

Pers Gints. Kas atliek vēl! Grib iet.

Ingrida stājas ceļā.

Zini tu, — šī darba dēļ

Kas tev draud?

Pers Gints. Lai nāve pati!

Ingrida. Mantu, godu iegūt vari,

Ja tu mani ņem.

Pers Gints. Paldies!

Ingrida sāk raudāt.

Ak, tu vīli!

Pers Gints. Nē, tu nāci.

Ingrida. Man bij bailes.

Pers Gints. Un es traks.

Ingrida draudēdama.

Visu tu man atmaksāsi!

Pers Gints. Ja tik atļaus naudas maks.

Ingrida. Ak tad tā?

Pers Gints. Patiesi tā!

Ingrida. Labi, tad mēs iesim karā! Iet uz leju.

Pers Gints klusē brīdi, tad pēkšņi iesaucas.

Velns lai zina to, — tas dara!

Visās sievās velna vara!

Ingrida atgriež galvu atpakaļ un sauc mēdīdama.

Tev tik viena!

Pers Gints. Viena, jā! Aiziet katrs savu ceļu.

OTRĀ AINA

Pie kalnu, ezera. Staigna, purvaina vieta visapkārt. Tuvojas negaiss. Oze nelai-

mīgi sauc un skatās uz visām pusēm. Solveiga tikko tiek līdzi. Aiz viņas netālu

viņas vecāki un Helga.

Oze tver gaisā ar rokām un plūc sev matus.

Visi pasaules spēki man pretī taisās!

Debess un ūdeņi, ledus kalnu aizās!

Debess ries miglu, lai satītu viņā to,

Staignājs un ezers grib pievilkt pie sevis to.

, Klints bluķis grib kapu tam apakšā dot, —

Un cilvēki! — tie meklē to noslepkavot!

Glāb, dieviņ! Vai sirds man to izciest var!

Ak diedelnieks! Nu, sātans lai rauj to ar!

Pagriežas pret Solveigu.

Ak, vai tad nava tik savādi tas?

Viņš, kam tikai meli un pasakas,

Viņš, kas tik ar muli bij varonis

Un nekad nekā krietna nebij darījis,

Viņš — ak, vai lai raudu vai smejos nu,

Mums abiem bij jāturas vienkopu!

Jā, tev ir jāzin: bij dzērājs mans vīrs,

Dzēra un plosījās, kamēr viss bija tīrs.

Arvien ļaunāk dien no dienas gāja, —

Es un zēns Pers, mēs sēdējām mājā

Un gribējām aizmirst bēdas un raizes,

Es nespēju toreiz dabūt pat maizes.

Un liktenim acīs tik skatīties

Ir grūti; un rūpes gribas aizraidīt

Un ļaunas domas no sevis projām dzīt:

Viens dzērājs, otrs meliem padevie»,

Ak, un tad beidzot nāca klāt šeit

Prinči, troļļi un karaļi, meit!

Tad līgavu zagt; bet kas tad domi»ja,

Ka velns tik traki to kūdīja? Atkal pilna baiļu.

Hu, kas tur kliedz! Bus velns vai lietuvens!

Per, Per! Varbūt tur augšā tas zēns!

Uzskrien uz kāda pakalniņa un skatās pāri ezeram.

Solveigas vecāki un Helga pienāk klāt.

Oze. Ne redzēt!

Zemnieks klusumā.

Ak, slikti viņš darījis.

Oze raudādama.

Ak Per, manu jēriņ! Tu pazudis!

Zemnieks. Tas tiesa; viņš zudis.

Oze. Nē, nerunā tā!

Viņš pārāks par visiem gudrībā.

Zemnieks. Tu muļķa sieva!

Oze. Jā gan, jā gan,

Es muļķe; tik dēlu tu nelamā man!

Zemnieks klusākā balsī un ar mīlu skatu.

Viņa sirds ir ļauna, viņš pazudis.

Oze bailēs. Nē, nē! Dievs nebūs to atstājis!

Zemnieks. Tu domā, viņš grēkus grib nožēlot?

Oze dusmīgi.

Bet jāl uz brieža pa gaisu viņš prot!

Zemnieka sieva. Ak, vai jūs traka?

Zemnieks. Ko saki, māt?

Oze. Viņš mācēs pats sevi cildināt.

Tik pag, lai sev iemanto prātu —

Zemnieks. Lai karātavas to cildinātu.

Oze kliedz. Kungs Jēzus!

Zemnieks. Varbūt, kad bende ņems striķi,

Tad beidzot izies no prāta tam niķi.

Oze pārsteigta.

Ak, mani bailes jau māc!

Mums jāatrod tas!

Zemnieks. Jāglābj dvēsle —

Oze. Un pats!

Ja purvā viņš, tad jāvelk uz sausuma;

Ja augšā, tad jāvelk ir ielejā.

Zemnieks. Hm! Te ir lopu ceļš-

Oze. Ak, paldies jums,

Ka palīdzat man!

Zemnieks. Tas kristīgo pienākums.

Oze. Tfu, tad ir pagani visi citi;

Tie slēpjas no manis kā aizbaidīti.

Zemnieks. Tie pazina viņu.

Oze. Nu ir nelaimē tas. Rokas lauzīdama.

Un tad tie tīko pēc viņa dzīvības!

Zemnieks. Te ir kādas pēdas.

Oze. Tad steigsimies!

Zemnieks. Pie mūsu būdas mēs varam izšķirties.

Viņš un viņa sieva iet pa priekšu.

Solveiga uz Ozi.

Teic vēl man kaut ko!

Oze noslauka acis-

Par dēlu?

Solveiga. Jā;

Visu!

Oze pasmaida un uzreiz pacel atkal galvu.

Ak, drīz apniktu tev mans stāsts!

Solveiga. Tu drīzāk apkuslu runājot tā,

Nekā es klausīdamās.

TREŠĀ AINA

Zems līdzenums bez kokiem kalnos; tālāk kalnu virsotnes. Vakars ir tuvu;

garas ēnas stiepjas no kalniem.

Pers Gints skrien lieliem lēcieniem un apstājas pie kalna malas.

Lai gūstītu mani, visa draudze ir kājās;

Tie bruņoti bisēm un rungām, kā klājas.

Visiem priekšā Hegstades vecais rēc:

«Pers Gints, tas mežonis, nolādēts!»

Jā, tas ir kas cits kā plēsties ar kalēju!

Tas ir dzīvot! Es jūtos kā lācis nu.

Apsviežas riņķī un lec gaisā.

Lauzt, tvert un stiprāk par krāci kliegt!

Raut priedes ar saknēm, berzt un liekt!

Tā ir dzīve! Spēks brīvots te paceļas!

Pie joda tad meli un pasaka»!

Trīs kalnu meitas skrien pār pakalnu kliegdamas un

dziedādamas.

Bor, Kore, viss troļļu kopojums!

Vai gribat pārgulēt šonakt pie mums?

Pers Gints. Ko saucat jūs?

Meitas. Troļļu mums vajaga!

Pirmā. Trond, tver ar varu!

Otrā. Bore, tver sajūsmā!

Trešā. Mums būdā ir brīva vieta visur.

Pirmā. Man patīk spēks!

Otrā. Un man sajūsma!

Trešā. Kad zēnu nav, troļļu mums vajaga!

Pers Gints. Kur palika zēni?

Visas trīs, skali smiedamās.

Tie nenāk vairs šurp!

Pirmā. Mans mīlēja mani tik dedzīgi

Un apņēma pusmūža atraitni.

Otrā. Mans precēja meža meitu ziemeļos,

Nu velns pa pasauli vadā tos.

Trešā. Mans darīja pāri mūsu mazajam, —

Pie staba nu galva karājas tam.

Visas trīs. Bore, Kor, viss troļļu kopojums!

Vai gribat pārgulēt šonakt pie mums?

Pers Gints ar vienu lēcienu ir viņu vidū.

Es esmu trollis un zēns visām trim!

Meitas. Ko saki tu?

Pers Gints. Gan jau redzēsim!

Pirmā. Uz būdu!

Otrā. Mums ir miestiņš!

Pers Gints. Lai plūst! Lai plūst!

Trešā. Lai sestdienas nakti ikviens sev ko gūst!

Otrā, viņu skūpstīdama.

Kā dzelzs viņš dzirkstī tik degoši.

Trešā tāpat.

Kā bērna acs tumšākā akatī!

Pers Gints dejo viņu vidū.

Prāts salts, sirds karsti līksmojas,

Acis smejas, kaklā asaras!

Meitas, radīdamas izsmiekla zīmes kalnu virsotnēm,

kliedz un dzied.

Tronds mežos! Bor, Kore, viss kopojums!

Vai gribat pārgulēt šonakt pie mums?

CETURTĀ AINA

Rondes kalnājos. Saules riets. Visapkārt mirdzošas sniega virsotnes.

Pers Gints nāk pilns izklaidības un mežonības.

Pilis aiz pilīm ceļas,

Mirdzoši vārti viz!

Paliec! Vai paliksi! Veļas

Projām viss, projām drīz.

Gailis uz karoga žvīgo

Spārnus, grib gaisos skriet, —

Ak, tik viss māņos te līgo,

Viss atkal kā dzelmē riet.

Lūk, kādas tur saknes un koki

No aizas dzelmes aug?

Jā, tie ir milži un spoki;

Grimst atkal viss dibenā, raug!

Kā varavīksnes man zaigo

Dziļdziļi smadzenēs;

Uz ceļa tur ēnu baigo

Kā brīnumu samanu es!

Hu, nu ap pieri sev jūtu

Kā gredzenu kvēlošu.

Kaut zinājis to jel būtu,

Kur guvu šo neprātu. Sabrūk pie zemes.

Jājiens pār Gendinas krauju —

Un meli un pasakas,

Tad līgavu laupījis skauju,

Tad izdzīve trakā; vēl kas";

Ērgļi un gārņi man pāri,

Spoki un raganas —

Trīs skuķi tik traki kāri,

Un meli un pasakas! Skatās ilgi uz augšu.

Trīs brūni ērgļi tur laižas.

Kur dienvids — skrien meža zosis.

Un man te ir jānīkst un jāslīkst

Līdz ceļiem staignājos! Pietrūkstas kājās.

Es līdzi gribu, mazgāties gribu,

Kur vētras brāzieni krāc!

Uz augšu! Saules zeltainā mirdzā

Es gribu tikt izmazgāts.

Pār būdām es gribu pāri.

Pār prātu un apziņu,

Pār ezeriem, jūrām pāri,

Līdz Angliju iegūstu!

Jā, smīniet tik, meitas jaunās,

Manu gaitu jums nezināt!

Dzīve ir reizēm tik Jauna —

Var būt, ka es krītu pat?

Kas nu? Kur ērgli laidās, —

Vai satans apbūris tos?

Tur paceļas spāres slaidās,

Aug māja kā brīnumos;

Un torņi un jumti celti;

Stāv vārti plaši vērti!

Ha! Pazīstu es šo telti

Par vectēva pili nu!

Ir kritušas vecās sienas

Un sētas, — no tām vairs nekā,

Mirdz logi ugunīs vienās —

Ir dzīres kā senlaikā.

Klau, prāvests kā pieskandina

Pie glāzes pusizdzertās;

Sviež kapteinis pudeli sienā,

Un spogulis plīst drupatās.

Lai plīst, lai izirst, lai šķiras!

Māt, mierā! Kas daļas mums!

Pie Jona Ginta ir dzīres,

Lai Gintiem suminājums!

Klau, trokšņo, klau, skan kā zvani!

Ar kliedzieniem gaviles jauc!

Tur kapteinis min vārdu manu

Un prāvests «skol» man sauc.

«Lai dzīvo Pers Gints!» Kā dimd tas,

Kā zālē sauc tūkstoši!

«Tu esi no varenas dzimtas

Un varens, Per, paliksi!»

Lec skriedams uz priekšu, bet uzdrāžas ar degunu uz kāda klints

bluķa, atkrīt atpakaļ un paliek guļot.

PIEKTĀ AINA

Kalna piegāze ar lieliem, šalcošiem lapu kokiem. Caur koku galotnēm mirdz

zvaigznes; zaros dzied putni. Kāda zaļi ģērbusies sieviete iet pa piegāzi. Pers

Gints seko viņai.

Zaļā sieviete apstājas un atskatas atpakaļ.

Vai tas ir tiesa?

Pers Gints velk sev ar pirkstu pār kaklu.

Tik tiešām, ka par Peru mani sauc;

Tik tiešam tu esi skaistule brīnišķīga!

Tu gribi mani? Es smalks esmu, viss tev būs ļauts;

Ne adīt, ne vērpt nebūs tev vajadzība.

Un, kamēr vai plīsti, tu varēsi ēst,

Un es negribu tevi aiz matiem plēst.

Zaļā. Un sist arī ne!

Pers Gints. Nu, vai prāts tev ar?

Vai karaļa dēls tādas lietas darīt var?

Zaļā. Tu karaļdēls?

Pers Gints. Jā.

Zaļā. Es meita Dovres karalim.

Pers Gints. Tu? Lūk, kāda brīnumsaskaņa!

Zaļā. Manam tēvam pils Rondenā lieliska!

Pers Gints. Manai mātei lielāka pils vēl kā tam.

Zaļā. Tu pazīsti manu tēvu? Tas ir karalis Broze.

Pers Gints. Un tu manu māti? Tā ir karaliene Oze.

Za|ā. Kalni sprēgā, kad dusmās viņš iekliedzas.

Pers Gints. Tie brūk, kad mana māte lamājas.

Zaļā. Mans tēvs var līdz mākoņiem lidināt.

Pers Gints. Mana māte pār upes krācēm var jāt.

Zaļā. Vai vienmēr tu valkā šos ielāpus?

Pers Gints. Ak, svētdien tu redzētu brīnumus!

Zaļā. Es eju ik darbdienas zīdā un zeltā.

Pers Gints. Sī rota, man liekas, no zālēm ir velta.

Zaļā. Jā gan, bet tev ir jāzina,

Ka pie Rondes ļaudīm tas parašā:

Mūsu acis visu dažādi redz,

Un, teva pilī kad atnaksi,

Tev būs kā jau dažam, kas nesaredz, —

Tu būsi kā akmens tuksnesī.

Pers Gints. Jā, taisni tāpat tas ir pie mums.

Viss zelts tev liksies kā rūsējums

Un mirdzoša rūts katra izliekas

Kā vecas skrandas un lupatas.

Zaļā. Melns liekas balts un viss nejaukais — glīts.

Pers Gints. Liels rādās mazs, skaidrais — miglā tīts.

Zaļā metas viņam ap kaklu. Jā, Per, mēs saderam kopā it labi

Pers Gints. Jā, gluži vienādi esam mēs abi.

Zaļā sauc lejā uz piegāzi.

Kumeliņ! Līgavas kumeliņ, nāc! nāc!

Milzīga meža cūka ar resnu virves galu kā pavadu un ar vecu maisu

seglu vietā skrien steigšus viņiem klāt. Pers Gints uzlec tai mugurā

un ņem Zaļo sev klēpī.

Pers Gints. Opā! Nu tiek uz Rondes pili jāts!

Nu, zirdziņ, pasteidzies, pasteidzies!

Zaļā. Ak, cik ātri viss tas ir mainījies, —

Vēl vakar gribēju skumt un sērot.

Pers Gints sit cūku un skubina uz priekšu.

No jājamiem rīkiem var varoņus vērot!

SESTĀ AINA

Dovres veča karaļa zāle. Liels pulks galma troļļu, zemes garu un koboldu. Dov-

res vecis karaļa sēdeklī ar kroni un scepteri. Viņa bērni un tuvākie radinieki

abās pusēs. Viņa priekšā stāv Pers Gints. Zālē liela kustība.

Galma trollis. Sitiet to nost! Viņš ir piekrāpis

Dovres veča vismīļāko!

Kāds troļļu zēns. Vai man pirkstu nogriezt viņam?

Kāds cits. Vai man viņam noraut matus?

Kāda troļļu meitene. Hu! Es gurnā iekostu viņam.

Ragana ar pavārnīcu. Vai sāli vajadzēs ievārīt to?

Otrā ragana ar miesnieka nazi.

Vai maukt to uz iesma vai krāsnī sutināt?

Dovres vecis. Lai asinis salst! Māj savus tuvākos klāt.

Mums vajag pārdomāt.

5os pēdējos gadus, man tā šķiet,

Ar mūsu varu atpakaļ iet.

Bez tam šis puisis ir gluži bez vainas

Un stipri noaudzis, kā man rādās;

Gan galva tik viena tam, bet lietas tādas

Nav svarā: manai meitai ar vairāk nav.

Trīsgalvaini troļļi ir retas ainas —

Un, divgalvji ja arī atgadās,

Tad galvas tās tik tādas pusgalvas. Uz Peru Gintu.

Tu manu meitu gribi tad bildināt?

Pers Gints. Ja valsts nāk pūrā, tad, protams, — jā.

Dovres vecis. Nu, pusi tev atdodu es labprāt,

Un, kad es reiz krītu, tad visa tev tā.

Pers Gints. Es esmu ar mieru.

Dovres vecis. Puis, pagaidi!

Tev arī vajag ko solīties,

Un līgums ir beigts, ja to nepildi;

Tad vari uz bērēm tik taisīties.

Vispirmā kārtā tu svinīgi soli,

Ka neiesi ārpus Rondenas ne soli,

No gaismas un dienas tev ir jāsargās.

Pers Gints. Ja karalis būšu, tad nieks man tas.

Dovres vecis. Un nu — es gribu tevi eksaminēt. Pieceļas

no sēdekļa.

Vecais galma trollis. Tava gudrība būs no tā redzama,,

Kā Dovres kunga mīklas spēsi atminēt!

Dovres vecis. Starp trolli un cilvēku — kāda starpība?

Pers Gints. Tur starpība maza, kā liekas man.

Dižtrollis grib durt, un mazais grib plēst, —

Uz mata tāpat tas arī pie mums.

Dovres vecis. Patiesi, mums līdzīgs mantojums.

Bet, rīts ja rīts un vakars — vakars,

Tad tomēr tiem nava vienmēr sakars.

Nu, bet tagad uzklausi mani:

Tur ārā zem saules tiek daudzināts

Kā gudrības bauslis: «Esi cilvēks Iii pats!»

Bet iekšā te troļļu likums tāds:

«Esi trollis tikai, un tad — diezgan!»

Galma trollis uz Peru Gintu.

Vai tas nav dziji? .

Pers Gints. Man tā neliekas.

Dovres vecis. «Diezgan» — mans dēls, šī gudrība,

Lai mūžam stāv tavā vairogā!

Pers Gints kasa aiz auss.

Bet-

Dovres vecis. Tam jābūt, ja esi mūsu karalis!

Pers Gints. Lai notiek: tas galvu man nelauzīs.

Dovres vecis. Tad tālāk tev vajaga mācīties,

Kā dzīvojam mēs te un uzvedamies.

Viņš māj; divi troļļi ar cūku galvām atnes ēdienu un dzērienu.

Govs dod kūkas un vērsis — medu;

Ņem, vai tev garšo vai negaršo.

Bet galvenais: neaizmirsti nekad,

Tas mājā gatavots ir tepat.

Pers Gints atstumj ēdienu nost.

Lai velns izdzer jūsu dzērienu!

Pie tā es pierast nevaru.

Dovres vecis. Bet kauss iet līdzi, tas zeltā zib.

Un, kam ir kauss, to mana meita grib.

Pers Gints pārdomādams.

Stāv rakstīts: tev vajaga piespiesties, —

Gan dzēriens drīz saldāks tad izliksies.

Lai iet! Saņemas.

Dovres vecis. Tu redzi, tas patīk man.

Tu spļauj?

Pers Gints. Ar laiku būs pierasts gan.

Dovres vecis. Un tad met nost savu apģērbu,

Jo pie mums, to vienmēr ievēro tu,

Nav ne austa, ne vērpta, ne šūta te,

Tik astes gala zīda lentīte.

Pers Gints dusmīgi.

Man nav nemaz astes!

Dovres vecis. Tik pagaidi vien.

Trolli, manu svētku asti tam klātu sien!

Pers Gints. Ko? Tu gribi novest mani apsmieklā!

Dovres vecis. Tu precinieks neesi bez astes pakaļā.

Pers Gints. Par lopu mani darīt!

Dovres vecis. Tu maldies, mans dēls;

Es gribu tik, lai būtu tu precinieks cēls;

To brūnzelta saiti, ko mēs tev sienam,

To nēsā te tikai pa svētku dienām.

Pers Gints domādams.

Mēdz teikt, ka cilvēka mūžs ir īss

Un pie visa pierod tik drīz, tik drīz.

Sien klāt!

Dovres vecis. Tu esi patīkams jauneklis.

Galma trollis. Nu, mēģini krietni kustināt to!

Pers Gints dusmīgi.

Vai būs nu diezgan, vai vēl gribat ko?

Vai kristīgo ticību atmest arī?

Dovres vecis. Nē, to tu mierā paturēt vari.

Par ticību nekas nav jāmaksā;

He, nu tu esi trollis visā pilnībā!

Bet ticībai — lai paliek tas pats nosaukums,

Tev ticība tas pats, kas bailes mums.

Pers Gints. Lai gan tev ir savādas ierašas,

Bet citādi esi man īsti pa prātam.

Dovres vecis. Mans dēls, tās tenkas tik, izdomas,

Ka ļaunu mēs varētu darīt kādam.

Bet nu lai iesākas prieki un dzīrās,

Lai klausās visi, lai acis smej!

Surp, spēlmane meita! Lai skan Dovres liras!

Surp, dejotāja! Lai Dovres nams dej!

Muziķa un deja.

Galma trollis. Kā patīk?

Pers Gints. Hm! Patīk?

Dovres vecis. Bez bailēm saki, -—

Ko redzi?

Pers Gints. Kas varētu būt vēl riebīgāk!

Ar nagiem sit žvadzoņu netīra govs,

Un sivēns dej neglītos zābakos.

Galma trollis. Rīt nost viņu!

Dovres vecis. Jel pagaid, tam cilvēka prāts!

Troļļu meitas. Hu! Acis un ausis izraujiet viņam!

Zaļā raudādama. Vai tas mums jādzird, dejojot viņam,

Kad dziedāts un lēkāts tiek, un skandināts?

Pers Gints. Ā! Tu tā biji? Nu dzīrēs mazliet

Ar joks nav par ļaunu, man ta šķiet.

Zaļā. Tu domā?

Pers Gints. Jā, deja un muziķa,

Es zvēru, patiesi bija lieliska! .

Dovres vecis. Ar cilvēkiem tiešām ir savādi,

Tiem izturība ir neredzēta.

Ja mūsu sista tiem daža rēta,

Tad skaties, — viens, divi — tie veseli!

Mans znots, — tur tiešām ko cildināt, —

Ir nometis savas drēbes labprāt.

Ir labprāt miesta kausu izdzēris,

Ir labprāt sev asti piesējis,

Ir darījis visu, ko prasīju,

Un izdzinis, šķiet, arī veco Ādamu,

Lai atpakaļ nenāktu tas vairs nekad,

Bet nebij ko manīt, tas klāt jau, skat,

Jā, jā, mans dēls, šī cilvēka daba

Ir jāārstē nu, un man zāle ir laba.

Pers Gints. Ko gribi tu darīt?

Dovres vecis. Tik kreisajā acī

Tev iegriezt drusku, lai šķielēt vari,

Tad viss, ko redzi te, patiks tev arī.

Pers Gints. Tu piedzēris esi?

Dovres vecis noliek dažus asus rīkus uz galda.

Tik necel traci!

Te griežamie rīki; pie darba nu iesim

Un klapus kā zirgam tad pie acīm tev siesim.

Tad skaislu tu redzēsi līgavu,

Te nebūs vairs ne govju, ne sivēnu.

Pers Gints. Patiesi tu traks!

Vecākais galma trollis. To Dovres kungs saka;

Viņš gudris ir diezgan, bet tu pats pēc traka.

Dovres vecis. Tik aj>domā, kādu krustu un postu

Uz mūžu no sevis tu dabūsi nostu,

Un neaizmirsti, ka acs ir aka,

Kur mūžam tik sālījums asaro.

Pers Gints. Jā, jā; jau svētie raksti mums saka:

«Ja acs tava grēko, tad izrauj to!»

Bet saki, — vai troļļu acuraugs

Būs atkal kā cilvēkam reiz?

Dovres vecis. Nekad, draugs.

Pers Gints. Tā, tā! Tad paldies par padomu.

Dovres vecis. Nu ko tad tu gribi?

Pers Gints. Es aizeju.

Dovres vecis. Nē, pagaidi! Gail viegli ir iekļūt te,

Bet ārā no Dovres pils, mīļais, — ne, ne!

Pers Gints. Tad gribi tu mani te turēt ar varu?

Dovres vecis. Bet esi reiz prātīgs, princi Per!

Kā trollis tu teicams, to apdomāt der.

Un palikt par trolli tu gribēji arī,

Un tagad?

Pers Gints. Jā, tiešām, es gribēju to.

Par līgavu un tādu valsti labprāt

Es gribētu kaut ko arī aizmaksāt,

Bet tikai — tikai spējamo.

Gan asti, kā nākas, man klātu sēja,

Bet man tak nomest viņu ir spēja.

Es nosviedu bikses, tās bij salāpītas,

Bet labas tās pašas — kur tad ņemšu citas?

Un droši šīs Dovres pils ierašas

Man arī drīz vien būs aizmirstas.

Es labprāt zvēru, ka govs ir sieviete,

Jo zvērestu vienmēr es norīt varu;

Bet saki, — ko tad vairs lai es daru,

Kad mūžam būt cilvēks vairs neiespēju?

Kad mūžam kā trollis lai apkārt eju

Un āru nekad vairs nedrīkstu redzēt?

Man mūžam par īstu trolli būt, —

Nē, nē, tas iznāks gan mazliet par grūt.

Dovres vecis. Patiesi, es saskaitīšos nu,

Un pa jokam nekad es to nedaru.

Tu nelga tāds! Vai mani 'tu pazīsti?

Tu manu meitu izsmēji!

Pers Gints. Tu melo bez gala!

Dovres vecis. Tev nu jāprec tā.

Pers Gints. Tu drīksti man teikt to?

Dovres vecis. Ko? Vēl izruna!

Kad nāci, vai nebija viņa tev blaku?

Pers Gints iesvilpjas.

Tik vien? Pie joda, tas tak par traku!

Dovres vecis. Jūs, cilvēki, esat vienmēr tādi.

Jūs atzīstat garu un katru spoku,

Bet cienā tik tas jums, ko grabi var ar roku.

Tu domā, ka kārums nav saite nekāda?

Tik pagaid, gan pazīsi tu manu nagu . . .

Pers Gints. Par vāju tavs viltus, to es tev saku!

Zaļā. Tu būsi jau tēvs vēl pirms gada.

Pers Gints. Ver vaļā! Es eju!

Dovres vecis. Mēs piesūtīsim

To mazo tev, ietītu briežādā.

Pers Gints, sviedrus slaucīdams.

Kad būs no šiem murgiem man atmoda!

Dovres vecis. Vai uz pili to nest?

Pers Gints. Labāk uz draudzi!

Dovres vecis. Labi, princi Per, viņš tiks tev nosūtīts.

Viņš ir tavs: kas darīts, tas padarīts,

Bet augs viņš krietni, par to nebaidies,

Tāds bandu bērns nekad nav nobeidzies.

Pers Gints. So joku, veci, nu diezgan būs,

Ar meitu man mierīgi izlīgt gribas;

Tad ziniet: ne es princis, ne man bagātības,

Un varat mani svērt vai mērīt jūs —

Jums labums nav, ja mani paturēsiet.

Zaļā hrīt nesamaņā; troļļu meitenes to aiznes prom.

Dovres vecis skalās brīdi ar dziļu nicināšanu uz viņu, tad saka.

Trieciet pret klinšu sienu šo meli!

Troļļu zēni. Ak, labāk kā pūces ar nagiem plēsiet!

Nē, rotaļāsim kā kaķis ar peli!

Dovres vecis. Bet aši! Man ir dusmas un gulēt gribas! Aiziet.

Pers Gints, troļļu zēnu vajāts.

Prom, velna dzimums! Grib tikt ārā pa skursteņa ieri.

Troļļu zēni. Koboldi, lietuvēni!

Plēsiet mugurā!

Pers Gints. Aū! Grib tikt ārā pa pagraba lūku.

Troļļu zēni. Saturiet cieti, zēni!

Galma trollis. Kā priecājas mazie!

Pers Gints cīnās ar kādu mazu trolli, kas iekodies tam ausī.

Laid, neģēli!

Galma trollis sit viņam pa pirkstiem.

Palēnām, blēdi! Tam ir karaļa asinis!

Pers Gints. Kur peles ala? Skrien riņķī.

Troļļu zeni. Zemes gari! To aizbāziet!

Pers Gints. Vecis bij nejauks; mazie ir traki, man šķiet!

Troļļu zēni. Plēsiet to!

Pers Gints. Ak, kad es pele nu būtu! Skrien riņķi.

Troļļu zēni, riņķī ap viņu stādamies.

Slēdziet ceļu!

Pers Gints vaimanādams.

Ak, kad nu uts es būtu! Pakrīt pie zemes.

Troļļu zēni. Nu izraujiet acis!

Pers Gints troļļu pulkā.

Glāb, māt! Beigts viss!

Baznīcas zvani skan no tālienes.

Troļļu zēni. Skan zvārguļi laukā! Nāk melnsvārcis!

Kliegdami un trokšņodami troļļi aizbēg. Zāle sabrūk; viss pazūd.

SEPTĪTĀ AINA

Dziļa tumsa. Var dzirdēt, ka Pers Gints sit ap sevi ar kādu lielu zaru.

Pers Gints. Kas esi tu? Saki!

Balss tumsībā. Es pats.

Pers Gints. Laid iet!

Balss. Tu vari apiet apkārt, man šķiet.

Pers Gints grib aiziet pa citu vietu, bet atkal atduras uz kavēkli.

Kas esi?

Balss. Es pats. Vai tu vari teikt tāpat?

Pers Gints. Es saku, ko es gribu, un varu tevi iznīcināt!

Tad piesargies! He! Jau gāžas un zuz!

Zauls nokāva simtus, Gints — tūkstošus! Sit un cērt.

Kas esi?

Balss. Es pats.

Pers Gints. Cik muļķīgs tu!

Tad beidz, ja gribi, lai saprotu!

Kas esi tu?

Balss. Lielais Līkais.3

Pers Gints. Tā, tā!

Šī mīkla bij melna, nu tā ir pelēka.

No ceļa nost, Līkais!

Balss. Ej, Per, ar līkumu!

Pers Gints. Nē, cauri! Sit un cērt.

Viņš beigts! Grib tikt garām, bet atkal atduras.

Vai te vēl kāds nu?

Balss. Tik Līkais, Per, tik viņš viens pats,

Tas ievainots nava, ne sadragāts.

Tas Līkais, kas beigts ir, un Līkais, kas dzīvo.

Pers Gints nosviež zaru.

Pie joda! Tad dūre lai ceļu brīvo! Sit ap sevi.

Balss. Jā, lieto tik dūri, Per, lieto tik kaulus!

Hi-hi, tu gāzīsi klintis kā praulus.

Pers Gints nāk atpakaļ.

Surp vai turp, bet ceļš ir tas pats;

Ārā vai iekšā — tik garš, tik plats!

Tur un te viņš kā burvja roka!

Kad liekos brīvs, — esmu burvja lokā.

Teic vārdu, Jauj redzēt, kas esi tu tāds!

Balss. Es Līkais!

Pers Gints. Ne miris, ne dzīvs, — apmāts.

Bez veida, bez tēla, un rūkšana

Ir tā kā no pusauga lācēna! Kliedz.

Tad sit jel!

Balss. Līkais nedara muļķības.

Pers Gints. Sit!

Balss. Līkais nesit.

Pers Gints. Tev jākaujas!

Balss. Nē, lielais Līkais uzvar bez kaujas.

Pers Gints. Ja būtu tas velis, kas apkārt man skaujas

Ja būtu tas troļļa bērns gada vecumā,

Ja būtu tas tāds, kas kaujas. Bet nē.

Nu krāc! Tu Līkais!

Balss. Ko gribi?

Pers Gints. Sit mani te!

Balss. Būs Līkajam uzvara arī bez sitiena.

Pers Gints kož sev rokā un plaukstās.

Nagus un zobus tik iecirst gaļā!

Es gribu paša asinis raisīt vaļā.

Dzirdami kā lielu putnu spārnu sitieni.

Putna kliedziens. Vai nāk tas Līkais?

Balss tumsībā. Jā, soli pēc soļa.

Putna kliedziens. Tuvas, tālas māsas, visas kopā nāciet!

Pers Gints. Ja, meitēn, tu glābt mani gribi no troļļa,

Tad pasteidzies, citādi bojā man iet.

Met dziesmu grāmatu taisni tam acīs!

Putna kliedziens. Viņš krīt!

Balss. Viņš mūsu!

Putna kliedziens. Māsas, pasteidziet!

Pers Gints. Par dārgu ir nopirkta dzīvība,

Ar tādām šausmām kad jāmaksā. Sabrūk pie zemes.

Putni. Viņš krita, Līkais! Ņem viņu! Ņem viņu!

Zvanu skaņas un dziedāšana dzirdama no tālienes.

Līkais saplok izgaisdams un sauc mirstošā balsī.

Par stipru viņš bija caur sievu ziņu.

ASTOTĀ AINA

Saules lēkts. Kalnu laukos pie Ozes būdas. Durvis ir aizbultētas; viss tukšs

un kluss. Pers Gints gul aizmidzis pie būdas sienas.

Pers Gints pamostas; paskatās ar nogurušu skatienu

visapkārt; spļauj.

Cik laba tagad sālīta siļķe būtu!

Nospļaujas atkal; tajā pašā brīdi viņš ierauga Helgu, kura nāk un

nes pilnu kurvi ar ēdamām lietām.

He! Mazā, kur ej? Kā vari te būt tu?

Helga. Tā Solveiga-

Pers Gints pietrūkstas kājās.

Kur?

Helga. Netālu, tepat.

Solveiga, neredzama.

Ja nāksi tu klāt, es bēgšu, cik varu.

Pers Gints paliek stāvot.

Tu domā, es turēšu tevi ar varu?

Solveiga. Jel kaunies!"

Pers Gints. Vai tu zini, kur biju šonakt?

Dovres skuķe man tikpat kā pielaulāta.

Solveiga. Tad tāpēc tik jauki zvanīja zvani.

Pers Gints. He, ne tik viegli ir sagūstīt mani.

Ko domā — —?

Helga raudādama.

Jau bēg tā, ko kājas nes. Skrien pakaļ.

Jel pagaidi!

Pers Gints saķer viņu aiz rokas.

Skat, ko tev rādīšu es!

Sudraba poga, meitēn, to tev veltīšu,

Tik runā par labu man!

Helga. Laid mani! Nu!

Pers Gints. Se tev tā!

Helga. Laid! Ņem tak to ēdienu!

Pers Gints. Lai dievs tev žēlīgs, ja tu ne

Helga. Man ir bailes, ai!

Pers Gints, maigi palaizdams viņu vaļā.

Es lūdzu, lai neaizmirst; pasaki tai!

Helga aizskrien.

TREŠAIS CELIENS

pirmĀ aina

Dziļi egļu un priežu mežā. Pelēks rudens laiks. Sniegs krīt. Pers Cinis kreklā,

cērt malkai kokus.

Pers Gints cērt kādu lielu zarainu priedi.

Jā, vecais krāms, sīksts esi tu,

Bet ko tas līdz, tev jākrīt nu. Cērt atkal.

Es redzu gan, bruņu krekls tevi sedz,

Bet arī es esmu varens kā rets.

Jā, jā — tava kumpainā roka jau trīc,

Tu esi dusmīgs un izmisis,

Bet tomēr tev jākrīt, nelīdz nekas. Pēkšņi atgūdamies.

Viss māņi! Koks vien tik rādās tas.

Ne bruņu krekla, ne tērauda,

Tā kalnu priede tik varena.

Nav viegls darbs nolaist šos lielos kokus,

Bet ļaunāk vēl sapņot un redzēt spokus.

Nē, nu ir diezgan reiz fantazēt

Un gaisu zilumos aizpeldēt.

Tev miera nav, zēn, tu esi mežā dzīts.

Brīdi steidzīgi cērt.

Jā, izdzīts, jā; mātes tev nava pat,

Kura ēdienu varētu sagādāt.

Ja gribas ēst, tad gādā pats,

Ko mežā vai upē tev samana skats.

Cērt malku un kurini uguni,

Pats gādā un pats sev uzvāri.

Ja gribi tu ģērbties, — ej briežus kauj,

Ja gribi celt māju, — ej akmeņus krauj,

Ja gribi, lai siltā istabā esi, —

Ej pats tad un baļķus uz muguras nesi.

Nolaiž cirvi, skatās prom dziļās domās.

Bet celts tiks skaisti. Būs tornis smails,

Augšā gailis un karogs dails.

No priedes koka pašā augšgalā

Pussieva, puszivs būs izgriezta.

Eņģes un kloķi būs no misiņa,

Un stikli logos mirdzēs mirdzumā,

Un brīnīsies katrs, to redzējis:

«Kas tālumā laistās tur tā un viz!» Smejas ļauni.

Viltīgi māņi! Jau atkal tas pats!

Tu izdzīts esi. (Cērt aši.) Kaut kriju būdu

Pret salu un negaisu sev jel gūtu.

Paskatās augšup uz koku.

Nu šķobās un trīc; tikai reizi vēl cirst!

Nu visā garumā krīt tas un mirst —

Un jaunais mežs lejā tiek sadragāts!

Sāk nodarināt kokam zarus, tad pēkšņi ieklausās un paliek

ar paceltu cirvi stāvot.

Tur glūn uz mani kāds ienaidnieks!

A, Hegstades vecis, tu viltnieks!

Aizslēpjas aiz koka un skatai uzmanīgi.

Viens vienīgs puisis! Un bailīgs tāds;

Zem svārkiem tam liekas kas paglabāts.

Ko? Sirpis? Un stomās kā izmisis,

Nu spalu viņš rokā sažņaudzis —

Hu, pirkstu ņem nogriež pats sev, nudien!

Visu pirkstu! Un asins kā lopam skrien.

Vai tas nava traks un negudris!

Nu mežā tas atkal un pazudis. Pieceļas kājās.

Vai velns to apsēdis! Kas pirkstu griež!

Un neviens tak viņu nepiespiež.

Ahā! Nu zinu! Būs kāds no tiem,

No šī gada jaunajiem rekrutiem.

Jā gan. To gribēja sūtīt karā,

Bet zēns tam visam nu galu dara.

Bet nogriezt —? Pat domāt, vēlēties —?

Un kur tad vēl gribēt — ak, mīļais dievs!-

Bet darīt! Nē, tas par traku, paties!

Pakrata drusku galvu un stājas atkal pie darba.

OTRA AINA

Ozes istaba lejā. Visur liela nekārtība. Lādes stāv atvērtas. Visapkārt izmētātas

drēbes; gultā guf kaķis. Oze un namiķa sieva nopūlas, visu iesaiņodamas un

sakārtodamas.

Oze skrien no vienas puses uz otru.

Dzirdi, Kari!

Sieva. Kas ir?

Oze otrā istabas galā.

Tad klausies tak, Kari!

Kur ir viņš, kur atrast? Vai teikt tu vari?

Kur skrienu? Es esmu kā apmāta!

Kur atslēga lādei?

Sieva. Nu, caurumā.

Oze. Kas grab tur?

Sieva. Tas vezums pēdējais,

Ko ved uz Hegstadi.

Oze. Dieviņ žēlīgais,

Kaut ar to melno kasti līdz

Mans mūžiņš prom būtu aizvadīts.

Tik daudz vajag cilvēkam ciest un plēsties;

Nu lensmanis nāks vēl pie galda sēsties,

Ne drēbju vairs neatstās mugurā.

Tfl! Kauns gan no tāda tiesneša. Apsēžas uz gultas malas.

Pagalam nu ir i manta, i māja.

Gan zemnieks, gan tiesnesis piesavināja,

Ne žēlastības bij, ne glābiņa;

Pers prom; nu esmu es bez padoma.

Sieva. Te istabā varat tak sēdēt bez bēdām.

Oze. Jā, kaķis un es žēlastības maizi ēdam!

Sieva. Ak dieviņ, ko Pers jums darījis ļauna!

Oze. Pers? Ak, tev gan nemaz nava kauna!

Vai Ingrida vesela nepārnāca!

Tas bija pats velns, kas pievīla viņu,

Manu Peru, manu mījo nabadziņu.

Tas viņa mantu un godu vāca!

Sieva. Vai nebūtu jāteic reiz mācītājam?

Jūs nezināt gan, cik ļauni tam iet.

Oze. Ko, mācītājam? Jā, man ar tā šķiet. Pietrūkstas kā

Bet nē, kam citus lai apgrūtinājām!

Ir palīdzēt viņam mans pienākums —

Es māte; kas cits gan par viņu skums?

Sie svārki tam dāvāti, jālāpa būtu;

Varbūt kādu ādu tam arī lai sūtu!

Bet kur tad zeķes?

Sieva. Tur lūžņā tās mana.

Oze rokas pa gružiem.

Kas tas? Skat, no rūsas saēsta panna!

Ak Kari, ar to viņš reiz pogas lēja

Un kala, un veidoja, sakausēja.

Reiz dzīres te bija, zēns ienāca,

Drusku alvas no tēva prasīja.

«Ko, alvu?» teic Jons. «Se karaļa Kristjana kronr,

No sudraba, to dabūt tu vari no Jona.»

Dievs, piedod, kad pilnā tas bija,

Tad naudu kā smiltis izkaisīja.

Nu, te ir zeķes. Ak, caurums kā logs!

Tas jālāpa, Kari.

Sieva. Jā, tas nav joks.

Oze. Kad tas būs darīts, es likšos gultā;

Mani karstums un saltums lauž un krata. Priecīga.

Pārs vilnas kreklu mums atlicināti.

Sieva. Jā gan, tos tie ņēmēji neuzgāja.

Oze. Pats liktenis viņus mums atlicināja.

Tas viens lai paliek; jeb pag, man tā rādās,

Mēs dosim abus; tam nonēsātas

Ir drēbes un krekls stipri nodilis.

Sieva. Bet, Ozes māt, labi tas nebūs vis.

Oze. Jā gan, bet mācītājs piedod to grēku,

Ko darām pret paša gribu un spēku.

TREŠĀ AINA

Mežā pie jaunbuvetas būdas. Virs durvīm brieža ragi. Dziļš sniegs. Krēsla

metas. Pers Gints stāv pie durvīm un kausta lielu koka aizšaujamo.

Pers Gints iesmejas šad un tad.

Jā, atslēgas vajag, kas aizslēdz durvis,

Lai nenāk ne vīrs, ne sieva, ne burvis.

Jā, atslēga der, tā noslēdz tik cieti,

Var lietuvēni, punduri garām tad ieti.

Tic atnāk ar tumsu, tie klauvē un laužas:

«Laid iekšā, Per Gint!» — kā domas tie aužas.

Tie klauvē zem gultas, mirdz gunskurā,

Kā pūķi caur ieri skrien ātrumā.

Hi, hi, Per Gint, vai tu ticēt to vari,

Ka caur atslēgu neienāks ļaunie gari?

Solveiga nāk pa noras malu ar slēpēm. Ap galvu viņai

liels lakats un pie rokas aizsainis.

Solveiga. Dievs palīdz tev strādāt! Tu sauci mani,

Es nāku, tad uzņēmi tagad mani!

Pers Gints. Solveiga! Tu? Tu pati paties!

Tu nāc pie manis? Tu nebaidies?

Solveiga. Vēsti no Helgas es sadzirdēju,

Vēsti es jutu ar vēsmu un vēju,

Vēsts bija, ko tava māte man teica,

Vēstnieks bij sapnis, kas mani sveica.

Garās dienas un naktis smagās

Klusi ar vēsti pie manis zagās.

Visa dzīve bij pilna ar ziņām,

Ar asarām, skumjām, ar karstām dziņām.

Un, kad es nepazinu vēl tevi, —

Ko sākt un ko darīt, to zināju sevī.

Pers Gints. Bet tēvs tavs?

Solveiga. Pa visu pasaules plašumu,

Kas tēvs un kas māte — es nezinu.

No visa es vaļā.

Pers Gints. Solveiga! Un tu

Nu mani meklē?

Solveiga. Tevi vienīgu.

Tu tagad man draugs un sargs un viss kas. Raudādama.

Cik smaga no Helgas bij šķilšanas!

No tēva aiziet bij mirklis tik grūts,

Bet smagāk no tās, kas mani nesa pie krūts.

Dievs, piedod, visgrūtāk man bija, no visa,

No visa kad mūžs man va]ā risa!

Pers Gints. Un zini, ka sodīts tiku es,

No majam šķirts un no dzimtenes?

Solveiga. Vai domā tu, ka par mantu un māju

No saviem mīļiem projām gāju?

Pers Gints. Un liegumu zini: ja no meža es ietu,

Ikkurš mani tvertu un važās sietu.

Solveiga. Es visus izjautāju, kur vien gāju,

Tie prasīja, kur eju; es teicu: uz māju.

Pers Gints. Tad nost ar atslēgām, bultām un dēļiem!

Nav jāsargās vairs man no burvju tēliem.

Ja pie manis tu gribi apmesties,

Pār manu būdu tad svētība ies.

Solveig! Ļauj redzēt, tik redzēt man vajag

No tālienes tevi! Tu gaišā un maigā!

Ļauj pacelt man tevi! Cik viegla tu esi!

Kad tevi nesu, tu spēku man dvesi!

Es saud/ēšu tevi; attālumā baigā

Manas rokas tevi turēs, tu mījā un maīgāf

Vai domājis būtu, ka nāksi pie manis, —

Tu dienu un nakti man biji tuvu!

Nu skaties, ko cēlu es te un guvu;

Tas jānoplēš atkal: nu pili te manīs — —

Solveiga. Vai pils te vai būda, te patīk man.

Tik viegli te elpot, kur vēji zvan.

Tur purvainā lejā kā gūstā es biju.

Līdz pusceļam to vēl samanīju,

Bet te, kur priedes zuz vēja dvesmu,

Kur klusums un dziesma, — te mājās es esmu.

Pers Gints. Tu droši to zini? Uz visu mūžu?

Solveiga. Nav ceļa man atpakaļ, mūžam te būšu,

Pers Gints. Tad mana tu! Iekšā! Nāc iekšā nu!

Es pavardam malku cirtīšu,

Lai gaiši liesmo, lai silda maigi,

No saltuma tev lai nekad nava baigi.

Viņš atver durvis. Solveiga ieiet iekšā. Viņš stāv

brīdi kluss, tad iesmejas skali no prieka un palecas gaisā.

Pers Gints. Mana karaļmeita! Nu zinu to gutu!

Nu vajag, lai karaļa pils te būtu!

Viņš satver cirvi un dodas mežā; tajā pašā bridi iznāk no krūmiem

paveca sieviete nodilušos, zajos lindrakos. Kāds riebīgs puika ar alus

krūzi rokā klibo viņai līdzi, pieturēdamies pie viņas priekšauta.

Sieviete. Labvakar, Per, bēgli!

Pers Gints. Ko gribi, kas tu?

Sieviete. Veci draugi, Per, vai nepazīsti kaimiņu?

Mana māja nav tālu-

Pers Gints. Ā, tas ir kas jauns.

Sieviete. Kad cēli savu būdu, es cēlu tev līdz.

Pers Gints grib iet.

Man laika nav …

Sieviete. Jā, tu vienmēr tik glauns,

Bet man ir jāiet tev tagad līdz.

Pers Gints. Jūs viļaties, māt!

Sieviete. To reiz tik darīju,

Kad tam, ko tu solīji, ticēju.

Pers Gints. Es solīju? Kas, velns, par runu tā?

Sieviete. Vai aizmirsi, tēvs tevi dzirdīja?

Vai aizmirsi?

Pers Gints. Es aizmirsu to, ko nezinu.

Kad pēdējoreiz tevi satiku?

Sieviete. Kad pirmoreiz abi tikāmies. Uz puiku.

Dod tēvam dzert, puis, viņš pateiksies!

Pers Gints. Tēvs? Vai tu traka? Tu sauci viņu-

Sieviete. Tu varētu pazīt gan cūku no ādas.

Tad atplet acis un skaties ar ziņu:

Viņš klibs kā tavs prāts, uz mata, man rādās.

Pers Gints. Tu uztiept man gribi- ?

Sieviete. Tu gribi vēl liegt!

Pers Gints. Šis puika-

Sieviete. It brangi jau paaudzies.

Pers Gints. Tu, ragana, domā, — vai tev prāts- ?

Sieviete. Per Gint, tu prasts tā kā vērsis kāds. Raudādama.

Ko lai daru, ka neesmu vairs tāda

Kā tad, kad tu pievīli mani priekš gada!

Kad dzemdēju ruden, mani sita velns,

Vai brīnums, ka paliek tad nejauks un melns.

Bet atkal ja gribi redzēt mani skaistu,

Tad vajag, lai to meiteni projām tu laistu.

Tev aizmirst to vajag ar sirdi un prātu,

Lai skaistumu manu atdzemdinātu!

Pers Gints. Nost, ragana!

Sieviete. Jā, tik pagaidi vien!

Pers Gints. Ka es kraušu tev reizi!

Sieviete. Tev tiktos, nudien?

Ho, ho! Per Gint, cik tik tev tīk,

Bet būt pie tevis man gan neapnīk.

Es glūnēšu durvīs, kad būdā jūs abi

Uz sola sēdēsiet klusi un labi.

Un, viņu ja paciest un mīlēt tu vari,

Per Gint, tad dod manu dalu man arī,

Drīz viena, drīz otra tev sirdi sies.

Ardievu, mans mīļais, un precējies!

Pers Gints. Tu pekles ēna!

Sieviete. Tik vēl ievēro:

To puiku klibo — tu audzināsi to! Uz puiku.

Vai, velna bērns, gribi tu tēvu?

Puika spļauj uz viņu. Pfī!

Ar cirvi tev metīšu, tik pagaidi!

Sieviete bučo puiku.

Ak velns, kas tu par puisi glaunu!

Tu izaudzis nebūsi tēvam par kaunu!

Pers Gints sit ar kāju uz zemes.

Nu, ejiet pie velna!

Sieviete. Kad esam tev tuvu.

Pers Gints lauza rokas.

Un viss tas —!

Sieviete. Nu tava doma es kļuvu.

Man žēl tevis, Per.

Pers Gints. Vēl ļaunāk priekš viņas!

Solveig, tu skaidrā, kam mīļas dziņas!

Sieviete. Jā, jā, saka velns, cieš nevainība,

Par tēva vainu kad tai atbildība.

Viņa ielien krāmos ar puiku, kurš sviež Peram ar alus krūzi.

Pers Gints pēc ilgas klusēšanas.

Ej apkārt, teica Līkais. Tas jādara te.

Nu drupās un gruvešos pils mana gruva!

Aiz mūriem nu tā, kas man bija tik tuva.

Tik drūmi un klusi, un ļauni viss še.

Ej apkārt, jo cita ceļa vairs nava

Pie tās, kas likās uz mūžu tava.

Nav ceļa? Un tomēr tā vajadzētu.

Man liekas, es lasījis pantu kur svētu

Par nožēlošanu, bet kur un kā?

Viss aizmirsts, un grāmatas nav te man,

Un to vardu neviens man nesaka.

Ko? Nožēlot? Tā paietu gads aiz gada,

Pirms galā es kļūtu; kas būtu tad vairs

Man dzīve, kas būtu vairs skaists un kairs?

Kā salīmēt to, kas jau sadragāta?

To var gan ar vijoli, bet ar zvanu nekad:

Ja lauzts tas, nekad vairs to neskandināt.

Bet viss tas tik raganas meli bija;

Tā prom, — te bija, te nemanīja.

Jā, prom no skata, nevis no gara,

Pār mani mūžam tai paliks vara.

Ingrida un trīs tās tur kalnu spraugās,

Tās visas dien nakti uz mani raugās.;

Tās nekaunas, droši tās nāk un skarbi,

Pār visu svētumu gulst mani darbi.

Ej apkārt, puisi Un, ja tik garas tev rokas

Kā priedes, kas kalnu mežā lokās, —

Tu tomēr par tuvu sev turētu to

Un viņas svētumu mirdzošo.

Man jāiet apkārt, to zinu nu,

Ne iegūstu ko tad, ne zaudēju.

Viss jānokrata un jāaizmirst.

Dodas uz būdu; pēc dažiem soļiem apstājas atkal.

Vai ieiet tik bezgodīgs drīkstu es tur?

Tur ieiet ar troļļu bezgala pulku?

Ciest klusu un runāt, un slēpt ko visur?

Aizsviež cirvi prom.

Ir svētvakars; aizskart vēl šodien to

Būtu apsmiet dieva vissvētāko.

Solveiga durvīs. Vai nāksi tu?

Pers Gints pusbalsī. Apkārt!

Solveiga. Ko?

Pers Gints. Tev jāgaida.

Visgrūtākais darbs man vēl jādara.

Solveiga. Pag, ņemsim to abi, es palīgā iešu.

Pers Gints. Nē, paliec! Viens pats to es darīt iešu.

Solveiga. Bet nepaliec ilgi!

Pers Gints. Tevi negribu baidīt;

Vai ilgi vai ne — tev vajag gaidīt.

Solveiga pamet piekrizdama ar galvu.

Jā, gaidīt!

Pers Gints iet pa taku mežā. Solveiga paliek gaidīdama

pusatvērtās durvīs.

CETURTĀ AINA

Ozes istaba. Vakars. Krāsns priekšā deg uguns un apgaismo istabu. Uz krēsla

gultas kājgalī sēž kaķis. Oze gul gultā un taustās nemierīgi virs gultas segas.

Oze. Kungs dievs, vai nākt tam par grūtu?

Cik garas ir stundas man.

Man vēstneša nav, ko lai sūtu,

Bet sakāms tik daudz būtu gan.

Un kas to domājis būtu,

Ka beigas tik ātri būs klāt!

Kaut tikai viņam par grūtu

Tu darījusi nebūtu, māt!

Pers Gints ienāk. Labvakar!

Oze. Ak dievs, to prieku!

Mans mīļais zēn, klāt nu tu!

Bet tas tak nava par nieku,

Tu zini to spriedumu?

Pers Gints. Ja nāve draudētu arī,

Man vajadzēja te būt.

Oze. Jā, nu var kaunēties Kari,

Man aizejot, mieru sirds jūt!

Pers Gints. Tev aizejot? Kurp tu tā steidzies?

Ko nozīmē gan viss tas?

Oze. Ak Per, viss laikam man beidzies;

Manas stundas ir skaitītas.

Pers Gints nemierīgi iet šurp un turp:

Tur bija man smagi un grūti,

Te gribēju brīvību sveikt!

Vai saltumu locekļos jūti?

Oze. Ja, dzīvi nu gribu es beigt.

Kad manas acis te dzisis,

Tad aizspied man lēni tās

Un gādā par šķirstu, mans mīļais,

Un bērēm, kā pieklājas.

Bet nē, tas tiesa-

Pers Gints. Ciet klusu!

Priekš tā vēl laika diezgan!

Oze. Jā, jā. Skatās nemierīgi apkārt istabā.

Skat, te palikusi

Tā manta, ko pameta man.

Pers Gints lauza rokas.

Jau atkal! Cietā balsī.

Jā, vaina tā mana;

Ko palīdz man pārmest to?

Oze. Nē, lieliskā dzīrošana,

Tā ņēma vislabāko!

Mans puisīt, tu dzērumā biji —

Un visu tad padara.

Sev dusmas vēl samedīji

No Gendinas jājiena!

Pers Gints. Jā, jā, lai tas paliek uz rītu;

Ir diezgan runāts par to.

Būs labi, ja pataupītu

Uz priekšu to bēdīgo. Nosēžas uz gultas malas.

Tā, māmiņ, nu parunāsim

Par to, kas mums patīkams,

Un niekus vairs nekustināsim, —

Kas drūms, lai ir atmetams.

Nē, paskaties, vecais runcis

Vēl vienmēr dzīvs un tas pats.

Oze. Ak, naktīm tas bļauj tik slikti,

Kā pareģis ļaunais kāds!

Pers Gints, novirzīdams sarunu.

Kas noticis jauns te lejā?

Oze smaidīdama.

Te runā, ka meitēns kāds

Ir tevi iemīlējs ļoti-

Pers Gints aši. Vai Mojens Mads apmierināts?

Oze. Tā neliekas traucēties sevi

No vecāku padoma.

Var būt, ka tā gaida tevi;

Tev būtu tas jāzina.

Pers Gints. Bet kalējs Aslaks ko dara?

Oze. Ak, labāk nepiemin to —

Tāds muļķis; vai vairāk no svara

Tā meitene nebūs, ko?

Pers Gints. Nē, nē, tikai parunāsim

Par to, kas mums patīkams,

Un niekus vairs nedomāsim, —

Kas drūms, lai ir atmetams.

Vai slāpst tev? Es spirdzināšu.

Vai izstiepties vari tu?

Es redzu gultu to pašu,

Kur mazs es vēl gulēju.

Vai atminies, vakaros mazam

Man nāci pie gultiņas

Un apsedzot stāsti pamazam

Man dziesmas un pasakas?

Oze. Jā, zini, bij rotaļa kāda,

Kad tēvs bija izbraucis;

Bij ragavas brieža āda

Un grīda — fjords sasalis.

Pers Gints. Bet tomēr vislabākais bija —

Vai atminies to tu ar? —

Straujš kumeļš, kas aizvadīja-

Oze. Nu, protams, kā aizmirst to var?

Un Kari kaķim bij vietā

Kā galvenam braucienos.

Pers Gints. Uz pili pie mēneša rieta

Un saulītes austrumos,

Uz Zoria-Moria pili

Mums gāja pa augstumiem.

Ar pātagu gaisu tu šķīli,

Tai kāts bij no paegļiem -

Oze. Es sēdēju augšā uz bukas-

Pers Gints. Jā, grožoji stalti tu.

Mēs skrējām, ka sniegi vien juka,

Vai nesalst man, prasīji tu.

Tu mīļā, lai dievs tevi svētī, —

Tu laba no sirds biji man!

Ko vaidi tu?

Oze. Ak, nolādēti,

Sie dēļi sānus spiež man!

Pers Gints. Nu pastiepies, palīdzēt varu;

Tā, ta. Vai nu labi bus?

Oze nemierīga.

Nē, Per, nu aiziet tik varu!

Pers Gints. Kurp?

Oze. Mieru sirds drīz jau man gūs.

Pers Gints. Ko niekus! Tik apsedzies labi.

Uz malas te sēdēšu es,

Un gaidīsim mierā tad abi,

Lai vakars mums pasakas nes.

Oze. Man prāts tik nedrošs, ko viii;

Nes labāk šurp bībeli!

Pers Gints. Pa Zoria-Moria pili

Dzer prinči un karaļi.

Nu silti kamanās dusi,

Turp prom tevi vedīšu.

Oze. Bet, Per, vai es ielūgta esmu?

Pers Gints. Jā, abi; ir es, ir tu.

Apmet kādu auklu ap krēslu, uz kura sēž kaķis,

paņem rokā rīksti un uzmetas sēdus uz gultas kājgaļa.

Opā! Nū, melni, nu vingri!

Vai salt tev nava, māt?

Jā, jā, — vējš pievelk it stingri,

Kad Grane sāk vizināt.

Oze. Per mīļais, kas tur tā zvana?

Pers Gints. Ilkss zvani un zvārguļi, māt!

Oze. Bet skan tā kā dunēšana!

Pers Gints. Dun ledus; jau fjords ir klāt.

Oze. Man bail! Kas tur zuzo un šalko

Tik baigi un brīnišķi?

Pers Gints. Tās kalnu priedes, māt, alko.

Tik sēdi vien mierīgi!

Oze. Kas dzirkstī un vizmo tik spoži

Tur bezgala mirdzumā?

Pers Gints. Pils logi mirdz žilbinoši.

Vai dzirdi, kā dejo tur?

Oze. Jā.

Pers Gints. Stāv Svētais Pēteris vārtos,

Tevi ieiet aicina.

Oze. Vai sveicina viņš?

Pers Gints. Jā, sārtos

Viņš vīnus tev p?gādā.

Oze. Ko, vīnu? Un kūkas arī?

Pers Gints. Jā gan! Visā pilnībā.

Un nelaiķe prāvesta kundze

Tev kafiju piedāvā.

Oze. Vai tiešām mēs kopā nu būsim?

Pers Gints. Kad vien tik tu gribēsi.

Oze. Ak, kādu nu godību gūsim,

Ja mani tik aizvedi!

Pers Gints pīiksina ar palagu.

Nū, melni! Nu, žigli un droši!

Oze. Vai ceļš tik ir pareizais, Per?

Pers Gints. Plikšina atkal.

Ceļš plats te . . .

Oze. Ak, reibinoši

Skrien kamanas; sirdi man ķer.

Pers Gints. Nu drīz es apturēšu,

Jau pili te saredzu.

Oze. Brauc, dēls, es tev uzticēšu.

Es aizveru acis; ved nu!

Pers Gints. Nu aši, Grane, nu aši!

Drīz mirdzoša pils būs klāt.

Ver vārlus, mūs saņemot, plaši,

Nu klāt mēs esam jau, māt!

Ko, Svētais Pēter, tu saki?

Vai nelaid tu māti tur?

Jel uzvedies prātīgāki,

Tai āda ir krietna visur.

Uz sevis es nelieku svaru;

Ja lūgsiet mani — paldies!

Ja ne •— es aiziet varu,

Es neesmu uzbāzies.

Es dažlabu darbu veicis,

Ko neiespēj sātans pats,

Un mātei tad rupjības teicis,

Kad tiku mācīts un rāts.

Bet viņu jums vajaga godāt

Un uzņemt, kā pieklājas;

Kur šais laikos citu lai rodat,

Kas viņai vēl līdzinās?

Ho-ho; dievs tēvs pats mūs gaida!

Te bij tev, Svēt-Pēterīt (dziļā balsī):

«Ko velti tu baries un baidi;

Tev Ozi vajag ielaist tūlīt.»

Smejas skaļi un pagriežas pret māti.

It kā es to nezinātu!

Uz reizi pūš citāds vējš! Bailīgi.

Kam aizver tu, māt, savu skatu?

Vai dzirdi? Vai par ātru es skrējs?

Iet pie gultas galvgaļa.

Ko raugies tik salti un stīvi?

Es dēls tavs, jel atsaucies!

Aprauga uzmanīgi viņas pieri un rokas, tad nomet

auklu uz krēsla un saka klusā, aizturētā balsī.

Ak tā! Nu, Grane, ej brīvi;

Mūsu brauciens ir nobeidzies.

Aizspiež viņai acis un noliecas pār viņu.

Paldies tev par tavu mūžu,

Par sirsnību bērndienās!

Bet paldies no tevis ar gūšu —

Piespiež savu vaigu pie viņas mutes.

Par vedumu paldies man tas.

Namiķa sieva ienāk.

Ko? Pers! Nu beigti ir maldi

Un rūpes, un trūkums te!

Dievs kungs, cik dus vina saldi-

jeb?…

Pers Gints. Klusi; ta mirusi.

Kari raud pie līķa. Pers Gints staigā pa istabu;

beidzot viņš apstājas pie gultas.

Pers Gints. Tu paglabā māti ar godu!

Man jāsteidzas projām, cik var.

Sieva. Vai tālu?

Pers Gints. Līdz jūru rodu.

Sieva. Tik tālu!

Pers Gints. Un tālāk vēl ar. /liziet.

CETURTAIS CĒLIENS

pirmā aina

Uz Marokas dienvidvakaru krastiem. Palmu birze. Audekla telts un niedru

tepiķi. Tālāk birzē karājošas gultas. Netālu no krasta jūrā guļ tvaika jachta

ar norvēģu un amerikaņu karogu. Pie krasta neliela kuģa laiva. Saulriets. Pers

Gints, skaists pusmūža kungs elegantā ceļotāju uzvalkā ar zelta lorneti uz krū-

tīm, sēž kā saimnieks galda galā. Misters Kolons, mesjē Ballons līdz ar fon

Eberkopfa un Trumpeterstroles kungiem pailuik beidz maltīti.

Pers Gints. Tik dzeriet, kungi, priecāties

Kam lemts, lai priecājas ar godu!

Ir rakstīts: beigts, kas izbeidzies,

Un prom — kas prom. Ko jums lai dodu?

Trumpeterstrole. Tu lielisks saimnieks, Per!

Pers Gints. Viss gods man tomēr nepieder:

Tur nauda, pavārs —

Misters Kotons. Very well;

Lai visiem sveiks! Lai visi zel!

Mesjē Ballons. Mesjē, jums ir tāds goUt, tāds ton,

Ko grūti atrast musu dienas

Pie tiem, kas dzīvo en garЈon, —

Kaut kas — es nezinu-

Fon Eberkopfs. Kaut kas

Kā spoža gara bagatiba,

Vispasauls pilsoņgatavība,

Un skats, kas pilns visgaišības,

Un prāts bez aizspriedumiem sienas.

Tas kopā viss un skaidrība,

Un elements un gudrība

Kā degpunktā viss ir tepat.

Mesjē, jūs tā gan domājat?

Mesjē Ballons. Jā gan, bet tikai franciski

Tas neizskan tik lieliski.

Fon Eberkopfs. Ak, ko! Jums trausla valoda.

Bet kāds šim fenomenam pamats,

Lai meklējam —

Pers Gints. Te ir tas pamats:

Es neesmu saistīts laulībā.

Jā, mani kungi, saprotams;

Kas vīrs, viņam iegūstams?

Viņš pats; lūk, atbilde jums mana.

Ap sevi, savu vīram gana.

Bet vai kā kamiels citu laimei

Viņš nest var nastas savai saimei?

Fon Eberkopfs. Bet tāda dzīve tik priekš sevis,

Es domāju, nav atzīstama.

Pers Gints. Tā senāk gan bij nicināma,

Bet laiks man citu prātu devis.

Jau reiz gandrīz es biju ciet

Un vaļā tikt vairs necerēju.

Skaists zēns es biju, daudz ko spēju,

Un mana izredzētā dāma,

Tā tiešām bij no karaļnama —

Mesjē Ballons. No karaldzimlas?

Pers Gints kā garām ejot.

Ak jā, šie noļi, —

Jūs zināt tak — —

Trumpeterstrole sit ar roku uz galda.

Tie karaļtrolļi!

Pers Gints parausta plecus.

Pavisam vecas, augstas kārtas,

Kas stingri skatas, tiesības

Lai nav 110 plebejrokām skartas.

Misters Kotons. Un kā tad nobeidzās viss tas?

Mesjē Ballons. Vai ģimene tam pretī bija?

Pers Gints. Nebūt ne!

Mesjē Ballons. Ā!

Pers Gints atturēdamies.

Jūs saprotiet!

Tur lietas bij, — tā dažreiz iet, —

Tās mūs pavisam sasaistīja.

Bet jāsaka, ka man šī lieta

Bij caur un cauri pretīga;

Man reizēm apņemšanās cieta

Un pašapziņa teicama.

Un, kad nu sievastēvs bij klāt

Ar padomiem un prasījumu,

Man savu muižu dāvināt

Un kārtu, vārdu pārmainīt,

Un šo un to vēl labu klāt,

Kas man pavisam nepiekrīt,

Tad atteicos es augstsirdīgi;

Bij aizmirsts viņa ultimatums

Un līgava it pieklājīgi.

Bungo ar pirkstiem uz galda, kā padodamies liktenim.

Jā, jā, it visur valda fatums,

Tam paļaujoties, labi darām

Un mieru sev tad iegūt varam.

Mesjē Ballons. Un ar to lieta galā bija?

Pers Gints. Nē, piedzīvoju vēl ko citu,

Es atkal Jaunās rokās kritu.

Tad nāca visa «familija»,

Visniknāk jaunie tuvinieki.

Ar septiņiem es duelējos.

Tie bija brīži briesmīgi,

Bet drosmīgi es izturējos,

Kaut asins lija, tak paties

Tas līdzēja man izglābties,

Un tas vislabaki vēl rāda,

Ka fatums musu laba strādā.

Fon Eberkopfs. Tāds dzīves uzskats cienījams,

Un jūs kā prātnieks atzīstams.

Jo, kamēr citi juk un stomās

Ik dienas jaunās maiņas, domās

Un mūžam klejo izplūstot,

Jūs visu spējat savienot.

Jums visur mērs un norma viena,

Jūs katru vārdu sakāt vietā

Un pārliecībā vienmēr cietā,

Ko jusu pasauluzskats ciena.

Un studējis jūs neesat?

Pers Gints. Es teicu jau, un tas ir fakts,

Es vienīgi autodidakts.

Es metodiski mācījies

Gan neesmu, bet pūlējies,

Daudz lasot, drusku izprast dzīvi.

Kā vecāks vīrs es iesāku,

Un tad bij jānopūlas sīvi,

Kad liktens šurp un turpu šaudās

Un vajag tvert, kur vien tik jaudas.

Es vēsturi pa druskai ņēmu,

Daudz citam nebija man laika,

Un, tā kā smagā dzīves tvaikā

Es sirdij arī kaut ko lēmu,

Tad guvu arī reliģiju —

Un tā es abus tvēris biju.

Nav jāņem katra zinātne,

Bet jāredz, kas mums der, kas ne.

Misters Kotons. Tas tiešām praktiski!

Pers Gints aizdedzina cigāru.

Ak draugi,

Jel manu dzīvi apdomājiet!

Vispirms uz vakariem bij jāiet.

Tāds nabags zēns ar tukšām rokām

Un iegūt maizi dienišķo,

Jel ticiet, nebij man pa jokam.

Bet dzīvi katrs mīlē sev,

Un nāve rūgta — katrs saka.

Nu labi! Laime labvēlīga

Man bij, un vecais fatums līga

Vēl draudzību, un izdevīga

Man dzīve bij kā reti kuram.

Pēc desmit gadiem mani sauca

Par Carlestovnas Krezu visi;

Pār jūrām mana slava trauca,

Bij laime līdzi manām burām.

Misters Kotons. Un jūsu uzņēmums?

Pers Gints. Visvairāk

Ar nēģeriem uz Karolinu,

Ar elkiem braucu es uz Ķīnu.

Mesjē Ballons. Fi, donc!

Trumpeterstrole. Pie joda, Per, mans draugs!

Pers Gints. Kā liekas, jums mans uzņēmums

Gan neizrādās diez cik jauks?

Jā, reizēm man šis pasākums

Ar izrādījās šaubīgs ļoti,

Bet, ticiet man, no iesāktā

Mēs visi esam iekaroti

Un katrā ziņā visai grūt

Ir orientēties tādā lietā,

Kur tūkstoš interesēm vieta

Un nezini, ko tvert, ko gūt,

Kad viss līdz kaklam rūpēs vienās.

Bet tādās karstās cīņas dienās

Es vienmēr esmu lūkojis

Pie konsekvences pieturēties,

Un, kas pār robežu ir plēties,

Ir vienmēr mani aizskāris.

Bez tam uz vecumu jau skatos,

Man nāca gadu piecdesmit,

Kad sirmums iemetās jau matos;

Un, kaut gan viss man izdevās,

Tak grūti sajūtams bij tas,

Ka jādomā, var laiks būt klātu,

Kad tiesnesis reiz aicinātu, —

Tas, kurš no āžiem avis šķir.

Ko bij man darīt? Izbeigt lietu?

Uz Ķīnu kuģus apturēt?

Es radu izeju, kā spēt,

Lai transports tur vēl tālāk ietu:

Kur agrāk elkus eksportēju,

Nu misionārus savervēju;

Kas vajadzīgs tiem, devu es —

Bij zeķes, rīss, rums, bibeles…

Misters Kotons. Bet peļņa?

Pers Gints. Protams, peļņa bija.

Tie pūlējās, cik samanīja.

Cik elku bija importēti,

Tik kuliji bij beidzot svēti

Un ļaunumi neitralizēti.

Bij apkopts misiones lauks.

Tie staveja tur pars pret pari:

Cik elku, tikpat misionāru.

Misters Kotons. Un izvedums no Āfrikas?

Pers Gints. I tam bij sava morāle.

Es atzinu, ka nesekmē

Vairs vecums uzņēmumus tādus,

Kad kaps ik dienas tuvojas.

Bez tam šie filantropi kliedza

Un šito lietu stipri liedza,

Pat neieskaitot avariju.

Nu es to izbeigt gatavs biju.

Es lietu labi apdomāju

Un teicu: Pēter, uzmanies,

Ka bagāts atgriezies uz māju!

Kad zemi biju iepircies,

Es visu gaļas importu,

Kas tikai pirmās šķiras bija,

Sev atstāju. Tos uzkopu,

Ka skaidri prieks; tiem tauki lija!

Es varu teikt bez lielīšanās,

Ka gādāju es tēvišķi

Un rentējās man lieliski.

Tur skolas vēl priekš glītošanās

Es cēlu, gara līmenis

Lai nebūtu tik pagrimis,

Un arī morāle, kā klājas,

Starp iezemiešiem mitinājās.

Tad beidzot apnicis to biju,

Un tad no visa atrāvos,

Līdz galā tos un plantaciju

Es pārdevu, lai atpūstos.

Kad šķīros, punšs tiem tika dots

Un liels un mazs bij pamielots,

Ikkatram vīram bij ko kraukāt,

Ik atraitnei ko šņūkt un šņaukāt.

Tā es nu tagad domāju,

Ka nozīmi vārds senais dabū:

Kas ļaunu nedara, dar labu.

Tā noziegumus maksāju,

Un stingri stāv mans vīra tikums,

Jo grēks ir dzēsts, kā prasa likums.

Fon Eberkopfs pieskandina glāzi ar vīnu.

Te -izvests visā pilnībā

Ir dzīves princips, teorijā

Kas ilgus mūžus apslēpts bija.

To dzirdēt — kāda laime tā!

Pers Gints, kas laiku pa laikam ir ieņēmis krietni vien

no pudeles.

Jā, to mēs, ziemeļnieki, mākam —

Caursisties dzīvē! Māksla tā,

Ka dzīves klizmām cauri nākam,

Ir ausis aizturēt, lai odze

Mums neiečukstētu kaut kā.

Misters Kotons. Kas tā par odzi, dārgais draugs?

Pers Gints. Kaut kas, kas nederīgs, pat bīstams,

Kas visu saposta, kā raugs. Dzer atkal.

Visīstā māksla, kura dzīvi

Pēc mūsu prāta izveido,

Pār aizām, staignumiem ved to,

Ir tā, ka solus speram brīvi,

Ka katru mīlu dienu zinām,

Ka rīt vēl varam cīnīties

Un, atpakaļ kur atvilkties,

Sev vienmēr tiltu atlicinām.

Tā bija mana teorija,

No mazotnes kas ceļu šķīra

Man dzīvē; mantota tā tīra

No manas cilts jau bērnībā.

Mesjē Ballons. Jūs esat norvēģis?

Pers Gints. Jā gan!

Tak vispasaules pilsons garā.

Jo mana bagātība, vara —

Tos deva Amerika man.

Mans grāmatplaukts ir pilns ar to,

Ko Vācija dod jaunāko.

No Francijas man ir ši veste

Un drusku gara, uzvešanās.

No angļiem darba spējas manas

Un prasme, veikalu kā vesti.

No jūdiem guvu pacietību,

Un drusciņ saldu aizgrābtību

Man piesūtīja Itālijā.

Un reiz, kad nāve tuvu bija,

Es savu dzīvi izglābu

Ar krietnu zviedru tēraudu,

Trumpeterstrole paceļ savu glāzi.

Jā, zviedru tērauds!

Fon Eberkopfs. Tēraudskava

Ir katra karotāja slava!

Viņi pieskandina tam un dzer. Pers manāmi iereibis.

Misters Kotons. Tas viss jūs dara lielisku! —

Bet, ser, es labprāt dzirdētu,

Kā savu naudu izlietosiet?

Pers Gints. Hm, lietot? Ko?

Visi četri, tuvāk pieraudamies.

Jā, kā to spēsiet!

Pers Gints. Nu, visupirms bus ceļošana.

Lūk, tāpēc līdz jūs ņemu ari

Kā ceļbiedrus caur Gibraltaru,

Un tā ap zelta teļu manu

Mēs sāksim baletdejošanu.

Fon Eberkopfs. Tas labi teikts!

Misters Kotons. Es domāju,

Ka gudrs virs nav dzimis velti.

Jums mērķis liels gan mūžu zeltī,

Un tas ir?

Pers Gints. Tikt par ķeizaru.

Visi četri. Ko?

Pers Gints pamet ar galvu.

Jā, par ķeizaru!

Mesjē Ballons. Bet kā?

Visi. Un kur?

Pers Gints. Nu, visā pasaulē, visur.

Mesjē Ballons. Bet kā?

Pers Gints. Caur manis paša zeltu!

Šis nodoms nava vairs tik jauns,

Es pūlos, lai to gaismā celtu

Jau pat no manām bērna dienām.

Jau tad kā varonis it glauns

Es šķitos pāri jūrām skrienam —

Bet bruku zemē četrrāpu.

Tak nodoms palika tas pats.

Ir kaut kur rakstīts — alminu,

Kāds vārds sendienām daudzināts:

Ja visu zemi iegūt spētu

Tu, bet pats sevi pazaudētu,

Tad gūtu tikai tukšumu.

Tā stāv tur vai tam līdzīgs kas,

Bet daudz šim vārdam taisnības.

Fon Eberkopfs. Un kas tad ir šis Ginta pats?

Pers Gints. Tā pasaule man galvaskausā,

Kas teic, ka es es pats, ne cits,

Ka dievs ir dievs, kam sātans klausa.

Trumpeterstrole. Nu viss man gaiši izstāstīts!

Mesjē Ballons. Tās cēlas domas!

Fon Eberkopfs. Skaista dzeja!

Pers Gints. Sis Ginta pats — tas visu spriež,

Tas kāro, vēlējas un cieš.

Sis Ginta pats, tā ir tā jūra,

Kur plīvo fantazijas bura,

Ar vienu vārdu, viss, kas ceļ

Man krūtis, lielas domas zveļ.

Bet, tā kā dievs ir valdinieks,

Tikai kā pasauls īpašnieks,

Tā visur es, kad gūstu naudu,

Tik tieku ķeizars īsts un baudu.

Mesjē Ballons. Jūs taču baudāt.

Pers Gints. Ļoti maz.

Uz brīdi varbūt, — bet ko līdz

Tāds Lipe-Detmold ķeizarīts.

Priekš manis tas vēl nav nekas:

Pers Gints es neesmu tik šauri,

Bet varens sers Pers Gints viscauri!

Mesjē Ballons aizgrābts.

Sev iegūt pasauls godību!

Fon Eberkopfs. Simt gadu vecais vīns lai rit tam!

Trumpeterstrole. Un šķēps kā Kārlim Divpadsmitam!

Misters Kotons. Bet visupirms transakciju lai rastu —

Pers Gints. Tā man jau rokā;

Mums tādēļ piestāt vajadzēja;

Šovakar dosimies, cik spējas,

Uz ziemeļiem, jo avīzes

Mums jaunas, labas vēstis nes!

Pieccjas ar paceltu glāzi.

Jo vienmēr smaida laimes skats

Tam, kas ir drošs, kas tic sev pats.

Visi četri kungi. Nu, sakiet!

Pers Gints. Karš ir Helladā!

Visi četri pietrūkstas kajas. Ko! Grieķi?

Pers Gints. Dumpis Grieķijā.

Visi četri. Urrra!

Pers Gints. Un turki ir nu postā! Izdzer savu glāzi.

Mesjē Ballons. Uz Helladu! Turp sauc mūs slava!

Tad franču zobens truls vēl nava!

Fon Eberkopfs. Es saukšu: turp! — no tālienes.

Misters Kotons. Ko vajag, piegādāšu es!

Trumpeterstrole. Un karaļpiešus slavenos

Es uzmeklēšu Benderos!

Mesjē Ballons krīt Peram Gintam ap kaklu.

Jel piedodiet, ka dažu reizi

Jūs pārpratu!

Fon Eberkopfs spiež viņam roku. Es visai greizi

Par nerru noturēju jūs!

Misters Kotons. Par nerru — nē, tas būs par daudz,

Trumpeterstrole. Es, tautiet, piedodiet, par zeņķi,

Par aizdomīgu, glumu jeņķi,

Man žēl-

Fon Eberkopfs. Bet mēs jūs pārpratām — —

Pers Gints. Kas tas?

Fon Eberkopfs. Nu tikai atzīstam,

Cik varens karapulks ir tas,

Sīs Ginta domas, iegribas!

Mesjē Ballons apbrīnodams.

Tad tādu Peru Gintu rodu!

Fon Eberkopfs tāpat.

Nu redzu Ginta augsto godu!

Pers Gints. Bet sakiet man! . . .

Mesjē Ballons. Vai nesaprotat?

Pers Gints. Vai pakariet, bet nesaprotu!

Mesjē Ballons. Kā tā? Jūs kuģi, naudu dodat,

Lai Grieķiju tik atbrīvotu?

Pers Gints svilpo zobodamies.

Nē, pateicos par tādu godu!

Es turkiem savu naudu dodu.

Mesje Ballons. Vai tas var but!

Fon Eberkopfs. Sis joks ir teicams!

Pers Gints klusē brīdi, atspiežas tad pie kāda krēsla un

pieņem augsta vīra izskatu.

Nu, mani kungi, mums ir beidzams;

Ir labāk, ka mēs šķiramies,

Pirms visa draudzība nav galā.

Kam nav nekā, tas brīvs paties.

Kam visa mantība un tiesa

Ir tikai aprokamā miesa,

Tos lielgabaliem lēmis dievs.

Bet kas, kā es, ir kaut ko krājis,

Par daudz tam būtu jāzaudē.

Tad steidzieties, ko kavēt te,

Kad jūs ar visu apgādājis

Es būšu. Veiciniet tik karu,

Lai turkiem daudz es aizdot varu!

Par tiesībām un brīvību —

Uz priekšu! Turkus satrakojiet!

Un, beidzot, brīvībai par balvu,

Lai janičaru šķēps ņem galvu!

Bet mani šoreiz atvainojiet (sit sev pie kabatas),

Es esmu labi apgādāts,

Es esmu sers Pers Gints sev pats.

Viņš izpleš savu saulessargu un ieiel birzē, kur

redzamas karājošās gultas.

Trumpeterstrole. Tāds cūku tēviņš!

Mesjē Ballons. Bezgodis!

Misters Kotons. Ak, gods — tam bijis, nebijis!

Bet kādās izredzes mums būtu,

Ja grieķi tomēr brīvi kļūtu!

Mesjē Ballons. Es jūtos jau kā uzvarētājs

Un grieķu dāmu izredzētais!

Trumpeterstrole. Es redzu jau, ka slavens kļūstu

Un zviedru varoņpiešus gūstu!

Fon Eberkopfs. Es manu vācu kulturu

Pār jūrām, zemēm ejošu!

Misters Kotons. Visļaunākais, ka peļņa vējā.

Goddam! Vai sātans pats mūs smēja!

Jau saucu Olimpu par savu.

Es zinu kalna labo slavu:

Tur vara vitriolu rod.

Un to var labi izmantot.

Un tad tā upe Kastalijā,

Par ko jau simtreiz runas bija;

Tās ūdens krāces daudz ko der,

Tās tūkstoš zirgu spēku sver!

Trumpeterstrole. Es eju turp. Mans zobens celts,

Tas vairāk vērts kā jeņķa zelts!

Misters Kotons. Varbūt; ja viņam pakaļ skrējām,

Tad visi dibenā mēs ejam

Un profits izputēs kā tvaiks!

Mesjē Ballons. Pie joda! Beigts ir laimes tuvums!

Nu stāvam mēs pie viņas kapa!

Misters Kotons, ar sakniebtu dūri uz kuģi rādīdams.

Tai melnā kastē glabāts tapa

Viss nēģer-zelta-sviedru guvums.

Fon Eberkopfs. Man ideja! Prom, prom! Nu laiks!

Nu nobeigsim tā keizarvaru!

Urrā!

Mesjē Ballons. Ko gribat?

Fon Eberkopfs. Pats to daru!

Mums viegli iegūt personālu.

Uz kuģi! Es to komandēšu!

Misters Kotons. Jūs — ko —

Fon Eberkopfs. Es sagrābšu, ko spēšu! Iet uz laivas pusi.

Misters Kotons. Un es varbūt lai gaidu galu?

Es eju līdz. Iet viņam pakaļ.

Mesjē Ballons. Pats velns tos dzen!

Tas blēžu darbs! Nu, mais — enfin! Seko viņiem.

Trumpeterstrole. Tad laiks, ka ari es tiem līdzi eju, —

Kaut garā pret to protestēju. Aiziet tiem pakaļ.

otrā aina

Cita vieta uz krasta. Mēness gaisma un skrejoši mākoņi. Jachta dodas pilnā gaitā pa jūru prom. Pers Gints skrien pa krasta malu. Reizēm viņš kniebj sev rokā, reizēm stīvi skatās uz jūru.

Pers Gints. Murgi un spoki! Vai sapnis vien!

Tie prom! Cik vien ir jaudas, tie skrien!

Murgi! Es esmu traks un piedzēris! Lauza rokas.

Vai nāvē vēl nevedīs mani tas viss! Plēš sev matus.

Tas sapnis! Man tiktos, ja sapņotu es!

Hu! Briesmīgi! Viss tas ir patiesība!

Sie lupatas draugi! Kungs dievs, tava griba

Lai notiek! Bet atriebies, sodu tiem nes!

Ar paceltām rokām.

Es esmu Pers Gints! Ak palīdzi, dievs,

Man citādi vajaga nobeigties!

Liec mašīnām stāt, liec tām samaitāties,

Turi zagļus! Liec nelaimei katlos krāties!

Jel paklausi! Laid vaļā visus spēkus!

Vai pasaule juks, ja sodi necilvēkus-

Vai dzird viņš?Ak, kurls, kā jau arvien,

Jeb padomu nezin vairs, nudien! Māj ar roku uz augšu.

Cst! Sen man nav vairs nēģerplantacijas, —

Tik misionāri priekš Rītazijas!

Tāds pakalpojums ir tiešām ko vērts!

Ak, palīdz —!

No jachtas izšaujas ugunsstars un biezs tvaiku mutulis; atskan

dobjš sprādziens. Pers Gints izgrūž kliedzienu un pakrīt smiltīs.

Dūmi pamazām izgaist; kuģis ir nozudis.

Pers Gints bāls, klusā balsi.

Tā bija atriebšanās!

Ar visām žurkām grima tā saime!

O, apskaužama ir mana laime — — Aizkustināts.

Tik laime? Nē, te ir vēl kas cits:

Es glābts, un ļaunums nosodīts.

Ak, slava un gods tev par pestīšanu,

Tu aizmirsis esi pat grēku manu! Atelpo dziļi.

Kāds cilājošs miers un kāds tas prieks,

Sevi justies tā laipnīgi apsargātu!

Bet ēst un dzert kas tuksnesi sniegs?

Ak nieki, gan būs viņš pats man klātu.

Tur nav ko bīties. Skujā balsi, kā pielabinādamies.

To nepieļaus viņš,

Ka es beidzos, tāds zvirbulis nabadziņš!

Tik pazemoties! Un laiku tam dot;

Tas kungs gan zinas, viņš visu prot.

Pietrūkstas izbailēs.

Vai lauva tur nerūca niedrājā? Zobus klabinādams.

Tas lauva nav. Saņemdamies. Un ja tas būtu tā!

Pie malas tas kustonis turētos,

Savam kungam uzbrukt gan baidītos.

Jo instinkts tiem saka, ka bīstami

Būtu iesākt cīņu ar ziloni.

Bet tomēr labāk man kokā būtu.

Tur šūpojas akacijas un palmas;

Es būtu drošs, ja tik augšā kļūtu

Un padziedātu vēl pāris psalmas. Uzkāpj kokā.

Rīts nezina vēl, kāds mums būs vakars,

Sī paruna tiešām man ir no svara. Nosēžas ērtāk.

Te ir nu garam ar mūžību sakars.

Par mantām ir cēlāka domu vara.

Tik paļauties viņam. Viņš zinās gan,

Kādu porciju nelaimes lai mēs veicam.

Viņš tēvišķi labvēlīgs bija man,

Pamet acis uz jūru un čukst nopūzdamies.

Bet ekonoms gan viņš nav teicams!

trešā aina

Nakts. Marokiešu nometne tuksneša malā. Sarga ugunis un dusoši kareivji.

Kāds vergs nāk un plūc sev matus.

Baltais ķeizara zirgs ir projām!

Kāds cits vergs nāk un pleš savas drēbes.

Svētais ķeizara svārks ir laupīts.

Uzraugs nākdams.

Simtiem rīkšu netiks taupīts,

Ja mēs zagļus nenotveram.

Kareivji lec zirgos un aizaulekšo uz visām pusēm.

ceturtā aina

Rīta ausma. Akāciju un palmu grupas. Pers Gints koka; ar nolauztu zaru viņš

gaiņā no sevis pērtiķu pulku.

Pers Gints. Ak dievs! Sī nakts bij briesmīga! Gaiņājas ar zaru.

Jau atkal viņš klāt! Ak tu sasodīts!

Un sviež viņš ar augļiem. Nē, tas ir kas cits.

Nolādētā pērtiķu saime!

Ir rakstīts: tev cīņā vajag izturēt;

Bet es esmu gurds, es to nevaru spēt.

Tiek atkal vajāts; nepacietīgi.

Līdz kaklam šis nezvērs man apnicis,

Man vajadzētu kādu ķert cieti,

Un, ādu kad būtu tam nomaucis

Un ielīdis tur, tā man derētu lieti:

Tie mani tad noturētu par īstu.

Kas ir gan cilvēks? Tik vēja šalks.

Tam jāpanes saldais un rūgtais malks.

Jau atkal tie klāt! Kā vēkš un kliedz!

Prom! Brr! Nē, tie tiešām traki!

Ja būtu kaut aste man; derīgāki,

Ja tu sev tās zīmes nu klātu liec.

Ko nu? Tie ir taisni man virs galvas- Skatās uz augšu.

Tas vecais — nagos tam šaubīgas lietas!

Savelkas bailīgi kamolā un paliek brīdi gluži mierā. Pērtiķis taisa

savādu kustību. Pers Gints sāk to labināt un runāt ar to kā ar mājas

kustoni.

Jā, Bus, jā, būsim draugi uz vietas!

Viņš pieklājīgs liekas! Viņš dabūs balvas!

Viņš nesviedīs vairs; nu, protams, ne!

Tas es esmu! Pul! pul! mēs jau draugi.

Es protu tavu valodu. Redz, cik jauki!

Tu, Bus, mani pazīsti; tā, nu re.

Buss dabūs cukuru rīt! — Lops tu!

Viss lādiņš man virsū! Tavu traku!

Jeb varbūt — nē, es zinu šo smaku — —

Kaut arī pēc garšas jau saprastu.

Kurš prātnieks reiz bija izteicies,

Ka vajaga pierast un tik nospļauties?

Nu mazie ar nāk! Cērt ar zaru gaiņādamies.

Ak, kā nu tam radības kungam iet!

Kur nu man glābties!

Jel glābiet, glābiet! Kas nu te glābties.

Bij vecais nejauks; mazie ir traki, man šķiet!

piektā aina

Agrs rīts. Kalnu sprauga ar skalu uz tuksnesi. Vienā pusē klints ar alu. Zaglis

un slēpējs ar ķeizara zirgu un drēbēm ir spraugā. Zirgs, bagātīgi apseglots,

stāv piesiets pie kāda akmens. Tālumā redzami jātnieki.

Zaglis. Jau asie šķēpi,

Skat, mirdz un spīgo, —

Ai, ai!

Slēpējs. Kā poga mana galva

Jau smiltīs līgo, —

Vai, vai!

Zaglis saliek rokas uz krūtīm.

Mans tēvs bija zaglis,

Un jāzog ir dēlam.

Slēpējs. Mans tēvs bija slēpējs,

Un jāslēpj ir dēlam.

Zaglis. Drošs likteni nesi,

Pats esi, kas esi.

Slēpējs klausīdamies.

Klau, soli krūmos!

Bēgt, beigts ir viss!

Zaglis. Ala ir dzija,

Liels ir pravietis!

Viņi aizbēg un pamet dārgumus. Jātnieki nozūd tālumā.

Pers Gints nāk, griezdams stabuli no niedres.

Šī rīta stunda tik svētsvinīga!

Tur mēslu vabole veļ savu kamu;

Tur gliemezis nes uz muguras namu.

Jā, rīta stunda ir zeltskanīga.

Tā tiešām ir savāda, liela jausma,

Ko daba ir likusi rīta ausmā.

Tu zinies lik drošs, tādus spēkus jūti,

Ka vērsi pārspēt nebūlu grūti.

Kāds klusums visur! Jā, šī lauku tīksme

No sendienām ir vēl man atmiņā,

Un nesaprotu, kādel tas ir tā,

Ka katram namos ieslēgties līksme.

Nē, skat, te lielāks ķer mazāko,

Apēd un nedomā pie tā neko.

Cik kustoņu dzīvē ir nevainības.

Ikkatrs radībā apzinās pilntiesīgs.

Un patvarīgs tāds un pašapzinīgs.

Caur sevi, pats sev, pēc savas gribas;

Pats, pats, kāds ir bijis bez pārvērtības.

Uzliek lorneti uz deguna.

Ā, krupis! Lūk, sēž smilšu akmenī;

Tas pārakmeņojums. Tik galva vien laukā.

Tas sēž, un apziņa tam visjaukākā, —

Viņš apmierināts ir ar pasauli. Domādams.

Ir apmierināts? Ar sevi? Ar visu?

Jā, kur gan tas rakstīts tā?

Vai sprediķos, Zālamana grāmatā?

Pie joda! Es laikam aizmirstu visu,

Kauns tiešām, cik vāja man atmiņa. Apsēžas koka ēnā.

Cik labi te ir atlaisties dzestruma!

Skat, ēdamas saknes te atrod arī. Pabauda drusku.

Tā gan ir tik dzīvnieku barība,

Bet rakstīts stāv: pierod pie visa, cik vari!

Un tālāk stāv: gāzts tiks augstprātīgs,

Bet paaugstināts, kas bij pazemīgs. Mierīgi.

Paaugstinats? Protams, tas notiks man;

Tas citādi arī nav domājams.

Gan liktenis palīdzēs tikt man uz mājām,

Tik izturēt tagad vajaga man

Šo pārbaudījumu, un, ja tik veselība,

Tad pestīs mani dieva žēlastība.

Atkratīdamies no domām, aizkūpina cigāru, izstiepjas un

skatās prom uz tuksnesi.

Kādu kailu, bezgala tukšumu skatu!

Tik strauss kāds redzams ir tālumā.

Ko dievs gan radīdams domāja

Šo plašumu, nāves applūdinātu?

Šo lauku, kas nenes it nekā dzīva,

Kas pilns ir sausuma karsta, spīva;

Šo lauku, kas mūžīgi atmatā,

Šo līķi, kas no pat radīšanas

Gul mēms un ne paldies tam nesaka?

Priekš kā tas? Ak, dabas maldīšanās!

Vai jūra tā ir, kas rītos viz

Un mirdz? Nē, nē, tikai prāta māņi.

Guļ jura vakaros, to atšķīris

No tuksneša dambis, tie smilšu slāņi.

Uztverdams kādu domu.

Tik dambis? Tad varētu . . . Tas nav plats.

Tik dambis! Tas var tikt nolīdzināts —

Ar kanalu. Valgmi šurp jūra dzītu

Un rūkdama tuksnesi pārpildītu;

Kur tukšums gulējis kaili, baigi, —

Šalkotu jūra zilganā svaigi.

Oāzes paceltos tur kā salas,

Kā krasts Atlass zaļotu ziemeļos,

Un buras kā putni balotos,

Kur karavanas bij visās malās,

Izdzēstu kvēli spirganie vēji,

Un velgme sakrātos mākoņos;

Pie pilsētas pilsēta paceltos,

Zaļums un palmas — rastos viss spēji.

Dienvidu zemē aiz Saharas

Viss pilns būtu jaunas kulturas,

Un tvaiks Timbuktu fabrikas dzītu,

Un steigšus kolonizētos Bornū,

Uz Habesu pētniekus aizvadītu

Līdz Nilas augšai ar vagonu.

Un jūrā uz auglīgas oāzes

Tad pārvestu norvēģu rasi es.

Tās asinis jau ir karaļu mantojums;

Kas trūkst vēl, to dotu arabu krustojums.

Pie ziedošas ostas tiktu celta mana —

P e r o p o l i s, ziedošā pilsēta.

Šī pasaule veca ir, jaunībā

Lai uzplaukst nu skaistā Gintiana! Pietrūkstas kāji

Tik kapitalu — un tas padarīts!

Dot jūras vārtiem atslēgu zelta!

Karš nāvei! Lai pagrabs atdarīts

Un sīkstulis visu krāto lai velta!

Ikkatra sirds pukst par brīvību!

Kā ēzelis šķirstā es gribu kliegt,

Kas manai zemei var paceli ies liegt!

Es redzu to daiļu un ziedošu.

Prom! Kapitals rītos vai vakaros!

Pusvalsti — rītos vai vakaros!

Pusvalsti — tam, kas man zirgu dos!

Klinšu aizā zviedz zirgs.

Ko, zirgs? Un apģērbs! Un ieroči, rotas! Iet tuvāk.

Nē, nē! Jā, patiesi! Es lasījis biju,

Ka ticība kalnus pārstādina;

Bet, ka arī zirgu tā ataicina, —

To ne. Tak es fatumam nolemts biju;

Ab esse, ad posse — cits tālāk lai zina-

Uzvelk drēbes un noskatās lejup uz sevi.

Sers Peters un turks, kā pienākas.

Ak, kas gan to būtu paredzējis!

Op, Grane, nu sāksim ceļu mērot! Kāpj seglos.

Zelta kāpslī man kāja nu atsperas!

No jājamiem rīkiem var varoņus vērot!

Viņš aizaulekšo tuksnesi.

sestā aina

Kāda arabu virsnieka telts vientuļā oāzē. Pers Gints savā rītzemju apģērbā

atdusas uz pēļiem. Viņš dzer kafiju un smēķē garu pīpi. Anitra un pulks jaunu

meiteņu dejo un dzied viņa priekšā.

Meiteņu koris. Ir pravietis nācis!

Ir pravietis nācis!

Kungs pravietis visuzinātājs,

Pie mums, pie mums viņš ir nācis,

Pār smilšu jūru skrejošais!

Kungs pravietis, mūžam nemaldīgais,

Pie mums, pie mums viņš ir nācis,

Pār smilšu jūru pāri gājs!

Nu fleitas un zvārguļus skandināt!

Ir pravietis klāt, ir pravietis klāt!

Anitra. Viņa nesējs ir balts kā piens,

Kas plūst pa paradizi.

Lai klanāmies! Tāds nav neviens,

Viņa acis mirdz zvaigžņu dailei līdz!

Vai zemes bērns kāds var spēt

Viņa gribas spožumu izturēt?

Viņš ir nācis caur tuksnesi,

Uz krūts tam ir pērles un zelts.

Tam gaisma līdzi ir nākusi,

Aiz vina ir tumsība

Un samums, un tukšība.

Viņš ir nācis caur tuksnesi,

Viņš godības valdnieks cēls,

Greznots kā zemes dēls.

Kaba nu ir atstāta,

Viņš pats mums to liecina!

Meiteņu koris. Nu fleitas un tamburas skandināt!

Ir pravietis klāt, ir pravietis klāt!

Klusa muziķa. Meitenes dejo.

Pers Gints. Es lasījis esmu, un tā ir taisnība:

«Neviens praviets nav cienīts tēvijā.»

Es esmu tagad pavisam kas cits

Nekā kāds Carlestovnas rederis.

Tā dzīve bija mūžam neskaidra,

Tāda sveša un tukša, un salkana.

Nekad es nejutos tur kā mājās

Un elementā, kā vīram klājas.

Ko meklēju gan es tai neceļā?

Tik rēķini, rūpes un veikals tur bija.

Un, ja par to tagad man jādomā,

Tad gadījums mani tur novadīja.

Caur zeltu tik meklēt savu es,

Tas būtu uz smiltīm dibināt māju;

Jo katru, kas tur gredzenu, pulksteni nes,

Kā varoni pūlis sveicināja.

Tiem locīties liek zelta krūtsadata,

Bet adata, riņķis nav tak persona.

Bet pravietis — cita lieta;

Uz stingrām kājām tad vari justies,

Tad citādi sevi vari cienīt pats

Un zini, kapec tieci godināts;

Tur sterliņam, šiliņam nava vairs vieta,

Tur privilēģijas nepaceļ tevi,

Ne patente der — tu vienīgi pats.

Pravietis — jā, tā ir mana loma.

Un cik nejauši to es iegūt spēju!

Es tiešam satikt necerēju

Sos dabas bērnus, kad tuksnesī skrēju.

Nu pravietis klāt — tā viņi domā.

Un pievilt viņus man nebij ne prātā,

Es tikai kā pravietis atbildēju.

Un tad — ja es gribu, es atpakaļ eju;

Es neesmu piesiets; es esmu tik tā-tā;

Tā ir privātā lieta. Kā nācis, tā eju;

Mans zirgs ir brīvs; man jāsaka, —

Sī situācijā ir teicama.

Anitra tuvojas telts ieejai.

Mans kungs un pravieti

Pers Gints. Ko verdzene vēlas?

Anitra. Pie telts stāv gaidot tuksneša dēli,

Tie tavu vaigu grib redzēt.

Pers Gints. Diezgan!

Saki tiem, ka labāk patiktu man,

Ka prom tie būtu, un pasteigties vēli!

Vari teikt vēl, man nepatīk vīrieši,

Tie, bērns, ir gatavie nelieši,

Un taisnība ar, ka tie krāpnieki.

Anitra, tu nevari ne iedomāties,

Cik daudz šai sugai var grēku krāties!

Nu, tas nu ir tā. Tagad dejojiet,

Lai atmiņas ļaunās man projām iet!

Meitenes dejodamas.

Pravietis labs, pravietis noskumis,

Cilts dēlu ļaunums to ir aizskāris!

Pravietis žēlīgs, to pielūdziet drīzi —

Un visiem viņš atvērs paradizi!

Pers Gints, ar skatu sekodams Anitras dejai.

Kā bungu vāles ātri iet kājas.

Skats labprāt ap viņu mīlinājās.

Tai diezgan ekstravagantas formas,

Kaut gan ne gluži pēc skaistuma normas.

Bet kas ir skaistums? Tik tāda lieta

Kā nauda, kas noder laikā un vietā.

Un taisni ekstravagantais ir tas,

Kas vienmēr ir baudāms un nebeidzas,

To nesaēdis rūsa nekāda.

Vai pārāk pilnīgs, vai pārāk vājš,

Vai jauns par daudz, vai pārāk vecs, —

Bet vidējs ir sājš.

Viņas kājas gan neizskatās tīrīgi,

Arī rokas ne, tā viena it sevišķi,

Bet galu galā man liekas, tas viss

Tikai tāds skaistuma plāksteris-

Anitra, klausies!

Anitra tuvodamās. Ko pravietis vēlas?

Pers Gints. Tu, bērns, esi skaista! Un jūsmās cēlās

Tici man — tev godu es darīšu:

Par valdnieci paradizē tevi es iecelšu!

Anitra. Vai tas var būt!

Pers Gints. Ko? Tu tam netici?

Tas tiesa, to zvēru es mūžīgi!

Anitra. Bet dvēseles nav man.

Pers Gints. Tu vari to dabūt!

Anitra. Kā, kungs?

Pers Gints. Tik tici man, neprāto!

Es gādāšu par tavu audzināšanu.

Nav dvēseles! Protams, tev prāta nav daudz,

Es redzu to, sev par nožēlošanu,

Bet dvēselei tevī vēl apmesties ļauts.

Nāc šurp, ļauj galvaskausu sev mērot.

Ir vietas dvēselei diezgan, var vērot,

Gan tiesa, tā nebūs diezin cik liela,

Jo tu jau nu reiz esi tāda viela;

Tomēr tik daudz es tev gribu dot,

Cik vajadzīgs, lai var tevi aplaimot.

Anitra. Gan pravietis žēlīgs-

Pers Gints. Ko vēlies vēl tu?

Anitra. Es vēlētos labāk-

Pers Gints. Teic, nebaidies!

Anitra. Par dvēseli labāk man patiksies, —

Dod man-

Pers Gints. Ko?

Anitra rāda uz viņa turbānu.

To skaisto opālu!

Pers Gints aizgrābts sniedz viņai dārgumu.

Anitra, tu īstā Ievas meita!

Es vīrs, un tāpēc tu magnets man, —

Un kā jau kāds slavens rakstnieks saka:

«Tik mūžīgi sievišķais pievilkt var.»

septītā aina

Mēnesnīca. Palmu birze pie Anitras telts. Pers Gints ar ar abu kokli rokā sež

zem kāda koka. Viņa bārda un mati ir apcirpti; viņš izskatās daudz jaunāks.

Pers Gints spēlē un dzied.

Es paradizi aizslēdzu

Un ņēmu atslēgu,

Un, ziemeļvēju šalcošu

Un daiļu sievu asaru

Surp vadīts, atnācu.

Kur dienvidi, kur dienvidi,

Tik stūri griež man rats,

Kur palmas zaļo diženi,

Kā vainags jūras krastmalī, —

Tur kuģis dedzināts.

Uz cita kuģa sēdos tad,

Uz četrikājainā.

To var ar piešiem skubināt;

Es esmu putns, tver mani; skat, —

Es dziedu pazarā!

Anitra, palma saldākā,

Tik tevi zinu nu!

Pat kazu sieram Angorā

Ne puse nav tā garduma,

Ko dod, Anitra, tu! Cel kokli uz pleciem un nāk tuvāk.

Klusums! Vai šo mazo dzeju

Viņa nesadzirdēja?

Vai aiz gardinēm ar seju

Smaidu pilnu negaida?

Klau! Tas bij, kā kad ar varu

Korķi velk no pudeles!

Atkal reizi! Ko dzirdu es?

Dziesma? Nopūta? Ko dves?

Nē, tā krāc ar visu sparu.

Saldās skaņas! Nu tu dusi.

Lakstīgala, apstājies!

Traucējums tas ir paties,

Kad tu klukstēt iesākusi-

Bet lai iet — tu labi dari;

Lakstīgala, dziedone,

Tevim līdzīgs pats es arī

Un bez tam vēl līdzbiedris:

Abi gūstam dziesmā saldā

Sirdis jaunas mīlas valdā.

Abu dziesma sapņus dala,

Un kā skaņu meistari

Abi esam līdzīgi

Mēs — Pers Gints un lakstīgala.

Un, ka viņa tagad dus,

Tā ir mīlas laime mana;

Tā ir īsta baudīšana,

Neskarot tos dārgumus — —

Tā ir sirds un dvēsele

Man; bet, lūk, jau viņa te.

Anitra no telts.

Kungs, tu mani aicināji?

Pers Gints. Pravietis, jā, tevi sauca.

Neģēlīgi trokšņotāji

Kaķi manu dusu jauca.

Anitra. Ak, ne kaķu trakošana,

Tā bij cita gaudošana.

Pers Gints. Kas?

Anitra. Jel saudzē mani!

Pers Gints. Saki!

Anitra. Ak, es sarkstu . . .

Pers Gints, tuvodamies viņai.

Varbūt tu

Sajuti to, ko es jutu,

Dodams tevim opālu?

Anitra izbijusies.

Kā lai tevi, pasauls sveci,

Līdzinu ar kaķi vecu!

Pers Gints. Bērns, ja mīlas gūstīti, —

Kaķis vecs ar pravieti

Tad ir gluži līdzīgi.

Anitra. Kungs, tev joki medus saldi

Tavā mutē.

Pers Gints. Draudzenīt,

Pie jums, sievām, viss ir maldi;

Praviešus jums nepazīt.

Jautrības es pilns pēc dabas —

Un vēl vairāk divatā.

Tikai pašam savā labā

Maska man ir jānēsā.

Mani lielie pienākumi

Nomāc mani katru dien,

Praviešdoma garu sien, —

Bet tos aizdzen gadījumi.

Muļķības. Tā tēte ā tēte

Esmu Pers es pats, kā nākas.

Pravieti nu projām met,

Tagad es mans īsti sākas!

Apsēžas zem kāda koka un pievelk viņu sev klāl.

Nāc, Anitra, pasapņosim

Te, kur saldas palmas līgo;

Saldus vārdus smaidot dosim,

Mainot spēli debešķīgo.

Un nu es ar saldu smaidu

Tava mīlas čuksta gaidu.

Anitra atlaižas pie viņa kājām.

Katrs vārds tavs ir kā manna,

Kaut gan daudz es nesaprotu.

Kungs, vai tādā smaidīšanā

Tiešām dvēseli sev rodu?

Pers Gints. Dvēsli, gara gaismu, prātu, —

To tu visu gūsi vēlāk,

Rīts kad rožain-izrotātu

Dienu vedis, kas mirdz cēlāk,

Tad tev, mījā, stundas došu,

Tavu garu izglītošu.

Bet, kad nakts tik pilna jūtu,

Tad es tiešām muļķis butu,

Sniegdams zinības ar varu,

Palikdams par skolmeistaru,

īsti ņemot, dvēsle nava

Galvenākā lieta tava,

Sirds te gūst vislielo svaru.

Anitra. Runā, kungs, tas man tik mīļi

Tīk, kā opāls kad mirdz zvīļi!

Pers Gints. Gara pārmērs muļķība,

Dusmas — lieka bailība;

Pārspīlēta patiesība —

Ačgārniska pārgudrība.

Jā, mans bērns, — to teikt es varu,

Man ir ļaudis zināmi,

Kuri, kaut ar lielu garu,

Skaidrību nav snieguši.

Reiz es vienu pazinu,

Tā kā pērli brīnišķu,

Tas pats maldu ceļā gāja,

Taisnība kur — nezināja,

Vai tu redzi tuksnesi?

Turbānu ja es tik kratu,

Jūras vilni aicinātu

Pildīt visu apkārtni.

Bet tas būtu darbs par sūru,

Ja es radu zemi, jūru.

Vai tu zini, kas ir dzīvot?

Anitra. Māci mani!

Pers Gints. Tas ir plīvot

Laika straumei līdzi sausām

Kājām, savam es ja klausām.

Tikai vīra spēkā varu

Atrast, mazā, savu varu!

Vecam ērglim izkrīt spalvas,

Vecais āzis necel galvas,

Vecām sievām zobu nava,

Vecus kropļus gurdums kava,

Katram dvēsle noveco.

Jaunums, spēks! Es valdīt gribu,

Godība lai uzliesmo!

Ne par Gintianas salām,

Ne par zaļo palmu čalām,

Tik par jaunavu, kas dāvā

Savu skaidro mīlestību.

Tā nu redzi, mazā mana,

Kāpēc tevi izredzēju,

Kāpēc tavu sirdi sēju.

Vienu pamatu tik manu:

Tu mans dzīves kalifats!

savas ilgas aizvilināt

Gribu es ar varu pats.

Ka tu mana, tev būs zināt.

Pats es tevi rotāt gribu,

Tā kā zelts un pērles rotā.

Šķirties mums, — tad izdzīvotā

Dzīve — nota bene, tava.

Visa tu ar uzticību

Un bez gribas tu man dota;

Viss lai mans; nekā vairs tava.

Savām matu cirtām skārsi

Mani pusnakts stundā maigā

Tā kā Babilonas dārzi

Sultānu, kam dzīrot vajga.

Tāpēc arī pierē tavā

Tukšums man ir patīkams;

Katram kaut kas domājams,

Ja tam dvēsele ir sava.

Nu un tad es tevim došu, —

Ja jau runa ir par to, —

Kāju riņķi starojošu

Un ko vēl, to labāko, —

Dvēsles vietā sevi pašu;

Bet viss cits lai — status quo. Anitra krāc.

Ko? Tā guļ? Ak, nu pagalam

Viss mans prieks, ko sajutu?

Nē, tā, jūtot saldumu,

Līdzi manam ideālām

Nāk ar visu būtību.

Pieceļas un liek dārgumus un rotas viņas klēpī.

Te ir rotas! Vēl un vēl!

Dusi, Anitra! Par Peru

Sapņo. Troņa atmosfēru

Sajūtu nu es ap sevi.

Tikai tu man visu devi;

Liels Pers Gints ir tevis dēl.

astotā aina

Karavanu ceļš. Oāze redzama vairs tikai tālumā. Pers Gints uz sava balta

zirga lēkšo pa tuksnesi. Viņam priekšā uz segliem Anitra.

Anitra. Laid vaļā, es kodīšu!

Pers Gints. Nerātne tu!

Anitra. Kas tas!

Pers Gints. Tikai dūja ar vanagu.

Tevi aizvest gribu, ļaunus jokus dzīt!

Anitra. Vecais pravieti! Kaunies!

Pers Gints. Nē, es nekaunos.

Pravietis nav nemaz vecs, tu zoss!

Vai vecs to, ko es, var izdarīt?

Anitra. Laid, es gribu prom!

Pers Gints. Nu tu koķetē!

Pie sievastēva! Uz mājām! — Nē, nē!

Mēs trakie putni, kas aizlaidāmies,

Nekad lai acīs tam nerādāmies.

Bez tam, mana mīļā, tai pašā vietā

Vēl ilgāk dzīvot nav teicama lieta.

Kas pazīstams pārāk, tiek mazcienīgs;

Vienalga, vai praviets vai ikdienīgs.

Katrs ātri lai pazūd kā pasaka,

Un ari mans laiks jau sen bija klāt,

Jo, liekas, ne pielūgt, ne dievināt

Mani tuksneša dēliem vairs patika.

Anitra. Bet pravietis tu esi?

Pers Gints. Es esmu ķeizars tavs! Grib viņu skūpstīt.

Tik skaties, kā tevi šis zēns nu skaus!

Anitra. Dod man to gredzenu, kas tev uz pirksta!

Pers Gints. Ņem, Anitra saldā, šos krāmus ari!

Anitra. Cik saldi vārdi; tie skan un dzirksta!

Pers Gints. Cik laimīgs tas, ko tu mīlēt tā vari.

Es nokāpju! Zirgs ir tavs; vergs es tik esmu!

Dod viņai jātnieka pātagu un nokāpj no zirga.

Tā cienu manu puķi, manu skaistuli.

Pa smiltīm degošām es te eju,

Līdz saņemu lemto man saules dūrienu.

Es esmu jauns, Anitra, to tu ievero!

Un, ja kur arī nederu, tad jel nevaino, —

Ir joki un rotaļas jaunības dvesma.

Un, ja tu tik vienkāršā nebutu,

Tad manu stāvokli, dailulīt, saprastu:

Ja muļķības daru, — ergo jauns es esmu.

Anitra. Jā, jauns. Vai tev ir vēl gredzeni?

Pers Gints. Te, ņem! Es āzis, es lecu priecīgi!

Ja vīnlapas būtu, es sevi vainagotu.

Ē mīlā, es esmu jauns un dejot protu! Dejo un dzied.

Es esmu svētlaimīgs gailis,

Knāb mani, vistiņa maigā!

Ej! Op! Man dižoties vajga;

Es esmu svētlaimīgs gailis!

Anitra. Tu svīsti, praviet, jel apdomīgs esi;

Sniedz rotas man smagas, ko jostā sev nesi!

Pers Gints. Ak, mīļās rūpes! Ņem visu to maku!

Bez zelta var sirdis mīlēt, es saku.

Dejo un dzied aikal.

Jaunais Pers Gints ir trakulis.

Viņš nezina vairs, kur iet, kur skriet.

La, la, saka Pers, lai iet kā iet!

Jaunais Pers Gints ir trakulis!

Anitra. Cik pravietis dejo lieliski!

Pers Gints. Nāc, mainīsim drēbes! Nost pravieti!

Velc zemē!

Anitra. Tavi svārki man būs par garu,

Un jostu un zeķes vai lielot es varu?

Pers Gints. Eh bien! Nometas ceļos.

Bet vismaz mani sāpini,

Tas saskan ar mīlas ideālu!

Un ja uz manu pili tu atnāksi — —

Anitra. Uz paradizi, — vai tā ir vēl tālu?

Pers Gints. Nu, tūkstoš jūdzes . . .

Anitra. Par tālu!

Pers Gints. Tik nāc,

Tur dvēsele, viss tev tiks dāvināts!

Anitra. Paldies! Es bez dvēseles iztikt varu.

Bet sāpes tu kāroji-

Pers Gints. Jā, sāpes un nievu,

Bet tikai pārs dienu, lai panest to varu!

Anitra. Anitra pravieti klausa! Ardievu!

Viņa dod tam krietnu cirtienu pa pirkstiem un aizaulekšo

atpakaļ tuksnesī.

Pers Gints stāv ilgi, kā no zibens ķerts.

Nu, tas tak tomēr-

devītā aina

Tā pati vieta stundu vēlāk. Pers Gints nopietns un domu pilns novelk turka

apģērbu gabalu pa gabalam. Beidzot viņš izvelk no svārku kabatas savu mazo

ceļotāja cepuri, uzliek to galvā un ir atkal pilnīgs eiropietis.

Pers Gints, aizsviezdams turbānu tālu nost no sevis.

Tur gu] nu turks, un te stāvu es,

Mana daba šo pagānu nepanes.

Vēl laime, ka viņš tik drēbēs bija,

Ka pašu sirdi tas negūstīja.

Ko īsti gan viņš man laba nes?

Jā, labāk gan kristīgs es palieku

Un smeju šo pāva dižošanos,

Un morāli, likumu atzīstu,

Un gūstu pēdējos brīžos manos

Sev kapa runu un šķirsta vainagu.

Sper dažus soļus uz priekšu.

Sī trakule, vēl tik par vienu matu,

Un galvu man viņa sagrozītu;

Es diezin ko dotu, ja uzzinātu,

Kādēļ e s tik muļķīgi rokās tai kritu.

Nu, kad tik tas galā! Tik mazuliet vēl,

Un smieklīgs es kļūlu viņas dēļ.

Es pārskatījos; bet esmu apmierināts,

Ka darīju to tik stāvokļa vilināts,

Bet nevis dēļ savas personības.

Jā, tā nu beidzās šī pravieša slava

Tik sājā un tukšā bezgaršībā,

Kad darbības īstenas tai nemaz nava.

Par pravieti būt, tā ir slikta lieta!

Tur muļķības vajag tik sludināt —

Un beigas tai godībai tūlīt ir klāt,

Ja uzpūstām teikām vairs tevī nav vielas.

Tad ari tas mani vel atvainos,

Ka viņa priekš manis bij tīrā zoss.

Bet tomēr — skaļi iesmejas — lai likai iedomājos!

Es laiku pavadu lecot un dejot,

Pret straumi gribu doties pa niekam, smejot;

Muļķības spēlēt, kokli trimšķināt,

Lai beigtu kā izplūkts gailis, — skat.

Tas viss, ko, par pravieti būdams, krājos.

Jā, izplūkts! Tfū, tiešām jau saplacis;

Nu, vēl kaut kas man būs palicis

Gan kabatā, gan arī Amerikā, —

Vai pravietis visu uz ziedokļa lika!

To ievērojot, man bēda maza,

Jo dzīvs vēl būs ir vilks, ir kaza.

Bez tam nav man lieku krājumu līdz —

Es stāvokļa kungs, to rāda šis brīds.

Kurp tagad doties? Ceļi vaļā man ir,

Bet izvēle gudro no muļķa šķir.

Mans veikals — tā aizšķirta lappuse.

Mana mīlas rotaļa nosviesta te,

Un vēža gaita pa prātam man nava.

«Šurpu vai turpu — ceļš ir tas pats;

Ārā vai iekšā — tik garš, tik plats,»

Tā, prātniek, reiz bija gudrība tava.

Tātad ko jaunu, ko diženu,

Ko tādu, kas mani arī paceltu.

Vai lai dzīvi es aprakstu bez melošanas, —

Kā ceļa vadoni citiem dēļ atzīšanas?

Jeb vai — pag —! Es laiku izlietot gribu,

Kā ceļojošs zinātņu vīrs to mēdz, —

Vai nestudēt man sirmo pagājību?

Patiesi, t a s man ir novēlēts!

Man chronikas vienmēr bij tīkamas

Un cienīju ļoti arī zinības.

Es gribu meklēt tad cilvēces ceļu,

Es gribu vēstures straumei līdzi plūst;

Kā sapņos no jauna lai visu to smeļu,

Kur labais un ļaunais uz cīņu grūst;

Bet drošībā tikai, kā skatītājs.

Kā domātāji un mocekļi mirst,

Kā valstis ceļas un atkal irst,

Kā laikmetus rada visniecīgais, —

Nu, īsi, lai vēstures krējumu smeļu.

Priekš tā es sējumu Bekera iegādāšu

Un chronoloģiski zemi tad pārstaigāšu,

Kaut gan — man vēslure nepatika,

Un tumša ir visa ta mechanika!

Bet lai; jo izejas punkts ir vistālaks,

Jo rezultāts būs ideālāks.

Cik cēli ir tādu sev mērķi radīt

Un visam cauri savu gribu vadīt! Klusi, aizkustināts.

No visām saitēm raisīties vaļā,

Par draugiem un mājām kāda vairs daļa, —

Pa visiem vējiem savu mantu sēt,

Labu nakti savai mīlai novēlēt,

Lai gūtu tik patiesā mistēriju, — (noslauka asaras)

To saucu par pētnieka kritēriju!

Tā laimīgi visam nu esmu pāri,

Nu dzīves mērķi gūstu ar kāri,

Nu stiprs lai esmu kā cieta klints;

Nu laiks, lai lepnu apziņu nesu

Un jūtos kā vīrs, pats savs Pers Gints,

Pats cilvēka mūža ķeizars esu, —

Visu bijušo augšā kā mantu lai ceļu,

Nekad vairs lai neeju visdienas ceļu, —

Ne vecas zoles nav tagadne vērts,

Ir viegls katrs vīra darbs, kas svērts;

Viņu gars ir gurds savā nevarībā,- Savelk plecus.

Un sievietes — tās ir tīrā nelietība! Aiziet.

desmitā aina

Vasaras diena. Kalnu augstumos ziemeļu zemē. Būda lielā egļu mežā. Vaļējas

durvis ar lielu koka atslēgu. Virs durvīm brieža ragi. Ap māju kazu pulks.

Pusmūža sieviete, skaista un gaiša, sēž un vērpj ārā saules spožumā.

Sieviete pamet skatienu uz ceļu lejup un dzied.

Vēl ziemas ies varbūt un pavasari,

Un vasaras un daži gadi gari, —

Bet zinu es, reiz nāksi tu,

Un es gaidīšu tevi, ka solīju.

Viņa apsauc kazas, vērpj un dzied atkal.

Lai dievs tev stāv klāt svešā tālumā!

Lai priecina tevi, ja tu jau mūžībā!

Es gaidīšu tevi, draugs, te, līdz redzamies,

Bet, ja augšā tu esi, tad tur tiksimies!

vienpadsmitā aina

Ēģiptē. Rita ausma. Memnona stabs stāv smiltis. Pers Gints apstājas nakdams

un skatās brīdi visapkārt.

Pers Gints. Savu ceļojumu nu es varētu iesākt te:

Tātad pagaidām esmu es Ēģiptē.

Bet Ēģiptē tik dēļ savas personas.

Tad uz Asiriju būs jādodas

Un jāsāk ar pasaules radīšanu,

Kas nebūtu gan man par patikšanu.

Lai paliek bībeles stāsti pie malas ar,

Jau tā tos visur kur atrast var,

Un iespiesties tur, kā teic, visos sīkumos, —

Priekš tā es diezgan stiprs vis nejūtos.

Apsēžas uz kāda akmens.

Nu atpūtīšos, līdz sauli redz spīdam,

Līdz stabs ar savu rīta dziesmu būs galā.

Pēc brokasta tad kāpšu uz piramidām,

Ja laika būs — arī iekšā tai alā.

Uz Sarkano jūru tad man jāceļo,

Kur karaļa Potivara kaps; varbūt atrodu to.

Un tad es Āzijā un uz Babilonu eju.

Slavenos gaisa dārzus un mežus uzmeklēju;

Un, kad šo seno kulturu aplūkoju,

Tad pārlēkšu aši uz stipro Troju.

No Trojas ceļš aizved uz Atēnām,

Kur senais krāšņums ir uzglabājies.

Man ceļi tie jāpēta palēnām,

Kur persiešiem Leonids pretī stājies;

Tad grieķu filozofus es studēšu,

Uzmeklēšu tur Sokrātā cietumu — —

Bet pag, tur tak pašulaik valstis dalās!

Lai helenisms labāk paliek pie malas.

Skatās savā pulkstenī.

Tas ir par traku! Šo gaidīšanu!

Ko saule kavējas? Laika man maz.

Tātad no Trojas. Kur bij man jādodas- ?

Pieceļas un klausās.

Kas tā par brīnišķu zimzēšanu? Saule lec.

Memnona stabs dzied.

No pusdieva pelniem skrej pret debesi

Putni-dziedoņi.

Zevs, visu zinātājs,

Tas pretī ir aicinājs.

Gudrības pūces,

Kur mani putni dus?

Tev mirt vai atminēt būs

Dziesmas nozīmi!

Pers Gints. Patiesi, — man likās, šī meldija

No staba bij! Sendienu muziķa.

Es dzirdēju, balss kā cēlās un gaisa.

To pierakstu, gudrie lai tad spriedumu taisa.

Raksta kabatas grāmatā.

«Stabs dziedāja. Par skaņām es nemaldos.

Bet vārdi bij tumši, es nepratu tos.

Tas viss, protams, tikai māņi bija.

Vairāk nekā sevišķa acs nemanīja.» Iet tālāk.

divpadsmitā aina

Cizē sādžas tuvumā. Lielā, no klints izcirstā sfinksa. Tālumā redzami Kairas

torņi un minareti. Pers Gints nāk pa ceļu un uzmanīgi aplūko sfinksu gan caur

lorneti, gan celdams delnu pār acīm.

Pers Gints. Nē, kur gan jau agrāk es redzēju,

Kā sapņos, šim līdzīgu radījumu?

Vai ziemeļos, dienvidos, nezinu;

Vai persona tā? Kura? Kādā gadījumā?

Tas Memnons, — man vēlāk tik nāca prātā, —

Gan Dovres vecim līdzinājās

Ar visu savu būtni, kas sastindzināta

Pie staba cieli klāt mitinājās.

Bet šis visbrīnišķais krustojums,

Šī lauva un sieviete vienā laidā, —

Vai ari ar šo man kads gadījums?

Jeb vai arī patiesas atmiņas smaida?

Vai pasakā? He, nu es atminos:

Tu esi Līkais, ar kuru reiz cīnījos, —

Tas ir, sapņos, jo toreiz man drudzis bija. Iet tuvāk.

Tās pašas acis, un lūpas tās pašas,

Lai ne tik stingras, bet viltīgi plašas,

Nu, īsi, — tā tā pati amfibija.

Tā, Līkais, tad lauvai tu līdzinies,

Pie dienas gaismas kad redzams esi.

Vai dosi vēl mīklas? Tas var iesākties.

Nu redzēsim, vai tu man atbildēsi! Sauc sfinksai.

Hē Līkais, kas esi?

Kāda balss aiz sfinksas.

Ach Sphinx, wer bist du?

Pers Gints. Ko! Vāciska atbalss! Cik brīnišķi!

Balss. Wer bist du?

Pers Gints. Viņš runā vāciski;

Šo novēroju un atradu es. Piezīmē grāmatā.

«Atbalss vāciska. Dialekts — Berlines.»

Begrifenfeldts nāk sfinksai no otras puses.

Begrifenfeldts. Cilvēks!

Pers Gints. Ā, muļķīgas neprātības. Piezīmē atkal.

«Nācu vēlāk pie citas pārliecības.»

Begrifenfeldts ar nemierīgām kustībām.

Jel piedodiet! . . . Dzīves jautājums kāds?

Kāpēc taisni šodien jūs te nākuši?

Pers Gints. Pie jaunības drauga es. Ar viziti.

Begrifenfeldts. Ko? Sfinksa- ?

Pers Gints māj piekrizdams.

Jā, sendienu paziņa kāds.

Begrifenfeldts. Famos! Un pēc šīs nakts viss tas!

Man galva mulst, jūtu ārprāta dziņu!

Jūs pazīstat to? Jūs pazīstat viņu?

Kas ir tā?

Pers Gints. Labprāt, ja jums patīkas.

Viņa ir viņa pati.

Begrifenfeldts ar lēcienu viņam klāt.

Nu atminēta

Ir mūžu mīkla! Vai droši zināt, ka viņa ir viņa?

Pers Gints. Jā, to tā saka vismaz.

Begrifenfeldts. Viņa pati! Nu būtības pārvēršas! Noņem cepuri.

Kungs, jūsu vārdu?

Pers Gints. Es esmu Pers Gints.

Begrifenfeldts dziļos brīnumos.

Pers Gints! Cik zīmīgi! Tas bija sagaidāms.

Pers Gints! Tas būtu: neapzināms, —

Tas nākošais, mana gaidītā zints-

Pers Gints. Patiesi? Tad es biju meklējams?

Begrifenfeldts. Pers Gints! Cik mīklaini! Dziļi! Ak!

Katrs vārds skan gudrāk, lieliskāk!

Kas esat jūs?

Pers Gints pazemīgi.

Tikai es pats, kā pienākas.

Te ir pase, tā mani apliecinās.

Begrifenfeldts. Atkal šis vārds te visdīvainais! Saķer viņu aiz rokas.

Uz Kairu! Te ir ķeizars sen meklētais!

Pers Gints. Ko, ķeizars?

Begrifenfeldts. Drīz!

Pers Gints. Vai tiešām tam ir atziņa?

Begrifenfeldts. Viszinātājs ķeizars — uz pašpamata!

trīspadsmitā aina

Kaira. Liels pagalms, iežogots augstiem mūriem un namiem. Aizrestēti logi;

dzelzs kameras. Pagalmā trīs sargi. Kāds ceturtais pienāk.

Pienācējs. Kur direktors tagad, — saki man, uzraug!

Sargs. Viņš šorīt agri ir izgājis.

Pirmais. Man liekas, kas ļauns būs tam noticis;

Jo šonakt — —

Kāds cits. Cst! Liekas, pie vārtiem viņš būs. Raug!

Begrifenfeldts ieved Peru Gintu iekšā, aizslēdz durvis un

iebāž atslēgu kabatā.

Pers Gints. Patiesi, viņš ir loti izglītots;

Ne katram viņu saprast prāts ir dots. Skatās apkārt.

Tad te ir tas mācīto klubs? Jā, jā.

Begrifenfeldts. Te varat tos redzēt visā godībā.

Šo pulku pavairot nav nekad rimts,

Un tagad šo cienīto būs vairāk kā simts- Sauc sargiem.

Mikel, Šlingenberg, Šafman, Fuchs, —

Nu būros tūlīt jums jāslēdzas!

Sargi. Mums?

Begrifenfeldts. Saprotams; nu tūlīt, tūlīt!

Viss mainās un griežas, uz vietas nav nekas.

Iespiež ar varu tos kādā kamerā.

Ir lielais Pers nācis mums šorīt;

Visu citu jums pašiem vajag nomanīt.

Ieslēdz viņus kamerā un iemet atslēgu akā.

Pers Gints. Bet doktor un direktor cienītais- ?

Begrifenfeldts. Ne viens, ne otrs! Tas biju es reiz — —

Bet, Pera kungs, vai jūs varat klusēt?

Pers Gints ar augošu nemieru.

Kādēļ?

Begrifenfeldts. Jums vajag man tik apsolīt.

Pers Gints. Es ceru-

Begrifenfeldts velk viņu kādā kaktā un iečukst ausī.

Vakar vakarā, kad sita vienpadsmit,

Absolūtais prāts aizgāja nāvē dusēt.

Pers Gints. Dievs, sargi!

Begrifenfeldts. Jā, tas nava tiešām patīkami,

Un man, kā redzat, sevišķi nevēlami,

Jo nams šis līdz šim bija pazīstams

Kā trakonams.

Pers Gints. Trakonams!

Begrifenfeldts. Ne tagad vairs, protams!

Pers Gints bāls, klusā balsī.

Nu es sajēdzu!

Šis cilvēks traks; ja kāds to saprastu! Taisās prom.

Begrifenfeldts, sekodams viņam.

Jūs mani nesaprotat, kā rādās?

Ja saku «es miris», tad tas ir apmēram:

Viņš aizmucis prom no savas ādas,

Kā lapsa senāk reiz Minhauzenam.

Pers Gints grib prom.

Uz acumirkli-

Begrifenfeldts tur viņu ciet.

Nē, ar zuti tam līdzība,

Ne ar lapsu. Caur acīm adata, —

Tas rāvās un liecās-

Pers Gints. Kur nu man skriet!

Begrifenfeldts. Ap kaklu griezums, un tā no ādas •— aiziet!

Pers Gints. Pavisam bez prāta! Nu gluži traks!

Begrifenfeldts. Tur nu nav vairs šaubu, tas ir tā;

Un šī no sevis prom bēgšana

Šur un tur pasaules kārtību raks.

Un visas bijušās «trakās» personības

No vakar vakara pārvērtības

Ir normālās gluži pēc jaunā gara,

Kas savukārt visus šos trakus dara,

Kas normāli bija; tie ārprātā krita,

Tiklīdz vakar pulkstenis vienpadsmit sita.

Pers Gints. Jūs minējāt pulksteni; laika man maz —

Begrifenfeldts. Maz laika? Patiesi, mums jāsteidzas!

Atver kādas durvis un sauc.

Šurp ārā! Jauns laikmets tiek sludināts!

Lai dzīvo Pers Gints, jo miris ir prāts!

Pers Gints. Nē, dārgais draugs!

Ārprātīgie iznāk viens pēc otra pagalmā.

Begrifenfeldts. Esiet sveicināti!

Aust brīves rīts, jūs atsvabināti!

Jūsu ķeizars ir klāt!

Pers Gints. Ko? Ķeizars?

Begrifenfeldts. Jā gan!

Pers Gints. Bet, draugi, šī goda pārmērība-

Begrifenfeldts. Ak, nieki; tāda neīsta pazemība

Ir nevietā.

Pers Gints. Bet jūs tak atļausiet man,

Lai apdomāju! Nē, nē, man maza spēja!

Begrifenfeldts. Ko? Vīram, kas sfinksu pat atminēja?

Kas ir viņš pats?

Pers Gints. Jā, tā ir tā nelaime,

Ka es, es pats, gan visur biju,

Bet te, kā līdz šim es nomanīju,

Ir jābūt, tā sakot, sev ārpusē.

Begrifenfeldts. Sev ārpusē? Nē, tur jūs maldāties!

Te katrs ir vienīgi pats priekš sevis;

Pats sev tik; otram ne druskas no tevis!

Te katra «pats» pilnās zēģelēs ies.

Katrs patības mucā sevi te slēdz,

Ikkatrs te norūgst ar sevi pats,

Ar «es pats» spundi katrs nocietināts.

Katrs «es pats» akā ir nogremdēts.

Nevienam priekš cita nava asaru,

Neviens nezin otra ideju.

Mēs paši te esam sev garā un miesā;

Līdz pēdējam paši un cienām tik mūs, —

Un ķeizars ja vajadzīgs te, tad tiesa,

Ka vienīgi derīgais esat jūs.

Pers Gints. Kaut velns mani —!

Begrifenfeldts. Nieki, veltīgais kauns;

Virs zemes sākumā viss tak ir jauns;

«Tu pats», — te redzēsim mēs piemēru,

Es izvēlos labāko, kuru es cienu. Uz kādu drūmu tēlu •

Labdien, Huhu! Nu, zēn, vai arvienu

Tu staigā ar skumju zīmogu?

Huhu. Ko lai daru, postam Jauta

Ja ir visa mana tauta? Uz Peru Gintu.

Svešais, vai tu uzklausīsi?

Pers Gints. Pasarg, dievs!

Huhu. Tad klausies drīzi.

Zaļš, kā vainagos kad vītos,

Malabaras krasts stāv rītos.

Portugāļi, holandieši

Aizved kulluru tur bieži;

Bet bez tiem tur dzīvo arī

Veca cilts vēl — malabari.

Valodu tie sajaukuši,

Nu tur kungi palikuši.

Tak vēl agrāk diezgan brangi

Mita tur orangutangi.

Mežos valdīja tic plaši,

Plēsās, kā tiem tikās, paši —

Un, kā jau no dabas doti,

Kaut gan nebij izdaiļoti,

Diezgan stipri viņi kliedza, —

Kas to zemes kungiem liedza!

Bet nu svešie samaitāja

Pirmvalodu, kur vien gāja.

Četrsimt tumši gadi nāca,

Pērtiķcilti stipri māca;

Nakts tak spiež ar nežēlību

Iedzimta jo attīstību.

Mežu pirmdziesma pagalam,

Rūkts vairs netiek līdz ar čalām;

Domas izteikt varam nu

Tikai vēl caur sarunu!

Ak, cik spaida mūs nu cieši!

Portugāļi, holandieši,

Jaukta rase, malabari, —

Visi nelietību dara.

Nu es mēģinu, cik protu:

Mežu pirmvalodas rotu

Varbūt atkal atrast varu;

Jo uz rūkšanu likt svaru

Gribu; tāpēc rukšināju,

Tautas dziesmu cildināju.

Tak es visur pārprasts biju.

Nu tev tomēr izstāstīju

Savas bēdas; ja tu vari

Līdzēt man, tad drīz to dari!

Pers Gints klusām.

Rakstīts stāv: ja vilkos būsi,

Kauc tiem līdz, tad draugus gūsi. Skaļi.

Draugs, es droši teikt jums varu,

Marokā vēl lielu baru

Pērtiķu jūs atradīsiet,

Dzirdot viņus, nomanīsiet:

Runā tie kā malabari!

Ja ar tiem jūs solidāri, —

Tur kā reformators ejiet,

Savu tautu izārstējiet — —

Huhu. Paldies tev, es paklausīšu,

Ko tu saki, izpildīšu. Ar lielu kustību.

Austrumos man cilts ja smieta,

Rietumos būs viņai vieta! Aiziet.

Begrifenfeldts. Nu, vai tas nebij viņš pats?

Man gan rādās.

Ar sevi viņš pilns ir iekš visas ādas.

Viņš viss ir pats; pats sev sevi dod,

Pat tad, ja iz sevis izeju rod.

Tad nāciet, es tagad jums rādīšu citu,

No vakar vakara ļoti apveltītu.

Uz kādu fellachu, kas nes uz muguras mumiju.

Mans augstais karali Api, kā iet?

Fellachs mežonīgi uz Peru Gintu.

Vai esmu es karalis Apis?

Pers Gints, aizvilkdamies aiz doktora.

Man šķiet, pēc valodas spriežot, tas gan var būt,

Kaut arī citādi noteikt grūt.

Fellachs. Nu melo tu arī.

Begrifenfeldts. Jūsu augstība, ļausiet

To visu mums dzirdēt?

Fellachs. Nu labi, tad klausiet!

Pagriezdamies pret Peru Gintu.

Tu redzi, ko es te nesu?

Tas Apis bij, karalis.

Par mumiju vairs nu tik saucas,

Bez tam viņš sen nomiris.

Viņš cēlis ir piramidas

Un sfinksu lielo, tas ties,

Bez tam, kā to doktors saka,

Ar turkiem daudz cīnījies,

Un tāpēc to Ēģipte visa

Kā dievu reiz cienīja

Un savos tempļos kā vērsi

Tā tēlu pielūdza.

Bet es šis karalis esmu,

Tas skaidrs kā diena man,

Un, ja tu vēl par to šaubies,

Tad drīz tu tam ticēsi gan.

Jo medībās karalis Apis

No zirga reiz nokāpa

Un darīja, kas tam nācās,

Uz mana sentēva tīruma.

Bet tīrums no karaļa reizes

Bij ticis daudz auglīgaks,

Un uzkopa mani; bez tam vēl

Man ir kāds neredzams rags.

Un vai tas nu sāpīgi nava,

Ka aizmirsts es, varonis!

Pēc dzimuma karalis Apis

Par fellachu palicis.

Ja padomu dot tu man vari,

Tad rādi to prieku man drīz;

Ko darīt, lai būtu es zemei

Tāds Apis un karalis?

Pers Gints. Jums piramidas un sfinksa

Ir jābūvē, augstība,

Un jāiet, ka doktors to saka,

Ar turkiem vēl cīniņā.

Fellachs. Jā, tas ir vēl pasakāms viegli!

Tāda karna uts! Tāds fellachs,

Kam žurkas un peles ik dienas

No būdas ir jāgaiņā!

Nost, nost, — vai ko labāku dodi

Priekš slavas un godības!

Lai tieku par karali Api,

Kas sēž man uz muguras!

Pers Gints. Kā būtu, kad augstība jūsu,

Kā pienākas, pakārtos

Un dabiskās robežās, šķirstā,

Par mirušu izliktos?

Fellachs. Surp striķi tad! Kaulus un ādu

Es likšu nu karātavās.

Gan zaudējums drusku būs sākot;

Tak laiks to izlīdzinās.

Aiziet nost un sagatavojas uz pakāršanos.

Begrifenfeldts. Vai tā, Pera kungs, nebija personība

Ar metodi dziļu?

Pers Gints. Jā, jā; mana atzinība;

Bet ja viņš nu pakaras! Dievs lai mani žē lo!

Es esmu slims; visa mana galva kvēlo!

Begrifenfeldts. Tik pārejas stāvoklis; gluži nieks.

Pers Gints. Ko? Stāvoklis! Bet — es esmu cel.iniek.s

Begrifenfeldts, viņu turēdams.

Vai jūs traks?

Pers Gints. Vēl ne. Ak dievs, ak dievs!

Troksnis. Ministrs Huseins spiežas caur pūli klāt.

Huseins. Man teica, ka te ķeizars ir ieradies!

Uz Peru Gintu.

Tas jūs?

Pers Gints izmisumā.

Es, jā gan, viss ir pareizi!

Huseins. Tā. Labi! Te ir steidzami papīri!

Pers Gints kasa sev aiz auss.

Ak tā. Labs ir! — Arvien trakāk iet!

Huseins. Ja labpatīk, mani tad pieņemiet. Palokās zemu.

Es esmu spalva.

Pers Gints palokās vēl zemāk.

Un es labi sens

Un grabošs ķeizara pergaments.

Huseins. Mans dzīves stāsts, majestat, skanētu tā:

Es esmu spalva, nevis smiltnīca.

Pers Gints. Mans dzīves stāsts, spalvas kungs, iet man līdz:

Es papīrs, kurš nekad nava aprakstīts.

Huseins. Bet cilvēki no manis citu ko taisa;

Tie lieto mani, kad smiltis tik kaisa!

Pers Gints. Reiz sievietei es biju sudrabsictā gramatā;

Tik drukas kļūda; dari tā vai tā!

Huseins. Tak saprotiet, kā tas var sāpināt:

Neviena naža nav, kas mani var asināt!

Pers Gints, palckdams uz augšu.

Tak saprotiet: būt par āzi un lēkt

No augšas un nekad zemi nesasniegt!

Huseins. Surp nazi! Es truls esmu! Šķied un griez!

Ja netieku ass, — pasaule bojā ies!

Pers Gints. Ak posts! Jo pasaule ka paštaisīta rota

No mīļā dieva tik smalki ir izveidota.

Begrifenfeldts. Se nazis!

Huseins paķer to. Ak, kas to varētu ticēt.

Kāda bauda ir griezt! Griež sev kaklā.

Begrifenfeldts, atraudamies pie malas.

Jums tik nevajag spricēt.

Pers Gints lielās bailēs.

Ak, turiet to!

Huseins. Turiet! Paldies par atziņu!

Turiet spalvu! Un sniedziet šurp papīru! Pakrīt.

Es izrakstīts esmu. Un mana vēstures balva:

Viņš dzīvoja un mira kā krietna spalva.

Pers Gints streipuļodams.

Kas esmu? Ko darīt? Glāb, varenais, tu!

Es esmu viss, ko gribi, — turks, krāpējs

Un trollis; bet glāb, es nu pazūdu! Kliedz.

Tavu vārdu vairs ātrumā nezinu!-

Glāb, tu visu trako patrons un glābējs! Krīt nesamaņā.

Begrifenfeldts ar salmu vainagu rokā ar vienu lēcienu ir tam

klāt un uzsēžas jāšus viņam virsā.

Ho, nu tu pats jau pīšjos plīvo!

Nu topi kronēts, lielais ser! Uzliek viņam kroni.

Lai «pats s a v s» ķeizars augsti dzīvo!

Šafmans no trako būra.

Es lebe hoch der grosse Per!

PIEKTAIS CĒLIENS

pirmā aina

Uz kuģa Ziemeļjūrā. Norvēģijas krastu tuvumā. Saules riets. Vētra. Pers Gints,

spēcīgs vecs vīrs ar ledus sirmu bārdu un matiem, stāv uz klāja kuģa pakaļgalā.

Viņš ir ģērbies pa pusei kā jūrnieks, kamzolī un augstos zābakos. Uzvalks ir

drusku apdilis un nonēsāts; viņš pats no vēja brūns un stingriem sejas pantiem.

Kuģa kapteinis ar stūrmani ir pie stūres. Kuģa ļaudis redzami tālāk priekšā.

Pers Gints. Skat, Hallings kur ziemas talarā, —

Stalts vecis samta sarkanā norietā.

Un Jekle, viņa brālis, tā pakrēslī

Nes vienmēr zajledus cepuri.

Bet Folgefins pilnāks vēl skaistumā

Kā jaunava linaudā bālganā.

Jūs neesat trakuli, vecie zēni!

Kā stāvējāt, stāvat granitā rēni.

Kapteinis sauc uz priekšgalu.

Divi vīri augšā! Degt lukturus!

Pers Gints. Ass vējš.

Kapteinis. Jā, šonakt vētra būs.

Pers Gints. Vai Rondenu saredz no šejienes?

Kapteinis. Nē, priekšā tam sniegu galotnes.

Pers Gints. Un Blokalns?

Kapteinis. Nē, bet skaidrā laikā

No masta Goldepigi redzētu labi.

Pers Gints. Un kur būs Horteigs?

Kapteinis rāda. Apmēram te.

Pers Gints. Jā gan.

Kapteinis. Jums ir zināma apkārtne?

Pers Gints. Es ceļoju garām te aizbraukdams;

Tik drīz tad to neaizmirst, saprotams.

Nospļaujas un skatās uz krastiem.

Tad tur tai miglainā klinšu malā,

Kur ieleja katra ir tumša ala,

Kur fjordu svītras gar krastiem spīd, —

Tur tātad i cilvēki mīt. Paskatās uz kapteini.

Tie dzīvo katrs tur atsevišķi.

Kapteinis. Jā.

Tie nav gan viens otram tuvumā.

Pers Gints. Vai nakti būsim klāt?

Kapteinis. Jā, apmēram,

Kad tikai izbēgam negaisam.

Pers Gints. No vakariem mākuļo.

Kapteinis. Jā.

Pers Gints. Pagaidiet!

Es gribu, kad vajadzēs krastā iet,

Arī kuģa ļaudīm dot kaut ko

No savas puses —

Kapteinis. Paldies!

Pers Gints. Nav par ko.

Es zeltu raku; tad nāca zaudējums, —

Ar likteni nebija draudzības mums.

Jūs zināt, uz kuģa man ir kāds nieks, —

Tik tas, kas velnam bija jau lieks.

Kapteinis. Tas ir vairāk, kā vajag, lai dzimtenē ciens

Jums tiklu piešķirts.

Pers Gints. Es esmu viens.

Neviens tur negaida veci bagāto —

Nu, vismaz mierā es būšu par to!

Kapteinis. Skat, kas par negaisu!

Pers Gints. Jā, tad paliek tā, —

Ja kāds no ļaudīm ir nabadzīgs,

Tad es jau nebušu aizliedzigs.

Kapteinis. Tas tiešām teicami; visiem tiem klajas

It grūti; ir sievas un mazie mājās,

Un peļņa nav diezin cik teicama;

Bet, ja tie nopelna blakus vel ko,

Tad krietni un zaļi ar uzdzīvo.

Pers Gints. Ko? Viņiem sievas un bērni ar vēl?

Tie precejusies.-

Kapteinis. Viss pulks, diemžēl.

Bet par visiem ļaunāk ir pavāram mājās, —

Viņš sen ar badu vien radinājas.

Pers Gints. Tiem ģimenes? Mājās tos gaida?

Un priecājās ari? Ko?

Kapteinis. Jā gan, —

Kaut nabagi tie.

Pers Gints. Bet sakiet man, —

Kas notiek tad?

Kapteinis. Man liekas, tad labu

Tiem sievas kumosu dod —

Pers Gints. Un uguns smaida?

Kapteinis. Pat divas varbūt. Un šņabi ar dabū.

Pers Gints. Un tad kopā tie sēž? Un bērni tiem līdz?

Un krāsns ar kuras? Trokšņo un sīc,

Ka vienam otru pat saprast grūt, —

Tāds prieks tad ir?

Kapteinis. Tas gan var būt.

Un tāpēc ir labi, ka jūs solījāt

Tiem dot vēl ko.

Pers Gints. Nē, palīdzēt pat!

Jūs domājat, traks es? Lai es vel dolu

Tiem naudu, citu bērnus aplaimotu?

Es diezgan grūti esmu to pelnījis;

Vecais Pers Gints nu ir vientulis.

Kapteinis. Jā, jā, ka patīk; tā nauda pieder jums.

Pers Gints. Pareizi, tā tikai mans īpašums.

Tad aprēķiniet, cik es jums p&rada

Par kajiti šurp no Panamas! Dodiet

Vēl ļaudīm degvīnu! Vairāk nekā.

Ja vēl ko dodu, — mani sitiet un sodiet!

Kapteinis. Man jādod jums kvīts tik, ne sods,

Bet piedodiet; negaiss nu trako ka jods.

Viņš aiziet uz priekšklāju. Paliek turnhļ Itajlle tlelt Iedegtas

ugunis. Jūras trakošana pieaug. Miglu un hleti mākoņi.

Pers Gints. Zināt, ka mājās tevi gaida bērnu pulks,

Zināt, ka esi kādam prieka tulks,

Zināt, ka citi kur domā par tevi,

Kas man, tu sveša doma, ar tevi! -

Aizdegta lampa? To vajaga apslāpēt.

Lai piedzeras viņi! Vai es to nevaru spēt?

Neviens lai nenāk skaidrā uz krasta;

Pie sievām un bērniem lai tie pilni nāk,

Lai lamājas, trako, sist lai sāk,

Lai baida, lai uzgulst kā smaga nasta!

Bēgs kliegdamas sievas uz visām malām

Un bērni tām līdzi! Un viss prieks pagalam!

Kuģis stipri sašķiebjas; Pers Gints streipuļo un meklē, kur pieķerties.

Nu, tas bija krietni tricināts.

Jūra strādā, it kā tai maksātu kāds;

Jā, ziemeļos jūra vēl patvaldīga

Kā senāk; vēl plaša un stūrgalvīga. Klusums.

Klau, kliedziens?

Sargs priekšā. Kuģis grimst tuvumā!

Kapteinis, no sava tilta komandēdams.

Pret vēju turēties! Stūri ciet!

Stūrmanis. Vai ir tur ļaudis?

Sargs. Jā, trīs, man šķiet!

Pers Gints. Dot laivu!

Kapteinis. Pagalam drīz būs tā! Aiziet uz priekšu.

Pers Gints. Kam domāt par to? Uz dažiem no kuģa ļaudīm.

Ja drosme jums, ejiet!

Kas par to, ja ādu jūs samērcējiet —

Bocmanis. Tik trakā jūrā ir velti viss!

Pers Gints. Tie atkal kliedz! Skat, vējš tos šauda!

Nu, mēģini, pavar! Prom! Man ir nauda!

Pavārs. Nē, sevi es neesmu pārdevis.

Pers Gints. Jūs suņi! Jūs bābas! Vai jūs aizmirstat,

Kā viņu sievām un bērniem mājās iet?

Tie gaida pārnākot.

Bocmanis. Gaidīt ir teicami!

Kapteinis. No sēkļa sargieties!

Stūrmanis. Tie grimuši.

Pers Gints. Viss kluss !. . .

Bocmanis. Jā, no šīs nelaimes

Būs atkal trīs jaunceptas atraitnes.

Negaiss pieņemas. Pers Gints iet uz paka/klaju.

Pers Gints. Pie cilvēkiem nava vairs ticības,

Ne Kristus, kā teikts un rakstīts tas;

Maz ir, kas labu dara un vēlas,

Kam dievbijība ir vajdzīga vel;

Bet tā kā šonakt tik negaisa dēļ

Pie dieva nākt lūgšanās ātrās un žēlās, —

Tas velti! Ar ziloņiem joki nava,

Tak tuvojas viņi tam neprātā savā!

Es nevainīgs esmu! Manu dāvanu

Es upura traukā tak ieliku.

Bet ko tas līdz? — Gan teikts ir tā:

Sirdsapziņas miers ir laba dusas vieta.

Uz sausuma gan; bet te ir cita lieta;

Diez vai uz jūras tas pasargā?

Tur vienlīdz ir visi, sirds mīksta vai cieta.

Uz jūras nekad tu neesi tu pats,

Līdzi citiem tu tieci gremdināts;

Vai pavārs vai bocmanis, — stunda kad sit,

Tev jādodas līdzi, kur vilnis rit;

Kas vairs tevi sevišķi svarā liek, —

Tu esi kā desa, kad kauts kas tiek.

Tā vaina ir tā: es par godīgu biju,

Un nepateicība pasaules alga.

Cik žēl, ka tā jaunību aizvadīju;

Nu dzīvi es turētu citādā valgā.

Bet vēl ir laiks! Lai visi tie saka

Man mājās: par Peru nav varenāka

Neviena! Es māju gribu atpakaļ gut,

Es uzcelšu to; tur vajag pilij būt.

Bet iekšā neviens man nenāks no tiem.

Pie vārtiem jāstāv tiem ubagiem!

Tie ubagot drīkst — to es neliedzu,

Bet graša ari nevienam nedodu.

Ja man no liktens bij jācieš tik daudzi,

Tad es varēšu paspaidīt arī to draudzi.

Svešais ceļotājs stāv tumsā blakus Peram Gintam un draudzīgi sveicina.

Labvakar!

Pers Gints. Labvakar! Kas tad iūs tāds?

Svešais. Es, atļaujiet, jūsu lidzceļotājs.

Pers Gints. Tā? Liekas man, es te viens vienīgais.

Svešais. Sis misējums nu ir izlīdzināts.

Pers Gints. Bet dīvaini, ka tikai šovakar

Jūs redzu —

Svešais. Es dienā neizeju.

Pers Gints. Jūs esat slims? Redzu bālu seju.

Svešais. Nē, paldies, es jūtos, cik labi vien var.

Pers Gints. Cik stipra vētra!

Svešais. Jā, svētīts brīdis!

Pers Gints. Ko? Svētīts?

Svešais. Jā, viļņi augsti kā nami.

Es sajūtu taisni apetiti!

Cik kuģu būs šonakt salaužamu

Un cik daudz līķu pie krasta dzītu!

Pers Gints. Lai pasarg dievs!

Svešais. Vai jūs redzējāt, saku,

Kādu slīkušu, kārtu, vai —?

Pers Gints. Nu ir par traku —!

Svešais. Tie smejas. Bet tā kā uz pavēli,

Un labprāt būtu mēlē sev koduši.

Pers Gints. Prom! Nost!

Svešais. Tik vēl viens jautājums:

Kā būtu, kad grimšana iznāktu mums

Te šonakt?

Pers Gints. Vai tas varētu būt?

Svešais. Uz to patiesi man atbildēt grūt.

Bet teiksim, es glābjos, jums bojā iet —

Pers Gints. Ak nieki!

Svešais. Protams, man tikai tā šķiet.

Bet kapā ar vienu kāju kad jau,

Tad, protams, vairs dāvanu žēl ar nav —

Pers Gints ķer kabatā.

A, naudu!

Svešais. Nē, nē; man tik patiktu,

Ja jūs savu līķi man dāvātu —

Pers Gints. Tas nu par daudz!

Svešais. Tik līķi cienīto!

Priekš ziniska mērķa —

Pers Gints. Nu diezgan par to!

Svešais. Bet saprotiet, mīļais, — tas jums tik par labu!

Es atvēršu jūs un jūsu dabu;

Es sevišķi cienu jūsu sapņu mītni

Un kritiski pārmeklēšu ik pitni —

Pers Gints. Pie velna!

Svešais. Bet, mīļais, — tāds slīkonis —

Pers Gints. Jus negaisu kārdināt, nelietis!

Vai tas nav par traku! Mums lietus un auka,

Un viļņi vai visu projām slauka,

Un jūs vēl pie visa tā jokojat,

Ka tiešām nelaimi piesaucat!

Svešais. Kā liekas, priekš līguma neesat jūs

Pie laba prāta; gan tas vēlāk būs. Atsveicinās draudzīgi.

Kad slīksiet, ja ne pirms jau, es būšu klāt;

Var būt, ka tad varam mēs sarunāt. Ieiet kajitē.

Pers Gints. Nolādēti tēviņi tādi zinātnieki!

Hm — brīvas domas — Uz bocmani, kas iet garām.

Pag, draugs, kas tas

Par pasažieri! Tādi pārgudrnieki!

Bocmanis. Ko, pasažieris? Man nav zināms nekas.

Pers Gints. Nav zināms? Arvienu trakāks šis joks!

Uz kuģa zēnu, kurš nāk no kajites.

Kas iegāja tur kajitē?

Zēns. Kungs, kuģa dogs! Aiziet garām.

Sargs sauc.

Jau zeme klāt!

Pers Gints. Manu kasi šurp!

Uz klāja!

Bocmanis. Mēs netiekam vairs nekur!

Pers Gints. Tas joks bij, kaptein; es labprāt, cik spēšu,

Tiem visiem un pavāram palīdzēšu

Kapteinis. Priekšbura pušu!

Stūrmanis. Un fokmasts lūst!

Bocmanis sauc no priekšas.

Priekšgals uz sēkļa!

Kapteinis. Viss postā grūst

Kuģis atduras uz sēkla. Troksnis un juceklis.

otra aina

Netālu no krasta starp šķerām un sēkļiem. Kuģis grimst. Miglā redzama kuģa

laiva ar diviem cilvēkiem. Augsts vilnis piepilda to ar ūdeni, tā sašķiebjas un

apgāžas. Dzirdams kliedziens; tad paliek bridi viss klusu. Tad redzams laivas

dibens uz viļņiem. Pers Gints uzpeld pie laivas.

Pers Gints. Šurp laivu! Glābiet! Palīgā! Kungs, glāb, — kā

Pēteris sacīja! Pieķeras pie laivas gala.

Pavārs uzpeld laivas otrā pusē.

Dievs, saudzi manus maziņos,

Dod, ka es šoreiz izglābtos! Pieķeras pie laivas.

Pers Gints. Nost!

Pavārs. Nost!

Pers Gints. Es sitīšu!

Pavārs. Es ar!

Pers Gints. Tas mirst, ko mana roka skar!

Nost! Laiva divus nepanes!

Pavārs. Es zinu. Prom!

Pers Gints. Prom pats!

Pavārs. Nē, es!

Viņi cīnās; pavārs salauž vienu roku, pieķeras pie laivas

ar otru.

Pers Gints. Nost roku!

Pavārs. Ak mans mīļais, saudz!

Man mājās mazo ir tik daudz!

Pers Gints. Tad jādzīvo man pasaulē, —

Man mazie vēl ir nākotnē.

Pavārs. Nost! Es esmu jauns, bet vecis tu!

Pers Gints. Nost, nost! Par smagu paliec tu.

Pavārs. Ļauj, dieva dēļ, lai glābjos es!

Tu esi viens uz pasaules —

Iekliedzas un atlaižas no laivas.

Es grimstu —!

Pers Gints saķer viņu.

Drusku pagaidi,

Es turu; skaiti tevreizi!

Pavārs. Viss tumšs jau, — ko lai atminos- !

Pers Gints. Drīz! Tikai vārdus vissvarīgos.

Pavārs. Dod šodien! —

Pers Gints. Tu vari īsināt.

Kas vajadzīgs, tiks dots labprāt.

Pavārs. Dod šodien —

Pers Gints. To jau dzirdēju!

Jā, tūlīt redz, ka pavārs tu. Palaiž viņu.

Pavārs grimdams.

Dod šodien mūsu — Nogrimst.

Pers Gints. Amen; jā,

Tu biji tu pats, man jāsaka. Uzmetas uz laivas dibena.

Ja dzīvot Jauts, kas cerēt liedz —?

Svešais ceļotājs. Labrīt!

Pers Gints. Hū!

Svešais. Dzirdēju, ka kliedz! —

Cik labi, ka jūs atrodu.

Nu, vai es teicu taisnību?

Pers Gints. Nost! Te tik viens var turēties!

Svešais. Ak, ja tik mazliet pieķēries,

Tad stūrēšu ar kreiso kāju,

Ar pirkstu pietiek pat, ja māju.

Bet apropos — to līķi —

Pers Gints. Cst!

Svešais. Tak galu var jau nomanīt —

Pers Gints. Turi muti!

Svešais. Kā jūs vēlaties. Klusums.

Pers Gints. Kas būs?

Svešais. Es kluss.

Pers Gints. Nu, velns paties!

Ko gribat?

Svešais. Gaidīt.

Pers Gints, sev matus plēsdams.

Runājiet!

Kas esat jūs?

Svešais, palocīdams galvu.

Draugs!

Pers Gints. turpiniet!

Svešais. Nu? Vai es līdzīgs neesmu

Kam —?

Pers Gints. Es ne velna nezinu!

Svešais paklusam.

Vai viņam paradums nav gaismu

Degt dzīves ceļā, pilna baismu?

Pers Gints. Skat, skat! Ka gala izrādās,

Tad jums no gaismas ir kaut kas?

Svešais. Draugs, vai jūs mūžā nemanījāt

Ko nopietnu, kad bailēs bijāt?

Pers Gints. Ir, protams, jābīstas, kad briesmas;

Bet kas man tiek no jūsu dziesmas?

Svešais. Un vai jūs kāda manta rotā,

Kas briesmu brīdī iemantota?

Pers Gints paskatās uz viņu.

Ja glābt jums mani patīkas,

Tad agrāk jādara bij tas.

Bet kas par mākslu vairs tai brīdī,

Kad mes jau juras klēpī dzīti.

Svešais. Jums varbūt liksies izdevīgi

Tas viss pie krāsns, kad omulīgi?

Pers Gints. Lai ir; bet jūsu humors šis

Gan nebūs īstais līdzeklis.

Svešais. Bet manā valstī jokus var

Ar augstu stilu vienot ar.

Pers Gints. Ir visam vieta; kurpniekam

Kas labs, tas neder biskapam.

Svešais. Bet padomi, kas atzīstami,

Ar katru dien nav lietojami.

Pers Gints. Pie malas, ķēms! Kas man par to!

Man jāmirst nav, man jādzīvo!

Svešais. Jā gan; tas būtu drusku steigts!

Kad mirst, pirms piektais celiens beigts. Aizslīd

Pers Gints. Nu beidzot tas ir padevies!

Tāds morālists, lai pasarg dievs!

trešā aina

Kapsēta pie kāda ciemata kalnu augstumos. Apglabāšana. Mācītājs un draudze

Tiek dziedāts pēdējais dziesmas pants. Pers Gints iet garām pa ceļu ārpus

kapsētas.

Pers Gints pie kapsētas vārtiem.

Viens atkal ir gājis uz mūžību.

Gods dievam, ka es tas neesmu. Ienāk iekšā.

Mācītājs runā pie kapa.

Un nu, kad dvēsle tam uz augšu skrien

Un miesas čaulu tukšu redzam vien, —

Tad, mīļie draugi, runāsim mes te

Par viņa svešniekgaitu pasaulē.

Tam mantas nebij daudz, nedz sapratības,

Tā balss bij gurda, pats pilns nevarības,

Tā domas bija puslīdz nedrošas;

Pats savā mājā stingrs nebij tas;

Pusbailīgs baznīcā tas bija, it kā ietu

Ar lūgumu, lai viņam a: dod vietu.

No Gudbrandsdales, kā jums zināms, bija

Viņš nācis šurp kā zēns vēl gluži mazs,

Un to no jums vēl katrs atminas, —

Tā labā roka vienmēr slēpta bija.

Ar labo roku vienmēr kabatā —

Tā pazinām mēs visu mūžu viņu.

Un tad, kā zaudēja viņš pašapziņu,

Kad tam ar cilvēkiem bija jārunā!

Bet, kaut ar klusas takas viņš tik gaja

Un kaut ar svešs viņš izlikās starp mums,

Tad tomēr tas mums nebij noslēpums, —

Ar četriem pirkstiem roka bij tā vājā.

Sen gadus, — atminos es kādu rītu, —

Bij Lundā sapulce; grūts bija kara laiks;

Pilns rūpju lūkojās ikkatrs vaigs,

Lai tēvijas sargus cīņā aizvadītu.

Es biju ar; pie galda istabā

Bij kapteinis, lensmans, — visa komisija,

Tic katru puisi smalki izmērīja;

Katrs rekruts ierakstīts bij grāmatā.

Bij pilna istaba, bet ārā sadzirdēja,

Kā meitas jokojās un pulka skaļi smēja.

Tad kādu izsauca; viņš pienāca

Bāls tā kā sniegs, kas balo augstumā,

To aicināja klāt, viņš galdam tuvojās,

Bij laba roka lupatā tam tīta;

Viņš streipuļoja, mulsa, stomījās.

Gan kapteins kliedza; mele atraisīta

Tam likās, tomēr atkal ai/rāvās,

Un beid/ot teica ko par nelaimi,

Par sirpi, kas tam slidot nejauši

Ar visu kaulu pirkstu nogrieza.

Kluss istabā uz reizes tik/» visu.

Tik saskatījās viens ar otru salti.

Viņš nievāts stāvēja kā pamiris,

Ar stulbu skatu, bāls. Tad cēlās stalti

Kā milzis vecais kapteins, sirmgalvis,

Un sauca dusmās: «Ārā, nelietis!»

Viņš gāja; abās pusēs pašķīrās

Viss pulks. Kā asas rīkstes viņu šauta,

Bet, ārā ticis, pēkšņi bēga tas

Pār mežiem, klintīm, it kā kāds to rautu,

Pār kalniem, spraugām un pār ledus gāl

(Tā būda bija augstumos un tāli.)

Pēc pusgada viņš atkal pārnāca

Ar māti, līgavu un bērnu sīku.

Viņš īrēja sev zemi nederīgu

Un tuksnešainu — atmatā bij tā.

Viņš apprecējās, cik drīz iespējams,

Un māju būvēja un cieto zemi ara;

Drīz redzams bij, ka brīnumus viņš dara,

Jo tīrums zaļoja tam zaļodams.

Gan baznīcā tas roku apslēpa,

Bet mājā, darba rūpēs, centībā,

Tā pirksti deviņi par pilnu skaitu bija, —

Tad pavasar tam plūdi visu noslaucīja.

Tikko tie glaba kailu dzīvību.

Bet viņš no jauna rokas darbā lika

Un guva rudeni jo pilnīgu:

Tam jauna būda kalna ēnā tika.

Gan upe vairs tā darbu nemaitāja,

Bet — šļūdonis drīz visam virsū gāja.

Tak vīrs šis citu vietu uzmeklēja.

Viņš raka, cirta, cīnījās un krāja,

Un, pirms vēl ziema savu sniegu sēja,

Tam trešoreiz bija atkal jauna māja.

Trīs dēli bija tam, trīs zēni braši,

Tiem skolā tikās iet; tā bija tālu,

Pa kalnu ceļu meklēja tie paši,

Tas bij tik pēdu plats gar klinšu vālu.

Ko darīt bij? Tie cīnījās, cik spēja, —

Un, ceļš kur pārāk stāvu pacēlās,

Pie virves vecāko tevs klat sev seja

Un mazos cēla sev uz muguras.

Tā gadi gāja; vini izauga.

Kā teva pulēs tie gan atmaksa ja?

Trīs lepni kungi sevim mantu krāja

Tāl-svešumā un dzimtu aizmirsa.

Viņš bija vientiesīgs. Viņš neredzēja

Nekā aiz ikdienības pelēkas;

Kā tukši zvārguļi tam noskanēja

Tie vārdi, no kā sirds mums iedrebas.

Viss — tauta, tēvzeme ar gara kvēli

Priekš viņa bij tik tumši miglas tēli.

Bet pazemība bij tam, pazemība

No viņas dienas visā viņa sejā,

Tik tiešām, ka viņš kautrā nevarībā

Sev roku asiņaino skrandās sēja!

Viņš noziedznieks? Varbūt; bet ir kaut kas

Pie viņa, kas tik spoži redzams mums

Kā baltais kalnu sniega atspīdums,

Kas augstu visam pāri paceļas.

Vājš pilsonis viņš valstij, baznīcai;

Koks neauglīgs; bet savā kalnu mājā,

Kur viņa mūžs ar grūtām cīņām gāja,

Tur bij viņš liels, pats dzīvei savējai.

Pats savai skaņai uzticīgs viņš bija,

Tā bij kā stīgu skaņa klusumā.

Un tāpēc miers ar tevi! Cīniņā

Šai mazā dzīve tevi apveltīja!

Vai mēs gan sirdis izsvērsim?

Nē, nē; tas darāms citam tiesnesim;

Bet ticu es, un tas man jāsaka:

Par kropli neturēs dievs viņu mūžībā!

Apglabātāji izklīst un aiziet. Pers Gints paliek viens.

Pers Gints. Lūk, tā ir tā īstā ticība!

Kaut gan neviens nebija aizkustināts,

Tak vārdi: esi un paliec tu pats,

Uz kuriem tā runa bij būvēta,

Bija tie, kas garu mums cildina. Skatās kapā.

Vai nebij tas viņš, kas sev pirkstu šķēla,

Kad sen es sev māju mežā cēlu?

Kas zina? Un, ja es te nebūtu pats,

Kur mans gara radinieks apglabāts, —

Tad varētu domāt, ka gandrīz

Priekš manis bija teikts šis sprediķis.

Cik īsti labs kristīgo pienākums

Ir tāds mirušā dzīves pārspriedums.

Un es pats dzirdētu arī labprat,

Ka manu mūžu ņemtos pārrunāt

Šis cienītais gans un mācītājs.

Nu, paies vēl laiks, kad kaps labprāt

Arī mani uzņems par savu viesi,

Bet kā rakstos ir teikts: katram savs laiks,

Un tālāk: savu galu jel apdomā!

Jā, ticība stipri mūs mierina.

Līdz šim man bija gan svešs tas vaigs;

Nu zināšu, kas man būs jādara:

Nu es priekš tās mācības atvēršu ausi:

Ko, cilvēk, sēji, to arī pļausi.

Lai katrs ir pats un dzīvē visur

Sevi mīl tikai, sevi cienā tur.

Un, laime ja arī nebūtu sasniegta,

Tad paliek vēl tomēr pašapziņa. —

Nu, tad. uz māju, lai ceļš diez cik grūts,

Lai likteņa nospiesta visa būts;

Pers Gints paliek vienmēr sev uzticīgs:

Kaut arī nabags, bet patstāvīgs. Aiziet.

ceturta aina

Kalnu stūris ar izsusējušas upes gultni. Pie upes sagruvušas dzirnavas. Visur

posta zīmes — gruveši. Augšā tālāk liela māja. Pie mājas notiek ūtrupe. Daudz

(aužu. Dzeršana un troksnis. Pers Gints sēž lejā uz dzirnavu drupām.

Pers Gints. Šurp vai turp, bet ceļš ir tas pats,

Arā vai iekšā, — tik garš, tik plats.

Laiks paiet, un arī upe žūst;

Ej apkārt, teica Līkais; tā pareizi būs,

Kāds vīrs sēru apģērbā. Nu ir tur vairs tikai drupas vien . . .

Ierauga Peru Gintu.

Ā, sveši ar te. Mans draugs, labdien!

Pers Gints. Labdien! Te šodien visi priecājas.

Bet sakiet, — kāzas te vai kristības?

Vīrs seru drebes. Te notiek, ta sakot, iedzeršana,

Jo līgava tārpiem ir atdodama.

Pers Gints. Un tārpi kaujas un kumosu dala.

Vīrs seru drēbes. Tas ir dziesmas beigas; ta nu ir gala.

Pers Gints. Tā visas dziesmas nobeidzas.

Un visas ir vecas. No bērndienām zināms man tas.

Kāds divdesmit gadu vecumā ar vecu pannas gabalu.

Skat, kādu mantu es iegūt spēju!

Pers Gints ar šo sudraba pogas lēja.

Kāds cits. Es devu vērdiņu par naudas maku.

Trešais. Bet es guvu krāmu vēl lieliskāku.

Pers Gints. Pers Gints? Kas viņš bij?

Vīrs sēru drēbēs. Mēs domājam,

Viņš mirējai svainis un Aslakam.

Vīrs pelēkās drēbēs. Tu aizmirsti mani! Vai tu piedzeris?

Vīrs sēru drēbēs. Tu pats jau Hegstadi aizmirsis.

Vīrs pelēkās drēbēs. Tu priecājies ar tur uz labāko.

Vīrs seru drebes. Man liekas, tu navi pat izjoko!

Vīrs pelēkās drēbēs. Nāc, svaini! Lai draudzību sadzeram.

Vīrs sēru drēbēs. Tu pilns jau! Tāds svainis tik sātanam.

Vīrs pelēkās drēbēs. Ā, asinis saka, un zinu es:

Pers Gints un es — vienas ģimenes. Aiziet abi.

Pers Gints klusām. Vēl paziņas te.

Kāds puisis sauc pakal melni ģērbtajam.

Nāks nomirēja

No kapa, ja dzert tev vēl, Aslak, ir spēja.

Pers Gints pieceļas.

Te neder tas, ko agronoms saka:

Jo dziļāk kāds rok, jo lielāka smaka.

Kāds puisis ar lāča ādu.

Lūk, Dovres kaķis! Tas pats jau bija,

Kas ziemsvētkos troļļus aizbaidīja

Otrs ar brieža galvaskausu.

Skat, dūšīgais briedis, ar kuru Pers Gints

Reiz jādams ecēja Gendinas klints.

Trešais ar āmuru sauc vīram sēru drebēs.

He Aslak, vai pazīsti tu šo pietu?

Ar to tu reiz velnam siti par cietu.

Ceturtais ar tukšām rokām.

Mad Mojen, ar šo neredzamo mēteli

Pers un Ingrida projām ir jājuši.

Pers Gints. Man degvīnu, zēni! Es, vecis, ar spēju

Vēl sameklēt ko, lai izūtrupēju!

Kāds puisis. Ko izpārdod tu?

Pers Gints. Man ir kāda pils —

Tā Rondenā celta; brīnišķīgs stils.

Puisis. Tiek solīta poga!

Pers Gints. Tev šņabis nebutu ļauns,

Jo mazāk solīt ir grēks un kauns.

Otrs. O, vecis ir priecīgs! Ap viņu pulcējas ļaudis.

Pers Gints izsauc.

Te Grane! Ko dos? Zirgs teicams!

Kāds no pulka. Kur ir tas?

Pers Gints. Tālu vakaros!

Kur saulriets. Tik ātri, tik ātri tas skrējis,

Tik ātri, kā Pers Gints nav melot spējis.

Balsis. Kas pārdodams vēl?

Pers Gints. Ir pērles, ir zelts.

Viss pārmaksāts. Solījums nebūs velts.

Kāds puisis. Tad izsauc!

Pers Gints. Par dziesmu grāmatu

Viens sapnis. Par nieku to atdodu!

Puisis. Pie joda sapņi!

Pers Gints. Mana ķeizara valsts!

Es nometu to; lai ķer, kam alkst!

Puisis. Vai kronis iet līdzi?

Pers Gints. Jā, no salmiem vīts.

Tas noder ikkatram, kas apveltīts.

Te vēl kas! Viena vējdēta ola!

Sirmi mati un praviešbārda! — Kas sola!?

To visu tam, kas man novēlē

Celstabu ar uzrakstu: «Tev jāiet te!»

Lensmanis, kurš ir pienācis klāt.

Tu uzvedies tā, it ka patiktu

Tev labprāt aiziet uz cietumu.

Pers Gints ar cepuri rokā.

Varbūt. Bet sakiet, — kas bija Pers Gints?

Lensmanis. Ko niekus —!

Pers Gints. Bet, lūdzu, — kaut kas, kā princs —!

Lensmanis. Man liekas, kāds dzejnieks, bet nelietis —

Pers Gints. Ko? Dzejnieks —?

Lensmanis. Jā, ko vien bij dzirdējis,

Viņš stāstīja, ka to darījis pats.

Bet, piedodiet, — man vēl uzdevums kāds. Aiziet.

Pers Gints. Un kur viņš ir tagad, šis sapņotāja?

Kāds vecāks vīrs. Viņš esot pār jūru sveiuma gajH.

Tam liktenis visur šķēršļus lika,

Līdz beidzot — tas sen jau viņi pakārts lika.

Pers Gints. Skat! Pakarts! Tas nebij man nezināts;

Pers Gints līdz pat galam bija viņš pats.

Sveicina.

Ardievu, — un paldies par šo dienu!

Iet dažus soļus, bet atkal apstājas.

Jūs, mīļie ļaudis, es jūs tā cienu;

Vai negribat, lai jums ko pastāstu?

Vairāki. Ja zini tik —

Pers Gints. Ko tad lai kavēju.

Nāk tuvāk. Viņa sejā pamirdz svešs vaibsts.

Es Sanfranciskā reiz zeltu raku;

Tur prieki gāja vaļā par traku,

Ar kāju cits spēlēja vijoli,

Uz ceļiem cits dejoja spāniski.

Kāds trešais vēl saldi dzejoja,

Kad citi tam skalpu novilka.

Uz priekšnesumu velns arī ieradās,

Jo izdevīgu guvumu juta tas.

Un viņa numurs nu bija š i s,

Lai rukšinātu kā vepris īsts.

Viņa persona vilka, jo svešs bija tas.

Nams izpārdots bij, kā jau pieklājas.

Viņš uzstājās plīvošā mētelī:

«Man muss sich drapieren,» teica vācieši.

Bet mētelī, ko neviens nemanīja,

Viņš dzīvu sivēnu paslēpis bija.

Un tad nu iesākās programa —

Velns knieba, un sivēns tik rukšēja.

Tas viss tika nosaukts par fantaziju

No cūku dzīves, ar pasu/viju.

Bij beigās kliedziens, — to galināja;

Tad mākslinieks palocījās un gāja.

Tad kritika gabalu analizēja

Un speciālisti gluži nokritizēja.

Dažs atrada, ka par sīku bij balss,

Dažs teica, ka pārāk mākslots tas gals,

Un beigās tad tika konstatēts,

Ka priekšnesums lieliski pārspīlēts.

Tā, redzat, velnam reiz izgāja,

'Kad sveša bija tam publika.

Viņš atsveicinās un aiziet. Nedrošs klusums ļaudis.

piektā aina

Vasaras svētku priekšvakars. Dziļš, liels mežs. Uz maza, uzkopta laukumiņa

būda ar brieža ragiem virs durvīm. Pers Gints ložņā pa krūmiem un lasa meža

sīpolus.

Pers Gints. Miers atkal gaitai. Kur tālāk vēl iet?

Visu pārbaudiet — labo paturiet!

Es darīju to; reiz biju Cezars,

Nu zāles ēdājs tik Nebukadnecars.

Tā tomēr jāturas pie bībeles:

Vecais zēns, — pie savas mātes nāku atkal es.

Tur tālāk stāv: no zemes tu esi ņemts. —

Un tikai barību meklēt tev lemts.

Tik meža saknes? Tur maz kas tiek;

Ir labāk, ja putniem cilpas liek.

Te ūdens ir upē; varu dzert, cik gribu,

Un starp zvēriem es pelnu tak ievērību.

Un, ja man jāmirst, lā ir likteņa roka, —

Tad palīdīšu zem nogāzta koka,

Kā lācis sūnās sevi tur tīšu

Un lieliem burtiem mizā iekasīšu:

Še dus Pers Gints visukrietnakais,

Visu dzīvnieku ķeizars lielākais.

Ķeizars? (Smejas iekšķīgi.) Es vienmēr vēl jokoju!

Tu neesi ķeizars, sīpols esi tu.

Nu mizot es gribu tevi, mīļais Per!

Vai tu raudi vai lūdzies, ko tas vairs der.

Paņem kādu sīpolu un novelk mizu pēc mizas.

Te ir arēja, saplēsta čaumala,

Kā slīcējs pie laivas kas pielipa.

Te ir ceļinieka ģērbs, plāns, savīstīts,

Tak Pera Ginta garša tam līdz.

Un iekšā te zelta racēja es,

Sauss tas, bez sulas un nozīmes.

Šī biezā āda, liekas, ir lā,

Ko zvēru mednieks meklēja Hudzonā.

Tur tālākā ir kā kronis, — paldies!

To aizmetu nost nepaskatījies.

Te senatnes pētnieks, spēcīgs, kaut mazs,

Un te pravietis ir, pilns svinības.

Viņš smird no meliem, ka negribot

Sāk goda vīram acis asarot.

Šī kārta, kas savējas pirkstos tik maigi,

Tie ir tie prieka un godības laiki.

Tad šī liekas slima. Te ir melnas vietas, —

Melni priesteri, nēģeri un citas lietas.

Noplūc vairākas uz reizes.

Hm, brīnums, tik mizas vien atrodu,

Vai neredzēšu reiz kodolu? Saplēš visu sīpolu.

Nē, ak tu dievs! Līdz serdei viss tas:

Tik mizas un arvienu mazākas.

Cik gudra daba! Aizsviež atliekas prom.

Ko, jods, te lai pētu!

Ar tādām domām tik vēju vētu.

Nu es tomēr nekā nezaudēju,

Jo es nu uz visām četrām eju. Kasa sev pakausi.

Cik savādi liktenis apgriežas,

Jā, dzīve esot pilna viltības.

Un gribi tu to pārspēt un dari tā,

Viņa izvijas citādi — un tev nav nekā.

Viņš ir pienācis tuvu pie būdas, ierauga to un saraujas.

Šī būda? Mežā —! Paberž sev acis.

Ā! Saprotams.

Man liekas, te būtu kas atminams.

Brieža galva augšā uz palodas- !

Pussieva, pēc zivs kas izskatās —!

Ak, nieks! Ne sieva, — dēļi, naglas tās, —

Pret koboldu domām atslēgas!

Solveiga dzied būdā.

Nu vasaras svētkiem viss izrotāts.

Zēns mīļais mans tālumā.

Vai nāksi reiz tu?

Vai grūto darbu

Reiz veiksi tu?

Es gaidu, es gaidu,

Kā solīju.

Pers Gints klusu, nāves bālumā.

Viens, kas atminas, — un viens, kas ir aizmirsis.

Viens, kas zaudējis, — un viens, kas gaidījis.

Ak patiesība! Un nekad citādi vairs nevar būt!

Ak šausmas! Te bij man manu ķeizara valsti gūt!

Aizbēg steigšus mežā.

sestā aina

Nakts. Priedaine. Ir bijusi meža degšana. Ogļaini koku stumbri jūdzēm tālu

visapkārt. Balta migla kūp šur tur no zemes. Pers Gints skrien pa izdegumu.

Pers Gints. Pelni, ēnas, pīšļu kvelme, —

Te var tiešām uzcelt ko!

Smirdošas ar miglu svelmes

Vēl šo kapu izbalo.

Murgi, sapņi, nāves ziņa —

Pamats manām piramidām;

Augšā tornim melizvītam

Tuvojas ikkatra dziņa.

Bīties, bēgt, bet neatzīties, —

To kā rakstu tur var redzēt;

Bazūnēs var noklausīties:

Petrus G in t u s Caesar fecit! Klausās.

Klau! Kā mazu bērnu raudas,

Elsas, asaras un gaudas!

Un zem kajam kamoli —! Sper ar kāju.

Nost! Jūs man par traucēkli!

Kamoli zeme.

Mēs domas esam,

Tev bija domāt mūs.

Tev veidot bija

Viegli cēlas mūs!

Pers Gints iet viņiem apkārt ar līkumu.

Vienu es tik veidoju, —

Klibu, greizu kleivkaju!

Kamoli. Mums vajadzēja lidot pa gaisiem tālu, —

Nu jāsmok par dziju te pelēki bālu.

Pers Gints klūp.

Kamoļi! Jums kauns nav pat

Savu tēvu nicināt! Bēg.

Savītušas lapas skrien līdz ar vēju.

Mēs sapņi esam,

Vai tu mūs atminēji?

Nu trūdos esam, —

Mūs aiznesa vēji.

Tārpi nu grauž mūs

Visos audos.

Kur roka, kas lauļž mūs,

Lai kronī skautos?

Pers Gints. Velti prom jūs nelidojat, —

Krītot zemi nomēslojat.

Zuzošana gaisā. Mēs dziesmas esam,

Vai tu mūs dziedāt spēji?

Mēs sāpēs dvesām,

Kad tu mūs nonāvēji.

Tavas sirds dzelmē

Ilgi nogaidījām, —

Aizmirstas bijām.

Tev nāvīgā svelme!

Pers Gints. Nāve jums, jūs muļķīgas!

Kad man laiks bij dziedāt tas?

Rasas pilieni, no zariem pilēdami.

Mēs asaras esam,

Nekad neraudātas.

Mēs siltumu nesām,

Ar ledu klātas.

Nu viss ir salis,

Ledus visu kalis;

Sirds akmeni tava,

Un mums spēka vairs nava.

Pers Gints. Paldies! Dovrē raudājis tiku,

Tomēr sveikā nepaliku.

Nolauzti stiebri. Mēs tavi darbi;

Vai tu mūs izpildīji?

Tu lauzi mūs skarbi

Un samīdīji.

Pastarā dienā

Mēs nāksim visi

Apsūdzēt tevi, —

Tu pazudīsi.

Pers Gints. Ak, kas tā par tiesu sīvu;

Pārmet man pat negatīvu.

Steidzas prom.

Ozes balss tālumā.

Vai, nelietis dēls,

Tu mani nomocīji!

Sniegs sniga, bij vēls,

Kā mani apbedīji?

Kur aizvedi mani,

Per, kur ir tā pils?

Prom maldīji mani.

Velns tevi nu vils!

Pers Gints. Labāk projām man ir doties.

Ja pat velna grēki jānes,

Tad var postā iedzīvoties.

Pietiek, ja tik savus panes.

septītā aina

Cits apvidus meža norā.

Pers Gints dzied.

Kapraci, kapraci! Kur viņš palicis!

Šurp ķesteri, lai arī aizsmacis!

Un sērautu, ko ap cepuri vīt;

Manus miroņus es gribu apbedīt.

Pogu lējējs ar amata rīkiem un lielu kausējamo pannu nāk pa kādu

sāņu ceļu.

Pogu lējējs. Dievs palīdz, veci!

Pers Gints. Labvakar, draugs!

Pogu lējējs. Vai steidzams loti? Kurp vecis trauks?

Pers Gints. Uz kapiem.

Pogu lējējs. Uz kapiem? Bet, ja prasīt ļauts, —

Man liekas, tevi par Peru sauc?

Pers Gints. Pers Gints, jā gan.

Pogu lējējs. Laba tikšanās!

Pers Gints! Man šovakar vajadzīgs tas.

Pers Gints. Kā tā? Ko gribi?

Pogu lējējs. To tu vari redzēt te:

Es pogu lējējs. Un Gints man ir jākausē.

Pers Gints. Kādēļ?

Pogu lējējs. Tevi vajaga pārveidot.

Pers Gints. Ko? Pārveidot?

Pogu lējējs. Tā tas ir jāsaprot.

Tavs kaps ir rakts, šķirsts ir gatavots,

Tu tārpiem par barību tieci dots.

Bet Meistara vārdā es nācis esu,

Lai tavu dvēseli projām nesu.

Pers Gints. Nē, nē! Bez iepriekš ziņošanas!

Pogu lējējs. Pie bērēm, tāpat pie piedzimšanas,

Tiek slepenībā lemta tā diena

Un goda viesim nesaka vārda neviena.

Pers Gints. Pareizi. Bet, pag, es apjuku;

Tu esi —?

Pogu lējējs. Pogu lējējs, kā jau minēju.

Pers Gints. Jā, jā. Mīļu bērnu sauc dažādi.

Jā, redzi, Per, kur esam nu tikuši;

Bet, mīļais draugs, tas par smagu ir svērts,

Es esmu daudz labāks un vairāk vērts.

Es neesmu traks, kā domājat:

Dažs teicams darbs man līdzi iet.

Ja daudz, — es saucams par vieglprāti,

Bet nevis par grēcinieku, nelieli.

Pogu lējējs. Nu protams, tā jau te ir ta lieta.

Starp īstiem grēciniekiem nav lev vieta.

Un tāpēc tu neej elles ugunī,

Bet tikai te manā kausēklī.

Pers Gints. Sauc, kā tu gribi, ellē vai kā,

Tak cepšana paliek cepšana.

Prom, sātan!

Pogu lējējs. Es tiešām vē! neticu,

Ka tu mani par nelabo turētu.

Pers Gints. Kas arī tu nebūtu, atkāpies!

Jau diezgan tu esi te muļķojies.

Pogu lējējs. Mans draugs, tu mani stipri pārproti.

Mums laika nav daudz, tāpēc uzklausi,

Tev lietas apstākļus paskaidrošu.

Tu pats man teici, — tam ticu droši,

Tu neesi visai liels grēcinieks, —

Var teikt, tik vidējs.

Pers Gints. Redz, tas man prieks,

Tu paliec prātīgāks —

Pogu lējējs. Pagaid vien, —

Tak par godīgu saukt tevi kauns, nudien!

Pers Gints. Es arī nebūt to nesaku pats.

Pogu lējējs. Tātad vidējs. Tā sakot, ne šis, ne tas,

Tāds grēcinieks reti vairs atgadās,

Kas lielā stilā ir darināts.

Tur nepietiek vidējas ikdienības,

Priekš grēka vajag spēka un nopietnības.

Pers Gints. Jā, tas gan būs tiesa, ko tu teici;

Tik tad esi meistars, kad ko krietnu veici.

Pogu lējējs. Tev turpretī grēks bij tik rotaļa.

Pers Gints. Tik traips, draugs, kam nozīme ārīga.

Pogu lējējs. Nu saskan jau mums. Kas tik vārtījies,

Tam elles zaņķis neder, palies.

Pers Gints. Un tātad, kā nācis, es varu iet?

Pogu lējējs. Nē, tāpēc ir jākausē, saprotiet!

Pers Gints. Kur tādi niķi gan radās jums,

Kamēr man bija ārzemju ceļojums?

Pogu lējējs. No pasaules sākuma ir paradums tas

Un ievests, lai nezustu vērtības.

Mūsu amats tev zināms; jo izgadās tā,

Ka lējums, tā sakot, iet nelietā

Un poga zaudē pat vērtību.

Ko tad darītu tu?

Pers Gints. Es to aizsviestu.

Pogu lējējs. Jā gan: Jons Gints daudz ko projām svieda

Tam mantas bij, tas arī to šķieda;

Bet Meistars, kā redzi, ir taupīgāks

Un tapec par visiem ar bagataks.

Viņš neaizmet to, kas nav izdevies,

Ja tikai metāls vēl atlicies.

Tev vajadzēja būt pogai mirdzošai

Pie pasaules vestes, bet āka trūka tai,

Un tapec tev jāiet nu atkal panna,

Ar citiem lai saplustu kausēšana.

Pers Gints. Tu domā, ka man ir ja i/.kust nu

Ar citiem, lai no jauna ko izlietu?

Pogu lējējs. Jā, protams, pie tā mums ir jāturas,

Un lējieni tādi izdodas.

Kongsbergā ar naudu to pašu dara,

Kad veca ir tā vai kad trūkst tai svara.

Pers Gints. Bet tie taču tīrie nieki, man šķiet!

Mans mīļais, laid mani šoreiz iet;

Tāda poga bez āķa, tāds nodilis grasis, —

Vai pēc tādiem niekiem tavs Meistars prasīs?

Pogu lējējs. Bet, draugs, lai lieta cik niecīga,

Tai tomēr ir metala vērtība.

Pers Gints. Nē, nē! Es kožu labāk un plēšu!

Visu citu, — tik to es nevēlēšu!

Pogu lējējs. Ko visu citu? Jel prātīgs reiz esi!

Priekš debesīm tomēr tu nederēsi.

Pers Gints. Es pieticīgs esmu; es to negribu,

Bet no sevis es ne mata nedodu.

Lai vecumā likuma priekšā vēl stāju,

Lai ņem mani pat tas ar zirga kāju

Uz simt gadiem, ja gribat jūs tā,

To visu es nesu, ja vajaga.

Jo mokas ir tomēr tās morāliskās

Un tātad ne sevišķi pārdabiskas.

Tā ir tik pāreja, kā rakstos teikts,

Laiks aiziet, un reiz tas viss ir beigts.

Tu tieci brīvs; tad nāk atgriešanas

Un varbūt laime pēc cīnīšanās.

Bet tas, ko tu saki, — tikt samaisītam

Par vienu piku ar vielām citām,

Sīs pannas akts, šī e s izbeigšana, —

Pret to es protestēju — un nu ir gana!

Pogu lējējs. Bet, mīļo Per, kādēļ tad tā?

Par niekiem tik lieliska kliegšana.

Tu dzīvē nekad neesi bijis tu pats,

Kam kliegt tad, ja tieci pārstrādāts?

Pers Gints. Kas neesmu bijis? Nu ir jāsmejas!

Pers Gints ir bijis vēl cits kaut kas?

Nē, lējēj, nu stāsti tu pasakas!

Ja manas domas tev būtu redzamas,

Tu citu neredzētu nekā tur, es deru, —

Kā Peru, Peru un atkal tik Peru.

Pogu lējējs. Tas nevar būt. Te ir man pavēle.

Tur ir rakstīts: Peru Gintu tu pārkausē!

Nav atzinis viņš dzīves lēmumu,

Liec pannā šo aplamo lējumu!

Pers Gints. Ai nieki! Tai rakstā būs pārpratums.

Varbūt Rasmus vai Jons ir vajadzīgi jums?

Pogu lējējs. Tos visus jau mēs pārkausējām.

Nu nac ar labu, lai laiku nekavējam!

Pers Gints. Kā tad! Jā, jauki jau būtu tas,

Ja tikai rīt vai parīt izrādās,

Ka domāts bij cits. Tad būsi tas tu,

Kas atbildēs par to muļķību?

Pogu lējējs. Bet te ir rakstīts —

Pers Gints. Vai nevari pagaidīt?

Pogu lējējs. Kāpēc?

Pers Gints. Lai es varu tev pierādīt,

Ka es visu mūžu biju es pats;

Tādēļ jau es tieku tik pratinats.

Pogu lējējs. Tu pierādīsi? Ar ko?

Pers Gints. Ar liecību.

Pogu lējējs. Man liekas, tu smej manu Meistaru.

Pers Gints. Nē, nē! To rādīs mums laika rats!

Mans draugs, lai par ķīlu es esmu sev pats;

Es drīz būšu klāt. Kas reiz sajuties

Par sevi pašu, tas sev ir mūžība.

Vai esi ar mieru?

Pogu lējējs. Nu jā, lai ir tā.

Bet pie krustceļa pirmā mēs tiksimies.

Pers Gints aizskrien.

astotā aina

Citā vielā tajā pašā apvidū.

Pers Gints, ļoti steigdamies.

Laiks ir nauda, kā rakstīts ir.

Kur gan te tuvākais krustceļš ir?

Varbūt tuvu jau, varbūt tālu vel,

Kā degoša dzelzs zem manis zeme kvēl.

Vienu liecinieku, vienu liecību! Kur to man

Te mežā, vai te gan kas var būt?

Ak pasaules uzbūve! Kas gan redzējis to!

Tev pierādīt vajag savu tiesību iedzimto!

Kāds līks vecis ar spieķi rokā un ar maisu uz muguras

klibo viņam pretī.

Vecis apstādamies.

Ak mīļais, — — rādiet jel žēlīgu prātu!

Pers Gints. Pardon! Man sīkas naudas nav klātu —

Vecis. Princis Pers! Ak, kur mums jāsatiekas!

Pers Gints. Kas tu esi?

Vecis. Vai jums Rondena aizmirsās?

Pers Gints. Tu tak nebūsi —?

Vecis. Dovres vecis, kā tad!

Pers Gints. Dovres vecis! Patiesi! Dovres vecis! Nu skat!

Dovres vecis. Ak jā; nu gandrīz rāpus jau eju.

Pers Gints. Tu izdzīts?

Dovres vecis. Jā, visu es pazaudēju;

Nu blandos te skrandās un izsalcis.

Pers Gints. Urā! Nu sev liecinieku sameklēju!

Dovres vecis. Princis Pers ari sirms jau ir palicis.

Pers Gints. Jā, sievastēv, gadi nestāv uz vietas.

Nu, bet lai paliek privātās lietas —

Un ģimenes; tas bij nu tā,

Es trakulis biju.

Dovres vecis. Ak jā, ak jā;

Tad princis bij jauns — un ko tad nedara?

Bet gudrs bija princis, kad līgavu

Viņš pameta, jo jau par brītiņu

Tā atkal ar citu mīlinājās —

Pers Gints. Nu, nu!

Dovres vecis. Arvien trakāk tā vēdinājās,

Līdz beidzot ar Trondu tā dzīvo nu.

Pers Gints. Kurš Tronds?

Dovres vecis. Nu Valf jeldā.

Pers Gints. Ahā! Tad tas,

Kuram kalnu skuķes novilt man izdevās.

Dovres vecis. Bet meitas dēls mans krietns ir izaudzis

Un skaistu bērnu tam daudz jau visur —

Pers Gints. Lai paliek, mīļais, tas viss, — ko tur,

Man prātā tagad cits apstāklis. —

Es esmu nācis nepatikšanās,

Un man nu ir vajadzīgi liecinieki,

Un, ja sievastevs tagad neatsakas,

Tad pāris dukāti nebūs ar lieki -

Dovres vecis. Man tas gods, ka es princim ko labu daru?

Un varbūt pretliecību dabūt pats varu?

Pers Gints. Ar prieku. Man ir drusku naudas bads,

Katrs grasis tiek krāts un atlicināts.

Bet klausieties, kas par lietu. Es domāju,

Jūs atminat Rondenā to vakaru —

Dovres vecis. Nu protams, princi!

Pers Gints. Ak, tas princis tik tā!

Bet lai. Jūs gribējāt toreiz ar varu

Man iešķelt tā mazliet raudiņā —

Tāds grieziens, kas mani par trolli lai dara.

Ko darīju es? Es pretojos tam;

Es atmetu mantu, godu un slavu,

Lai glābtu tik īpatnību pats savu.

Man gribējās palikt kā bijušam.

Šo faktu, redziet, vajag jums nu apliecināt.

Dovres vecis. Bet kā lai to spēju!

Pers Gints. Ko jūs runājat?

Dovres vecis. Jūs gribētu melos mani ievilināt?

Bet asti sev atļāvāt klātu siet

Un medu dzērāt?

Pers Gints. Jā, jūs pratāt vilināt,

Bet es atteicos, kad bij pats galvenais klāt.

Un no tā tikai īstu vīru mana.

Ja apliecināt to, tad man gana.

Dovres vecis. Bet beigas, Per, tās bij vislabākās.

Pers Gints. Kā tā?

Dovres vecis. Kad tu gāji no Rondenas,

Tu gudrības vārdu sev paņēmi līdz.

Pers Gints. Kas tas par vārdu?

Dovres vecis. Kas vislabāk skan.

Pers Gints. Nu?

Dovres vecis. Ar to katrs trollis tiek apveltīts:

Esi trollis tikai; un tad — diezgan!

Pers Gints atraujas soli atpakaļ.

Diezgan!

Dovres vecis. Un katru savas dzīves dziņu

Tu virzīji vienīgi tik pēc viņa.

Pers Gints. Ko? Es! Pers Gints!

Dovres vecis raud.

Ak, ši nekrietnība!

Tu trollis tak biji, un nu šī aizliedzība!

Tas vārds, ko tev mācīju, darīja

Par lielu vīru tevi tur svešumā,

Un nu — tu nāc un mūs noliedzi,

Kas vienmēr tev bijām labdari.

Pers Gints. Tev diezgan! Tu trollis! Tu egoistsf

Nē, nē, te krāpšajna ir, tas viss!

Dovres vecis izvelk vecu laikrakstu vīstokli.

Tu domā, ka mums savu avīžu nava?

Pag, redzi, te ir sarkans uz melna,

Un «Blokberg-pasts» dod katram, ko tas pelna.

I «Heklef jeldā» stāv tev laba slava

(Tas sakrīt ar aizceļošanu tavu).

Ja patīk, Per, ņemi un palasies.

Te «Zirga nags» viens ir parakstījies.

Un te «Par troļļu nacionālismu», —

Tur autors ar lielu ideālismu

Mums rada, ka nags un aste — krams sīks,

Bet saturs ir vienīgi vajadzīgs.

«Mūsu d i e z g a n,» tā viņš beidz, «ir tik troļļu pazīme.»

Un tad kā piemēru viņš pieved tevi te.

Pers Gints. Es trollis? Es!

Dovres vecis. Jā; tur nav jāšaubās.

Pers Gints. Kāpēc man tad prom bij jādodas?

Vai Rondenā palikt tad nevarēju?

Kam apavus plēsu, steidzos un skrēju?

Pers Gints ir trollis! — Tīrās pasakas!

Ardiev! Se tev kāds grasis priekš tabakas.

Dovres vecis. Bet mīļais princi Per!

Pers Gints. Nost, nejēga!

Tu esi bērns vai traks. Ej slimnīcā!

Dovres vecis. Ak, to es sen būtu jau darījis,

Bet bērnbērni mani, kuriem nu slava,

Tie saka, ka manis nemaz vairs nava;

Es esot tik grāmatās atlicis.

Jā, saka: no draugiem ir jāsargās;

Nu zinu es, nabags: tas taisnība.

Cik grūt, kad tu esi tik pasaka!

Pers Gints. Ak draugs, cik dažam ir nelaime tava!

Dovres vecis. Vai mutms kaut kur ir kāds nabagu nams

Vai kase, kur grasis kāds atlicināts?

Un Rondenā ar vairs nav būvējams.

Pers Gints. Tas velniem derīgs: esi tikai tu pats!

Dovres vecis. Ak princi, tev gan nav ko sūdzēties;

Tavs vārds tev ir devis visu, ko spējis.

Pers Gints. Mans draugs, tur jūs visi maldāties;

Es pats esmu visu pazaudējis.

Dovres vecis. Vai tas var būt? Princis ubagos?

Pers Gints. Jā gan. Ar manu e s es pievīlos, —

Un kas tur vainīgs? Jūsu draudzība!

Tā iet, kad pret katru ir ticība.

Dovres vecis. Tad es par velti cerējis biju.

Sveiks! Labāk es pilsētai tieku par brāli.

Pers Gints. Ko tur?

Dovres vecis. Es spēlēšu komēdiju.

Tur noder tādi subjekti nacionali —

Pers Gints. Daudz laimes! Un no manis sveicini ar!

Es došos pats tur pēc šīs grūtās stundas

Un rakstīšu farsu, ko katrs saprast var,

Ar virsrakstu: «S i c transit gloria mundi!»

Aizskrien pār ceļu prom. Dovres vecis sauc viņam pakaļ.

devītā aina

Pie krustceļiem.

Pers Gints. Nu der, kas nekad nav derējis!

Šis Dovres diezgan ir tavs liktenis.

Grimst kuģis; pie dēļiem ir jāķeras.

Visu cilu, tikai nav jāstāv pie grimšanas!

Pogu lējējs uz krustceļiem.

Nu, Per Gint, kur ir tava liecība?

Pers Gints. Jau krustceļš? Un tu jau arī te!

Pogu lējējs. Tavā sejā es redzu kā izkārtnē,

Kas rakstīts tai liecībā meklētā.

Pers Gints. Es piekusu skriedams, es aizmaldījos — —

Pogu lējējs. Jā; un bez tam, ko tas tev gan dos?

Pers Gints. Nu protams; mežs, nakts, — kas tur par ziņu

Pogu lējējs. Tur klibo kāds vecis. Vai nepasaukt viņu?

Pers Gints. Nē, lai viņš iet. Tas ir piedzēris.

Pogu lējējs. Bet varbūt viņš —

Pers Gints. Nē, nē! Nesauksim vis!

Pogu lējējs. Jā, ko tad nu?

Pers Gints. Lūdzams, jel atbildi:

Ko īsti «esi pats tu» gan nozīmē?

Pogu lējējs. Tas gan ir savāds jautājums te

Un vēl no tā, kas —

Pers Gints. Saki īsi un godīgi!

Pogu lējējs. «Esi pats tu» ir: sevi nonāvēt.

Bet varbūt vajadzīgs vēl klāt te pievienojams, —

Tas ir: vajag tev gribēt un spēt,

Ka ar Meistara domām tu saskaņojams.

Pers Gints. Bet, ja nu kāds zinājis nava nekad,

Ko Meistars domā?

Pogu lējējs. Tad vajag nojautas.

Pers Gints. Bet bieži nāk cits mūs aicināt,

Kāds brīnums, kad tam tad padodas.

Pogu lējējs. Jā, protams, Per Gint; kam nav nojautas,

Pie sātana makšķeres pieķeras tas.

Pers Gints. Šī lieta ir ārkārtīgi sarežģīta.

Un, ta ka mana pilnība nav pieradīta,

Tad atsakos es no sava «es pats».

Bet ar to mums daudz kas tiek atrisināts,

Jo tagad, kad es viens te mežā biju,

Es stipru sirdsapziņas balsi samanīju.

Un teicu sev: tu tomēr esi grēcinieks.

Pogu lējējs. Man rādās, tu runā to, kas ir lieks.

Pers Gints. Nebūt ne; liels grēcnieks, es saku.

Ne grēkus daru tik, bet arī jūtu.

Es ārzemēs dzīvoju tiešām par traku —

Pogu lējējs. Jā, mīļais, kad tev tik tas reģistrs būtu —

Pers Gints. Bet dod tik laiku, es mācītāju uzmeklēšu,

Sūdzēšu un uzrakstīšu, cik vien spēšu.

Pogu lējējs. Ja sarakstu dodi, tad skaidrs ir viss:

Tu pārkausēšanu neesi pelnījis.

Bet pavēle, Per?

Pers Gints. Tas papīrs ir vecs;

Tam droši būs kāds agrāks datums, —

Es dzīvoju toreiz kā amorets;

Es pravietis biju un mana ticība — fatums.

Nu, tātad paliek?

Pogu lējējs. Bet —?

Pers Gints. Mans dārgākais,

Sis darbs jau tev nav nekāds steidzamais.

Sai apvidū gaiss ir tiešām tāds,

Ka ļaudis te dzīvo bez sava gala.

Un raksta Justedales mācītājs kāds:

Te reti kads nomirst, šai dzīvības sala.

Pogu lējējs. Līdz nākošam krustceļam. Bet tālāk ne.

Pers Gints. Mācītājs, mācītājs man nu ir jāmeklē!

Aizskrien tālāk.

desmitā aina

Pakalns apaudzis ar virsni. Ce/š paceļas arvien vairāk augstumos.

Pers Gints. Var nelaimē noderēt ari šis, —

Teica Esbe, vecu spārna galu atradis.

Kas butu to ticējis, pat grēki var

No klizmas mani izpestīt šovakar?

Bet ar to vēl nav galā mans liktenis,

Tas ir tik: no pelniem taisni ugunīs;

Bet te arī vēl kāda paruna der:

Cik ilgi dzīvo kāds, tik ilgi cer.

Kāda sausa, kalsena persona ar uz augšu saceltu mācītāja

mēteli un ar putnu ķeramo tīklu skrien pāri pakalnam.

Pers Gints. Ko? Mācītājs! Kas to būlu domājis!

Tu, Per, esi gan laimes luteklis!

Labvakar, mācītājkungs! Grūta kāpšana.

Kalsenais. Lai glābtu dvēseli, ko gan tad nedara?

Pers Gints. Ahā; kāds uz debesīm pavadāms?

Kalsenais. Nē, tas priekš citas vietas ir meklējams.

Pers Gints. Vai atļausiet, ka drusku līdzi jums eju?

Kalsenais. Ar prieku, labprāt katru akceptēju.

Pers Gints. Man ir kas sakāms —

Kalsenais. Heraus! Leg' an!

Pers Gints. Esmu godīgs pilsonis, ticiet man!

Es turējos vienmēr pēc likuma,

Nekad neesmu bijis cietuma,

Tak reizēm nāk kārības, šis un tas,

Un jāklūp —

Kalsenais. Nu, protams, kam gan tas negadās.

Pers Gints. Nu, un šie nieki —

Kalsenais. Tik nieki?

Pers Gints. Jā:

Jo grēki en gros nav manā krājumā.

Kalsenais. Jā, mīļais draugs, Jaujiet iet man tad;

Es neesmu tas, ko jūs domājat. —

Mani pirksti? Ko sevišķu redzat pie tiem?

Pers Gints. Tie ir ar nagiem viskrietnākiem.

Kalsenais. Un tad? Jūs uz kājas man skatāties?

Pers Gints rādīdams.

Vai tas pakavs īsts?

Kalsenais. Jā gan! Varu lepoties.

Pers Gints paceļ cepuri.

Es domāju, ka jūs mācītājs būtu,

Un nu man tas gods- Tas ir lieliski!

Ej taisni, ja pils durvis vaļā būtu,

Ja karalis nāk, — nemeklē sulaini!

Kalsenais. Jūsu roku! No aizspriedumiem jūs tīrs.

Ar ko varu pakalpot, krietnais virs?

Tik naudu un varu man neprasiet, —

To es nevaru dot vairs, kaut pakariet!

Tas ir neticams, cik daudz vajag viltības.

Kamēr kādu dvēseli iegūt laimējas,

Un tad, ja arī reiz ko dabū,

Tad nieki tik —

Pers Gints. Vai tik loti viss gājis u/ labu?

Kalsenais. Nē, otrādi; visur gļēvums un panīkšana.

Un vairums nāk pārkausētāja pannā.

Pers Gints. Ahā! Par to es jau ari dzirdēju

Un tāpēc ari ko minēt jums gribēju.

Kalsenais. Nu, droši!

Pers Gints. Ja nebūtu uzbāzīgs es,

Tad es labprāt lūgtu —

Kalsenais. Ā! Patversmes?

Pers Gints. Jus uzminējāt, pirms es izteicu.

Un, tā kā jūs ciešat nu trūkumu,

Tad domāju, atvēlēsiet labprāt —

Kalsenais. Mans mīļais —

Pers Gints. Es negribu jūs daudz apgrūtināt;

Man alga nav taisni vajadzīga,

Tik apiešanās drusku pieklājīga.

Kalsenais. Silts dzīvoklis?

Pers Gints. Ne par siltu; tad atļauja,

Ka varu es aiziet brīvībā,

Tas ir, ja tiek labākas izredzes,

Lai no jauna laimi varu meklēt es.

Kalsenais. Mans draugs, es patiesi nožēloju;

Bet jūs nezināt, cik daudz lūgumu

No ļaudīm man tagad iesniegtu,

Lai zināmā stundā tos pažēloju.

Pers Gints. Bet, ja manu dzīvi labi apskata,

Tad jāteic, ka ne bez iemesla —

Kalsenais. Ak, tie tak nieki —

Pers Gints. Jā, kā skatās uz tiem.

Vai jūs zināt, es tirgojos ar nēģeriem?

Kalsenais. Bij tādi, kas to veica ar sajūsmu,

Un tomēr es iekšā tos neņēmu.

Pers Gints. Es Brama tēlus vedu uz Ķīnu.

Kalsenais. Ak, bērnu spēle tik! Es to zinu, —

Tādus elkus tagad jau visur tura,

Pat sprediķos, mākslā un literatūrā, —

Bet tas mums ir nieks.

Pers Gints. Tu laikam nezini,

Es uzdevos reiz pat par pravieti.

Kalsenais. Tur ārzemēs? Blēņas. Tādi fantasti

Priekš pogu lējēja kā radīti.

Ja labāka nav jums cita nekā,

Tad es nevaru dot jums pajumta.

Pers Gints. Tad dzirdiet: pie laivas es tvēros reiz, —

Uz juras bij nelaime, — tveros, cik spēju.

Stāv rakstīts: katrs pats sev ir tuvākais,

Un tāpēc es vienu pavaru — nogremdeju.

Kalsenais. Daudz labāk man tiktos, ja jūs ķekšu kādu

No kādas citas mantas atvieglinātu.

Jā, kas tā ir te par pļāpāšanu

Un kāpēc? Kurš gan tik muļķis grib būt,

Ka tagad, kad kurināmo dabu! tik kiiiI,

Vēl ņemtos tādu nelgu apsildisanu?

Jā, neņemiet ļaunā, jūs esat lacU

Es runāju, kā esmu audzināts, —

Bet, draugs, jel metiet pie malas tos niekus

Un droši baudiet tik pannas priekus!

Ko līdz, ja es jūs ņemu pansijā?

Tik padomājiet, jūs esat vīrs, kā nākas;

Kam atmiņas ir gan vēl lieliskākas?

Bet tomēr jums dzīves pārskatā

Priekš sirds un prāta — man sacīt gribas —

Par daudz ir tā sauktās vienmuļības.

Tur nav nekā, par ko priecāties vai smiet,

Nekā, par ko skumt vai asaras liet,

Ne šaubu, ne uguns, ne saltuma.

Un tas jūs tik kaitina, — vairāk nekā.

Pers Gints. Ir rakstīts: kas kurpi nevalkā,

Tas nezin, kur otram tā sāpina.

Kalsenais. Tas tiesa; un es, — lai tiem abiem gods, —

Ar savādām kurpēm esmu apbalvots;

Bet labi, ka te kurpes tika minētas:

Tas atgādina, ka man jāsteidzas!

Man cepetis jāķer, un es pļāpāju te —

Tīri kauns — kā kāda prasta vecene.

Pers Gints. Vai drīkstu jautāt, kāds noziegums

Ir greznojis to?

Kalsenais. Kā ziņots mums,

Viņš ir bijis viņš pats, vai nakts, vai diena, —

Un, īsti ņemot, tas jātur ir cienā.

Pers Gints. Viņš pats? Tad to sugu jūs meklējat?

Kalsenais. Kā nākas. Tiem durvis nekad nav ciet.

Ir jāzin tomēr, ka būt viņš pats

Var katrs būt divējādi, — kā izstrādāts.

Jūs zināt, Parizē atrasts ir tas,

Ka ar gaismu var gatavot portrejas.

Var ģīmetni dabūt pozitivu

Vai arī tā saukto negativu,

Kur ēna un gaisma ir ačgārni,

Un dažam tas izliekas nejauki;

Bet līdzība tur ir uz mata pat —

Vajag mācēt tikai to izstrādāt.

Ja fotografētu kādu dvēseli

Tās dzīves gaitā, teiksim, negatīvi,

Tad plate ta nav vel zudusi —

Es ņemu un attīstu to ļoti dzīvi.

Es protu, ka vajag, to apstradat:

Ar zināmām vielām to slaoinu

Un tīru un dedzinu, peldinu;

Tur sera vajag un kalija pat,

Līdz bilde mums priekšā stāv kā dzīva

Un ir tad, kā to saka, pozitiva.

Bet, kas pa pusei, kā jūs, jau ir nodzisis, —

Tad ne sers, ne kālijs tur nelīdz vis.

Pers Gints. Tad, kas pie jums melns kā krauklis iet,

Tiek balts kā balodis. Vai neteiksiet

Tā vārdu, kuru no negativa

Jūs nu izdaiļosiet par pozitivu?

Kalsenais. Pers Ginta kungs.

Pers Gints. Pers Gints? Skat, skat! Vai viņš i r viņš pats?

Kalsenais. Jā, to viņš apzvēr pat.

Pers Gints. Nu, iedomība ir gan tam Pēteram!

Kalsenais. Vai jūs pazīstat to?

Pers Gints. Jā, tā apmēram —

Kā dažu labu.

Kalsenais. Ko es kavējos te; —

Kur manījāt to?

Pers Gints. Pie tā raga — Kapzemē.

Kalsenais. Di buona speranza!

Pers Gints. Jā, bet no turienes

Viņš teicās aizceļot, ja nemaldos es.

Kalsenais. Tad jāsteidzas man, cik vien tik varu;

Kad tikai par vēlu jau nenonāku.

Jā, Kapzeme nepalik man, to es saku,

Tur daudz ir to nejauko misionāru.

Viņš dodas uz dienvidu pusi.

Pers Gints. Tas muļķa lops! Tur viņš projām lec

Ar izkārtu mēli. Jā, tu esi izāzēts!

Brauc vesels! Tas man tiešām dara prieku,

Ka varu pamācīt tādu gudrinieku!

Jā, tiešām, tam laiks ir uzkopties.

Tā amats vairs daudz nekā neienes,

Un droši vien pats beigsies no vājuma.

Hm, man ar nav diez kāda cienība,

Kopš esmu izslēgts no «Tu pats» ordeņa.

Dzirkstīdams nokrīt kāds meteors; viņš pamāj ar galvu

tam kā sveicinādams.

Tev sveiciens no Pera Ginta, zvaigžņu draugs!

Mirdzi, dziesti, krīti — visur nāves lauks!

Saraujas kā šausmu pārņemts un iet dziļāk miglā.

Brīdi klusē, tad iekliedzas.

Vai neviena vairs nav, viss izmiris!

Viss — bezdibeņos un debesīs!

Parādās atkal zemāk, nomet savu cepuri zeme un plūc sev

matus. Tad apmierinās pamazām.

Tik nabadzīgam ir jāaiziet

Reiz cilvēkam turp, kur gaisma riet.

Tu, skaistā zeme, jel piedod man tu,

Ka tavu zāli es mīdīju!

Tu, krāšņā saule, tu lūkojies

Šai būdā, kur neviens tevi nesveicināja,

Neviens tur tevī nav sildījies,

Jo iemītnieks nekad nebija māja.

Kam devāt jūs laimi mātei manai,

Jūs daiļās, smaidošā pilnībā.

Kails gars un daba bij dzīvei manai,

Par postu bij mana dzimšana!

Es augšup gribu, kur kalni zili,

Vēl saules ripu vienureiz vērol.

Tu, solītā zeme, mani vēlreiz vil;

Tad sniega aiza var mani bērot.

Tur uzraksts lai bāl: «Te neviens nav rakts.»

Un tad — pēc tam- Lai ir diena vai nakts.

Baznīcēni dzied uz meža ceļa.

Svētītais rīts,

Kad dievības dziesma

Kā degošs zobens aizskāra zemi!

Nu dzied viss līdz,

Nu, gara liesma,

Mūs līdzi dieva skaidrībā ņēmi.

Pers Gints saraujas sevi no bailēm.

Kur lūkot! Visur nakti tik samanīju!

Man šķiet, jau priekš nāves sen miris es biju.

Crib doties prom caur krūmiem, bet uziet uz krustceļiem.

vienpadsmitā aina

Uz lielceļa. Pers Gints sastop pogu lējēju.

Pogu lējējs. Labrīt, Per Gint, kur ir grēku reģistrs?

Pers Gints. Tu domā, es neesmu skrējis un meklējis?

Ak, gluži bez jaudas —

Pogu lējējs. Bet tu atradi, droši?

Pers Gints. Nekā; tikai kādu fotogrāfu ceļojošu.

Pogu lējējs. Jā, laiks ir galā.

Pers Gints. Galā ir viss.

Tik ūpis dzied. Dzirdi? Ka izsmieklis.

Pogu lējējs. Tas ir svētku zvans —

Pers Gints rādīdams.

Kāda spīdēšana?

Pogu lējējs. Tik gaisma būdā.

Pers Gints. Klau, — kāda zimzēšana?

Pogu lējējs. Tur dzied kāda sieva.

Pers Gints. Jā, grēku sarakstu

Es dabūšu tur —

Pogu lējējs sagrābj viņu ciet.

Apkop savu namu tu!

Viņi ir iznākuši no meža ārā un stāv pie būdas. Rīts aust.

Pers Gints. Manu namu apkopt? Tur ir tas! Skat!

Prom! Vai tu ar pannu nāc vai ar šķirstu, —

Par mazu tie man, ja es tagad mirstu!

Pogu lējējs. Līdz trešam krustceļam, Per; bet tad —!

ViņŠ novirzās pie malas un aiziet.

Pers Gints tuvojas būdai.

Šurp vai turp — ceļš ir tas pats;

Ārā vai iekšā — tik garš, tik plats. Apraujas.

Nē! Kā vaidas vaid un ir žēli,

Iet un pārnākt mājās tik vēli.

Iet dažus soļus; apstājas atkal.

Ej apkārt, teica Līkais! Dzird iekšā dziedāšanu.

Nē, šoreiz ne,

Es eju taisni, kaut nāve būtu te!

Virīš steidzas uz būdu; tajā pašā bridi nāk Solveiga pa

durvīm ārā uz baznīcu saļļērbusits >in ar dziesmu grāmatu

mutautiņā; rokā viņai spieķis. Viņa stāv cēla un maiga.

Pers Gints krīt zemē pie sliekšņa.

Spried tu savu tiesu par grēcnieku!

Solveiga. Tas ir viņš! Tas viņš! Lai slavēts ir dievs nu

Tausta viņu meklēdama.

Pers Gints. Dod man visbargāko spriedumu!

Solveiga. Mans vienīgais, ko gan būtu noziedzies tu!

Tausta atkal un atrod viņu.

Pogu lējējs. Per Gint, kur saraksts?

Pers Gints. Teic manu noziegumu!

Solveiga nosēžas zemē pie viņa.

Caur tevi mans mūžs bija daiļš dziedājums.

Esi svētīts, tu turēji solījumu!

Esi svētīta, svētku tikšanās, mums!

Pers Gints. Pagalam!

Solveiga. Ir viens, kas glābj, tu zini.

Pers Gints smejas.

Pagalam! Ja vari — šo mīklu mini!

Solveiga. Teic to!

Pers Gints. Ko teikt! Kam zināma būs tā zints,

Vai tu zini, kur šo laiku bija Pers Gints?

Solveiga. Kur bija?

Pers Gints. Ar sava Meistara zīmi sejā,

Tāds, kā pats dievs bija domājis to!

Vai zini? Ja ne, tad uz mūžīgo

Man dusu ir jāiet — miglainā lejā.

Solveiga smaida.

O, viegli tas minams.

Pers Gints. Tad teic, ja tev ziņa!

Kur bij mans es pats, mana dvēseles spēja?

Kur biju ar dieva zīmogu sejā?

Solveiga. Manas ticības, cerības, mīlas svētziņā.

Pers Gints atraujas atpakaļ.

Ko saki tu? Klus! Šis vārds, šis skats!

Tad būtu tu māte un dēls •— es pats!

Solveiga. Es esmu, jā; bet kur tēvs būs viņam?

Tas viņš, kurš mātes dēļ piedod viņam?

Pers Gints, apņemts no kāda mirdzuma, sauc.

Mana māte, mana sieva, tu nevainība!

Slēp mani, slēp savā mīlestībā!

Viņš pieķeras cieši pie tās un paslēpj savu seju

viņas klēpi. Ilgs klusums. Saule lec.

Solveiga dzied klusi.

Dusi nu, zēns mans mīļākais!

Es tevi aijāšu sargādama.

Mūžadien zēns mans saldlaimībā

Mātes rokās bij rotaļā.

Mūžadien dusējs pie mātes krūts

Zēns mans ir. Tu mana gaismas būts!

Mūžadien sirdi man saistījis

Zēns mans. Nu dus viņš te noguris.

Dusi nu, zēns mans mīļākais!

Es tevi aijāšu sargādama!

Pogu lējēja balss aiz būdas.

Per Gint, — tātad pie nākošā krustceļa.

Un tad- Man vairāk tagad nav jāsaka

Solveiga dzied skaļak rīta spožumā.

Es tevi aijāšu sargādama, —

Dusi nu, zēns mans mīļākais!

.

Content

Ibsens Henriks Pers Gints

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CELIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS