Ibsens Henriks

Spoki

Henriks Ibsens Spoki

.

PERSONAS

Helene Alvinga kundze, majora un kambarkunga Alvinga atraitne . Osvalds

Alvings, viņas dēls, gleznotājs . Mācītājs Manderss . Galdnieks Engstrans .

Regīna Engstrane, Alvinga kundzes mājā

.Lugas darbība noris Alvinga kundzes muiža Rietumnorveģijā — liela fjorda

malā

PIRMAIS CĒLIENS

Plaša istaba uz dārza pusi ar vienām durvīm kreisajā un divām durvīm labajā

sānsienā. Istabas vidū apaļš galds, tam apkārt krēsli; uz galda grāmatas, laik-

raksti un avīzes. Priekšplānā pa kreisi logs un turpat maza sofa, kuras priekšā

atrodas šujamgaldiņš. Dibenplānā telpa nobeidzas mazliet mazākā va[ējā puķu

istabā; tai ir stikla sienas ar lielām rūtīm. Puķu istabas labajā pusē sienā dur-

vis, pa kurām var iziet dārzā. Caur stikla sienām redzama drūma fjorda ainava,

ko aizplīvuro vienmērīgs lietus.

Galdnieks Engstrans stāv pie dārza durvīm. Viņa kreisā kāja drusku līka. Zem

zābaka zoles koka klucis. Regīna ar tukšu lejkannu rokā viņam neļauj ienākt

dziļāk.

Regīna paklusi. Ko tu īsi* gribi? Paliec, kur tu esi. No tevis jau

pil vien.

Engstrans. Tas ir dieva teva lietus, mans bērns.

Regīna. Drīzāk velna.

Engstrans. Ak tu kungs, kā tu runā, Regin! fcklibo dažus soļus

istabā. Ko es gribēju sacīt? . . .

Regīna. Cilvēk, neklaudzini tā ar kāju! Jaunais kungs augšā guļ.

Engstrans. Vēl guļ? Gaišā dienas laika?

Regīna. Un kas tev par to?

Engstrans. Es vakar vakarā plostoju.

Regīna. To es ticu.

Engstrans. Jā, mes, cilvēki, esam vāji, mans bērns —

Regīna. Taisnība gan.

Engstrans. — un kārdinājumu, redz, šajā pasaulē ir daudz; un to-

mēr es šodien sešos no rīta jau stājos pie darba, tiesa gan!

Regīna. Jā, jā, taisies tik, ka tiec projām. Es negribu ar tevi šeit

noturēt nekādu «rendez-vous».

Engstrans. Ko tu negribi?

Regīna. Es negribu, ka tevi šeit kāds sastop. Jā. Tātad ej savu

ceļu!

Engstrans panāk dažus soļus tuvāk. Tik tiešām, es neiešu projām,

iekām nebūšu ar tevi parunājies. Pēcpusdienā mans darbs sko-

las namā būs galā, un šonakt es ar tvaikoni došos atpakaļ uz

pilsētu.

Regīna nomurmina. Laimīgu ceļu!

Engstrans. Paldies, mans bērns! Rīt, redz, iesvētīs patversmi, un

tad šeit, jādomā, būs liels burkšķis ar visādiem dzeramiem.

Un tad lai te neviens nesaka, ka Jēkabs Engstrans nespēj no-

turēties, kad kārdinājums nāk virsū.

Regīna. Ha!

Engstrans. Jā, — jo rit taču šeit sanāks visādi smalki ļaudis. Mā-

cītāju Mandersu arī gaida.

Regīna. Viņš atbrauks jau šodien.

Engstrans. Nu redz, nu! Un tādēļ es, velns parāvis, negribu, ka

viņam par mani būtu kas ko teikt, vai saproti?

Regīna. Ak, tādas tās lietas!

Engstrans. Kas par lietām?

Regīna, cieši viņā skatīdamās. Kādā veidā tad tu mācītāju Mandersu

atkal gribi piemuļķot?

Engstrans. Kš! Kš! Vai tu esi jukusi? Es gribot piemuļķot mācī-

tāju Mandersu? Ai nē, mācītājs Manderss ir pārāk laipns

pret mani! Bet redz, ko es tev gribēju sacīt, — tātad šonakt es

atkal braukšu uz mājām.

Regīna. Brauc vien; jo ātrāk, jo labāk!

Engstrans. Jā, bet es tevi gribu ņemt līdzi, Regīn.

Regīna ar platu muti. Mani ņemt lī —? Ko tu saki?

Engstrans. Es saku, ka es tevi gribu ņemt līdzi.

Regīna ar izsmieklu. Tas nu gan nemūžam nenotiks, ka tu mani pa-

ņemsi līdzi!

Engstrans. Nu, to mēs vēl redzēsim.

Regīna. Jā, to mēs redzēsim gan! Mani, kas uzaugusi pie kambar-

kunga Alvinga kundzes? Mani, ko šeit tur gandrīz kā pašu

bērnu? Man esot jābrauc tev līdzi? Uz tādu māju? l i tu!

Engstrans. Velns parāvis, — ko tad tas nozīmē? Tu sacelies pret

savu tēvu, skuķi?

Regīna murmina, viņā neskatīdamās. Tu esi diezgan bir/i teic is, ka

tev gar mani neesot nekāda daļa.

Engstrans. Ak, ko tu nu par to . . .

Regīna. Vai tu neesi mani dažu labu reizi izlamājis un nosaucis

par —? «Fi donc!»

Engstrans. Tik tiešām, tādu nelabu vārdu es tomēr neesmu nekad

lietojis!

Regīna. Ak, es atceros gan, kādu vārdu tu lietoji.

Engstrans. Nu jā, tas tik bija tādās reizēs, kad man bija žvingulis

galvā — hm. Kārdinājumu šajā pasaulē ir daudz, Regīn.

Regīna. Ak!

Engstrans. Un bez tam tas notika arī tikai tad, kad tava māte sāka

pūsties liela savā garā. Kaut kas taču man bija jāizdomā, ar

ko viņu paķircināt, mans bērns. Viņa vienmēr gribēja būt tāda

smalka. Atdarina. «Laid mani, Engstran! Liec mani mierā! Es

esmu trīs gadus dienējusi Rūsenvolā pie kambarkunga Alvinga!»

Smejas. Ak dievs! Viņa mūžu dienu nevarēja aizmirst, ka ma-

jors bija kļuvis par kambarkungu, viņai tur dienot.

Regīna. Nabaga māte! Tu viņu tik agri iedzini kapā.

Engstrans saslienas. Protams, es jau arvien esmu tas vainīgais.

Regīna novēršas, pusbalsī. Ak vai! Un tad vēl tā kāja!

Engstrans.. Ko tu teici, mans bērns?

Regīna. *Pied de moulon.»

Engstrans. Vai tas ir angliski?

Regīna: Jā.

Engstrans. Jā, jā. Tu šeit tiešām esi daudz ko iemācījusies, un tas

mums tagad noderēs, Regīn.

Regīna pēc īsa klusuma brīža. Un ko tu esi nodomājis pilsētā ar

mani darīt?

Engstrans. Un tu vari jautāt, ko tēvs grib darīt ar savu vienīgo

bērnu? Vai es neesmu atraitnis, vientuļš un atstāts?

Regīna. Ak, liec mani mierā ar tādām blēņām! Kādēļ tu gribi mani

ņemt līdzi?

Engstrans. Labi, es tev to pasacīšu: es esmu nodomājis uzsākt kaut

ko jaunu.

Regīna nicīgi. To jau tu bieži esi mēģinājis darīt, bet aizvien tev ir

izgājis greizi.

Engstrans. Jā, bet šoreiz tev būs redzet, Regīn! Lai velns mani pa-

rauj — —

Regīna piecērt kāju. Nelādies!

Engstrans. Kš! Kš! Tur tev tiešām taisnība, mans bērns! Tikai to

es gribēju pasacīt: strādājot patversmei, es esmu nolicis labu

naudiņu pie malas.

Regīna. Vai tiešām? Tad jau tev ir labi.

30 188i 465

Engstrans. Par ko tad lai te uz laukiem savus grašus izdod?

Regīna. Nu, un tad?

Engstrans. Redz, tad nu es nospriedu naudu ieguldīt tā, lai tā nestu

augļus. Es iedomājos tādu kā puskrogu — jūrniekiem —

Regīna. Fi tu!

Engstrans. — tādu pavisam glaunu, vai zini. Nevis kaut kādu cūku

būdu matrožiem. Nē, piķis un zēvele, kapteiņiem un stūrma-

ņiem, un citiem tādiem glaimiem kungiem.

Regīna. Un tad man vajadzētu —?

Engstrans. Jā, tev vajadzētu nākt talkā. Protams, tikai tāpat izskata

pēc. Velns parāvis, tev nemaz nebūs grūti, mans bērns. Tu

varēsi dzīvot, kā tev patiks.

Regīna. Jā — jā gan!

Engstrans. Bez sieviešiem neko nevar, tas ir skaidrs kā diena. Jo

vakaros vajadzētu druscīliņ jautrības — padziedāt un padancot

un tā joprojām. Tev jāsaprot, ka tie biīs lieljūru braucēji. Pie-

nāk tuvāk. Neesi nu muļķe un nestājies pati sev ceļā, Regīn.

Cik tālu tad tu te uz laukiem vari tikt? Kas tev par labumu,

ka kundze tevi skolojusi? Kā es dzirdu, tev jaunajā patversme

būšot jāuzrauga bērni. Vai tad tas nu ir tavs darbs? Vai tad

tev ir tāda ellīga patikšana bendēt ies nost šo draņķa bērnu dēļ?

Regīna. Nē, ja notiktu tā, kā man patiktos, tad- Nu, tas vēl

var būt. Tas vēl var būt!

Engstrans. Kas tad var būt?

Regīna. Gar to tev nav nekāda daļa. — Vai tā ir liela nauda, ko tu

esi nolicis pie malas?

Engstrans. Visu kopā ņemot, varbūt būs septiņi vai astoņi simti.

Regīna. Tas nemaz nav tik maz.

Engstrans. Tas ir diezgan, lai ar to kaut ko iesāktu, mans bērns.

Regīna. Vai tu nemaz nedomā arī man ko atmest no šīs naudas?

Engstrans. Tik tiešām, to es nedomāju vis.

Regīna. Vai tu nedomā man atsūtīt ne tik daudz kā nieka kleitas

drānu?

Engstrans. Brauc man līdzi un paliec pie manis, tad tev būs kleitas

drānu vai cik.

Regīna. Ha, — to es varu darīt uz savu roku, ja man tik.

Engstrans. Nē, pie tēva rokas ir labāk, Regīn. Patlaban ir dabū-

jama smuka māja Mazajā Ostas ielā. Pārāk daud/ skaidras

naudas nevajag. Tur varētu ierīkot tādu kā jūrnieku mītni.

Regīna. Bet es negribu palikt pie tevis! Man ar tevi nav nekādu da-

rīšanu. Ej, kur gribi!

Engstrans. Velns parāvis, tu jau ilgi pie manis nepaliktu, mans

bērns. Kas man to dos! Ja tu tik zinātu, kā vajag. Tu, kas

pēdējos gados esi izaugusi par tik smuku skuķi.

Regīna. Nu?

Engstrans. Cik tad nu ilgi, un nāktu kāds stūrmanis, varbūt pat kap-

teinis . . .

Regīna. Pie tāda es neietu. Jūrniekiem nav nekāda «savoir vivre».

Engstrans. Kā viņiem nav?

Regīna. Es jūrniekus pazīstu, es saku. Tie nav cilvēki, kurus var

precēt.

Engstrans. Nu tad nepreci viņus! Varbūt var arī tāpat. Draudzīgi.

Viņš — tas anglis — tas ar to jachtu — tas deva trīssimt dāl-

deru; un viņa nebija skaistāka par tevi.

Regīna iet viņam virsā. Ārā!

Engstrans atkāpjas. Nu, nu, tu taču man nesitīsi!

Regīna. Ja tu tā runāsi par māti, tad es sitīšu! Arā, es tev saku!

Viņa stumj to uz dārza durvju pusi. Un nesvaidi durvis, jaunais.

Alvinga kungs —

Engstrans. Jā, viņš guļ. Bet cik nāvīgi tu rūpējies par jauno Alvinga

kungu! Klusāk. Ho! ho! Tas taču nu nekad nenotiks, ka

viņš- ?

Regīna. Arā — un žigli! Tu, cilvēks, esi traks! Nē, ne pa turieni!

Tur nāk mācītājs Manderss. Ej pa virtuves durvīm!

Engstrans dodas uz labo pusi. Jā, jā, es jau eju! Bet parunā ar tor

kes tur nāk. Tas tev zinās pateikt, ko bērns savam tēvam ir

parādā. Jo es, redz, tomēr esmu tavs tēvs. To es varu pierādīt

?r baznīcfs grāmatam. Viņš iziet pa otrajām durvīm, kuras

Regīna atvērusi un tam aiz muguras atkal aizver.

Regīna ātri paskatās spogulī, pavēdina sev ar kabatas lakatiņu un

sakārto savu kaklasaiti; tad viņa sāk rīkoties ap puķēm.

Mācītājs Manderss mētelī, ar lietussargu un mazu somiņu, kas siksnā

pārkārtu pār plecu, ienāk pa dārza durvīm puku istabā.

Mācītājs Manderss. Labdien, Engstrana jaunkundzi

Regīna pagriežas prcl viņu, priecīgi pārsteigtā. Are, mācītāja kungs,

1 bdien! Vai tvaikonis jau pienācis?

Mācītājs Manderss. Jā, tikko. Ienāk istaba. Kas par nejēdzīgu 1 ie-

ti īnu laiku pēdējās dienās!

Regīna nāk viņam nopakaļus. Zemkopjiem tas ir svētīgs, mācītajai

kungs.

Mācītājs Manderss. Jā, jums taisnība. Par tiem mēs, pilsētnieki, ne-

maz nepadomājam. Viņš taisās novilkt mēteli.

Regīna. Ak, vai es nedrīkstētu palīdzēt? Tā. Nē, cik mētelis ir

slapjš! Es to tūliņ uzkāršu priekšistabā. Un tad vēl lietus-

sargu —; to es atvēršu, lai tas izžūst. Viņa ar mēteli un lietus-

sargu iziet pa otrajām durvīm pa labi. Mācītājs Manderss pa-

ņem somiņu un noliek to līdz ar cepuri uz krēsla. Regīna ir atkal

ienākusi.

Mācītājs Manderss. Ak, cik jauki atkal tikt paspārnē! Nu — jūs-

mājās taču visiem klājas labi?

Regīna. Jā, paldies.

Mācītājs Manderss. Bet, jādomā, ir ko nokustēties sakarā ar rīt-

dienu?

Regīna. Jā gan. Šis tas ir padarāms.

Mācīlājs Manderss. Alvinga kundze, cerams, ir mājās?

Regīna. Protams. Viņa tikai ir augšstāvā un gādā par šokolādi jau-

najam kungam.

Mācītājs Manderss. Jā, sakiet, — lejā pie piestātnes man teica, ka

Osvalds esot pārbraucis.

Regīna. Jā, viņš atbrauca aizvakar. Mēs viņu gaidījām tikai vēl

šodien.

Mācītājs Manderss. Un gribētos domāt, ka viņš ir spirgts un vesels?

Regīna. Jā, paldies. Tāds viņš tiešām ir. Tikai šausmīgi noguris no

ceļa. Viņš braucis vienā laidā no Parizes līdz šejienei. Man

šķiet, tas patlaban drusku iemidzis, tā ka mums jārunā maz-

lietiņ klusāk.

Mācītājs Manderss. Kš! Mēs būsim pavisam rāmi.

Regīna, piebīdīdama atzvelteni pie galda. Urrtsgad esiet tik "laipns

un apsēdieties, mācītājā kunrs! Un jūtieties kā mājās! Viņš ap-

sēžas; viņa tam pabīda kājsoliņu zem kājām. Tā! Vai mālāju

kungam tagad ir ērta sēdēšana?

Mācītājs Manderss. Paldies, paldies; brīnišķīgai Noskatās viņa. Vai

zināt ko, Engstrana jaunkundze, man tiešām liekas, ka jus esat

izaugusi lielāka, kopš es jūs pēdējo reizi esmu redzējis.

Regīna. Vai jums tā rādās? Kundze saka, es esot kļuvusi an pil-

nīgāka.

Mācītājs Manderss. Pilnīgāka? Nu jā, varbūt drusciņ; taisni la, ka

vajag. īss klusuma brīdis.

Regīna. Vai man nepasaukt kundzi?

Mācītājs Manderss. Paldies, paldies, nav nekad,i steiga, mans

mīļais bērns. Nu, un tagad pasakiet, mana mīļā Regīna, — kā

šeit klājas jūsu tēvam?

Regīna. Paldies, mācītāja kungs, viņam klājas tīri labi.

Mācītājs Manderss. Viņš bija atnācis pie manis, kad tas pēdējo

reizi bija pilsētā.

Regīna. Tiešām? Viņš arvien ir tik priecīgs, kad tas dabū paru-

nāties ar mācītāja kungu.

Mācītājs Manderss. Un jūs taču viņu tagad cītīgi apmeklējat?

Regīna. Es? Jā, es to daru gan. Kad man ir laiks, tad —

Mācītājs Manderss. Raksturs jūsu tēvam nav nekāds stingrais, Eng-

strana jaunkundze. Viņam ļoti nepieciešama vadītāja roka.

Regīna. Tā jau laikam ir.

Mācītājs Manderss. Viņam nepieciešams cilvēks, kas tam ir mīļš un

kā spriedums tam ir svarīgs. Viņš pats man to vaļsirdīgi at-

zinās, kad tas pēdējo reizi bija pie manis.

Regīna. Jā, kaut ko līdzīgu viņš teica ari man. Bet es nezinu, vai

Alvinga kundze mani varēs pieciest, it īpaši tagad, kad mums

būs jāvada jaunā patversme. Un tad man arī tik briesmīgi ne-

gribētos šķirties no Alvinga kundzes, jo viņa aizvien bijusi tik

laba pret mani.

Mācītājs Manderss. Bet meitas pienākums pret tēvu, mana labā mei-

tene! Protams, vispirms mums jādabū atļauja no jūsu kundzes.

Regīna. Un es nemaz nezinu, vai tas pieklājas, ka es savos gados

vadu saimniecību vīrieša cilvēkam.

Mācīlājs Manderss. Ko! Bet, mīļā Engstrana jaunkundze, te taču ir

runa par jūsu tēvu!

Regīna. Tā jau gan ir, bet tomēr. Ja es varētu tikt labā mājā, pie

tāda patiesi solida kunga —

Mācītājs Manderss. Bet mana mīļā Regina

Regīna. — pie tāda, pret ko es varētu just padevību un cieņu un

kam es būtu tā kā meitas vietā —

Mācītājs Manderss. Jā, bet mans mīļais, labais bērns —

Regīna. — tad gan es labprāt dotos uz pilsētu. Šeit uz laukiem dzīve

ir tik ļoti vienmuļa, un mācītāja kungs jau pats zina, ko tas no-

zīmē — pasaulē būt vienai. Un to es par sevi varu sacīt, ka es

esmu čakla un klausīga. Vai mācītājā kungs nezina man kādu

labu vietu?

Mācītājs Manderss. Es? Nē, tādu es gan nezinu.

Regīna. Bet, mīļais, mīļais mācītāja kungs, — padomājiet gan katrā

ziņā par mani, ja es —

Mācītājs Manderss pieceļas. To es darīšu, Engstrana jaunkundze,

Regīna. Jo, kad es —

Mācītājs Manderss. Varbūt jūs būtu tik laipna un pasauktu kundzi?

Regīna. Viņa drīz nāks, mācītāja kungs. Iziet pa kreisi.

Mācītājs Manderss pastaigājas dažas reizes šurp un turp, pastāv

kādu bridi puku istabā un, salicis rokas uz muguras, raugās

dārzā; tad viņš atkal panākas galda tuvumā, paņem grāmatu

un paskatās titullapā; viņš ir pārsteigts un apskata vēl citas

grāmatas. Hm — tā, tā.

Alvinga kundze ienāk pa durvīm no kreisās puses. Viņai seko Regīna,

kas tūliņ iziet pa pirmajām durvīm pa labi.

Alvinga kundze sniedz viņam roku. Esiet sveicināts, mācītāja kungs!

Mācītājs Manderss. Sveika, kundze! Te es esmu — tā, kā jums

solījos.

Alvinga kundze. Aizvien kā pēc pulksteņa.

Mācītājs Manderss. Man tiešām bija grūti likt projām. Šīs mūžīgās

komisijas un valdes, kuru loceklis es esmu —

Alvinga kundze. Jo laipnāk no jums, ka jūs atbraucāt tik laikus. Nu

mēs varam nokārtot savas darīšanas vēl pirms pusdienām. Bet

kur ir jūsu ceļa soma?

Mācītājs Manderss. Manas mantas atrodas lejā pie tirgotāja. Es

tur palikšu pa nakti.

Alvinga kundze apslēpj smaidu. Vai jūs tiešām arī šoreiz neesat

pierunājams pārnakšņot pie manis?

Mācītājs Manderss. Nē, nē, kundze. Sirsnīgs paldies. Es palikšu

turpat, tāpat kā vienmēr. Tas ir tik parocīgi, kad man atkal

jādodas uz tvaikoni.

Alvinga kundze. Nu, lai notiek pēc jūsu prāta. Bet citādi gan man

liekas, ka mēs, divi veci cilvēki —

Mācītājs Manderss. Ak dievs, kā jums patīk jokot! Nu, šodien jūs,

protams, esat ārkārtīgi priecīga. Vispirms rītdienas svētki, un

tad — jūs taču esat sagaidījusi Osvaldu.

Alvinga kundze. Jā, iedomājieties, kas tā man par laimi! Ir jau arī

pagājuši vairāk nekā divi gadi, kopš viņš pēdējo reizi bija

mājās. Bet nu tas apsolījās palikt pie manis visu ziemu.

Mācītājs Manderss. Vai tiešām? Tas taču ir jauki darīts no viņa

puses un liecina par dēla mīlestību. Jo es varu iedomāties, ka

dzīve Romā vai Parizē viņu vilina daudz vairāk.

Alvinga kundze. Bet šeit mājās viņam, redziet, ir sava mute! Ak,

mans mīļais, dārgais zēns, viņa sirds nav vel aizmirsusi in.ili!

Mācītājs Manderss. Tas jau arī būtu pārāk bēdīgi, ja prombūtne

un nodarbošanās ar mākslu notrulinātu tik dabiskas jutas.

Alvinga kundze. Jā, tā gan jāsaka. Bet par viņu tiešām nav ko ba-

žīties. Un nu es ar prieku vērošu, vai jūs viņu pazīsiet. Viņš

vēlāk nonāks lejā, patlaban tas augšistabā guļ uz dīvana un

mazliet atpūšas. Bet tagad~-apsēdieties, mans mīļais mācītāja

kungs.

Mācītājs Manderss. Paldies! Tātad jums tagad būtu ērti —?

Alvinga kundze. Jā, protams. Viņa piesēžas pie galda.

Mācītājs Manderss. Labi. Te, redziet — viņš pieiet pie krēsla, uz

kura atrodas somiņa, izņem no tās papīru žūksni, apsēžas otr-

pus galda un meklē ar acīm, kur nolikt papīrus. Tātad vispirms

te būs — sevi pārtraukdams — sakiet, Alvinga kundze, — kā

te gadījušās šīs grāmatas?

Alvinga kundze. Šīs grāmatas? Tās ir grāmatas, kuras es lasu.

Mācītājs Manderss. Vai jūs lasāt tamlīdzīgu literaturu?

Alvinga kundze. Jā.

Mācītājs Manderss. Vai jūs jūtat, ka topat labaka vai laimīgāka,

lasot šādus rakstus?

Alvinga kundze. Man liekas, ka es topu tāda kā drošāka.

Mācītājs Manderss. Tas ir savādi. Kādā ziņā?

Alvinga kundze. Lasot šos rakstus, es redzu, ka apstiprinās un top

skaidrs daudz kas, ko es pati esmu domājusi; jo tas ir tas dī-

vainais, mācītāj, — šajās grāmatās īstenībā nav pateikts nekas

jauns; tur nav rakstīts nekas cits kā vienīgi tas, ko domā un

tic cilvēku vairums. Ir tikai tā, ka cilvēku vairums to neapzinās

vai negrib ieskatīt.

Mācītājs Manderss. Ak tu mīļais dievs! Vai jūs nopietni domājat,

ka cilvēku vairums —

Alvinga kundze. Jā, tā es tiešām domāju.

Mācītājs Manderss. Bet taču ne šajā zemē? Ne pie mums?

Alvinga kundze. Tomēr, — arī te pie mums.

Mācītājs Manderss. Nu, tad gan man jāsa ka!

Alvinga kundze. Bet kādi jums galu gala ir iebildumi pret šīm grā-

matām?

Mācītājs Manderss. Iebildumi? Jus taču nedomājat, ka es nodar-

bojos ar šādu ražojumu iztirzāšanu?

Alvinga kundze. Tas nozīmē, ka jus nemaz nepazīstat to, ko jūs

nosodāt?

Mācītājs Manderss. Esmu pietiekami daudz lasījis par šiem rakstiem,

lai tos neatzītu.

Alvinga kundze. Bet jūsu paša uzskati —

Mācītājs Manderss. Mīļā Alvinga kundze, dzīvē ir daudz tādu ga-

dījumu, kad jāpaļaujas uz citiem. Tā nu reiz pasaulē ir, un tā

ir labi. Kas gan citādi notiktu ar cilvēku sabiedrību?

Alvinga kundze. Nē, nē. Jums varbūt taisnība.

Mācītājs Manderss. Bez tam es, protams, nemaz nenoliedzu, ka

šādām grāmatām piemīt arī kas pievilcīgs. Un to es jums ari

nemaz nevaru ņemt ļaunā, ka jūs vēlaties iepazīties ar garīgiem

virzieniem, kas, kā dzirdams, esot vērojami lielajā pasaulē,

kurā jūs savam dēlam esat ļāvusi tik ilgi braukāt apkārt. Bet —

Alvinga kundze. Bet?

Mācītājs Manderss paklusi. Bet par to nerunā, Alvinga kundze. Vai

tad mums tiešām katram un ikvienam jāatbild par to, ko mēs

lasam un domājam savās četrās sienās?

Alvinga kundze. Protams, ka ne. Arī es esmu tādos ieskatos.

Mācītājs Manderss. Apdomājiet tikai, kādi jums pienākumi pret šo

patversmi, kuru jūs nolēmāt dibināt tādā savā dzīves posmā,

kad jūsu uzskati par garīgām lietām bija pavisam citādi nekā

tagad, cik es par to varu spriest.

Alvinga kundze. Jā, jā, es jums pilnīgi pievienojos. Bet mēs gribē-

jām runāt par —

Mācītājs Manderss. — mēs gribējām runāt par patversmi, jā. Tātad

uzmanību, mīļā kundze! — Un tagad ķersimies pie savām da-

rīšanām. Attaisa aploksni un izņem no tās vienu daļu papīru.

Vai jūs redzat?

Alvinga kundze. Vai tie ir dokumenti?

Mācītājs Manderss. Jā, visi. Un pilnā kārtībā. Ticiet man, bija ļoti

grūti tos īstajā laikā dabūt rokā. Man bija jālieto tikpat kā

spaidu līdzekļi. Iestādes ir gandrīz vai pedantiski apzinīgas, ja

jāizlemj kāds lēmums. Bet te nu tic ir. Šķirsta papīrus. Te ir

dokuments par zemesgrāmatā ierakstīto no Rūsenvolas muižas

atdalīto gruntsgabalu Sūlvīku ar tur uzceltajām ēkām, skolas

telpām, skolotāja dzīvokli un kapliču. Un te ir legata un dāvi-

nājumā statutu apstiprinājums. Lūdzu, paskatieties! Lasa:

«Bērnu patversmes «Majora Alvinga piemiņa» statūti.»

Alvinga kundze ilgi noraugās uz dokumentu. Tātad te nu tas ir.

Mācītājs Manderss. Es izraudzījos majora titulu, kambarkungs var-

būt izklausītos plātīgi.

Alvinga kundze. Jā, jā. Lai tā ir, kā jums liekas pareizi.

Mācītājs Manderss. Un te jums ir krājkases grāmatiņa par nogul-

dīto kapitalu, kas asignēts patversmes uzturēšanai.

Alvinga kundze. Paldies, bet esiet tik laipns un paturiet to — tāpat

ērtības pēc.

Mācītājs Manderss. Ļoti labprāt. Es domāju, naudu mēs pagaidām

atstāsim bankā. Procenti jau nav nekādi lielie — četri, ar seš-

mēnešu uzteikšanas termiņu. Ja vēlāk varētu iegūt labu ķīlu

obligāciju, — tai, protams, jābūt pirmās prioritātes un ar ne-

apšaubāmu drošību, — tad mēs varētu vēl parunāt.

Alvinga kundze. Jā, jā, mīļo mācītāj, to visu jūs saprotat labāk

nekā es.

Mācītājs Manderss. Es katrā ziņā turēšu acis vaļā. Bet tad ir vēl

kas, par ko es jums jau vairākkārt esmu gribējis jautāt.

Alvinga kundze. Un kas tas būtu?

Mācītājs Manderss. Vai patversmes ēkas vajadzētu apdrošināt

vai ne?

Alvinga kundze. Protams, ka vajadzētu.

Mācītājs Manderss. Vienu mirkli, kundze. Apskatīsim šo lietu tuvāk.

Alvinga kundze. Man viss ir apdrošināts — gan ēkas, gan iekārta

un tāpat arī raža un inventārs.

Mācītājs Manderss. Pats par sevi saprotams. Viss, kas atrodas

uz jūsu personīgās zemes. To es, zināms, arī daru. Bet šeit,

redziet, ir pavisam cita lieta. Patversme taču būs veltīta tādam

kā augstākam mērķim.

Alvinga kundze. Jā, bet kad —

Mācītājs Manderss. Kas attiecas tieši uz mani, tad es tur neredzu

nekā piedauzīga, ja mēs nodrošinātos pret visādām iespējamī-

bām —

Alvinga kundze. Nē, tā man arī šķiet.

Mācītājs Manderss. — bet kāds noskaņojums ir šeit apkaimē? Tas-

jums ir labāk zināms nekā man.

Alvinga kundze. Hm, noskaņojums —

Mācītājs Manders?. Vai te bulu lielāks skaits cilvēku, kas ar 10

bulu neapmierināti; tādu cilvēku, kam ir tiesības spriest?

Alvinga kundze. Ko jūs saprotat ar tādiem cilvēkiem, kam ir tiesī-

bas spriest?

Mācītājs Manderss. Nu, vispirmaja kārta tādus, kam ir tik neatka-

rīgs un ietekmīgs stāvoklis, ka viņu u/.skatiem nevar nepiešķirt

zināmu nozīmi.

Alvinga kundze. Tādu le varbūt ir vairak, kas ar to būtu neapmie-

rināti.

Mācītājs Manderss. Nu redziet! Pilsēta ir daudz tādu. Padomājiet

tik par mana amatbrāļa piekritējiem! To varētu ļoti viegli

uztvert tā, it kā ne jums, ne man nebūtu īstās paļāvības uz aug-

stāko vadību.

Alvinga kundze. Bet, kas attiecas uz jums, mīļais mācītāja kungs,

tad jūs taču katrā ziņā apzināties, ka —

Mācītājs Manderss. Es zinu, es zinu. Man ir sava pārliecība, tas

ir skaidrs. Bet mēs tomēr nevarētu neko darīt, ja mūsu rīcība

tiktu iztulkota nepareizi un nelabvēlīgi. Un tas atkal varētu

nelabvēlīgi ietekmēt patversmes darbību.

Alvinga kundze. Jā, ja tā varētu notikt, tad —

Mācītājs Manderss. Un es nevaru ari nedomāt par to grūto, jā, teik-

sim droši, — nepatīkamo stāvokli, kādā es iespējamā kārtā

varētu nokļūt. Pilsētas vadošās aprindas ļoti daudz nodarbojas

ar šo patversmes jautājumu, jo patversme taču pa daļai tiek

dibināta arī pilsētas labā, un, jācer, ka tā diezgan lielā mērā

atslogos tās trūcīgo pilsoņu apgādi. Bet, tā kā es esmu bijis

jūsu padomdevējs un vadījis šīs lietas veikalniecisko pusi, tad

man jābīstas, ka nelabvēļi vispirms kritīs uz mani —

Alvinga kundze. Jā, to jūs gan nedrīkstētu pieļaut.

Mācītājs Manderss. — nemaz nerunājot par tiem uzbrukumiem, ku-

rus pret mani vērsīs zināmas avīzes un laikraksti, kas —

Alvinga kundze. Pietiek, mīļo mācītāj Manders, šī varbūtība izšķir

visu.

Mācītājs Manderss. Tātad jūs negribat, ka apdrošina?

Alvinga kundze. Nē, lai paliek.

Mācītājs Manderss atlaižas savā krēslā. Bet, ja nu tomēr kādreiz

notiktu nelaime? Neviens taču neko nevar zināt. Vai jūs spētu

atlīdzināt zaudējumus?

Alvinga kundze. Nē, es jums saku pavisam atklāti: to es nespētu

nekādā ziņā.

Mācītājs Manderss. Bet vai zināt ko, Alvinga kundze, tad mēs

galu galā uzņemamies milzīgu atbildību.

Alvinga kundze. Bet vai tad jūs domājat, ka mēs varam rīkoties

citādi?

Mācītājs Manderss. Nē, tā jau ir lā lieta. Mēs patiesībā nemaz ne-

varam rīkoties citādi. Mēs taču nedrīkstam sevi nostādīt ln, ka

t par mums varētu nodot nepareizu spriedumu; un mes nekada

ziņā nedrīkstam draudzē sacelt satraukumu.

Alvinga kundze. Jus kā mācītājs jau nu pavisam ne.

Mācītājs Manderss. Un man tiešām liekas, ka tadam pasākumam

nāks sava laime līdzi — jā, ka tas atradīsies īpaša apsardzība.

Alvinga kundze. Cerēsim, mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss. Tātad tā lai paliek?

Alvinga kundze. Jā, protams.

Mācītājs Manderss. Labi. Kā jūs vēlaties. Pieraksta. Tātad — ne-

apdrošināt.

Alvinga kundze. Jāsaka, dīvaini, ka jūs taisni šodien par to ieru-

nājāties —

Mācītājs Manderss. Es jau bieži esmu gribējis jums par to pajautāt.

Alvinga kundze. — jo vakar tur gandrīz izcēlās ugunsgrēks:

Mācītājs Manderss. Ko jūs neteiksiet!

Alvinga kundze. Nu, nekas liels jau nebija. Galdnieka darbnīcā bija

sākušas degt ēveļskaidas.

Mācītājs Manderss. Tur, kur Engstrans strādā?

Alvinga kundze. Jā. Stāsta, ka viņš bieži esot ļoti neuzmanīgs ar

sērkociņiem.

Mācītājs Manderss. Kas tik tam cilvēkam nejaucas pa galvu — daž-

dažādi kārdinājumi! Paldies dievam, viņš tagad dzīvojot kār-

tīgu dzīvi, kā es dzirdu.

Alvinga kundze. Tā? Kas to saka?

Mācītājs Manderss. To viņš pats man apgalvoja. Un viņš taču ir

krietns strādnieks.

Alvinga kundze. Ak jā, kamēr tas ir skaidrā prātā.

Mācītājs Manderss. Ja, šī nožēlojamā vājība! Bet viņš saka, ka

daudzkārt esot spiests tai padoties — savas kroplās kājas dēļ.

Kad tas pēdējo reizi bija pilsētā, viņš mani taisni aizkustināja.

Viņš atnāca pie manis un tik sirsnīgi pateicās, ka es tam esot

pagādājis šeit darbu, jo nu viņš varot būt kopā ar Regīnu.

Alvinga kundze. Viņš gan Regīnu bieži neredz.

Mācītājs Manderss. Tomēr. Viņi parunājoties katru dienu, to viņš

pats man sacīja.

Alvinga kundze. Var jau būt.

Mācītājs Manderss. Viņš noteikti jūt, ka tam vajadzīgs kāds cilvēks,

kas viņu satur, kad tuvojas kārdinājums. Tas jau ir tas jaukais

Engstrana raksturā, ka viņš nāk pie otra tik vājš un nevarīgs

un apsūdz sevi, un atzīst savu vājumu. Kad tas pēdējo reizi

bija pie manis, viņš ar man runaja- Klausieties, Alvinga

kundze, ja viņam būtu tāda sirsnīga velēšanās, lai Regīna atkal

ietu atpakaļ pie viņa —

Alvinga kundze strauji pieceļas. Regīna!

Mācītājs Manderss. — tad jūs nedrīkstētu pretoties.

Alvinga kundze. Jā, tad es tomēr pretošos. Un bez tam — Regīnai taču būs vieta patversmē.

Mācītājs Manderss. Bet apdomājiet, viņš ir viņas tēvs —

Alvinga kundze. Ak, es zinu vislabāk, kāds tēvs tas viņai ir bijis.

Nē, ar manu atļauju Regīna pie viņa nekad neatgriezīsies.

Mācītājs Manderss pieceļas. Bet, mīļā Alvinga kundze, par to taču

jums nav jāuztraucas. Cik bēdīgi, ka jūs galdnieku Engstranu

tā nemaz nepazīstat. Liekas, ka jūs būtu tīri vai nobijusies —

Alvinga kundze mierīgāk. Vienalga. Es esnju Regīnu pieņēmusi, un

pie manis ta paliks. Klausās. Kuš mīļais mācitaj, nerunāsim

vairs par to. Viņas seja izstaro prieku. Vai dzirdat! Tur nāk

Osvalds pa kāpnēm lejā. Tagad domāsim tikai par viņu.

Osvalds Alvings vieglā mētelī un ar cepuri rokā ienāk pa durvīm

no kreisās puses; viņš pīpē garu putu pīpi.

Osvalds paliek stāvot pie durvīm. Ak, atvainojiet — es domāju, ka

jūs esat kantorī. Pienāk tuvāk. Labdien, mācītāja kungs!

Mācītājs Manderss raugās viņā ar stīvu skatienu. Ā —! Cik savādi —

Alvinga kundze. Jā, ko jūs sakāt par to tur, mācītāja kungs?

Mācītā js Manderss. Es saku- es saku- Nē, vai tas tiešām ir —?

Osvalds. Jā, tas tiešām ir pazudušais dēls, mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss. Bet mans mīļais jaunais draugs —

Osvalds. Nu, tad pārnākušais dēls.

Alvinga kundze. Osvaldam ir prātā tas laiks, kad jums bija tik

daudz iebildumu pret to, ka viņš top par gleznotāju.

Mācītājs Manderss. Cilvēka acij viens otrs solis varbūt rādās bīs-

tams, kas vēlāk tomēr — krata viņam roku. Ntfsveiks, sveiksi

Nē, manu mīļo Osvald! Jā, es taču drīkstu jūs saukt vārdā?

Osvalds. Jā, kā gan citādi?

Mācītājs Manderss. Labi. Lūk, to es gribēju jums sacīt, manu mīļo

Osvald: nedomājiet, ka es mākslinieku aredu pagalam nosodu.

Esmu tajos ieskatos, ka ir daudzi, kas ari šajā arodā savu

iekšējo cilvēku spēj saglabāt nesamaitātu.

Osvalds. Tā vismaz jācer.

Alvinga kundze, aiz prieka starodama. Es zinu vienu, kas saglabājis tikpat savu iekšējo, kā arī savu ārējo cilvēku. Paskatieties tik uz viņu, mācītāja kungs!

Osvalds, pa istabu staigādams. Jā, jā, mīļo māt, lai ne tas paliek.

Mācītājs Manderss. Nu protams, — to nevar noliegt. Un tad jus

taču esat jau iemantojis vārdu. Avīzes jūs bieži piemin un pie

tam ar tik ārkārtīgu labvēlību. Jā, tas ir, pēdēja laika, man šķiet,

tās ir drusku apklusušas.

Osvalds, stāvēdams pie puķēm. Pēdējā laikā es nepaguvu tik daudz

gleznot.

Alvinga kundze. Arī gleznotājiem taču reizēm jāatpūšas.

Mācītājs Manderss. To es varu gan iedomāties. Mākslinieks saga-

tavojas un piekrāj spēkus kaut kam lielam.

Osvalds. Jā. — Māt, vai mēs drīz ēdīsim?

Alvinga kundze. Pēc kādas pusstundas. Ēstgriba viņam ir, paldies

dievam.

Mācītājs Manderss. Un arī palika lietot tabaku.

Osvalds. Es augšistabā atradu tēva pīpi un tad —

Mācītājs Manderss. Ak tad tāpēc!

Alvinga kundze. Kas tad?

Mācītājs Manderss. Kad Osvalds ienāca pa durvīm ar pīpi zobos,

man likās, ka es redzu viņa tēvu — pilnīgi kā dzīvu.

Osvalds. Vai tiešām?

Alvinga kundze. Ak, kā jūs tā varat teikt! Osvalds taču atsities

manī.

Mācītājs Manderss. Jā, bet ap muti, kaut kur pie lūpām ir tāds

vaibsts, kas tik ļoti atgādina Alvingu — vismaz tagad, kad

viņš pīpē.

Alvinga kundze. Nepavisam. Osvaldam ap muti ir drīzāk kaut kas

no mācītāja, kā man rādās.

Mācītājs Manderss. Jā gan, jā gan. Dažiem maniem amatbrāļiem ir

tāds vaibsts.

Alvinga kundze. Bet tagad liec pīpi nost, manu mīļo puisīt; es šeit

neciešu dūmus.

Osvalds paklausa. Labprāt. Es tikai gribēju to izmēģināt, jo kā

bērns es reiz no tās tiku pīpējis.

Alvinga kundze. Tu?

Osvalds. Es toreiz biju pavisam mazs. Un lad es atceros, ka es

vienvakar iegāju augšistabā pie tēva un viņš bija tik jaulrs un

priecīgs.

Alvinga kundze. Ak, tu neko neatceries no tiem laikiem!

Osvalds. Tomēr. Es skaidri atminos, ka viņš mani uzsēdināja sev

uz ceļa un lika man smēķēt no savas pīpes. «Iepīpē, zēn,» viņš

teica, «iepīpē pa krietnam!» Un es pīpēju, cik tik man bija jau-

das, kamēr jutu, ka topu gluži bāls un lielas sviedru lāses man

sarodas uz pieres. Tad viņš tik sirsnīgi smējās —

Mācītājs Manderss. Tas gan ir ļoti savādi.

Alvinga kundze. To, mīļais, Osvalds ir tikai sapņojis.

Osvalds. Nē, māt. To es nekādā ziņā neesmu sapņojis. Jo tad —

vai tu to neatceries — tad ienāci tu un aiznesi mani uz bērn-

istabu. Tur man kļuva nelabi un es redzēju, ka tu raudāji. Vai

tēvs tādus jokus taisīja bieži?

Mācītājs Manderss. Savā jaunībā viņš bija ārkārtīgi dzīvespriecīgs.

Osvalds. Un tomēr tas tik daudz paveicis šajā pasaulē. Darījis tik

daudz laba un, radījis tik daudz derīga, vēl nesasniedzis nekādu

vecumu.

Mācītājs Manders. Jā,' jūs tiešām esat mantojis ļoti darbīga un cie-

nījama vīra vārdu, manu mīļo Osvald Alving. Un tas jums,

cerams, būs pamudinājums —

Osvalds. Tā jau gan vajadzētu būt.

Mācītājs Manderss. Tas katrā ziņā ir jauki no jums, ka jūs atbrau-

cāt uz viņa goda dienu.

Osvalds. Mazāk es taču tēva labad nevarēju darīt.

Alvinga kundze. Un tas visjaukākais ir tas, ka es tagad viņu tik

ilgi drīkstēšu paturēt.

Mācītājs Manderss. Jā, kā es dzirdu, tad jūs palikšot mājās visu

ziemu.

Osvalds. Es palikšu nenoteiktu laiku, mācītāja kungs. — Ak, cik

tas ir brīnišķīgi — būt atkal mājās!

Alvinga kundze starodama. Jā, vai ne?

Mācītājs Manderss līdzcietīgi raugās Osvaldā. Jūs esat agri aiz-

gājis pasaulē, manu mīļo Osvald.

Osvalds. Jā gan. Brīžiem man liekas, ka varbūt pārāk agri.

Alvinga kundze. Ak, nemaz ne! Ņipram zēnam no tā tiek tikai la-

bums. Jo sevišķi tādam, kas ir vienīgais bērns. Tāds nedrīkst

sēdēt mājās pie tēva un matēs, kur to tikai lutina.

Mācītājs Manderss. Tas ir ļoti apstrīdams jautājums, Alvinga

kundze. Tēvmājās bērnam tomēr ir un ir vislabāk.

Osvalds. Tur es ar mācītāju esmu pilnīgi vienis pratis.

Mācītājs Manderss. Paraugieties tikai uz savu dēlu! Jā, mēs varam

itin labi par to runāt, viņam klāt esot. Vai te neparādās sekas?

Viņam ir divdesmit seši — septiņi gadi,'un tam vēl nav bijusi

izdevība iepazīties ar kārtīgu ģimenes mājokli.

Osvalds. Atvainojiet, mācītāja kungs, — jūs ļoti maldāties.

Mācītājs Manderss. Tā? Es domāju, ka jūs esat sagājies gandrīz

tikai ar mākslinieku aprindām.

Osvalds. Tā arī ir.

Mācī'ājs Manderss. Un visvairāk ar jaunākiem māksliniekiem.

Osvalds. Ja gari.

Mācītājs Manderss. Bet es domāju, ka šo cilvēku vairumam nav

līdzekļu, ar ko nodibināt ģimenes dzīvi un ierīkot mājokli.

Osvalds. Daudziem no viņiem nav līdzekļu, ar ko nodibināt laulī-

bas dzīvi, mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss. Jā, to taču es saku.

Osvalds. Bet tādēļ jau viņiem var būt mājoklis. Un vienam otram

tāds arī ir un pie tam ļoti kārtīgs un omulīgs.

Alvinga kundze ieinteresēta klausās; pamāj ar galvu, bet neko ne-

saka.

Mācītājs Manderss. Es taču nerunāju par vecpuišu mājokļiem. Ar

mājokli es saprotu tādu, kur vīrietis dzīvo ar savu sievu un

ar saviem bērniem.

Osvalds. Jā, vai ar saviem bērniem un ar savu bērnu māti.

Mācītājs Manderss pārbrīnījies sasit rokas. Ak tu žēlīgais —!

Osvalds. Nu?

Mācītājs Manderss. Dzīvo — ar savu bērnu māti!

Osvalds. Jā, vai jūs labāk gribētu, lai viņš savu bērnu māti padzītu?

Mācītājs Manderss. Tātad jus runājat par nelikumīgiem sakariem!

Tā teikt, par negoda laulībām!

Osvalds. Es šo cilvēku kopdzīvē nekad neko sevišķi negodīgu ne-

esmu pamanījis.

Mācītājs Manderss. Bet kā tas ir iespējams, ka viens — viens-

kaut cik labi audzināts vīrietis un tāda pati jauna sieviete var

nolaisties tiktāl, ka tie dzīvo tādu dzīvi — visu acu priekšā!

Osvalds. Bet ko tad lai viņi dara? Trūcīgs jauns mākslinieks, trū-

cīga jauna meitene- Precēšanās maksa daudz naudas. Ko

tad lai viņi dara?

Mācītājs Manderss. Ko lai viņi dara? Jā, Alvinga kungs, es jums

pateikšu, ko lai viņi dara. Viņiem no sakta gala vienam no otra

jāvairās — tas viņiem jādara!

Osvalds. Ar tādu valodu jus tālu netiksiet, runājot ar jauniem, karst-

asinīgiem cilvēkiem, kas viens otra iemīlējušies.

Alvinga kundze. Nē, ar to jus tālu netiksiet!

Mācītājs Manderss runā tālāk. Un kfi iestādes to cieš! Ka tajs drīkst

notikt visu acīs! Uz Alvinga kundzi. Vai man nebija iemesls

būt ļoti bažīgam jūsu dēla dēļ? Aprindās, kur valda atklāt'a

netikumība, kas it kā jau ieguvusi zināmas tiesības —

Osvalds. Es jums kaut ko pasacīšu, mācītāja kungs. Es svētdienās

esmu bijis pastāvīgs viesis tādos nelikumīgos mājokļos —

Mācītājs Manderss. Un vēl svētdienās!

Osvalds. Jā, tad taču cilvēkam jāpapriecājas. Bet es nekad neesmu

dzirdējis nevienu nepieklājīgu vārdu un neesmu arī neko no-

vērojis, ko varētu saukt par netikumīgu. Nē; vai jūs zināt, kad

un kur es mākslinieku aprindās esmu pieredzējis netikumību?

Mācītājs Manderss. Paldies dievam — nē!

Osvalds. Nu tad es atļaušos jums to pateikt. Es esmu to pieredzē-

dzējis tad, kad dažs labs no mūsu priekšzīmīgajiem vīriem un

ģimenes tēviem atbrauc uz Parizi, lai tur drusku apskatītos uz

savu roku; tādās reizēs viņi mēdz pagodināt māksliniekus, tos

apmeklējot viņu vienkāršajos krodziņos. Tur gan mčs varējām

ko mācīties! Tie kungi zināja stāstīt par vietām un lietām, par

kādām mēs nebijām ne sapņojuši.

Mācītājs Manderss. Ko? Jūs gribat apgalvot, ka godīgi precēti vīri

no mūsu zemes —?

Osvalds. Vai jūs nekad, kad šādi godīgi vīri atkal ir pārbraukuši

mājās, vai jūs nekad neesat dzirdējis viņus runājam par neli-

kumību, kas ārzemēs pieņemoties arvien plašākos apmēros?

Mācītājs Manderss. Jā, protams.

Alvinga kundze. To es arī esmu dzirdējusi.

Osvalds. Viņiem var mierīgi ticēt katru vārdu. Starp tiem ir liet-

pratēji. Pieķer sev pie galvas. Ak, šī skaistā, jaukā turienes

dzīve — šī brīvā dzīve — kā lā tiek apgānīta!

Alvinga kundze. Nevajag tā iekarst, Osvald. Tas tev nav labi.

Osvalds. Taisnība, māt. Tas man nav veselīgi. Tas, lūk, ir tas no-

lādētais nogurums. Jā, nu es pirms ēšanas vēl drusku pastai-

gāšos. Atvainojiet, mācītāja kungs. Jūs tajos apstākļos nevarat

iejusties; bet man tas tā uznāca. Viņš iziet pa otrajām durvīm

pa labi.

Alvinga kundze. Mans nabaga zēns!

Mācītājs Manderss. Jā, tā gan jums jāsaka. Tātad tik tālu viņš nonācis!

Alvinga kundze lūkojas viņā un klusē.

Mācītājs Manderss staigā šurp un turp. Viņš sevi dēvēja par pazu-

dušo dēlu. Jā, diemžēl — diemžēl!

Alvinga kundze lūkojas viņā joprojām.

Mācītājs Manderss. Un ko par to visu sakāt jūs?

Alvinga kundze. Es saku, ka Osvaldam ir taisnība ikviena vārdā.

Mācītājs Manderss apstājas. Taisnība? Taisnība! Ai Imliem principiem!

Alvinga kundze. Es šeit savā vientulībā esmu nuluini domai tāpat,

mācītaja kungs. Bet es nekad neesmu uzdrošinājusies par to

ieminēties nu labi! Lai manā vietā runā mans dēls.

Mācītājs Manderss. Jūs esat ,nožēlojama sieviete, Alvinga kundze.

Bet tagad man jums jāsaka nopietns vārds. Tagad tas vairs

nav jūsu darījumu kārtotājs un padomdevējs, tagad tas vairs nav jūsu un jūsu nelaiķa vīra jaunības draugs, kas stāv jūsu priekšā. Tas ir garīdznieks, tāds, kāds tas stāvēja jūsu priekšā

jūsu dzīves viskļūmīgākajā brīdī.

Alvinga kundze. Un kas šim garīdzniekam man būtu ko teikt?

Mācītājs Manderss. Vispirms es gribu atsvaidzināt jūsu atmiņu,

kundze. Brīdis ir izdevīgs. Rīt paiet desmit gadu, kopš miris

jūsu vīrs; rīt aizgājušam atklās pieminekli; rīt es runāšu vese-

lam ļaužu pulkam, bet šodien es gribu runāt jums vienai.

Alvinga kundze. Labi, mācītāja kungs. Runājiet!

Mācītājs Manderss. Vai jūs atceraties, ka jūs, tikko gadu laulībā

nodzīvojusi, atradāties bezdibeņa malā? Ka jūs atstājāt sētu

un māju, ka jūs aizbēgāt no sava vīra? Jā, Alvinga kundze,

jūs aizbēgāt; aizbēgāt un liedzāties atgriezties, lai gan viņš

lūgtin lūdzās.

Alvinga kundze. Vai jūs esat aizmirsis, cik bezgalīgi nelaimīga es

jutos šajā pirmajā gadā?

Mācītājs Manderss. Tas tieši liecina par pretestības garu — prasīt

šeit dzīvē laimi. Kadas tiesības mums, cilvēkiem, tīkot pēc lai-

mes? Nē, mums jādara savs pienākums, kundze! Un jūsu pie-

nākums bija turēties pie tā vīra, kuru jiis reiz bijāt izraudzī-

jusies un ar kuru jus bijāt savienota svētām saitēm.

Alvinga kundze. Jūs labi zināt, kādai dzīvei Alvings tolaik bija

nodevies, kādai izlaidībai paļāvies.

Mācītājs Manderss. Es zinu ļoti labi, kādas valodas par viņu klīda,

un es esmu tas, kas vismazāk no visiem attāisno viņa dzīves

veidu jaunības gados, ciktāl valodas saskan ar patiesību. Bet

sieva nav sava vīra tiesātājā. Jūsu pienākums būtu ,bijis it pa-^

zemīgi nest krustu, kuru nugstaks prāts bija atzinis par derīgu

jums uzliki. Bet nē,- jūs saceļat ies un nomētāt krustu, alslajot

vājo, kas jums butu bijis jabalsta. Jus riskējāt ar savu labo

vārdu un slavu un gandrīz vel iznīcinājāt arī citu labo slavu.

Alvinga kundze. Citu? Viena cita, jus laikam gribējāt teikt.

Mācītājs Manderss. Tas bija ārkārtīgi nesaudzīgi, ka jūs meklējāt

patvērumu pie manis.

Alvinga kundze. Pie mūsu mācītāja? Pie mūsu mājasdrauga?

Mācītājs Manderss. Taisni tāpēc. Jā, pateicieties savam debesu tēvam, ka man nepietrūka vajadzīgās noteiktības, ka es spēju jūs atrunāt no jūsu neprātīgajiem nodomiem un ka man bija. vēlēts

jūs atkal uzvest uz pienākuma ceļa un aizraidīt mājās pie jūsu

likumīgā laulātā drauga.

Alvinga kundze. Jā, mācītāj Manders, tas tiešām bija jūsu darbs.

Mācītājs Manderss. Es biju tikai augstākās varas niecīgais ierocis.

Un vai tas, ka es jūs piespiedu būt paklausīgai un pakļauties

savam pienākumam, vai tas jums nebija par lielu svētību jūsu

turpmākajā dzīves gaitā? Vai nenotika tā, kā es jums pareģoju?

Vai Alvings neatgriezās no saviem neceļiem, kā īstam vīram

klājas darīt? Vai viņš kopš tā laika nedzīvoja nevainojamu

dzīvi mīlestībā ar jums? Vai viņš nekļuva par labdari visai

šai apkaimei, un vai viņš nepacēla arī jūs, tā ka jūs ar laiku

tapāt par viņa palīgu visos viņa pasākumos? Un par krietnu

palīgu? Ak, to es zinu, Alvinga kundze; tā uzslava jums pie-

nākas. Bet tagad es runāšu par jūsu mūža otro lielo pārkā-

pumu.

Alvinga kundze. Ko jūs ar to gribat sacīt?

Mācītājs Manderss. Tāpat kā jūs reiz neņēmāt vērā sievas pienāku-

mus, tāpat jūs vēlāk neņēmāt vērā mātes pienākumus.

Alvinga kundze. Ā —!

Mācītājs Manderss. Visu savu mūžu jūs esat bijusi nelaimīgas pat-

vaļības varā. Ar visu savu būtni jūs esat tiekusies pēc savva-

ļas un nelikumības. Nekad jūs negribējāt paciest nekādas sai-

tes. Neievērojot nevienu un bez sirdsapziņas pārmetumiem jūs

nomētāt visu, kas jums dzīvē likās smags, — kā nastu, ar kuru

var rīkoties pēc sava prāta. Jums netikās būt sievai, un jūs

atstājāt savu vīru. Jums šķita grūti būt mātei, un jūs aizdevāt

savu bērnu svešiem.

Alvinga kundze. Tas ir tiesa, to es izdarīju.

Mācītājs Manders. Un tādēļ arī jūs viņam esat kļuvusi svesa.

Alvinga kundze. Nē, nē, tāda es viņam neesmu kļuvusi.

Mācītājs Manderss. Tomēr. Jums bija jākļūst Viņam svešai. Un kādu

jūs to esat saņēmusi atpakaļ! Padomājiet vien, Alvinga kundze!

Jūs esat smagi noziegusies pret savu vīru, — to jūs atzīstat,

ceļot viņam pieminekli. Atzīstiet arī, ka jūs esat noziegusies

pret savu dēlu! Iespējams, ka vēl ir laiks viņu atgriezt no

maldu takām. Atgriezieties arī pati un glābiet, kas viņā varbūt

vēl glābjams. Jo — ar paceltu pirkstu — tiešām gan, Alvinga

kundze, jūs esat māte, uz kuras gulstas smaga vainai Jums to

pateikt es ieskatīju par savu pienākumu. Klusuma brīdis.

Alvinga kundze lēnām un savaldīgi. Jūs runājāt, mācītāja kungs; un

rīt jūs runāsiet atklāti, cildinot mana vīra piemiņu. Es rīt ne-

runāšu. Bet tagad es runāšu ar jums, tāpat kā jūs runājāt ar

mani.

Mācītājs Manderss. Protams, jūs gribat attaisnot savu rīcību.

Alvinga kundze. Nē. Es gribu tikai stāstīt.

Mācītājs Manderss. Nu —?

Alvinga kundze. Visu, ko jūs nupat teicāt par mani un manu vīru,

un par mūsu kopdzīvi pēc tam, kad jūs bijāt mani atkal uz-

vedis uz pienākuma ceļa, kā jūs sacījāt, — to visu jūs taču

nemaz nezināt no paša novērojumiem. Kopš tā brīža jūs, mūsu

pastāvīgais viesis, mūsu mājā savu kāju vairs nespērāt.

Mācītājs Manderss. Jūs ar savu vīru drīz pēc tam mūsu pilsētu

atstājāt.

Alvinga kundze. Jā, un mana vīra dzīves laikā jūs nekad pie mums

neatbraucāt. Tikai darīšanas jūs piespieda mani apmeklēt, kad

jums vajadzēja gādāt par patversmi.

Mācītājs Manderss klusi un nedroši. Helēne, — ja tas būtu pār-

metums, tad es jūs lūdzu likt vērā —

Alvinga kundze. — ka jūs nedrīkstējāt aizmirst savu stāvokli, jā.

Un tad arī to, ka es biju aizbēgusi sieva. Pret tādām vieglprā-

tīgām sievietēm nekad nevar būt par daudz atturīgs.

Mācītājs Manderss. Mīļā — Alvinga kundze, tas ir tik milzīgs pār-

spīlējums!

Alvinga kundze. Jā, jā, jā, lai nu būtu. Tikai to es gribēju sacīt:

ja jūs spriežat par manu laulību, tad jūs vienkārši pieslienaties

vispārizplatītiem uzskatiem.

Mācītājs Manderss. Nu jā — un tālāk?

Alvinga kundze. Bet tagad, Manders, tagad es jums teikšu patie-

sību. Es nozvērējos jums to vienreiz atklāt. Vienīgi jums!- '

Mācītājs Manderss. Un kāda tad būtu tā patiesība?

Alvinga kundze. Patiesība ir tā, ka mans vīrs nomira tikpat ne-

ķītri, cik neķītri viņš visu savu mūžu bija dzīvojis.

Mācītājs Manderss tvarsta pcc krēsla. Ko jūs teicāt?

Alvinga kundze. Pēc deviņpadsmit gadu laulības viņš bija tikpat

neķītrs, — vismaz savās iekāres, — kāds viņš bija tad, kad

jūs mūs vēl nebijāt salaulājis.

Mācītājs Manderss. Un šo jaunības neapdomību, šīs trakulības —

izlaidības, ja jūs. vēlaties, — jūs dēvējat par neķītru dzīvi!

Alvinga kundze. Mūsu mājasārsts lietoja šo vārdu.

Mācītājs Manderss. Nu es jūs nesaprotu.

Alvinga kundze. Tas arī nav vajadzīgs.

Mācītājs Manderss. Man gandrīz reibst galva. Visa jūsu laulība —

visa šī ilggadīgā kopdzīve ar jūsu vīru nebūtu bijusi nekas

cits kā aizklāts bezdibenis!

Alvinga kundze. It .nekas cits. Tagad jūs to zināt.

Mācītājs Manderss. Man grūti to apjaust. Es to nemaz nevaru ap-

jēgt! Aptvert! Bet kā tas bija iespējams? Kā tas varēja palikt

apslēpts?

Alvinga kundze. Par to es arī pastāvīgi cīnījos — dienu no die-

nas. Kad mums piedzima Osvalds, ar Alvingu kļuva tā kā

mazliet labāk. Bet tas nebija uz ilgu laiku. Un tad man vaja-

dzēja cīnīties divkārtīgi, cīnīties uz dzīvību un nāvi, lai neviens nedabūtu zināt, kāds cilvēks bija mana bērna tēvs. Bez

tam jums taču zināms, cik ļoti Alvings cilvēkiem patika. Tā

likās, ka neviens par viņu nespēj domāt neko citu kā tikai

labu. Viņš piederēja pie tiem, kam nelabs dzīves veids neap-

tumšo labo slavu. Bet tad, — Manders, jums jāzina arī tas, —

tad nāca tas visriebīgākais.

Mācītājs Manderss. Kaut kas vēl riebīgāks!

Alvinga kundze. Es izlikos daudz ko nemanām, lai gan zināju it

labi, kas slepus notika ārpus mājas. Bet kad netiklība ielau-

zās mūsu četrās sienās —

Mācītājs Manderss. Ko jūs sakāt! Šeit!

Alvinga kundze. Jā, šeit, mūsu pašu mājā. Tur ēdamistabā — rāda

uz pirmajām durvīm pa labi — es to pirmo reizi pamanīju.

Man tur bija kas darāms, un durvis bija atstātas pusviru. Es

dzirdēju, ka no dārza ienāk mūsu istabasmeita ar ūdeni tur

tām puķēm.

Mācītājs Manderss. Nu — un?

Alvinga kundze. Pēc brītiņa es dzirdēju ienākam arī Alvingu. Es

dzirdēju, ka viņš tai klusā balsī kaut ko pateica. Un tad es

dzirdēju — īsi iesmejoties. Ak, tas man vel skan ausis! Cik

ļoti tas mani satricināja un cik tomēr bija arī smieklīgi! Es

dzirdēju savu kalponi čukstam: «Laidiet mani, kambarkungs!

Lieciet mani mierā!» v

Mācītājs Manderss. Kāda nepieļaujama vieglprātība no viņa pu-

ses! Ak, bet vairāk nekā vieglprātība tā nebus bijusi, Alvinga

kundze. Ticiet man!

Alvinga kundze. Es drīz vien dabūju zināt, kas man bija jātic.

Kambarkungs panāca savu — un šiem sakariem bija sekas,

mācītāja kungs.

Mācītājs kā pārakmeņots. Un tas viss noticis šinī mājā! Sinī mājā!

Alvinga kundze. Es šinī mājā esmu daudz ko pārcietusi. Lai viņu

vakaros — un naktīs — piesaistītu pie mājas, man bija jātop

par viņa līdzuzdzīvotāju, kad tas augšā savā istabā slepeni no-

devās žūpošanai. Tur man vajadzēja divatā ar viņu sēdēt, sa-

skandināt glāzes un iedzert, klausīties viņa bezkaunīgās, muļ-

ķīgās valodas un ar viņu cīkstīties, lai to iedabūtu gultā.

Mācītājs Manderss satricināts. Un to visu jūs varējāt paciest!

Alvinga kundze. Man bija tas jāpacieš sava mazā dēla dēļ. Bet,

kad bija notikusi pēdējā nekrietnība, kad manas pašas kal-

pone — tad es sev zvērēju: nu reiz jādara gals! Un tad es

saņēmu varu savās rokās — visu varu — tiklab pār viņu, kā

arī pār visu citu šajā mājā, jo nu man bija ierocis roka: viņš

neuzdrošinājās ne papīkstēt. Ap to laiku es aizdevu projām

Osvaldu. Viņš jau bija septītajā gadā un sāka visu ko ievērot

un jautāt, kā bērni mēdz darīt. To visu es nevarēju panest,

Manders. Man likās, ka bērns saindēsies, jau elpojot vien

šajā apgānītajā mājā. Tādēļ es viņu aizdevu projām. Un nu

jūs arī saprotat, kādēļ tas šeit nekad nedrīkstēja spert soli, ka-

mēr viņa tēvs bija dzīvs. Neviens cilvēks nezina, ko man tas

maksāja.

Mācītājs Manderss. Jūs gan esat izbaudījusi dzīves rūgtumu!

Alvinga kundze. Es to nekad nebūtu varējusi izturēt, ja man nebūtu

bijis savs darbs. Jā, to gan es drīkstu sacīt, ka es esmu strā-

dājusi! Visi šie zemes platības paplašinājumi, visas labierī-

cības, visi derīgie jaunievedumi, par kuriem Alvings mantoja

slavu un pateicību, — vai jūs domājat, ka viņam uz to nesās

prāts? Viņam, kas cauru dienu gulēja uz dīvana, lasīdams

muižniecības almanachu! Ne, tagad es jums pateikšu arī vēl

to: tā biju es, kas viņu sasparoja, kad tam reizēm atausa kāds

gaišāks brīdis; tā biju es, kam atkal bija jāvelk viss vezums,

kad viņš no jauna metās savas izvirtībās vai bruktin sabruka

aiz posta un nespēka.

Mācītājs Manderss. Un tādam vīram jūs ceļat pieminekli?

Alvinga kundze. Te jūs redzat, kāds spēks ir sliktai sirdsapziņai.

Mācītājs Manderss. Sliktai —? Kā jūs to domājat?

Alvinga kundze. Man vienmēr likās, ka citādi nevar būt: patiesība

reiz nāks gaismā, un ļaudis tai ticēs. Patversmei vajadzēja

izklaidēt visas baumas un iznīcināt visas šaubas.

Mācītājs Manderss. Un jūs savu mērķi droši vien esat sasniegusi,

Alvinga kundze.

Alvinga kundze. Un tad man bija ari vēl viens iemesls. Es negri-

bēju, ka Osvalds, mans dēls, kaut ko mantotu no sava tēva.

Mācītājs Manderss. Tātad no Alvinga kapitala —?

Alvinga kundze. Jā. Tās sumas, kuras es gadu pēc gada dāvināju

šai patversmei, ir tā nauda — es esmu to sīki izrēķinājusi —

tā nauda, kas savā laikā leitnantu Alvingu padarīja par izde-

vīgu precinieku.

Mācītājs Manderss. Es jūs nesaprotu

Alvinga kundze. Tā bija pirkšanas suma. Es negribu, ka šī nauda

nonāk Osvalda rokās. Lai mans dēls visu saņem no manis.

Osvalds Alvings nāk pa otrajām durvīm pa labi; cepuri un mēteli

viņš atstājis ārpusē.

Alvinga kundze viņam pretī. Vai tu jau esi atpakaļ? Manu mīļo

mīļo puisīt!

Osvalds. Jā. Ko tādā mūžīgā lietū lai ārā dara? Bet es dzirdu,

ka mēs drīz sēdīšoties pie galda. Tas ir lieliski!

Regīna no ēdamistabas ar paku rokā. Kundzei pienākusi paka. Pa-

sniedz to viņai.

Alvinga kundze, paskatīdamās uz mācītāju Mandersu. Laikam svētku

dziesmas rītdienai.

Mācītājs Manders. Hm —

Regīna. Arī galds ir uzklāts.

Alvinga kundze. Labi; mēs tūliņ nāksim; es tikai gribēju — sāk

atraisīt paku.

Regīna Osvaldam. Vai Alvinga kungs vēlas balto vai sarkano port-

vīnu?

Osvalds. Tiklab vienu, kā otru, Engstrana jaunkundze.

Regīna. «Bien.» Labi, Alvinga kungs. Viņa ieiet ēdamistabā.

Osvalds. Es palīdzēšu atkorķēt pudeles. Arī ieiet ēdamistabā; durvis

paliek pusviru.

Alvinga kundze, attaisījusi paku. Jā, pareizi; tās ir svētku dziesmas,

mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss, rokas salicis. Kā lai es rīt ar priecīgu prātu no-

runāju savu svētku runu, to es —!

Alvinga kundze. Ak, gan jau jūš atradīsiet kaut kādu izeju.

Mācītājs Manderss klusi, lai viņu ēdamistabā nevarētu dzirdēt. Jā,

mēs taču nedrīkstam sacelt satraukumu.

Alvinga kundze klusā, bet noteiktā balsī. Nē. Bet tad ari reiz šai

garajai, nejaukajai komēdijai būs beigas. Sākot ar parītdienu,

man būs tā, it kā mirušais šajā mājā nekad nebūtu dzīvojis.

Šeit nebūs neviens cits kā vienīgi mans zēns un viņa māte.

Ēdamistabā dzirdams troksnis, kāds ceļas, apgāžot krēslu; vienlaikus

dzirdama

Regīnas balss, kas asā tonī čukst. Osvald! Vai tu esi negudrs? Laid

mani!

Alvinga kundze satrūkstas. A —! Stīvu skatienu, kā ārprātā, viņa

raugās uz pusatvērtajām durvīm. Osvaldu ēdamistabā dzird

klepojam un dungojam. Tiek atkorķēta pudele.

Mācītājs Manderss satraukts. Ko tad tas nozīmē! Ko tas nozīmē,

Alvinga kundze?

Alvinga kundze aizsmakusi. Spoki. Puķu istabas pāris — spokojas.

Mācītājs Manderss. Ko jūs sakāt! Regīna —? Viņa ir —?

Alvinga kundze. Jā. Nāciet! Neviena vārda! Viņa pieķeras mācītā-

jam Mandersam pie rokas un grīļodamās iet uz ēdamistabu.

OTRAIS CĒLIENS

Ta pati istaba. Lietainas dienas migla joprojām smagi gulstas par apkartni.

Mācītājs Manderss un Alvinga kundze nāk no ēdamistabas.

Alvinga kundze vēl durvīs. Veseli ēduši, mācītāja kungs! Runā uz

ēdamistabas pusi. Vai tu nenāksi pie mums, Osvald?

Osvalds ēdamistabā. Nē, paldies. Es domāju drusku iziet ārā.

Alvinga kundze. Jā, ej vien. Patlaban tieši tāds brītiņš, kad ne-

līst. Aizver ēdamistabas durvis, pieiet pie priekšistabas durvīm

un sauc. Regīna!

Regīna ārā. Jā, kundze?

Alvinga kundze. Ej lejā gludināmā istabā un palīdzi vīt vainagus!

Regīna. Labi, kundze.

Alvinga kundze pārliecinās, vai Regīna aizgājusi; tad viņa aizver

durvis.

Mācītājs Manderss. Viņš taču, tur būdams, neko nevar dzirdēt?

Alvinga kundze. Neko, ja durvis ir ciet. Turklāt viņš taču ies ārā.

Mācītājs Manderss. Es vēl aizvien esmu kā samulsis. Nemaz ne-

saprotu, kā varēju norīt kaut kumosu no gardās maltītes.

Alvinga kundze apvaldītā nemierā staigā šurp un turp. Es arī ne.

Bet ko lai tagad dara?

Mācītājs Manderss. Jā, ko lai dara? Patiesi — es nezinu. Man nav

itin nekādu piedzīvojumu šādās lielās.

Alvinga kundze. Es esmu pārliecināta, ka vēl nekāda nelaime nav

notikusi.

Mācītājs Manderss. Nē, — lai dievs pasargā! Bet nepieļaujamas

attieksmes tās tomēr ir.

Alvinga kundze. Ticiet droši — tas viss lik tāds nenozīmīgs untums

no Osvalda puses.

Mācītājs Manderss. Jā, es — kā jau teicu — šādās lietās esmu,

nepraša, bet man tomēr liekas —

Alvinga kundze. Laukā no mājas viņa tomēr jādabū. Un tūliņ pat.

Tas ir pavisam skaidrs.

Mācītājs Manderss. Jā, zināms.

Alvinga kundze. Bet uz kurieni viņu sūtīt? Mēs taču nevaram uz-

ņemties atbildību, ja —

Mācītājs Manderss. Uz kurieni? Nu, protams, uz mājām, pie viņas

tēva.

Alvinga kundze. Pie kā — jūs sakāt?

Mācītājs Manderss. Pie viņas- Nē, Engstrans taču nav-

Ak dievs, kundze, kā tas ir iespējams? Varbūt jūs tomēr mal-

dāties.

Alvinga kundze. Diemžēl, ne; es nemaldos. Johannai vajadzēja man

atzīties, un Alvings neko nevarēja noliegt. Cits nekas neat-

lika kā visu noslēpt.

Mācītājs Manderss. Jā, tas gan bija vienīgais, ko varēja darīt.

Alvinga kundze. Meitene tika tūliņ atlaista un saņēma diezgan prāvu

sumu, lai pagaidām klusētu. Par pārējo viņa gādāja pati, kad

tā aizbrauca uz pilsētu. Viņa atjaunoja vecu pazīšanos ar

galdnieku Engstranu, jādomā, arī ieminējās, cik daudz tai nau-

das, un viņam kaut ko iestāstīja par kādu ārzemnieku, kas

tovasar it kā bijis šeit iebraucis ar savu jachtu. Tad viņus pa

kaklu pa galvu salaulāja. Jā, jūs jau pats viņus laulājāt.

Mācītājs Manderss. Bet kā tad lai es to izskaidroju —? Es labi

atceros, ka Engstrans bija atnācis runāt par laulībām. Viņš

bija tik satriekts un sevi tā tiesāja par vieglprātīgo rīcību, kādā

bija vainojams viņš un viņa līgava.

Alvinga kundze. Jā, viņam taču vaina bija jāuzņemas.

Mācītājs Manderss. Bet tāda liekulība! Un pret mani! To gan es

par Jēkabu Engstranu nekad nebūtu domājis. Nu, es viņu pa-

matīgi ņemšu uz grauda; uz to lai viņš sataisās. — Un šāda

laulība taču ir arī netikumīga! Naudas dēļ! Cik liela suma bija

meitenes rīcībā?

Alvinga kundze. Trīssimt dālderu.

Mācītājs Manderss. Ko jūs domājat — par nieka trīssimt dālde-

riem iet un salaulāties ar kritušu sievieti!

Alvinga kundze. Ko tad jūs sakāt par mani, kas salaulājās ar kri-

tušu vīrieti ?

Mācītājs Manderss. Lai dievs ir žēlīgs — ko jūs runājat? Kritis

vīrietis!

Alvinga kundze. Vai jūs domājat, ka Alvings, kad es ar viņu stā-

jos pie altara, bija šķistāks par Johannu, kad Engstrans ar

viņu laulājās?

Mācītājs Manderss. Jā, bet tās taču ir tik loti dažādas lietas —

Alvinga kundze. Nepavisam ne. Ļoti dažādas bija tikai cenas; nieka

trīssimt dālderi un vesels kapitals.

Mācītājs Manderss. Kā jūs to varat salīdzināt. Jūs taču bijāt pra-

sījusi padomu savai sirdij un saviem piederīgiem.

Alvinga kundze, viņā neskatīdamās. Man šķiet, jums bija jāzina,

kur mana sirds, kā jūs to saucat, toreiz bija aizmaldījusies.

Mācītājs Manderss vēsi. Ja es to būtu zinājis, es nebūtu kļuvis par

pastāvīgu viesi jūsu vīra mājā.

Alvinga kundze. Jā, tas nu ir viens kas tiesa, ka es pati sev padomu

netiku prasījusi.

Mācītājs Manders. Bet tomēr saviem tuviniekiem; tā, kā tas pie-

nākas; savai mātei un abām savām krustmātēm.

Alvinga kundze. Jā, tas ir taisnība. Tās trīs atrisināja uzdevumu

manā vietā. Ak, liekas gluži neticami, cik viegli viņām pa-

devās pierādīt, ka būtu tīrais neprāts atraidīt tādu bildinājumu.

Kaut mana māte tagad redzētu un zinātu, kāds visai šai go-

dībai gals!

Mācītājs Manderss. Par iznākumu nevienu nevar darīt atbildīgu.

Tas katrā ziņā ir skaidrs, ka jūsu laulība nodibināta pilnīgā

saskaņā ar likumīgo kārtību.

Alvinga kundze pie loga. Jā, likums un kārtība! Man bieži liekas,

ka taisni likums un kartība ir par cēloni visām nelaimem šaja

pasaulē. ,

Mācītājs Manderss. Nu jūs, Alvinga kundze, apgrēkojaties.

Alvinga kundze. Jā, ir iespējams; bet es vairs nevaru paciest visus

šos žņaugus un spaidus. Es nevaru! Man jāaizcīnās līdz brī-

vībai.

Mācītājs Manderss. Ko jūs ar to gribat teikt?

Alvinga kundze, ar pirkstiem bungodama pa palodzi. Es nedrīkstēju

pasaulei noslēpt Alvinga dzīves veidu. Bet toreiz man nebija

drosmes rīkoties citādi — arī sevis pašas dēļ ne. Tik gļēva

es biju.

Mācītājs Manderss. Gļēva?

Alvinga kundze. Ja ļaudis būtu dabūjuši ko zināt, viņi bulu sprie-

duši apmēram tā: nabaga vīrs, pilnīgi saprotams, ka las no-

dodas vaļīgai dzīvei, jo viņam taču ir tāda sieva, kas bēg

projām.

Mācītājs Manderss. Viņi būtu tā sprieduši ar zināmām tiesībām.

Alvinga kundze, cieši viņā raudzīdamās. Ja es būtu tā, kam man

vajadzētu būt, tad es pasauktu Osvaldu un teiktu: klausies,

mans dēls, tavs tēvs bija pagrimis cilvēks —

Mācītājs Manderss. Ak tu žēlīgais —

Alvinga kundze. — un tad es viņam pastāstītu visu, ko es pastās-

tīju jums — vārdu pa vārdam.

Mācītājs Manderss. Man par jums gandrīz vai jāuztraucas, kundze.

Alvinga kundze. Jā, es to zinu. Es taču to zinu! Es uztraucos pati,

par to domājot. Atiet no loga. Tik gļēva es esmu.

Mācītājs Manderss. Un to jūs saucat par gļēvumu, ka jūs darāt

tieši tā, kā jums jādara. Vai jūs esat aizmirsusi, ka bērnam

tēvs un māte jāgodā un jāmīl?

Alvinga kundze. Nerunāsim tik vispārīgi. Jautāsim tā: vai Osval-

dam kambarkungs Alvings jāgodā un jāmīl?

Mācītājs Manderss. Vai jūsu mātes sirdī nepaceļas kāda balss, kas

jums aizliedz satriekt sava dēla ideālus?

Alvinga kundze. Bet patiesība?

Mācītājs Manderss. Bet ideāli?

Alvinga kundze. Ak, ideāli, ideāli! Kaut cs tik nebūtu tik gļēva,

kāda es esmu.

Mācītājs Manderss. Nenievājiet ideālus, kundze, jo tas smagi at-

riebjas. Un vēl attieksmē uz Osvaldu. Osvaldam gan, diem-

žēl, nav diez kādu ideālu, bet tik daudz cs varēju noskārst, ka

tēvs viņam ir tāds ideāls.

Alvinga kundze. Tur jums ir taisnība.

Mācītājs Manderss. Un šādu priekšstatu jūs pati ar savām vēstulēm

viņā esat modinājusi un uzturējusi dzīvu.

Alvinga kundze. Jā. Pienākuma spiesta un aiz saudzības. Aiz šiem

iemesliem es savam zēnam esmu melojusi gadu pēc gada. Ak,

cik gļēva — cik g]ēva cs esmu bijusi!

Mācītājs Manderss. Jūs savam dēlam esat radījusi laimīgu iluziju»

Alvinga kundze, un to jūs nedrīkstat novērtēt pārāk zemu.

Alvinga kundze. Hm; kas to lai zina, vai tas maz ir tik labi. Bet

to gan es negribu, ka tas sāk pīties ar Regīnu. Lai viņš nabaga

meiteni nepadara nelaimīgu.

Mācītājs Manderss. Nē! Mans dievs, tas taču būtu drausmīgi!

Alvinga kundze. Ja es zinātu, ka viņš domā nopietni un ka tā būtu

viņa laime —

Mācītājs Manderss. Kā? Kas tad būtu?

Alvinga kundze. — bet tā jau nebūtu viņa laime, jo Regīna, diem-

žēl, nav tāda.

Mācītājs Manderss. Nu, kas tad būtu? Ko jūs domājat?

Alvinga kundze. Ja es nebūtu tik šausmīgi gļēva, kāda es esmu, tad

es viņam teiktu: preci viņu vai dariet, kā zināt, bet tikai ne

krāpt un mānīt.

Mācītājs Manderss. Ak tu žēlīgais —! Pat likumīgu laulību! Kaut

ko tik briesmīgu! Tik nedzirdētu!

Alvinga kundze. Jūs sakāt «nedzirdētu»? No visas tiesas, mācītāja

kungs, vai arī jums neliekas, ka tepat mūsu zemē ir vairāk

tādu laulātu pāru, kas savā starpā ir tikpat tuvi radi?

Mācītājs Manderss. Es jūs pilnīgi nesaprotu.

Alvinga kundze. Zināms, ka jūs mani saprotat.

Mācītājs Manderss. Nu, jūs domājat par iespējamiem gadījumiem,

kad — — Jā, protams, ģimenes dzīve ne aizvien ir tik tīra,

kādai tai vajadzētu būt. Bet to, ko jūs domājat, to taču nekad

nevar zināt, vismaz ne noteikti. Šeit turpretī . . . Jūs, māte bū-

dama, gribr.t pieļaut, ka jūsu —!

Alvinga kundze. Bet es taču to nemaz negribu! Es to nevaretu pie-

ļaut ne par kādu maksu; taisni to jau es saku!

Mācītājs Manderss. Tādēļ, ka jūs esot par gļēvu, kā jūs izteicāties.

Bet ja jūs nebūtu tik gļēva —! Mans kungs un dievs — tik

netikla kopdzīve!

Alvinga kundze. Jā, galu galā mēs taču visi no tādas kopdzīves

esam cēlušies, kā stāsta. Un kas tad to pasaulē tā iekārtojis,

mācītāja kungs?

Mācītājs Manderss. Šādus jautājumus es ar jums neiztirzāšu, Al-

vinga kundze. Tiem jums trūkst vajadzīgās izpratnes. Bet jūs

iedrošināties teikt, ka jūs esot par gļēvu —!

Alvinga kundze. Paklausieties, kā es to domāju. Es esmu bikla un

bailīga, tādēļ ka manī mīt kaut kas spokains, no kā es nekādi

nevaru atbrīvoties.

Mācītājs Manderss. Kā jūs teicāt?

Ah inga kundze. Kaut kas spokains. Kad es pirmīt ēdamistaba dzir-

dēju Regīnu un Osvaldu, man likās, ka man rādās spoki. Bet

gandrīz tā šķiet, ka mēs visi esam spoki, Manders. Mūsos spokojas ne tikai tas, ko mēs esam mantojuši no tēva un mātes,

bet arī visādi veci, miruši uzskati un visādi veci, miruši ticē-

jumi, kas gan vairs nedzīvo, bet mūsos tomēr vel mīt. Un mēs

no tiem nevaram atbrīvoties. Man tikai vajag paņemt rokā

avīzi un to palasīt, kad es jau redzu, ka starp rindām iezogas

spoki. Liekas, ka tādi spoki dzīvo visā mūsu zemē un to ir

tik daudz kā smilšu jūrmalā. Un tad — mums visiem tik šaus-

mīgi bail no gaismas.

Mācītājs Manderss. Ahā — tātad to mēs esam panākuši ar savu

lasīšanu. Skaisti augļi — patiesi! Ak, šie riebīgie, rīdigic brīv-

domātāju raksti!

Alvinga kundze. Jūs maldāties, mīļais mācītāj. Jūs pats mani pamu-

dinājāt sākt domāt. Un par to lai jums slava un pateicība.

Mācītājs Manderss. Es!

Alvinga kundze. Jā, kad jus mani piespiedāt pakļauties tam, ko jus

saucāt par pienākumu. Kad jūs teicāt un slavējāt kā taisnīgu

un pareizu to, pret ko sacēlās visa mana būtne — kā pret kaut

ko pretīgu. Tad es sāku pētīt jūsu mācību — pa vīlītei vien.

Es gribēju paraustīt vienu vienīgu mezglu, bet, kad es to biju

atraisījusi, tad izira viss. Un tad es nopratu, ka tas ir tikai

mašīnas šuvums.

Mācītājs Manderss. Un tāds būtu iznākums mana mūža visgrūtāka-

jai cīņai?

Alvinga kundze. Sauciet to labāk par savu visbēdīgāko neveiksmi.

Mācītājs Manderss. Tā bija mana mūža vislielākā uzvara, Helēne.

Uzvara pār sevi pašu.

Alvinga kundze. Tas bija noziegums pret mums abiem.

Mācītājs Manderss. Tas, ka es jums pavēlēju: «Sieva, ej atpakaļ

pie sava likumīgā vīra!», kad jūs bijāt nomaldījusies pie ma-

nis un saucāt: «Te es esmu, ņem mani!» Vai tas bija no-

ziegums?

Alvinga kundze. Jā, tā man liekas.

Mācītājs Manderss. Mēs viens otru nesaprotam.

Alvinga kundze. Vismaz tagad vairs ne.

Mācītājs Manderss. Nekad — nekad, pat savās visslepenākajās do-

mās es jūsos neesmu redzējis neko vairāk kā vienīgi cita vīra

sievu.

Alvinga kundze. Tiešām — vai jums tā liekas?

Mācītājs Manderss. Helēne —!

Alvinga kundze. Cik drīz cilvēks pats sev izgaist no atmiņas.

Mācītājs Manderss. Es gan ne. Es esmu tas pats, kas biju vienmēr.

Alvinga kundze citādā tonī. Jā, jā, jā — nerunāsim vairs par sendie-

nām. Jūs tagad esat līdz kaklam iestidzis komisijās un val-

dēs, un es te staigāju apkārt un cīnos ar spokiem, tiklab iek-

šējiem, kā ārējiem.

Mācītājs Manderss. Ar ārējiem es jums palīdzēšu tikt galā. Pēc

visa, ko es šodien ar šausmām no jums esmu dzirdējis, es varu

teikt, ka mana sirdsapziņa neatļauj atstāt ari turpmāk jūsu

mājā jaunu, nepiedzīvojušu meiteni.

Alvinga kundze. Kā jums liekas — vai nebūtu vislabākais, ja mēs

viņu izdotu pie vira, es domāju, labi izprecinātu?

Mācītājs Manderss. Bez šaubām. Man šķiet, ka tas būtu vēlams

no visādiem viedokļiem. Regīna taču tagad ir tai vecumā,

kad —; jā, es jau nu gan šajās lietās neesmu nekāds zinātājs,

bet —

Alvinga kundze. Regīna jau ļoti agri bija pieaugusi.

Mācītājs Manderss. Jā, vai nav tiesa? Man ir tā kā atmiņā, ka viņa

jau iesvētīšanas mācības laikā fiziski bija ļoti attīstīta. Bet pa-

gaidām viņai katrā ziņā jābrauc uz mājām; tēva uzraudzībā —.

Nē, Engstrans taču navKa viņš — ka viņš tā va-

rēja man apslēpt patiesību! Kāds klaudzina pie priekšistabas

durvīm.

Alvinga kundze. Kas tas varētu būt? — Lūdzu!

Engstrans svētdienas drēbēs, durvīs. Es ļoti lūdzu piedošanu, bet —

Mācītājs Manderss. Aha! Hm —

Alvinga kundze. Ak jūs tas esat, Engstran.

Engstrans. No kalponēm tur nevienas nebija, un tad es atļāvos

uzdrīkstēties pieklaudzināt pats.

Alvinga kundze. Nu jā, jā. Nāciet iekšā! Vai jūs ar mani vēlaties

runāt?

Engstrans ienāk. Nē, sirsnīgi pateicos. Es labprāt būtu parunājis

kādu vārdu ar mācītāju.

Mācītājs Manderss staigā šurp un turp. Hm; tā? Jūs gribat runāt

ar mani? Tiešām?

Engstrans. Jā, es dikti gribētu —

Mācītājs Manderss apstājas viņa priekšā. Vai es drīkstu jautāt, par

ko tas būtu?

Engstrans. Tas būtu par to, mācītāja kungs, ka nu mēs esam sa-

ņēmuši algu. Lielu lielais paldies, kundze. Un tagad mēs esam

ar visu galā; un tāpēc es domāju, — būtu ļoti skaisti un pie-

dienīgi, ja mēs, kas visu šo laiku tik godīgi kopā esam strādā-

juši, — es domāju, mums šovakar, kā pie beigām, vajadzētu

noturēt tādu mazu svētbrīdi.

Mācītājs Manderss. Svētbrīdi? Patversmē?

Engstrans. Jā. Ja nu mācītājs domā, ka tas nebūtu piedienīgi —

Mācītājs Manderss. Nē, tā es nedomāju vis, bet hm

Engstrans. Es pats vakaros esmu noturējis tādus mazus svēt-

brīžus —

Alvinga kundze. Tā?

Engstrans. Jā, šad un tad, tā sacīt, sirds uztaisīšanai. Bet es jau

esmu mazs, vienkāršs cilvēciņš, kam, ar dieva palīgu, nav to

īsto dāvanu, un tad es domāju, ja nu mācītājs Manderss taisni

ir šeit, tad —

Mācītājs Manderss. Redziet, galdniek Engstran, vispirms man jums

kaut kas jājautā. Vai jums ir attiecīgais noskaņojums šādai

sanāksmei? Vai jūsu sirdsapziņa ir tīra un skaidra?

Engstrans. Dievs pas, kas tad nu runās par sirdsapziņu, mācītāja

kungs.

Mācītājs Manderss. Tieši par to mums ir jārunā. Ko jūs man at-

bildēsiet?

Engstrans. Jā, sirdsapziņa — tā jau nu var gan arī būt nelaba —

kādreiz.

Mācītājs Manderss. Tātad jūs to atzīstat. Bet vai jūs man nevarētu

tā atklāti pateikt — kā tur ir ar to Regīnu?

Alvinga kundze ātri. Mācītāj!

Mācītājs Manderss, viņu apmierinādams. Ļaujiet man —

Engstrans. Ar Regīnu! Ak tu kungs, kā jūs mani nobiedējāt! Rau-

gās uz Alvinga kundzi. Regīnai taču nebūs lēcies nekas ļauns?

Mācītājs Manderss. Cerams, ka ne. Es vaicāju — kā tur īsti ir ar

jums un ar Regīnu? Jūs taču dēvē par viņas tēvu. Runājiet!

Engstrans nedroši. Ja — hm — mācītāja kungs jau zina, kā mums

toreiz iznāca ar dieva priekšā aizgājušo Johannu.

Mācītājs Manderss. Tagad lūdzu vairs nesagrozīt patiesību! Atstā-

jot dienestu, jūsu nelaiķe sieva Alvinga kundzei visu pateikusi.

Engstrans. Nu, tad taču —! Vai viņa tiesām to darījusi?

Mācītājs Manderss. Tātad jūs esat atmaskots, Engstran.

Engstrans. Un viņa, kas tik svēti nozvērējās un nolādējās —

Mācītājs Manderss. Nolādējās?

Engstrans. Nē, viņa tikai nozvērējās, bet tā īsti sirsnīgi.

Mācītājs Manderss. Un visus šos gadus jūs man esat slēpis patie-

sību. Man, kas jums visur un vienmēr tik ļoti ir ticējis.

Engstrans. To nu es, diemžēl, esmu darījis gan.

Mācītājs Manderss. Vai es to esmu pelnījis, Engstran? Vai es katrā

laikā neesmu bijis ar mieru jums līdzēt ar vārdiem un darbiem,

ciktāl tas man bija iespējams? Atbildiet! Vai tā nav bijis?

Engstrans. Man dažu labu reizīti būtu nogājies nelabi, ja mācītāja

Mandersa nebūtu bijis.

Mācītājs Manderss. Un tā jus man to atmaksājat! Jūs liekat man

ierakstīt nepareizas ziņas baznīcas grāmatās un ilgus gadus

noklusējat to, kas jums būtu bijis jāziņo tiklab manis, kā pa-

tiesības labad. Jūsu rīcība ir nepiedodama, Engstran, un, sā-

kot ar šo bridi, mūsu draudzība ir beigusies. '

Engstrans nopūzdamies. Jā, es saprotu, ka tā jābūt.

Mācītājs Manderss. Un kā jūs varat sevi attaisnot?

Engstrans. Vai viņai bija vēl vairāk apgānīties, laižot apkārt valo-

das? Kaut mācītāja kungs iedomātos, ka viņš ir tādā pašā

stāvoklī kā dieva priekšā aizgājušā Johanna —

Mācītājs Manderss. Es!

Engstrans. Ak tu kungs, es jau nedomāju gluži akurāt tādā pašā!

Bet es domāju, ja mācītāja kungam būtu par kaut ko jākau-

nas ļaužu acīs, kā mēdz sacīt. Mums, vīriešu cilvēkiem, neva-

jadzētu nabaga sievieti tik bargi tiesāt, mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss. Bet es jau to nemaz nedaru. Mani pārmetumi

taču vēršas pret jums.

Engstrans. Vai es drīkstētu mācītāja kungam druscīt kaut ko pa-

jautāt?

Mācītājs Manderss. Nu, jautājiet!

Engstrans. Vai tas nav godīgi un pareizi darīts no vīrieša puses,

ja tas paceļ kritušo?

Mācītājs Manderss. Jā, protams.

Engstrans. Un vai tas nav vīrieša pienākums turēt savu godīgo

vārdu?

Mācītājs Manderss. Zināms, bet —

Engstrans. Toreiz, kad Johanna bija kritusi nelaimē tā angļa —

jeb varbūt arī amerikaņa vai krieva — vainas dēļ, kā mēdz

sacīt, — jā, tad viņa atbrauca uz pilsētu. Nabadzīte, viņa man

jau vienu vai divas reizes bija parādījusi garu degunu, jo ta

skatījās tikai uz smukumu, un man, redziet, bija tā ķibele ar

to kāju. Mācītāja kungs laikam atceras, ka es reiz uzdrīkstē-

jos ieiet kādā danču krogā, kur jūrasbraucēji matroži nodevas

dzeršanai un žūpošanai, kā mēdz sacīt. Un, kad es viņus gri-

bēju pamācīt, lai tie uzsāk jaunu dzīvi —

Alvinga kundze pie Joga. Hm —

Mācītājs Manderss. Es zinu, Engstran. Tad rupjie cilvēki jus no-

grūda pa kāpnēm lejā. Par to nolikumu jūs man esat stāstījis.

Jūs savu kaiti nesat ar godu.

Engstrans. Es ar to neplātos, mācītāja kungs. Bet ko es gribēju

sacīt — tā nu viņa atnāca pie manis un man visu i/iilaslija ar

raudāšanu un zobu trīcēšanu, tā ka, man jāsaka, mnalāja

kungs, mani pārņēma žēlums, viņā klausoties.

Mācītājs Manderss. Vai tā bija, Engstran? Nu, un tad?

Engstrans. Jā, tad es viņai teicu tā: amerikanis mētājas pa jiiru

jūrām, un tu, Johanna, esi grēkā kritusi, es teicu, un tu esi ne-

šķīsts radījums. Bet Jēkabs Engstrans, es teicu, tas stāv uz

divām taisnām kājām; jā, to es domāju kā līdzību, mācītāja

kungs.

Mācītājs Manderss. Es jūs ļoti labi saprotu; runājiet tik tālāk.

Engstrans. Un tad es viņu pacēlu un godīgi ar to salaulājos, lai ne-

viens nedabūtu zināt, kā viņa nogrēkojusies ar ārzemniekiem.

Mācītājs Manders. Tas viss bija ļoti skaisti no jums. Es tikai to

nevaru atzīt, ka jūs varējāt atļauties ņemt naudu.

Engstrans. Naudu? Es? Ne pliku vērdiņu!

Mācītājs Manders it kā jautādams raugās uz Alvinga kundzi. Bet —!

Engstrans. Ak jā — pag, pag; tagad es atminos. Johannai bija gan

kādi graši. Bet par tiem es negribēju ne zināt. Pi tu, es teicu,

mamons ir grēka alga; nešķīsto zeltu — vai arī papīrnaudu,

kas tur nu bija, — to mēs iesviedīsim amerikanim acīs, es teicu.

Bet tas jau, mācītāja kungs, bija projām un diez kur jūrā

pazudis.

Mācītājs Manderss. Vai tiešām, mans labais Engstran?

Engstrans. Jā gan. Un tad mēs ar Johannu nospriedām to naudu

izlietot bērna audzināšanai, un tā ari notika. Un es varu no-

dot rēķinu par pēdējo grasi.

Mācītājs Manderss. Bet ar to taču tā lieta kļūst pavisam citāda.

Engstrans. Tā bija, mācītāja kungs. Un cs varu gan sacīt, ka es

Regīnai esmu bijis īstens tēvs, — cik tas nu bija manos spē-

kos, — jo es, diemžēl, esmu tikai vājš cilvēks.

Mācītājs Manderss. Nu, nu, manu mīļo Engstran —

Engstrans. Un to es varu sacīt, ka es bērnu esmu audzinājis un ar

Johannu dzīvojis mīlīgi un ka esmu viņu mācījis, paskubinājis

un norājis ar visu stingrību, la, ka stāv rakstīts. Bet nekad man

nav nācis prātā iet pie mācītājā Mandersa un lielīties un plā-

tīties, ka arī es šeit virs zemes esmu izdarījis labu darbu. Nē,

ja Jēkabam Engstranam ta notiek, tad viņš cieš klusu. Diem-

žēl, bieži tā nenotiek, to jau es zinu. Un, kad es aizeju pie

mācītāja Mandersa, tad man ir riku likām ko runāt par grēku

un ļaunumu, jo es saku, ko es jau pirmīt sacīju: sirdsapziņa

kādreiz var arī būt nelaba.

Mācītājs Manderss. Sniedziet man savu roku, Engstran!

Engstrans. Ak dievs, mācītāja kungs —

Mācītājs Manderss. Bez liekām valodām. Spiež viņam roku. Tā!

Engstrans. Un ja nu es drīkstētu tā mīļi un sirsnīgi mācītājam lūgt

piedošanu —

Mācītājs Manderss. Jūs? Nē, otrādi. Man jālūdz jums piedošana.

Engstrans. Dievs pas — nē!

Mācītājs Manderss. Jā, protams. Un to es daru no visas sirds. Pie-

dodiet, ka es varēju jūs tā nepazīt. Un ja man būtu iespējams

jums kaut kā parādīt savu patieso nožēlošanu un savu lab-

vēlību —

Engstrans. Vai mācītāja kungs to darītu?

Mācītājs Manderss. Ar vislielāko prieku.

Engstrans. Jā, tad nu tagad tiešām būtu izdevība. Ar to naudas

grasīti, ko es šeit esmu ietaupījis, es pilsētā gribēju ierīkot tādu

kā jūrnieku mītni.

Alvinga kundze. Jūs?

Engstrans. Jā, tā būtu tāda kā patversme, kā mēdz sacīt. Jūrniekam

ir tik daudz kārdinājumu, kad tas staigā pa sauszemi. Bet es

domāiu, manā namā tas būtu tā kā tēva ziņā.

Mācītājs Manderss. Ko jūs par to sakāt, Alvinga kundze?

Engstrans. Tik tiešām, man jau nav nekas liels, ko likt lietā; bet,

ja man kāds labdaris sniegtu palīdzīgu roku, tad —

Mācītājs Manderss. Jā, jā, to visu mēs vēl apsvērsim. Jūsu nodoms

man gaužām patīk. Bet ejiet tagad turp un sakārtojiet visu, un

aizdedziniet sveces, lai izskatās mazliet svinīgāki Un tad mēs

kopā spirdzināsimies ar dieva vārdu, mans mīļais Engstran,

jo tagad gan es ticu, ka jums ir attiecīgais noskaņojums.

Engstrans. Man arī tā šķiet. Nu tad ardievu, kundze, un paldies par

visu; un pieskatiet man labi to Regīnu! Izslauka asaru no acs.

Dieva priekšā aizgājušās Joliannas bērns — hm — tas ir tā

dīvaini — bet ir gluži tā, it kā viņš būtu ieaudzis manā sirdi.

Pitiesi, tā ir — jā gan. Viņš sveicina un iziet pa durvīm.

Mācītājs Manderss. Nu, Alvinga kundze, ko jūs tagad sakāt par

šo cilvēku? Tas bija pavisam kas cits, ko mēs patlaban dzir-

dējām.

Alvinga kundze. Tiešām, pavisam kas cits.

Mācītājs Manderss. Jūs redzat, cik ārkārtīgi jāpiesargās, ja grib

tiesāt savu tuvāko. Bet kas tas par lielu prieku, kad pārliecinās,

ka ir maldījies. Bet ko sakāt jūs?

Alvinga kundze. Es saku, ka jūs esat un paliekat liels bērns.

Mācītājs Manderss. Es?

Alvinga kundze uzliek viņām abas rokas uz pleciem. Un tad es vel

saku, ka man gribētos jūs apkampt abām rokām.

Mācītājs Manderss strauji raujas atpakaļ. Nē, nē — lai dievs jus

pasargā —! Tādas iekāres —

Alvinga kundze smaidīdama. Ak, no manis jums nav ko biticsl >

Mācītājs Manderss pie galda. Jums reizēm ir tik pārspīlēts izteik-

smes veids. Tagad es vispirms salikšu dokumentus un nogla-

bāšu tos savā somiņā. Dara to. Tā. Un tagad palieciet sveika!

Un, kad Osvalds būs pārnācis, tad skatieties abām acīm! Es

vēlāk atkal pienākšu. Viņš paņem savu cepuri un iziet pa prieki-,

istabas durvīm.

Alvinga kundze nopūšas, paskatās brītiņu pa logu, drusku pakārto

istabu un grib ieiet ēdamistabā, bet ar apslāpētu kliedzienu

apstājas durvīs. Osvald, vai tu vēl sēdi pie galda?

Osvalds ēdamistabā. Es tik gribu izsmēķēt savu cigāru.

Alvinga kundze. Es domāju, ka tu esi izgājis pastaigāties.

Osvalds. Tādā laikā?

Noskan glāze. Alvinga kundze atstāj durvis va/ā un apsēžas ar savu

adīkli uz sofas pie loga.

Osvalds ēdamistabā. Vai tas nebija mācītājs Manderss, kas nupat

aizgāja?

Alvinga kundze. Jā, viņš aizgāja uz patversmi.

Osvalds. Hm. Atkal noskan glāze un karafe.

Alvinga kundze norūpējusies paskatās uz viņu. Mī]ais Osvald, ar

liķieri esi uzmanīgs. Tas ir stiprs.

Osvalds. Bet labs pret drēgnuma sajūtu.

Alvinga kundze. Vai tu labāk negribētu ienākt pie manis?

Osvalds. Tur taču es nedrīkstu smēķēt.

Alvinga kundze. Cigārus tu vari smēķēt, kā tu labi zini.

Osvalds. Jā, jā, tad es nākšu. Tikai vēl vienu mazu lāsīti.- Tā.

Viņš ienāk istabā ar cigāru roka un aizver aiz sevis durvis,

īss klusuma brīdis.

Osvalds. Uz kurieni mācītājs aizgāja?

Alvinga kundze. Es tev jau teicu — uz patversmi.

Osvalds. Ak jā, pareizi.

Alvinga kundze. Tev nevajadzētu tik ilgi sēdēt pie galda, Osvald.

Osvalds, turēdams cigāru aiz muguras. Bet tas man liekas tik jauki,

māt. Glāsta un paijā viņu. Iedomājies — man, kas pārbraucis

mājās, — sēdēt pie mātes galda matēs istabā un ēst mātes garšīgos ēdienus.

Alvinga kundze. Manu mīļo mīļo puisīt!

Osvalds mazliet nepacietīgi, staigādams un smēķēdams. Un ko Jai

es te citu daru? Uzsākt es neko nevaru —

Alvinga kundze. Jā, vai tas tev nav iespējams?

Osvalds. Kad ara tik peleks? Kad cauru dienu neredz nevienu sau-

les staru? Staigādams pa istabu. Ak, nevarēt strādāt —!

Alvinga kundze. Vai tu biji visu labi pārdomājis, kad tu nolēmi

braukt mājās?

Osvalds. Jā, māt; man bija jābrauc.

Alvinga kundze. Jo es desmitreiz labāk pieciešu laimi redzēt tevi

šeit mājās nekā kad tevi —

Osvalds, apstādamies pie galda. Bet saki man, māt, — tai tā tev

tiešām ir tik liela laime, ka es esmu mājās?

Alvinga kundze. Un tā man neesot laime!

Osvalds, burzīdams avīzi. Es domāju, ka tas tev varētu būt tikpat

kā vienalga, vai es te esmu vai ne.

Alvinga kundze. Un tava sirds tev atjauj to pateikt savai mātei,

Osvald?

Osvalds. Bet līdz šim taču tu varēji tik labi dzīvot bez manis.

Alvinga kundze. Jā, es dzīvoju bez tevis; tas ir tiesa.

Klusums. Pamazām metas krēsla. Osvalds staigā šurp un turp pa

istabu. Cigāru viņš ir nolicis.

Osvalds apstājas pie Alvinga kundzes. Māt, vai es drīkstu apsēs-

ties tev blakus?

Alvinga kundze pavirzās sāņus. Jā, nāc, manu mīļo puisīt.

Osvalds apsēžas. Man tev kaut kas jāsaka, māt.

Alvinga kundze ar interesi. Nu saki!

Osvalds ar stīvu skatienu raugās uz priekšu. Jo es vairs nevaru to

panest.

Alvinga kundze. Ko tad? Kas tas ir?

Osvalds tāpat kā iepriekš. Es nevarēju sadūšoties tev par to rakstīt;

un kopš es esmu mājās —

Alvinga kundze tver viņu aiz rokas. Osvald, kas tas ir?

Osvalds. Gan vakar, gan šodien es lūkoju šīs domas nobīdīt pie

malas — no tām atkratīties. Bet tas nav iespējams.

Alvinga kundze pieceļas kājās. Tagad tev man viss jāpasaka, Os-

vald!

Osvalds velk viņu atkal uz soju. Paliec sēžot, tad es mēģināšu tev

to pateikt. Es tik ļoti sūdzējos par nogurumu 110 ceļa

Alvinga kundze. Nu jā! Un tad?

Osvalds. Bet tā nav mana īstā kaite; nevis parasts nogurums

Alvinga kundze grib trūkties kājās. Tu taču neesi slims, Osvald!

Osvalds, viņu atturēdams. Paliec sēžot, māt! Uzņem to mierīgi! Es

neesmu arī tā īsti slims; ne tā, kā to palaikam saprot, ja saka

«slims». Ar abām rokām apņem galvu. Māt, es esmu garīgi

salauzts — iznīcināts, es nekad vairs nevarēšu strādāt! Turēdams rokas sejai priekšā, viņš metas viņas klēpī un sāk skali šņukstēt.

Alvinga kundze nobā'ējusi, trīcēdama. Osvald, paskaties uz manil

Nē, ne, tas nav tiesa!

Osvalds izmisis paskatās uz viņu. Nekad vairs nevarēt strādāt! Ne-

kad — nekad! Būt dzīvam mironim! Māt, vai tu kaut ko tik

briesmīgu vari iedomāties?

Alvinga kundze. Mans nelaimīgais zēns! Kā tad tas tev uznāca?

Osvalds paceļas atkal sēdus. Jā, taisni to es nekādi nevaru aptvert

un saprast. Es nekad neesmu nodevies izlaidīgai dzīvei. Ne-

kādā ziņā ne. To tu nedrīksti par mani domāt, māt! To es ne-

kad neesmu darījis.

Alvinga kundze. Es arī to nedomāju, Osvald.

Osvalds. Un tomēr tā mani piemeklējusi — ši briesmīgā nelaime!

Alvinga kundze. Gan tas atkal pāries, manu mijo, dārgo puisīt. Tas

nav nekas cits kā pārpūlēšanās. Tici man!

Osvalds drūmi. Sākumā cs arī tā domāju, bet tā nav.

Alvinga kundze. Izstāsti man visu — galu no gala.

Osvalds. To es arī gribu darīt.

Alvinga kundze. Kad tu to pirmo reizi pamanīji?

Osvalds. Tas bija Parizē, drīz pēc tam, kad es pēdējo reizi biju

bijis mājās. Es saku just drausmīgas sāpes galvā, visvairāk

pakausī, kā man šķita. Man likās, it ka kāds man mauktu virsū

šauru dzelzs gredzenu.

Alvinga kundze. Un tad?

Osvalds. Iesākumā es domāju, ka tas ir tās pašas galvassāpes, kas

mani tik ļoti mocīja pusaudža gados.

Alvinga kundze. Jā, jā —

Osvalds. Bet tā nebija. To es nopratu drīz vien. Es vairs nevarēju

strādāt. Es gribēju uzsākt lielu gleznu, bet bija tā, it kā man

vairs nebūtu spēju; mans spēks bija kā salauzts; es nevarēju

sakārtot savas domas; man uznāca reibonis — griezās galva.

Ak, tas bija šausmīgs stāvoklis! Beidzot es atsaucu ārstu, un

no viņa es dabūju zināt patiesību.

Alvinga kundze. Kā tu to domā?

Osvalds. Tas bija viens no Parizes ievērojamākajiem ārstiem. Man

vajadzēja viņam izstāstīt, kādas man bija sajūtas; un tad viņš

sāka daudz ko jautāt, kam ar to visu nebija nekāda sakara,

kā man likās; es nesapratu, ko viņš īsti gribēja —

Alvinga kundze. Nu?

Osvalds. Pēdīgi viņš sacīja: jau no pašas dzimšanas jūs esat it kā

tārpu saēsts; viņš lietoja tieši šo vārdu — «vermoulu».

Alvinga kundze ar interesi. Ko viņš ar to domāja?

Osvalds. Es arī to nesapratu un lūdzu viņu man to paskaidrot. Un

tad tas vecais ciniķis teica — dūri vīstīdams — ak —!

Alvinga kundze. Ko viņš teica?

Osvalds. Viņš teica: tēvu grēki tiek piemeklēti pie bērniem.

Alvinga kundze lēnām pieceļas. Tēvu grēki —

Osvalds. Es tikko viņam neiecirtu pliķi —

Alvinga kundze staigā pa istabu. Tēvu grēki —

Osvalds, drūmi smaidīdams. Jā, ko tu par to saki? Es viņam, pro-

tams, apgalvoju, ka par tādām lietām nevar būt ne runas. Bet

vai tu domā, ka viņš man ticēja? Nē, tas palika pie savām

domām, un tikai tad, kad es paņēmu tavas vēstules un pārtul-

koju visas tās vietas, kur tu piemini tēvu —

Alvinga kundze. Tad —?

Osvalds. Jā, tad viņam, protams, bija jāieskata, ka viņš ir maldī-

jies. Un tad es dabūju zināt patiesību. Neaptveramo patiesību!

Es neesot drīkstējis nodoties jaunības priekiem, jaukajai, lai-

mīgajai dzīvei draugu pulkā. Tā man neesot bijusi pa spēkam.

Tātad paša vaina!

Alvinga kundze. Osvald! Ai nē — netici tam!

Osvalds. Cita izskaidrojuma neesot, viņš teica. Tas ir tas bries-

mīgākais. Nedziedināms — pazudināts uz visu mūžu — aiz

paša neapdomības. Ko visu es negribēju sasniegt — es nedrīk-

stu par to ne domāt — nevaru par to domāt. Ak, kaut es va-

rētu no jauna sākt dzīvot — padarīt to visu par nebijušu! Viņš

nometas ar seju uz sofas.

Alvinga kundze staigā šurp un turp, ar sevi cīnīdamās, rokas lau-

zīdama.

Osvalds pēc brīža paceļ acis; paliek pusguļus, uz elkoņa atspiedies.

Kaut tas vismaz būtu iedzimts, kaut kas, pie ka pat» nav vai-

nīgs. Bet tā! Tik nekrietnā, neapdomāta, vieglprātīgā veidā

aizsviest projām savu laimi, savu nākotni, savu d/ivi un visu

citu pasaulē!

Alvinga kundze. Nē, nē, manu mīļo, dārgo puisīt! Tas nav icipti-

jams! Noliecas pār viņa. Ar tevi nav tik briesmīgi, ka tu iedo-

mājies.

Osvalds. Ak, tu nezini! Uzlec kājās. Un tad vēl tas, māt, ka man

tev jāsagādā šīs raizes. Daudzreiz esmu gandrīz vai gribējis

un vēlējies, lai es tev nebūtu tik dārgs.

Alvinga kundze. Man, Osvald! Mans vienīgais dēls! Vienīgais, kas

man šeit pasaulē ir un pieder! Vienīgais, kas man ir dārgs!

Osvalds satver viņas abas rokas un skūpsta tās. Jā, jā, es jau to

redzu. Kad es esmu mājās, tad es to redzu. Un tas man ir

gandrīz visgrūtākais. Bet . tagad tu to zini. Un šodien par to

vairs nerunāsim. Es to nevaru panest, ja man ilgāku laiku no

vietas par to jādomā. Staigā pa istabu. Dod man kaut ko dzert,

māt!

Alvinga kundze. Dzert? Ko tad tu tagad gribi dzert?

Osvalds. Ak, vienalga, ko. Tev taču laikam ir auksts punšs mājās.

Alvinga kundze. Jā, bet mans mīļais Osvald —!

Osvalds. Nepretojies, māt! Esi nu tik laba! Man vajag kaut kā,

kas palīdz aizskalot visas šīs uzmācīgās domas. Ieiet puķu

istabā. Un tad — cik te ir tumšs!

Alvinga kundze pavelk zvana auklu laba ja pusē.

Osvalds. Un šis mūžīgais lietus. Tas jau var līt nedēļām un mēne-

šiem. Nekad neviena saules stara. Es neatceros, ka es, mājās

būdams, jebkad būtu redzējis sauli spīdam.

Alvinga kundze. Osvald, — tu domā no manis aizbraukt!

Osvalds. Hm . . . grūti nopūšas. Es neko nedomāju. Es nevaru ne

par ko domāt. Pusbalsī. Es to nemaz nemēģinu darīt.

Regīna no ēdamistabas. Vai kundze zvanīja?

Alvinga kundze. Jā, ienes lampu!

Regīna. Tūliņ, kundze. Tā jau ir iededzināta. Aiziet.

Alvinga kundze pieiet pie Osvalda. Osvald, neslēp man neko!

Osvalds. Es jau to nedaru, māt. Pieiet pie galda. Man liekas, es

esmu tev ļoti daudz pateicis.

Regīna ienes lampu un noliek to uz galda.

Alvinga kundze. Klausies, Regin, tu varētu mums atnest puspu-

deli šampanieša.

Regīna. Labi, kundze. Atkal aiziet.

Osvalds saņem Alvinga kundzes galvu. Tā ir pareizi. Es jau zināju,

ka māte neļaus savam zēnam ciest slāpes.

Alvinga kundze. Manu mīļo nabaga Osvald! Kā gan lai es spētu

tev tagad ko atteikt!

Osvalds dzīvi. Vai tā ir, māt? Vai tu tiešām tā domā?

Alvinga kundze. Kā? Ko?

Osvalds. Ka tu nespētu man neko atteikt?

Alvinga kundze. Bet mīļo Osvald —

Osvalds. Kš!

Regīna atnes paplāti ar puspudeli šampanieša un divām glāzēm.

kuras viņa noliek uz galda. Vai lai es atkorķēju?

Osvalds. Nē, paldies, to es izdarīšu pats. Regīna atkal aiziet.

Alvinga kundze piesēžas pie galda. Ko tu domāji — ko lai es tev

neatteicot?

Osvalds, rīkodamies ap pudeli. Vispirms vienu glāzi — vai divas.

Korķis atsprāgst; viņš pielej vienu glāzi un grib pieliet arī otru.

Alvinga kundze tur roku virs glāzes. Paldies, man ne.

Osvalds. Nu, tad man. Viņš izdzer glāzi, pielej to no jauna un

atkal izdzer; tad viņš piesēžas pie galda.

Alvinga kundze gaidīdama. Nu?

Osvalds, uz viņu neskatīdamies. Klausies, saki man — jūs ar mā-

cītāju Mandersu man likāties pie galda tādi savādi — hm,

tādi mazrunīgi.

Alvinga kundze. Vai tu to ievēroji?

Osvalds. Jā. Hm — pēc īsa klusuma brīža — pasaki man, — ko

tu domā par Regīnu?

Alvinga kundze. Ko es domāju?

Osvalds. Jā. Vai viņa nav jauka?

Alvinga kundze. Mīļo Osvald, tu viņu nepazīsti tik labi kā es.

Osvalds. Nu?

Alvinga kundze. Regīna, diemžēl, pārāk ilgi nodzīvojusi pie sava

tēva. Man vajadzēja viņu drīzāk paņemt pie sevis.

Osvalds. Jā, bet vai nav jauki uz viņu paskatīties, māt? Pielej savu

glāzi.

Alvinga kundze. Regīnai ir daudzas un lielas vainas.

Osvalds. Nu jā, un kas par to? Dzer atkal.

Alvinga kundze. Bet ar visu to es viņu labi ieredzu; un man par

viņu jāatbild. Es neparko negribētu, ka viņai gadītos kas ļauns.

Osvalds uzlec kājās^ Māt, Regīna ir mans vienīgais glābiņš!

Alvinga kundze pieceļas. Kā tu to domā?

Osvalds. Viens pats es nevaru panest šīs dvēseles mokas.

Alvinga kundze. Vai tev nav tava māte, kas var tev palīdzēt 1as

panest?

Osvalds. Jā, tā es arī domāju un tādēļ atgriezos mājās pie tevis.

Bet tā tomēr nav iespējams. Es redzu, ka tā nav iespējams.

Es nevaru izturēt šejienes dzīvi.

Alvinga kundze. Osvald!

Osvalds. Man jādzīvo citādi, māt. Tādēļ man jābrauc projām no

tevis. Es negribu, ka tev tas pastāvīgi jāredz.

Alvinga kundze. Mans nelaimīgais zēns! Bet, Osvald, kamēr tu esi

tik slims kā tagad —

Osvalds. Ja tā būtu tikai slimība, tad jau es paliktu pie tevis, mat.

Jo tu man esi vislabākais draugs pasaulē.

Alvinga kundze. Jā, vai ne, Osvald? Es taču tas esmu!

Osvalds staigā nemierīgs apkārt. Bet ir vēl sirdsapziņas mokas, no-

žēlas un pārmetumi — un tad šis milzīgās bailes. Ak, šīs bries-

mīgās nāves bailes!

Alvinga kundze staigā viņam līdzi. Bailes? Kādas bailes? Ko tu

domā?

Osvalds. Ak, tev nevajag man tik daudz jautāt. Es nezinu. Es ne-

spēju tev to aprakstīt.

Alvinga kundze dodas uz skatuves labo pusi un pavelk zvana auklu.

Osvalds. Ko tu gribi?

Alvinga kundze. Es gribu, lai mans dēls top priecīgs; to es gribu.

Lai viņš tik daudz neprāto. Uz Regīnu, kas parādās durvīs.

Vēl vairāk šampanieša! Veselu pudeli. Regīna aiziet.

Osvalds. Māt!

Alvinga kundze. Vai tu domā, ka mēs te uz laukiem arī neprotam

dzīvot ?

Osvalds. Vai nav jauki uz viņu paskatīties? Kāds viņai augums!

Un cik tā ir veselīga!

Alvinga kundze piesēžas pie galda. Apsēdies, Osvald, un parunā-

simies tā mierīgi.

Osvalds apsēžas. Tu, māt, nezini, ka man jāizlīdzina Regīnai no-

darīta pārestība.

Alvinga kundze. Tev?

Osvalds. Vai maza neapdomība ja tu tā gribētu sacīt. Jāpie-

bilst — gan pavisam nevainīga. Kad cs pēdējo reizi biju

mājās —

Alvinga kundze. Jā?

Osvalds. — tad viņa man bieži jaulaja par Parizi, un es šo to

pastāstīju. Un man ir atmiņā, ka es viendien starp citu teicu:

«Vai jums pašai nepatiktu uz turieni aizbraukt?»

Alvinga kundze. Nu?

Osvalds. Es redzēju, ka viņa nosarka kā biete, un tad tā sacīja:

«Un kā vēl patiktu.» Jā, jā, es atbildēju, tas vēl var būt, vai

kaut ko līdzīgu.

Alvinga kundze. Un tad?

Osvalds. Es, protams, šo atgadījumu biju piemirsis, bet, kad es

aizvakar iejautājos, vai viņa priecājas, ka es tik ilgi būšu

mājās —

Alvinga kundze. Jā?

Osvalds. — tad viņa tā savādi uz mani paskatījās un vaicāja: «Bet

kas tad būs ar manu Parizes braucienu?»

Alvinga kundze. Ar viņas Parizes braucienu!

Osvalds. Un tad es nopratu, ka viņa to visu ņēmusi nopietni, ka tā

visu laiku par mani domājusi un sākusi mācīties franciski —

Alvinga kundze. Tad tāpēc -—

Osvalds. Māt, kad es redzeju viņu manā priekša stavam — jauko,

skaisto, svaigo meiteni, — agrāk es viņu taču nekad nebiju

ievērojis, — bet tagad, kad viņa tā stāvēja, lai mani, tā teikt,

ar atplestām rokām saņemtu —

Alvinga kundze. Osvald!

Osvalds. — es atskārtu, ka viņa ir mans glābiņš; jo es redzēju, ka

viņā ir dzīvesprieks.

Alvinga kundze pārsteigta. Dzīvesprieks? Vai tad tas spēj glābt?

Regīna nāk no ēdamistabas ar šampanieša pudeli. Lūdzu atvaino-

jiet, ka es paliku tik ilgi, bet man bija jāiet uz pagrabu. Uz-

liek pudeli uz galda.

Osvalds. Un atnes vēl vienu glāzi!

Regīna raugās viņā izbrīnījusies. Kundzes glāze ir tur, Alvinga

kungs.

Osvalds. Bet atnes vienu sev pašai, Regīn!

Regīna saraujas un zibens ātrumā bikli paskatās sāņus uz Alvinga

kundzi.

Osvalds. Nu?

Regīna klusām, vilcinādamās. Vai ar kundzes atļauju?

Alvinga kundze. Atnes glāzi, Regīn! Regīna aiziet uz ēdamistabu.

Osvalds. Vai tu esi ievērojusi, kāda viņai gaita? Tik vingra un

droša.

Alvinga kundze. Tas nenotiks, Osvald!

Osvalds. Tas ir jau nolemts. To taču tu redzi. Nav nekādas no-

zīmes pretoties.

Regīna nāk ar tukšu glāzi, kuru viņa patur rokā.

Osvalds. Apsēdies, Regīn!

Regīna it kā jautādama raugās Alvinga kundzē.

Alvinga kundze. Apsēdies vien!

Regīna apsēžas uz krēsla pie ēdamistabas durvīm, joprojām turē-

dama rokā tukšo glāzi.

Alvinga kundze. Osvald, ko tu nupat teici par dzīvesprieku?

Osvalds. Jā, māt, dzīvesprieks — par to jūs šajā zemē neko daudz

nezināt. No tā es šeit nekad neko nemanu.

Alvinga kundze. Arī tad ne, kad tu esi pie manis?

Osvalds. Mājās nekad ne. Bet to tu nesaproti.

Alvinga kundze. Tomēr, tomēr, man gandrīz liekas, ka tagad es to

saprotu.

Osvalds. Dzīvesprieks — un tad darbapricks. Jā, galu galā tas ir

viens un tas pats. Bet arī par to jūs neko nezināt.

Alvinga kundze. Tur tev varbūt taisnība. Osvald, pastāsti par to

vairāk!

Osvalds. Jā, pēc manām domām, cilvēkiem šeit iepotē pārliecību,

ka darbs ir lāsts un sods un dzīve nejauka, tā ka vislabākais

no tās tikt projām — jo ātrāk, jo labāk.

Alvinga kundze. Jā, bēdu ieleja. Un par tādu mēs dzīvi visiem spē-

kiem cenšamies pataisīt.

Osvalds. Bet par to tās pasaules cilvēki negrib ne zināt. Tādām

mācībām tur neviens vairs lāgā netic. 1 ur jau to vien, ka tu

esi pasaulē, izjūt kā bezgalīgu laimi. Mal, vai tu neesi ievē-

rojusi, ka visam, ko es esmu gleznojis, ir kaut kāds sakars ar

dzīvesprieku? Aizvien un arvien dzīvesprieks. Gaisma un saule,

un svētdienas noskaņa, un līksmas, priecīgas sejas. Tādēļ es

baidos palikt šeit mājās pie tevis.

Alvinga kundze. Tu baidies? No kā tad tu baidies, būdams pie

manis?

Osvalds. Es baidos, ka viss, kas manī plaukst, šeit neizvēršas par

nejaukumu.

Alvinga kundze, cieši viņā skatīdamas. Vai tu domā, ka tas no-

tiktu?

Osvalds. Es to zinu pavisam noteikti. Dzīvo to pašu dzīvi kā tur,

un tomēr tā nebūs tā pati dzīve.

Alvinga kundze, kas ar sasprindzinātu interesi klausījusies, piece-

ļas; ar lielām, domīgām acīm. Tagad es redzu sakarību.

Osvalds. Ko tu redzi?

Alvinga kundze. Tagad es to redzu pirmo reizi. Un tagad es varu

runāt.

Osvalds pieceļas. Māt, es tevi nesaprotu.

Regīna, kas arī ir piecēlusies. Vai lai es eju projām?

Alvinga kundze. Nē, paliec te. Tagad es varu runāt. Tagad tu

visu dabūsi zināt, manu zēn. Un tad tu varēsi izvēlēties. Osvald! Regīna!

Osvalds. Klusu! Mācītājs —

Mācītājs Manderss ienāk pa priekšistabas durvīm. Tā. Mēs pava-

dījām patiesi svētīgu brītiņu.

Osvalds. Mēs arī.

Mācītājs Manderss. Mums Engstranam jānāk talkā, ierīkojot šo

jūrnieku mītni. Regīnai jāpārvācas pie viņa un jāpalīdz —

Regīna. Nē, paldies, mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss, tikai tagad viņu pamanīdams. Ko —? Seit —

un ar glāzi rokā!

Regīna ātri noliek glāzi. «Pardon —!»

Osvalds. Regīna nāks man līdzi, mācītāja kungs.

Mācītājs Manderss. Jums līdzi! Jums!

Osvalds. Jā, kā mana sieva, ja viņa to prasa.

Mācītājs Manderss. Ak tu žēlīgais —!

Regīna. Es tur neko nevaru darīt, mācītāja kungs.

Osvalds. Jeb arī viņa paliks te, ja es palikšu.

Regīna neviļus. Te!

Mācītājs Manderss. Man jūsu dēļ jātop mēmam, Alvinga kundze.

Alvinga kundze. Nenotiks ne šā, ne tā; jo tagad es varu brīvi pa-

teikt visu.

Mācītājs Manderss. Bet to taču jūs negribēsiet! Nē, nē, nē!

Alvinga kundze. Jā, es gribu, un es varu. Un tomēr nekādi ideāli

netiks satriekti. S„

Osvalds. Māt, kas te no manis tiek slēpts?_

Regīna ausīdamās. Kundze! Vai "dzirdat! Arā kliedz! Viņa Idodas

uz puķu istabu un skatās pa logu.

Osvalds piesteidzas pie loga pa kreisi. Kas tur noliek? Kas tā par

blāzmu?

Regīna kliedz. Patversme deg!

Alvinga kundze metas pie loga. Deg!

Mācītājs Manderss. Deg? Nav iespējams. Es taču nupat tur biju.

Osvalds. Kur ir mana cepure? Ak, vienalga ! Tēva patversme —! Pa dārza durvīm izskrien aru.

Alvinga kundze. Manu lakatu, Regīn! Deg pilnās liesmās!

Mācītājs Manderss. Drausmīgi! Alvinga kundze, tur liesmo dieva sodība pār šo grēku namu!

Alvinga kundze. Jā, jā — droši vien. Nāc, Regīn! Viņa ar Regīnu

aizsteidzas caur priekšistabu.

Mācītājs Manderss sasit rokas. Un nav apdrošināts! Iziet pa tām pašām durvīm.

TREŠAIS CĒLIENS.

Tā pati istaba. Visas durvis va\ā. Lampa uz galda joprojām deg. Ārā ir tumšs.

Tikai iedibenē pa kreisi vājš uguns atspīdums. Alvinga kundze lielu lakatu

ap galvu stāv puķu istabā un skatās laukā. Regīna, tāpat lakatā ietinusies,

stāv mazliet aiz viņas.

Alvinga kundze. Viss nodedzis. Līdz pašiem pamatiem.

Regīna. Pagrabos vēl deg.

Alvinga kundze. Kādēļ Osvalds nenāk! Nav taču vairs ko glābt.

Regīna. Vai man nenoiet lejā un neaiznest viņam cepuri?

Alvinga kundze. Vai viņam pat cepure nav galvā?

Regīna rāda uz priekšistabu. Nē, tur tā karājas.

Alvinga kundze. Tad lai tā karājas. Tagad taču viņam jānāk

augšā. Es pati paskatīšos. Viņa iziet pa dārza durvīm.

Mācītājs Manderss nāk no priekšistabas. Vai Alvinga kundzes šeit

nav?

Regīna. Viņa nupat kā izgāja dārzā.

Mācītājs Manderss. Šī ir visbriesmīgākā nakts, kādu jebkad esmu

piedzīvojis.

Regīna. Jā, vai tā nav šausmīga nelaime, mācītāja kungs?

Mācītājs Manderss. Ak, nemaz nerunājiet! Es par to nedrīkstu ne

domāt.

Regīna. Bet kā tas varēja notikt?

Mācītājs Manderss. Nevaicājiet man, Engstrana jnunkundz! Kā lai

es to zinu? Vai jūs varbūt arī- ? Vai nepietiek ar to, ka

jūsu tēvs- ?

Regīna. Ko tad viņš?

Mācītājs Manderss. Ak, viņš mani galīgi samulsinājis!

Engstrans nāk caur priekšistabu. Mācītāja kungs!

Mācītājs Manderss izbijies pagriežas atpakaļ. Vai jūs man sckojal

arī te?

Engstrans. Jā, man tas jādara, velns parāvis! Ak tu dievs! Sis no

tikums ir tik nejauks, mācītāja kungs!

Mācītājs Manderss staigā šurp un turp. Diemžēl, diemžēl!

Regīna. Kas tad ir noticis?

Engstrans. Ak, tur vainojams svētbrīdis. Klusām. Nu mums put-

niņš rokā, mans bērns! Skaļi. Un man jābūt vainīgam, kad

mācītāja kungs izdara tādas lietas!

Mācītājs Manderss. Bet es jums saku, Engstran —

Engstrans. Bet tur taču neviens cits ar svecēm nerīkojās kā tikai

mācītā is.

Mācītājs Manderss apstājas. Jā, jūs to apgalvojat. Bet es tiešām

nevaru atcerēties, ka man būtu bijusi rokā svece.

Engstrans. Un es redzēju tik skaidri, ka mācītāja kungs paņēma

sveci, ar pirkstiem noknieba degļa galu un iemeta to taisni ēveļ-

skaidās.

Mācītājs Manderss. Un to jūs redzējāt?

Engstrans. Jā, to es noteikti redzēju.

Mācītājs Manderss. Tas man nav saprotams. Citkārt taču nav mans

paradums ar pirkstiem tīrīt sveci.

Engstrans. Jā, tas arī izskatījās ļoti nevīžīgi. Bet vai tad nu tīri tik

traki būs, mācītāja kungs?

Mācītājs Manderss nemierīgi staigā šurp un turp. Ak, nevaicājiet

man!

Engstrans staigā viņam līdzi. Un mācītāja kungs nav arī apdroši-

nājis?

Mācītājs Manderss, joprojām staigādams. Nē, nē, nē. Jūs taču

dzirdat.

Engstrans staigā viņam līdzi. Nav apdrošinājis. Un tad taisnā ceļā

iet un pielaiž uguni. Ak tu žēlīgais dievs, kas par nelaimi!

Mācītājs Manderss noslauka sviedrus no pieres. Jā, tā gan jums

jāsaka, Engstran.

Engstrans. Un ka tā bija jānotiek ar labdarības iestādi, kam, kā

mēdz sacīt, jābūt par svētību ir pilsētai, ir laukiem! Jādomā,

ka avīzes mācītāju nežēlos.

Mācītājs Manderss. Nē; tieši par to es domāju. Tas gandrīz tas

ļaunākais no visa. Visi šie naidīgie uzbrukumi un apvainojumi!

Ak, briesmīgi visu to iedomāties!

Alvinga kundze nāk no dārza. Viņu nevar pierunāt pārtraukt dzē-

šanas darbus.

Mācītājs Manderss. Ā jūs, kundze!

Alvinga kundze. Nu jums tomēr neiznāks teikt savu svētku runu,

mācītāj.

Mācītājs Manderss. Ak, es ar prieku būtu —

Alvinga kundze klusinātā balsī. Varbūt ir vislabāk, ka noticis tā,

kā notika. Patversme nenestu nekādu svētību.

Mācītājs Manderss. Jūs domājat, ka nenestu?

Alvinga kundze. Jūs domājat, ka nestu?

Mācītājs Manderss. Bet tomēr tā ir ārkārtīga nelaime.

Alvinga kundze. Runāsim par to īsi un skaidri kā par veikala da-

rījumu. Vai jūs gaidāt mācītāju, Engstran?

Engstrans pie priekšistabas durvīm. Jā gan.

Alvinga kundze. Tad atsēdieties tikmēr!

Engstrans. Paldies, es varu arī stāvēt.

Alvinga kundze mācītājam Mandersam. Jūs laikam brauksiet ar

tvaikoni?

Mācītājs Manderss. Jā. Tas atiet pēc stundas.

Alvinga kundze. Lūdzu esiet tik laipns un paņemiet visus papīrus

atkal līdzi! Es par šo lietu vairs negribu dzirdēt ne vārda. Man

tagad jādomā par ko citu.

Mācītājs Manderss. Alvinga kundze —

Alvinga kundze. Vēlāk es jums aizsūtīšu pilnvaru visu nokārtot pēc

sava prāta.

Mācītājs Manderss. Es to uzņemšos ļoti labprāt. Diemžēl, legata

pirmākais noteikums tagad taču pilnīgi jāgroza.

Alvinga kundze. Protams.

Mācītājs Manderss. Pagaidām domāju lietu nokārtot tā, ka Sulvīkas

platība piekrīt apriņķim. Zeme taču nekādā ziņā nevar būt

pilnīgi bez vērtības. To vienmēr var izlietot šā vai tā. Un pro-

centus no bankā noguldītās naudas es varbūt varētu lietderīgi

izmantot, atbalstīdams vienu vai otru pasākumu, kas būtu at-

zīstams par izdevīgu pilsētai.

Alvinga kundze. Kā jus gribat. Tagad man tas gluži vienalga.

Engstrans. Atcerieties manu jūrnieku mītni, mācītāja kungs!

Mācītājs Manderss. Jā, protams, tas ir kas svarīgs. Bet tas labi

jāpārdomā.

Engstrans. Velns, kas tur ko pārdomāt! Ak kungs Jēzus!

Mācītājs Manderss nopūzdamies. Un es taču nemaz nezinu, cik ilgi

drīkstēšu rīkoties šajā lietā. Vai sabiedrības domas mani ne-

piespiedīs atkāpties. Viss taču atkarājas no ugunsgrēka izmek-

lēšanas rezultātiem.

Alvinga kundze. Ko jūs sakāt?

Mācītājs Manderss. Un rezultātus nepavisam nevar paredzet.

Engstrans pieiet tuvāk. Nu protams. Jo šeit stāv Jēkabs Engstrans

un es.

Mācītājs Manderss. Jā, jā — bet?

Engstrans klusāk. Un Jēkabs Engstrans nav tas vīrs, kas cienījamu

labdari briesmu brīdī pametīs, kā mēdz sacīt.

Mācītājs Manderss. Jā, bet kā — mīļais?

Engstrans. Jēkabu Engstranu var salīdzināt ar glābēju eņģeli, mā-

cītāja kungs!

Mācītājs Manderss. Nē, nē, to es tiešām nevaru pieņemt.

Engstrans. Ā, būs tomēr jāpieņem. Es zinu vienu, kas jau reiz uz-

ņēmās vainu par ko citu.

Mācītājs Manderss. Jēkab! Spiež viņam roku. Jūs esat cilvēks, kādu

nav daudz. Nu, jums arī taps līdzēts tikt pie savas jūrnieku

mītnes; to jūs varat droši ticēt.

Engstrans grib pateikties, bet aiz aizkustinājuma nespēj to darīt.

Mācītājs Manderss uzkar somiņu uz pleciem. Un tagad uz oriekš i!

Mēs abi brauksim reizē.

Engstrans pie ēdamistabas durvīm, klusām Regīnai. Brauc man

līdzi, skuķi! Tu dzīvosi kā siers piena.

Regīna atmet galvu. «Mērci!» Viņa iziet priekšistabā un paņem mā-

cītāja mantas.

Mācītājs Manderss. Ardievu, Alvinga kundze! Un lai drīz jo drīz

šinī mājoklī ieviestos kartības un likumības gars!

Alvinga kundze. Sveiki, Manders! Redzēdama Osvaldu ienākam

pa dārza durvīm, viņa dodas uz puku istabas pusi.

Engstrans, kopā ar Regīnu palīdzēdams mācītājam apģērbt virs-

drēbes. Sveiks, mans bērns! Un, ja tev kaut kas notiktu, tad

tu zini, kur Jēkabs Engstrans atrodams. Klusām. Mazajā Os-

tas ielā, hm —! Alvinga kundzei un Osvaldam. Un jūrnieku

mītni sauks par «Kambarkunga Alvinga mājotni». Un, ja es

šajā mājā drīkstēju valdīt pēc sava prata, tad varu apsolīt, ka

tā būs nelaiķa kambarkunga cienīga.

Mācītājs Manderss. durvis. Hm-hm. Nāciet taču, mans mīļais Engstran! Sveiki, sveiki! Viņš un Engstrans iziet pa priekšistabas

durvīm.

Osvalds pieiet pie galda. Par kadu māju viņš runāja?

Alvinga kundze. Laikam par kaut kādu patversmi, ko viņš un mācītājs Manderss grib ierīkot.

Osvalds. Tā nodegs, tāpat kā viss, kas te ir.

Alvinga kundze. Kur tev cēlušās tādas domas?

Osvalds. Viss nodegs. Te nekas nepaliks pāri, kas atgādinātu tēvu.

Ari es sadegu.

Regīna skatās viņā ar izbrīnu.

Alvinga kundze. Osvald! Tu nedrīkstēji tur lejā tik ilgi palikt,

manu nabaga zēn!

Osvalds piesēžas pie galda. Man gandrīz liekas, ka tev taisnība.

Alvinga kundze. Ļauj man noslaucīt tavu seju, Osvald! Tu esi pa-

visam slapjš. Slauka viņa seju ar savu kabatas lakatiņu.

Osvalds lūkojas vienaldzīgi uz priekšu. Paldies, māt!

Alvinga kundze. Vai tu neesi noguris, Osvald? Vai tu varbūt gribi

gulēt?

Osvalds bailīgi. Nē, nē, — ne gulēt! Es nekad neguļu; es tik tā

izliekos. Drūmi. Gan jau tas drīz nāks.

Alvinga kundze raugās viņā noskumusi. Jā, tu tiešām esi slims,

manu dārgo puisīti.

Regīna ar interesi. Alvinga kungs ir slims?

Osvalds nepacietīgi. Aiztaisiet visas durvis! Šīs nāves bailes-

Alvinga kundze. Aiztaisi durvis, Regīn!

Regīna aiztaisa durvis un paliek stāvam pie priekšistabas durvīm.

Alvinga kundze noņem savu lakatu; Regīna dara to pašu.

Alvinga kundze piebīda krēslu pie Osvalda krēsla un piesēžas pie

viņa. Tā, tagad es sēdēšu pie tevis.

Osvalds. Jā. Un lai arī Regīna paliek šeit. Lai Regīna aizvien ir

pie manis. Tu taču man izdarīsi pakalpojumu, Regīn? Vai ne?

Regīna. Es nesaprotu —

Alvinga kundze. Pakalpojumu?

Osvalds. Jā, — tad, kad vajadzēs.

Alvinga kundze. Osvald, vai tad tev nav tava māte, kas tev var

izdarīt pakalpojumu?

Osvalds. Tu? Smaida. Nē, māt, to pakalpojumu tu man neizdarīsi.

Drūmi iesmejas. Tu? Ha-ha! Raugās viņā nopietni. Lai gan

jāsaka, tieši tev tas būtu jādara. Strauji. Regīn, kādēļ tu man

nevari sacīt «tu»? Kādēļ tu mani nesauc par Osvaldu?

Regīna klusām. Es nedomāju, ka kundzei tas patiktu.

Alvinga kundze. Pēc brītiņa tev tas būs atļauts. Un apsēdies arī tu

pie mums.

Regīna apsēžas pazemīgi un vilcinādamas galda otrā pusē.

Alvinga kundze. Un nu, manu nabaga nomocīto zēn, nu es tev no-

ņemšu nastas no sirds —

Osvalds. Tu, mat?

Alvinga kundze. — visu, ko tu dēvē par sirdsapziņas mokām, nc>/<; -

lām un pārmetumiem —

Osvalds. Un tu domā, ka tu to vari?

Alvinga kundze. Jā, tagad es to varu, Osvald. Tu pirmīt sāki ru-

nāt par dzīvesprieku, tad man visa mana dzīve it kā parādījās

jaunā gaismā.

Osvalds krata galvu. Es te neko nesaprotu.

Alvinga kundze. Kaut tu būtu pazinis savu tēvu, kad viņš vēl bija

pavisam jauns leitnants. Viņā gan kūsāja dzīvesprieks!

Osvalds. Jā, to es zinu.

Alvinga kundze. Tik paskatoties vien uz viņu, likās, it kā spīdētu

saule. Un tad šis nevaldāmais spēks un spars, kas viņ^viemita!

Osvalds. Un tad —!

Alvinga kundze. Un tad tādam prieka bērnam — jo viņš toreiz bija

kā bērns — tādam bija jādzīvo pamazā pilsētā, kas nevarēja

sniegt nekādu prieku, vienīgi izpriecas. Bija tur jādzīvo bez

jebkāda dzīves mērķa; viņam bija tikai amats, nebija pat darbs,

kurā tas varētu mesties iekšā ar visil sirdi; viņam bija tikai

darīšanas. Neviena paša biedra, kas būtu spējīgs izjust, kas ir

dzīvesprieks; vienīgi dienaszagļi un pudeļu brāļi —

Osvalds. Māt!

Alvinga kundze. Tad notika tas, kam bija jānotiek.

Osvalds. Un kam tad bija jānotiek?

Alvinga kundze. Tu pats vakar vakarā iztēloji, kāds tu kļūtu, ja

tu paliktu mājās.

Osvalds. Vai tu ar to gribi sacīt, ka tēvs —

Alvinga kundze. Tavs nabaga tēvs nekad netika atradis ventili

pārliecīgajam dzīvespriekam, kas viņā mutuļoja. Arī es neie-

nesu sauli viņa mājoklī.

Osvalds. Arī tu ne?

Alvinga kundze. Man bija kaut kas iemācīts par pienākumiem un

tamlīdzīgām lietām, kam es, te dzīvodama, tik ilgi ticēju. Gala

mērķis aizvien bija pienākumi — mani pienākumi un viņa pie-

nākumi un- Man liekas, Osvald, ka es tavam nabaga

tēvam mājas dzīvi padarīju nepanesamu.

Osvalds, Kādēļ tu man par to nekad nerakstīji?

Alvinga kundze. Agrāk es to nekad neredzēju tā, ka es būtu varē-

jusi par to minēt tev, viņa dēlam.

Osvalds. Un kā tad tu to redzēji?

Alvinga kundze gausi. Es redzēju tikai to vienu: ka tavs tēvs bija

salauzts, jau iekām tu dzimi.

Osvalds paklusi. Ā- ! Viņš pieceļas un pieiet pie loga.

Alvinga kundze. Un tad es dienu no dienas domāju to pašu: ka

Regīna galu galā iederas šajā mājā tāpat kā mans zēns.

Osvalds ātri apgriežas. Regīna —!

Regīna uzlec kājās un jautā paklusi. Es?

Alvinga kundze. Jā, tagad jūs to zināt abi divi.

Osvalds. Regīna!

Regīna sevī. Tātad māte bijusi tāda.

Alvinga kundze. Tavai mātei bija daudz labu īpašību, Regīn.

Regīna. Jā, bet viņa tomēr bijusi tāda. Jā, reizēm man tas ienāca

prātā; bet — — Jā, kundze, vai man būtu atļauts tūliņ pat

aizbraukt?

Alvinga kundze. Vai tu to tiešām gribi darīt, Regīn?

Regīna. Jā, es to tiešām gribu.

Alvinga kundze. Tu jau, protams, vari rīkoties pēc sava prāta,

bet —

Osvalds pieiet pie Regīnas. Aizbraukt? Tagad? Tu taču piederi

pie mums.

Regīna. «Mērci», Alvinga kungs, — jā, nu jau es gan drīkstu sacīt

Osvald! Bet tas nav tā, kā es biju domājusi.

Alvinga kundze. Regīn, es neesmu bijusi pret tevi vaļsirdīga —

Regīna. Nē, tas nu gan ir jāsaka! Ja es būtu zinājusi, ka Osvalds

ir slimīgs, tad — — Un tagad, kad starp mums nekas no-

pietns nevar būt- Nē, es patiesi nevaru dzīvot te uz lau-

kiem un bendēties nost slimu cilvēku dēļ.

Osvalds. Pat ne tāda dēļ, kas tev tik tuvs?

Regīna. Nē, tiešām ne! Nabaga meitenei jāizmanto sava jaunība, jo

citādi var gadīties, ka tā uzskrien uz sēkļa ne jūtot, ne zinot.

Un arī manī ir dzīvesprieks, kundze!

Alvinga kundze. Jā, diemžēl; tik nepamet savu godu, Regīn!

Regīna., Ak, ja tas notiek, tad jau laikam tā jābūt. Kā Osvalds

atsities savā tēvā, tā es laikam esmu atsitusies savā matē, cik

es noprotu. Vai es drīkstu kundzei jautāt, — vai mācītājs

Manderss to zina — par mani?

Alvinga kundze. Mācītājs Manderss zina visu.

Regīna steidzīgi apsien lakatu. Jā, tad man jarauga tikt projām ar

tvaikoni, cik ātri vien iespējams. Ar mācītāju tik jauki tiek

galā; un man tiešām liekas, ka man gluži tādas pašas tiesības

iegūt kādu naudas mazumu kā viņam — šim riebīgajam gald

niekam.

Alvinga kundze. Lai tev tiek, Regīn!

Regīna, cieši raudzīdamās Alvinga kundzē. Kundze it labi būti»

varējusi mani audzināt kā kungu bērnu, jo tas man būtu labāk

piedienējis. Atmet galvu atpakaļ. Muļķības — man viss viens!'

Ar rūgtuma pilnu skatienu uz aizkorķēto pudeli. Gan es vēl pa-

gūšu ar kungu kārtas ļaudīm dzert šampanieti!

Alvinga kundze. Un, ja tev vajadzīgs patvērums, Regīn, tad nāc

pie manis!

Regīna. Nē, sirsnīgs paldies, kundze. Gan mācītājs Manderss mani

pievāks. Un, ja nu izietu pavisam nelabi, tad jau es zinu mājur

kur man ir vieta.

Alvinga kundze. Kur tad?

Regīna. Kambarkunga Alvinga mājotnē.

Alvinga kundze. Regīn, nu es to redzu — tu aiziesi bojā.

Regīna. Ko niekus! «Adieu». Viņa sveicina un iziet caur priekš-

istabu.

Osvalds stāv pie loga un skatās ārā. Vai viņa aizgāja?

Alvinga kundze. Jā.

Osvalds murmina sevī. Nejēdzīga būšana.

Alvinga kundze nostājas aiz viņa un uzliek rokas viņam uz pleciem.

Osvald, manu mīļo puisīt, vai tas tevi ļoti satrieca?

Osvalds, viņai pievērsdams seju. Tu domā, tas par tēvu?

Alvinga kundze. Jā, par tavu nelaimīgo tēvu. Man bail, ka iespaids

nav bijis pārāk spēcīgs.

Osvalds. Kas tev nāk prātā? Tas mani, protams, ļoti pārsteidza,

bet galu galā tas man ir gluži vienalga.

Alvinga kundze atrauj rokas no viņa pleciem. Vienalga! Ka tavs

tēvs bijis tik bezgalīgi nelaimīgs!

Osvalds. Es, protams, varu sajust līdzcietību pret viņu kā pret kuru

katru cilvēku, bet —

Alvinga kundze. Un neko citu! Pret paša tēvu!

Osvalds nepacietīgi. Jā, tēvu — tēvu. Es taču viņu nemaz nepa-

zīstu. Es par viņu atceros vienīgi to, ka man reiz viņa dēļ nācās

apvemties.

Alvinga kundze. Cik briesmīgi to iedomāties! Bet vai bērnam pret

tēvu tomēr nebūtu jājūt mīlestība?

Osvalds. Ja bērnam nav par ko pateikties savam tēvam? Ja viņš to

nekad nav pazinis? Vai tu tiešām turies pie šīs vecās māņticī-

bas, tu, kas citādi esi tik attīstīta?

Alvinga kundze. Un tā esot tikai māņticība —!

Osvalds. Jā, tas tev būtu jāatskārst, māt. Tas ir viens no tiem

ieskatiem, ko pasaulē laiž apgrozībā un tad —

Alvinga kundze satricināta. Spoki!

Osvalds staigā pa istabu. Jā, tu tos vari arī nosaukt par spokiem.

Alvinga kundze kaislīgi. Osvald, — tad tu arī mani nemīli!

Osvalds. Tevi es vismaz pazīstu —

Alvinga kundze. Jā, pazīsti; bet vai tas ir viss?

Osvalds. Un es jau zinu, cik ļoti tu mani mīli, un par to taču man

jābūt tev pateicīgam. Un tu vari arī man būt tik ļoti noderīga,

patlaban, kad es esmu slims.

Alvinga kundze. Jā, vai ne, Osvald! Ak, es varētu gandrīz svētīt

tavu slimību, kas tevi atdzinusi mājās pie manis. Jo es jau gan

redzu: tu man nepiederi, man vajag tevi iekarot.

Osvalds nepacietīgi. Jā, jā, jā; tie tik ir tādi tukši vārdi. Tu ne-

drīksti aizmirst, ka es esmu slims cilvēks, māt. Es nevaru tik

daudz nodarboties ar citiem, man diezgan ko domāt par sevi.

Alvinga kundze klusām. Es būšu pieticīga un pacietīga.

Osvalds. Un arī jautra, māt!

Alvinga kundze. Jā, manu mīļo puisīt, tur tev taisnība. Pieiet pie

viņa. Vai tagad es tevi būšu atbrīvojusi no visām sirdsapziņas

mokām un pašpārmetumiem?

Osvalds. Jā. Bet kas man tagad atņems bailes?

Alvinga kundze. Bailes?

Osvalds staigā pa istabu. Regīna to būtu darījusi par labu vārdu.

Alvinga kundze. Es tevi nesaprotu. Kas tās par bailēm, un kas tur

ir ar Regīnu?

Osvalds. Vai ir ļoti vēla nakts, māt?

Alvinga kundze. Ir agrs rīts. Paskatās puķu istabā pa logu. Kalnu

augstumos jau sāk aust diena. Būs skaidrs laiks, Osvald! Pēc

brītiņa tu redzēsi sauli.

Osvalds. uz to es priecājos. Ak, būtu daudz kas, par ko es varētu

priecāties un kam es varētu dzīvot!

Alvinga kundze. Tam es ticu!

Osvalds. Kaut es arī nespētu strādāt, tad —

Alvinga kundze. Ak, nu tu drīz atkal spēsi strādāt, manu mīļo pui-

sīt. Nu taču tevi vairs nemāks un negrauzīs visas šis domas,

kuras tu esi izperinājis.

Osvalds. Nē, tas bija labi, ka tu paguvi no manis aizvairīt visas

šīs iedomas. Un ja jau es esmu ticis pāri tam vienam — —

Apsēžas uz dīvana. Tagad mēs abi parunāsimies, māt.

Alvinga kundze. Ja, parunāsimies.

Viņa piebīda atzvelleni pie divana un piesēžas viņam pavisam l<lul

Osvalds. Un pa to laiku uzlēks saule. Un tad tu to zināsi. Un tad

mani vairs nemocīs šīs bailes.

Alvinga kundze. Ko tu teici — ko tad es zināšu?

Osvalds, viņā neklausoties. Māt, vai tu vēl vakar vakarā nesacīji,

ka neesot nekā tāda pasaulē, ko tu manā labā nespētu darīt, ja

es tevi lūgtu?

Alvinga kundze. Jā, tā es sacīju gan.

Osvalds. Un vai tu tā domā joprojām, māt?

Alvinga kundze. Tam tu vari ticēt, manu mīļo, vienīgo puisīt. Es

taču nekam citam nedzīvoju kā tikai tev.

Osvalds. Jā, jā; tad tu nu dzirdēsi. Tu, māt, esi stipra un izturīga,

to es zinu. Tev klausoties jāsēž pavisam mierīgi.

Alvinga kundze. Bet kas tad tas tāds briesmīgs ir —!

Osvalds. Tu nedrīksti iekliegties. Vai tu dzirdi? Vai tu man to

apsoli? Sēdēsim un runāsim par to pavisam mierīgi. Vai tu

man to apsoli, māt?

Alvinga kundze. Jā, jā, jā, es apsolu; bet runā taču!

Osvalds. Jā, tātad tev jāzina, ka tas nogurums — un tas, ka es ne-

spēju domāt par darbu, — tas viss vēl nav tā īstā slimība —

Alvinga kundze. Un kas tad ir tā īstā slimība?

Osvalds. Slimība, kuru es esmu saņēmis kā mantojumu, tā — viņš

rāda uz savu pieri un klusām piebilst — ir šeit.

Alvinga kundze gandrīz bez valodas. Osvald! Nē — nē!

Osvalds. Nevajag kliegt. Es to nevaru panest. Jā, māt, slimība ir

tur iekšā un glun. Un tā var lauzties uz āru kuru katru brīdi.

Alvinga kundze. Ak, kādas šausmas!

Osvalds. Tagad tikai mierīgi! Tāds ir mans stāvoklis.

Alvinga kundze uzlec stāvus. Tas nav tiesa, Osvald! Tas nav iespē-

jams! Tas nevar būt!

Osvalds. Viena lēkme man tur jau bija. Tā drīz pārgāja. Bet, kad

es dabūju zināt, kāds cs esot bijis, mani pārņēma bailes —

drausmīgas, ārprātīgas bailes; un tad es braucu uz mājām pie

tevis, cik ātri vien varēdams.

Alvinga. Tad tās ir tās bailes —!

Osvalds. Jā; jo, redzi, tas ir tik ārkārtīgi riebīgi. Ak, kaut tā būtu

kāda parasta nāvīga slimība! Mirt cs nebaidos, lai gan es lab-

prāt dzīvotu tik ilgi, cik iespējams.

Alvinga kundze. Jā, jā, Osvald, tev jādzīvo!

Osvalds. Bet tas ir tik neizsakāmi riebīgi. Tapt atkal it kā par zī-

daini; kas jāēdina, kas — — Ak, to nemaz nevar aprakstīt!

Alvinga kundze. Bērnam ir māte, kas to kopj.

Osvalds uzlec stāvus. Nē, nekad! Taisni to es negribu! Es nevaru

paciest domas, ka varbūt tāds gulēšu daudzus gadus, kļūšu

vecs un sirms. Un pa to laiku tu varētu nomirt — aiziet no

manis. Apsēžas Alvinga kundzes krēslā. Jo ne aizvien tas tūliņ '

beidzoties ar nāvi, teica ārsts. Viņš to nosauca par smadzeņu

atmiekšķēšanos — vai kaut kā līdzīgi. Drūmi smaidīdams. Man

liekas, ka tas izklausās tik jauki. Man vienmēr jādomā par

tumšsarkaniem samta aizkariem — par kaut ko, kam tā liegi

var pārlaist roku.

Alvinga kundze iekliedzas. Osvald!

Osvalds atkal uzlec kājās un aizstaigā pār istabu. Un nu tu esi man

atņēmusi Regīnu! Kaut man tik viņa būtu palikusi. Viņa gan

man būtu izdarījusi pakalpojumu.

Alvinga kundze aiziet pie viņa. Ko tu ar to gribi teikt, sirdsmīļo

puisīt? Vai tad ir kaut kāds pakalpojums, ko es tev nevarētu

izdarīt?

Osvalds. Kad es tur no tās lēkmes biju atguvies, ārsts man sacīja,

ja tā atkārtošoties, — un tā atkārtosies, — tad neesot vairs

nekādu cerību.

Alvinga kundze. Un viņš bija tik nežēlīgs tev to-

Osvalds. Es to no viņa prasīju. Es viņam teicu, ka man šis tas jā-

nokārto. Viltīgi smaidīdams. Un tas man arī bija jādara. Izvelk

mazu kārbiņu no iekšējās krūškabatas. Māt, vai tu šo te redzi?

Alvinga kundze. Kas tas ir?

Osvalds. Morfijs.

Alvinga kundze raugās viņā ar šausmām. Osvald, manu puisīt?

Osvalds. Esmu sakrājis divpadsmit pulveru.

Alvinga kundze tver pēc kārbiņas. Dod man kārbiņu, Osvald!

Osvalds. Vēl ne, mat. Viņš kārbiņu atkal iebāž kabata.

Alvinga kundze. To es nepārdzīvošu!

Osvalds. Būs jāpārdzīvo. Ja man tagad šeit būtu Regīna, es viņai

pateiktu, kāds mans stāvoklis, un viņu palūgtu man izdarīt pē-

dējo pakalpojumu. Viņa man būtu palīdzējusi, to es zinu

skaidri.

Alvinga kundze. Nekad!

Osvalds. Kad briesmīgais mani pārņemtu un viņa mani te redzētu

guļam — nevarīgu kā mazu bērnu — vārgu, pazudušu, bez ce-

rībām — bez glābiņa

Alvinga kundze. Nekad un nemūžam Regīna to nebūtu darījusi!

Osvalds. Regīna to būtu darījusi. Regīnai bija tik brīnišķīgi viegla

prāts. Un viņai drīz vien apniktu kopt tādu slimnieku ka mani

Alvinga kundze. Lai slavēts dievs, ka Regīnas šeit nav!

Osvalds. Jā, un tagad tev, māt, man jāizdara pakalpojums.

Alvinga kundze skali iekliedzas. Man!

Osvalds. Kam gan tas būtu jādara, ja ne tev?

Alvinga kundze. Man! Tavai mātei!

Osvalds. Taisni tādēļ.

Alvinga kundze. Man, kas tev devusi dzīvību!

-^Osvalds. Es tevi neesmu lūdzis man dot dzīvību. Un kas tā ir par

dzīvību, ko tu man esi devusi? Es to negribu! Ņem to atpakaļ!

Alvinga kundze. Palīgā! Palīgā! Izskrien ārā priekšistabā.

Osvalds viņai pakaļ. Neej projām no manis! Uz kurieni tu gribi

iet?

Alvinga kundze priekšistabā. Atsaukt ārstu, Osvald! Laid mani ārā!

Osvalds priekšistabā. Tu netiksi ārā. Un te neviens netiks iekšā.

Tiek apgriezta atslēga.

Alvinga kundze nāk atkal iekšā. Osvald! Osvald — mans bērns!

Osvalds viņai seko. Vai tev ir mātes sirds, tev, kas spēj noskatīties,

kā es pārdzīvoju šīs neizsakāmās bailes!

Alvinga kundze, bridi klusējusi, savaldīdamās, še ir mana roka.

Osvalds. Tu gribi- ?

Alvinga kundze. Ja tas būs vajadzīgs. Bet tas nebūs vajadzīgs. Nē,

nē, tas nekad nevar būt!

Osvalds. Jā, cerēsim. Un dzīvosim kopā, cik ilgi varam. Paldies,

māt! Viņš apsēžas atzveltenī, kuru Alvinga kundze piebīdījusi

pie dīvana. Aust diena; lampa uz galda joprojām deg.

Alvinga kundze uzmanīgi pienāk klāt. Vai tu tagad jūties mierīgs?

Osvalds. Jā.

Alvinga kundze, pār viņu noliekusies. Tās bija tādas drausmīgas

iedomas, Osvald. Tikai iedomas. Tu nevarēji panest visus šos

uztraukumus. Bet tagad tev jāatpūšas. Mājās pie savas mātes,

manu mīļo, mīļo pv.isīt. Tu dabūsi visu, ko tu vēlies, tāpat kā

toreiz, kad tu biji mazs. Tā. Nu lekme ir pārgājusi. Redz, cik

tas bija viegli! Ak, es taču to zināju. — Un vai tu redzi,

Osvald, kāda mums būs skaista diena? Jauks, saulains laiks.

Nu tik tu varēsi tā īsti saskatīt savu dzimto zemi.

Viņa pieiet pie galda un nodzēš lampu. Saules lēkts. Sļūdoņi un

kalnu virsotnes atmirdz baltā rīta gaismā.

Osvalds sēž nekustīgs atzveltenī ar muguru pret dibenplānu; pēkšņi

viņš saka. Māt, dod man sauli!

Alvinga kundze pie galda, skatās viņā pārsteigta. Ko tu saki?

Osvalds atkārto dobji un neskanīgi. Sauli. Sauli.

Alvinga kundze pieskrien pie viņa. Osvald, kas tev noticis?

Liekas, ka Osvalds krēslā sabruktu: muskuli top slābani; viņa seia

ir bez izteiksmes; acis raugās truli uz priekšu.

Alvinga kundze aiz šausmām drebēdama. Ko tas nozīmē? Skaļi

iekliedzas. Osvald! Kas tev ir? Nometas ceļos pie viņa un to

purina. Osvald! Osvald! Paskaties manī! Vai tu mani nepazīsti ?

Osvalds neskanīgi, tāpat kā pirmāk. Sauli. — Sauli.

Alvinga kundze izmisusi uzlec stāvus, ar abām rokām plēš matus

un kliedz. To nevar izturēt! Čukst kā sastingusi. To nevar izturēt! Nemūžam! Pēkšņi. Kur tie viņam ir? Zibens ātrumā pārmeklē viņa krūtis. Seit! Atkāpjas dažus soļus atpakaļ un kliedz.

Nē, nē, nē! — Jā! — Nē, nē!

Viņa stāv dažus solus no viņa, ar rokām matos un raugās viņā stīvu skatienu mēmās šausmās.

Osvalds sēž nekustīgs tāpat kā pirmāk un saka: Sauli. — Sauli.

Content

Ibsens Henriks Spoki

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS.