Ibsens Henriks

Tautas naidnieks

Henriks Ibsens

Tautas naidnieks

.

PERSONAS

Dr. Toms Stokmanis, peldiestādes ārsts . Stokmaņa kundze . Pēlra, abu meita,

skolotāja . Eilifs, Mortens, abu deli, 13 un 10 gadu vecumā . Pēteris Stokmanis, pilsētas pārzinis, policijas priekšnieks, peldiestādes valdes priekšsēdētājs .

Mortens Chils, ādminis, Stokmaņa kundzes audžutēvs . Hovstā, «Tautas Vēst-

neša» redaktors . Billings, «Tautas Vēstneša» līdzstrādnieks . Horsters, kuģa

kapteinis . Aslaksens, tipografs

PIRMAIS CĒLIENS

Vakars. Ārsta dzīvojamā istaba, vienkārši, bet glīti iekārtota. Sānsienā pa labi divējas durvis, no kurām dibenējās ved priekšistabā, priekšējās — ārsta darbistabā. Sānsienā pa kreisi, taisni iepretī priekšistabas durvīm, durvis uz pārējām istabām. Tās pašas sienas vidū podiņu krāsns, šaipus krāsns soja, virs kuras karājas spogulis. Sofas priekšā ieapaļš galds ar galddrānu. Uz galda aizdegta lampa ar abažuru. Dibensienas vidū atvērtas durvis uz ēdamistabu. Tur redzams uzklāts vakariņu galds ar lampu.

Billings sēž ēdamistabā pie galda ar servjeti zem zoda. Stokmaņa kundze, stāvēdama pie galda, pasniedz viņam bļodu ar lielu gabalu vērša cepeša. Pārējās

vielas pie galda ir tukšas, trauki nenokopti — kā pēc nupat ieturētas mailītes.

Stokmaņa kundze. Jā, Billinga kungs, ja jūs nākat stundu par vēlu,

tad jums jāapmierinās ar atdzisušu ēdienu.

Billings ēzdams. Garšo brīnišķīgi — tiešām lieliski!

Stokmaņa kundze. Jūs taču zināt, cik cieši Stokmanis turas pie sava

noteiktā ēdamā laika.

Billings. Man gan tas pilnīgi vienalga. Man gandrīz šķiet, ka vislabāk garšo tad, kad var sēdēt un ēst viens pats un netraucēts..

Stokmaņa kundze. Jā, jā, kad tik jums garšo, tad jau — klausās uz

priekšistabas pusi — droši vien nāk arī Hovstā.

Billings. Varbūt.

Ienāk pilsētas pārzinis Stokmanis mēteli un formas cepurē, ar spieķi roka.

Pilsētas pārzinis. Padevīgi vēlu labvakaru, svaine!

Stokmaņa kundze ienāk dzīvojamā istaba. Nu redz — labvakar!

Vai tiešām jūs? Tas ir jauki, ka jūs mūs reiz apciemojat!

Pilsētas pārzinis. Es taisni gāju garām un tad — pamet skatienu

ēdamistabā — bet jums, kā rādās, viesības?

Stokmaņa kundze mazliet samulsusi. Nē, nē, tas tik tā nejauši ga-

dījies! Atri. Vai jūs negribētu ienākt dziļāk un arī kaut ko

iebaudīt ?

Pilsētas pārzinis. Es! Nē, paldies. Lai dievs pasargā! Silts ēdiens

vakarā — tas man nav sagremojams.

Stokmaņa kundze. Ak, vienu reizi taču var!

Pilsētas pārzinis. Nē, nē, tā tik vēl trūka! Es turos pie savas tējas

un sviestmaizes. Tomēr veselīgāk — un ari mazliet lētāk.

Stokmaņa kundze smaida. Jūs taču nedomājat, ka mēs ar Tomu

esam diezin kādi tērētāji?

Pilsētas pārzinis. Jūs ne, svaine! To es nemūžam nedomāju. Rāda

uz ārsta darbistabu. Varbūt viņa nemaz nav mājās?

Stokmaņa kundze. Nē, viņš pēc vakariņām kopā ar zēniem izgāja

drusku pastaigāties.

Pilsētas pārzinis. Nez, vai tas ir veselīgi? Klausās. Viņš laikam

nāk.

Stokmaņa kundze. Nē, tas gan nav viņš. Pie durvīm klaudzina.

Lūdzu! Redaktors Hovstā ienāk no priekšistabas. Ā, tas ir

Hovstā kungs, kas —?

Hovstā. Jā, lūdzu, atvainojiet, bet mani aizkavēja spiestuvē. Lab-

vakar, pilsētas pārziņa kungs!

Pilsētas pārzinis pastīvi sveicina. Redaktora kungs laikam nāk da-

rīšanās?

Hovstā. Pa daļai. Kāda raksta dēļ, kas jāieliek avīzē.

Pilsētas pārzinis. Varu iedomāties. Mans brālis, kā dzirdams, va-

ren centīgi ražojot «Tautas Vēstnesim»!

Hovstā. Jā, viņš neatsakās rakstīt «Tautas Vēstnesim», kad viņam

vienā vai otrā lietā jāsaka patiess vārds.

Stokmaņa kundze uz Hovstā. Bet vai jūs nevēlaties — —? Rāda

uz ēdamistabu.

Pilsētas pārzinis. Dievs pas, man nav nekādu iebildumu, ka viņš

raksta aprindām, kur tas cer rast visskaļāko atbalsi! Vispār

man personīgi nav nekada iemesla turēt naidu uz jūsu laik-

rakstu, Hovstā kungs.

Hovstā. Jā, tā man ari liekas.

Pilsētas pārzinis. Visnotaļ ņemot, mūsu pilsētā mājo jauka saticība,

var teikt, krietns pilsonisks gars. Un tas ir tāpēc, ka mums vei-

cams liels, kopīgs uzdevums, uzdevums, kas vienādi attiecas uz

visiem kārtīgiem pilsoņiem.

Hovstā. Jā, peldiestāde.

Pilsētas pārzinis. Gluži pareizi. Mums ir mūsu lielā, jauna, grezna

peldiestāde. Jūs redzēsiet, Hovstā kungs, — peldiestadc die-

nās bus pilsētas galvenais dzīvības avots. Neapšaubāmi!

Stokmaņa kundze. To pašu saka arī 1 oms.

Pilsētas pārzinis. Kādu milzīgu uzplaukumu jau piedzīvojusi mušu

pilsēta šajos pēdējos gados! Ļaudis tikuši pie naudas, līdz

ar to radusies rosība un dzīvība. Namu un zemes gabalu cenas

ceļas ik dienas.

Hovstā. IJn bezdarbs mazinās.

Pilsētas pārzinis. Jā, tas arī. Trūcīgo pabalsta nodoklis mantīgiem

samazinājies jo lielā mērā, un las samazināsies vēl vairāk, ja

tikai mums šogad būs izdevīga vasara — īsti kupls skaits peld-

viesu, labi daudz slimo, kas iestādei varētu sagādāt slavu.

Hovstā. Izredzes, cik dzirdams, esot labas.

Pilsētas pārzinis. Kā rādās, ļoti labas: katru dienu ienāk dzīvokļu

pieprasījumi un tamlīdzīgi.

Hovstā. Tad jau ārsta kunga raksts būs pašā reizē.

Pilsētas pārzinis. Vai tad viņš atkal ko uzrakstījis?

Hovstā. Šo rakstu viņš sacerējis jau ziemā. Viņš ieteic mūsu kūr-

vietu, attēlo šejienes labvēlīgos veselības apstākļus. Bet toreiz

es rakstu atstāju neiespiestu.

Pilsētas pārzinis. Ahā, tur laikam kaut kas nebija kārtībā.

Hovstā. Nē, tas ne, bet man likās labāk nogaidīt pavasari, jo tagad

ļaudis jau pošas un sāk domāt par vasaras atpūtu.

Pilsētas pārzinis. Gluži pareizi, ļoti pareizi, Hovstā kungs.

Stokmaņa kundze. Jā, kad jārūpējas par peldiestādi, tad Toms ne-

pazīst nogurumu.

Pilsētas pārzinis. Nu, viņš taču ir peldiestādes darbinieks.

Hovstā. Jā, un viņš jau arī šo pasākumu radījis.

Pilsētas pārzinis. Viņš? Tiešām? Jā, šad un tad gadās dzirdēt,

ka daži ir šādos ieskatos. Es tomēr domāju, ka arī man ir kāds

mazs nopelns šajā lieta.

Stokmaņa kundze. Jā, l oms to saka vienmēr.

Hovstā. Kas tad to noliedz, pilsētas pārziņa kungs. Jus to lietu ievir-

zījāt sliedēs un realizējāt praktiskajā dzīvē, to taču mēs zinām

visi. Es tikai domāju, ka pamatideja pieder ārsta kungam.

Pilsētas pārzinis. Protams, ideju manam brālim nekad nav trūcis —

diemžēl! Bet, kad jādara darāmais, tad vajadzīga cita vēriena

cilvēki, Hovstā kungs. Un es tiešām cerēju, ka vismaz šajā

mājā —

Stokmaņa kundze. Bet mīļo svaini -

Hovstā. Ka pilsētas pārziņā kungs var tā-

Stokmaņa kundze. Ejiet dziļāk un iebaudiet kaut ko, Hovstā kungs!

Pa to laiku droši vien pārnāks mans virs.

Hovstā. Paldies, varbūt kādu kumosiņu. Ieiet ēdamistabā.

Pilsētas pārzinis mazliet klusāk. Ir savāda lieta ar šiem ļaudīm, kas

cēlušies tieši no zemniekiem, tiem nav un nekad nebūs takta.

Stokmaņa kundze. Bet vai tad tas ir tik svarīgi? Vai jūs ar Tomu,

brāļi būdami, to godu nevarētu dalīt?

Pilsētas pārzinis. Jā, tā jau būtu jādomā, bet neba katram un ikvie-

nam tas pa prātam, cik var vērot.

Stokmaņa kundze. Kas par niekiem! Jums taču ar Tomu lieliski

saveicas. Klausās. Man liekas, viņš nāk. Aiziet un atver durvis

uz priekšistabu.

Dr. Stokmanis aiz durvīm smejas un trokšņo. Rau, kur vēl viens cie-

miņš, Katrīn! Vai nav jauki, ko? Lūdzu, kaptein Horster! Uz-

kariniet mēteli šepat uz knaģa — ak tā, jūs jau nevalkājat

mēteli! Ko domā, Katrīn, es viņu noķēru uz ielas, viņš gandrīz

negribēja nākt līdzi.

Kapteinis Horsters ienāk un sasveicinās ar kundzi.

Dr. Stokmanis durvīs. Iekšā, zēni! Vai zini, viņi atkal izkāmējuši kā

vilki! Nāciet, kaptein Horster, jūs dabūsiet nogaršot vērša ce-

peti! Viņš dzen Horsteru ēdamistabā. Arī Eilifs un Mortens

ieiet ēdamistabā.

Stokmaņa kundze. Bet, Tom, vai tad tu neredzi?

Dr. Stokmanis durvīs apgriežas. Ak tu tas esi, Pēter! Iet un sniedz vi-

ņam roku. Nē, tas gan ir jauki!

Pilsētas pārzinis. Man, diemžēl, tūliņ jāiet.

Dr. Stokmanis. Blēņas! Drīz uz galda būs groks. Tu taču neesi aiz-

mirsusi groku, Katrīn?

Stokmaņa kundze. Protams, ka ne. Ūdens jau vārās. Ieiet ēdam-

istabā.

Pilsētas pārzinis. Arī groks vēl!

Dr. Stokmanis. Jā, apsēdies tik — tad mums būs omulīgi!

Pilsētas pārzinis. Paldies, es nekad nepiedalos šādās dzīrēs.

Dr. Stokmanis. Bet tās taču nav dzīres!

Pilsētas pārzinis. Man liekas, tomēr — — skatus uz ēdamistabas

pusi. Tīri brīnums, ka viņi to visu var notiesāt!

Dr. Stokmanis, rokas berzēdams. Jā, vai nav bauda noskatīties, kā

jaunatne ēd! Aizvien izsalkuši! Tā vajag būt! Ēst ir jāēd!

Jākrāj spēki! Tie ir tie cilvēki, kam jau/kustina nākotnes rūg-

stošā jēlviela, Pēter!

Pilsētas pārzinis. Vai es drīkstu jautāt, kas tur būtu «jāuzkustinn»,

kā tu saki?

Dr. Stokmanis. Jā, tas tev jāvaicā jauniem — kad laiks būs pienācis.

Mēs to, zināms, neredzēsim. Saprotama lieta. Divi tik veci

kraķi kā tu un es.

Pilsētas pārzinis. Nu, nu! Tas tomēr ir pārāk spēcīgs apzīmējums.

Dr. Stokmanis. Tev jāskatās uz mani caur pirkstiem, Pēter. Tādēļ

ka esmu tik ārkārtīgi līksms un priecīgs. Es jūtos tik neizsa-

kāmi laimīgs šīs dīgstošās, plaukstošās dzīvības vidū! Vai mēs

nedzīvojam brīnišķīgā laikmetā? Tā šķiet, it kā ap mums tai-

sītos uzziedēt pavisam jauna pasaule.

Pilsētas pārzinis. Vai tev tiešām tā liekas?

Dr. Stokmanis. Tu, protams, to nevari tik labi saskatīt kā es. Tu

taču visu mūžu esi bijis šīs dzīves vidū, tava uztvere ir notru-

linājusies. Bet es, kam visus šos garos gadus bija jātup savā

ziemeļu nostūrī, kur gandrīz nekad nebija iespējams satikt svešu

cilvēku, kas varētu pateikt kādu spirgtāku vārdu, — es jūtos

tā, it kā būtu pārcelts mutuļojošā lielpilsētā!

Pilsētas pārzinis. Hm — lielpilsētā . . .

Dr. Stokmanis. Es jau gan zinu, ka šejienes apstākļi ir šauri, salī-

dzinot ar daudzām citām vietām. Bet šeit ir dzīvība — nākot-

nes izredzes, milzums lietu, kuru dēļ var strādāt un cīnīties.

Un tas ir galvenais. Sauc. Katrīn, vai pastnieks nav bijis?

Stokmaņa kundze ēdamistabā. Nē, neviens nav bijis.

Dr. Stokmanis. Un kur tad vēl labā iztika, Pēter! To mācās cienīt,

kad ir vilcis badu — tā kā mēs.

Pilsētas pārzinis. Lai dievs pasargā —

Dr. Stokmanis. Jā, jā, tu nemaz nevari iedomāties — mums tur

augšā dažu labu reizi gandrīz nebija ko grauzt. Un te nu mēs

varam dzīvot kā lielmaņi! Šodien, piemēram, mums pusdienās

bija vērša cepetis, jā, un atlika arī vakariņām. Vai tu negribi

kādu gabaliņu nogaršot? Jeb nāc, es tev vismaz parādīšu. Nāc

šurp-

Pilsētas pārzinis. Nē, nē, nekādā ziņā ne!

Dr. Stokmanis. Nu tad nāc te! Skaties, mums tagad ir galdauts!

Pilsētas pārzinis. Jā, to es ievēroju.

Dr. Stokmanis. Un arī lampai ir abažurs. Vai redzi? To visu Kat-

rīna sataupījusi. Un tas istabai piešķir tādu mājīgumu. Vai arī

tev tā neliekas? Nostājies šeit! Ne, nē, nē — ne tā, tā — jā!

Skaties! Kad gaisma krīt tā vienuviet — man tiešām rādās, ka

tas izskatās eleganti. Vai ne?

Pilsētas pārzinis. Jā, kad tādu greznību var atļauties.

Dr. Stokmanis. Ak, tagad es to jau varu atļauties. Katrīna saka,

es tagad nopelnot gandrīz tik daudz, cik mums vajagot.

Pilsētas pārzinis. Gandrīz, jā!

Dr. Stokmanis. Bet zinātniekam taču jādzīvo mazliet greznāk. Esmu

pārliecināts, ka kurš katrs apriņķa priekšnieks gadā iztērē daudz

vairāk nekā es.

Pilsētas pārzinis. Jā, tam es ticu! Apriņķa priekšnieks, valdības

vīrs —

Dr. Stokmanis. Nu tad — vienkāršs tirgotājs! Tāds iztērē daudz-

kārt vairāk —

Pilsētas pārzinis. Jā, tas atkarājas no apstākļiem.

Dr. Stokmanis. Galu galā es tiešām neko neizdodu bez vajadzības,

Pēter. Bet man šķiet, es nevaru sev liegt sirsnīgo prieku redzēt

savā mājā cilvēkus. Tas man vajadzīgs, saproti! Man, kas tik

ilgi esmu mitis ārpusē, man tagad ir nepieciešams būt kopā ar

jauniem, brašiem, drosmīgiem cilvēkiem, cilvēkiem, kas tiecas

darboties- un tādi viņi ir visi, tie, kas tur sēž un mielojas.

Es gribētu, lai tu ar šo Hovstā iepazītos mazliet tuvāk.

Pilsētas pārzinis. Hovstā — jā, pareizi, viņš man stāstīja, ka gribot

atkal iespiest kādu tavu rakstu.

Dr. Stokmanis. Manu rakstu?

Pilsētas pārzinis. Jā, par peldiestādi. Rakstu, ko tu esot sacerējis

jau ziemā.

Dr. Stokmanis. Ak to, jā! Bet to es pagaidām vēl negribētu likt

avīzē.

Pilsētas pārzinis. Ne? Man atkal rādās, ka taisni tagad būtu vis-

izdevīgākais laiks.

Dr. Stokmanis. Jā, tev taisnība, parastos apstākļos. Pāriet pār is-

tabu.

Pilsētas pārzinis raugās viņam nopakaļus. Kas tad pašreizējos apstāk-

ļos būtu neparasts?

Dr. Stokmanis apstājas. Jā, Pēter, to es tev patlaban tiešām nevaru

pateikt, vismaz šovakar vēl ne. Varbūt apstākļos ir ļoti daudz

kā neparasta, varbūt tur arī nav nekā. Ļoti iespējams, ka lā

ir tikai iedoma.

Pilsētas pārzinis. Man jāatzīstas, ka tas izklausas visai mīklaini. Vai

tad kaut kas taisās? Kaut kas tāds, kas man nav jāzina? Man

taču liekas, ka man kā peldiestādes valdes priekšsēdētājam —

Dr. Stokmanis. Un man atkal liekas, ka man- nu, tādēļ taču

mēs viens otram neklupsim matos, Pēter.

Pilsētas pārzinis. Lai dievs pasarga! Nav pa manai dabai klupt

kādam mālos, kā tu saki. Bet man noteikti japrasa, lai viHH liktu

rīkots un darīts saskaņā ar nosacījumiem un caur likumīgi iecel-

tajām iestādēm. Es nevaru pieļaut staigāšanu pa aplinku ce-

ļiem un sāndurvīm.

Dr. Stokmanis. Vai es kādreiz esmu staigājis pa aplinku ceļiem un

sāndurvīm?

Pilsētas pārzinis. Tev katrā ziņā ir iedzimta tieksme iet savus ceļus.

Un labi iekārtotā sabiedrībā tas gandrīz tāpat nav atļauts. At-

sevišķajam jāprot iekļauties visumā jeb, pareizāk sakot, jā-

pakļaujas iestādēm, kam jābūt nomodā par vispārējo labumu.

Dr. Stokmanis. Viss var būt. Bet, jupis, kāda man tur daļa?

Pilsētas pārzinis. Jā, mans labais Tom, tas ir tas, ko tu, ka radas,

nekad negribi saprast. Bet gan tu redzēsi, reiz tev tikpat par

to būs jāsamaksā — agrāk vai vēlāk. Nu es tev to esmu pa-

teicis. Sveiks!

Dr. Stokmanis. Vai tad tu esi galīgi jucis? Tu maldies-

Pilsētas pārzinis. Es nemēdzu maldīties. Bez tam es gribētu izlūg-

ties - Sveicina uz ēdamistabas pusi. Sveika, svaine, sveiki,

kungi! Aiziet.

Stokmaņa kundze ienāk dzīvojamā istabā. Vai viņš aizgāja?

Dr. Stokmanis. Jā, un galīgi pārskaities.

Stokmaņa kundze. Bet, mīļais Tom, ko tu nu viņam atkal esi no-

darījis?

Dr. Stokmanis. Nenieka! Viņš taču nevar prasīt, lai es viņam jau

priekšlaikus atbildētu par savu rīcību.

Stokmaņa kundze. Par kādu rīcību tad tev viņam būtu jāatbild?

Dr. Stokmanis. Ak, lai paliek, Katrīn! Tomēr savādi, ka pastnieks

nenāk.

Hovstā, Billings un Horsters piecēlušies no galda un ienāk

dzīvojamā istabā. Drusku vēlāk ienāk arī Eilifs un Mortens.

Billings staipās. Kad tevi nelabais, pēc tādas maltītes cilvēks jūtas

kā no jauna piedzimis!

Hovstā. Pilsētas pārzinis šovakar gan nebija omā.

Dr. Stokmanis. Tur vainojams viņa kuņģis. Tas labi negremo.

Hovstā. Sevišķi mūs, «Tautas Vēstneša» ļaudis, viņš laikam neva-

rēja sagremot.

Stokmaņa kundze. Man šķiet, jūs diezgan labi liekat ar viņu galā.

Hovstā. Jā gan. Bet tas tik ir tāds kā pamiers.

Billings. Tā ir! Šis vārds izteic stāvokli.

Dr. Stokmanis. Neaizmirsīsim, ka Pēteris, nabadziņš, ir gluži vien-

tulis, ka viņam nav māju, kur tam būtu jauki. Darīšanas un

tikai darīšanas. Un tad tas sasodīti plānais tējas ūdens, ko viņš

aizvien gāž iekšā. Nu, sarindojiet krēslus, zēni! Katrīn, vai

mēs drīz dabūsim savu groku?

Stokmaņa kundze, iedama uz ēdamistabu. Es tūliņ ienesīšu.

Dr. Stokmanis. Apsēdieties te pie manis uz dīvana, kaptein Horster!

Tik rets ciemiņš kā jūs — lūdzu, apsēdieties, mani draugi!

Kungi sasēžas ap galdu. Stokmaņa kundze atnes paplāti ar patvāri,

glāzēm, karafi un citiem piederumiem.

Stokmaņa kundze. Te būs. Te ir araks, te rums un, lūk, te •— kon-

jaks. Lai katrs pats sev izlīdzas.

Dr. Stokmanis paņem glāzi. Jā, to mēs darīsim. Maisot groku. Un

tagad cigārus. Eilif, tu gan laikam zini, kur kārbiņa atrodama.

Un tu, Morten, atnes manu pīpi! Zēni ieiet istabā pa labi. Man

tādas aizdomas, ka Eilifs šad tad pačiepj kādu cigāru, bet es

neliekos ne zinis. Sauc. Un tad manu cepurīti, Morten! Katrīn,

vai tu viņam nevari pateikt, kur es to esmu nolicis? Nu, ir jau

rokā! Zēni atnes prasīto. Lūdzu, mani draugi! Es turēšos pie

savas pīpes. Tā līdz ar mani pārcietusi daudzas vētras — tur

augšā ziemeļos. Pieskandina. Sveiki! Ak, ir gan drusku labāk

sēdēt šeit drošībā un siltumā!

Stokmaņa kundze, kas sēž un ada. Vai jūs drīz brauksiet jūrā, kap-

tein Horster?

Horsters. Es ceru jaunnedēļ būt kārtībā.

Stokmaņa kundze. Jūs taču dosieties uz Ameriku?

Horsters. Jā, tāds man ir nodoms.

Billings. Bet tad jau jūs nevarēsiet piedalīties pilsētas vēlēšanās.

Horsters. Vai te būs vēlēšanas?

Billings. Jūs to nezināt?

Horsters. Nē, es tādās lietās nejaucos.

Billings. Bet jūs taču interesējaties par sabiedrisko dzīvi?

Horsters. Nē, es tur neko daudz nejēdzu.

Billings. Vienalga! Katrā ziņā vajag balsot.

Horsters. Arī tādiem, kas neko nejēdz?

Billings. Nejēdz? Jā, kā jūs to domājat? Sabiedrība ir kā kuģis,

visiem jābūt pie stūres.

Horsters. Varbūt tas noder uz sauszemes, bet uz jūras tad gan nekā

neietu.

Hovstā. Savādi, ka jūrnieku vairumam tik maz rup sauszemes lietas.

Billings. Ļoti dīvaini.

Dr. Stokmanis. Jūrnieki ir kā gāju putni, tie jūtas kā mājās tikpat

dienvidos, kā ziemeļos. Bet toties mums citiem jābūt jo rosī-

gākiem, Hovstā kungs. Vai rīt «Tautas Vēstnesī» būs kas vis-

pār nozīmīgs?

Hovstā. Par pilsētas lietām nekas. Bet parīt es domāju ievietot jūsu

rakstu.

Dr. Stokmanis. Piķis un zēvele — mans raksts! Klausieties, ar to

jums jāpagaida!

Hovstā. Tā? Mums pašlaik avīzē būtu vieta, un man šķiet, patlaban

ir visizdevīgākais brīdis.

Dr. Stokmanis. Jā, jā, varbūt jums ir taisnība, bet jums tomēr jā-

pagaida. Es vēlāk pateikšu —

Pēlra cepurē un mētelī, ar burtnīcu žūksni padusē ienāk no

priekšistabas.

Pētra. Labvakar!

Dr. Stokmanis. Labvakar, Pētra, tu jau klāt? Sasveicināšanās. Pētra

noliek virsdrēbes un grāmatas uz krēsla pie durvīm.

Pētra. Te nu mēs sēžam un baudām dzīves jaukumu, kamēr es ņe-

mos pa āru, sūri grūti strādādama!

Dr. Stokmanis. Nu tad pabaudi arī tu dzīves jaukumu!

Billings. Vai lai jums pagatavoju glāzīti groka?

Pētra pienāk pie galda. Paldies, es to labāk izdarīšu pati, jums aiz-

vien iznāk pārāk stiprs. Ak jā, tēt, man tev jānodod vēstule.

Pieiet pie krēsla, uz kura atrodas drēbes.

Dr. Stokmanis. Vēstule? No kā?

Pētra meklē mēteļa kabatā. Pastnieks man to jau iedeva, kad es iz-

gāju no mājas.

Dr. Stokmanis pieceļas un iet viņai pretī. Un tikai tagad tu man

to atdod!

Pētra. Man tiešām vairs nebija laika skriet atpakaļ! Se, lūdzu!

Dr. Stokmanis paķer vēstuli. Paskatīsimies, paskatīsimies, bērns!

Paskatās adresi. Ja, pilnīgi pareizi!

Stokmaņa kundze. Vai tā ir tā pati vēstule, ko tu tik ļoti gaidīji,

Tom?

Dr. Stokmanis. Jā, tieši tā. Man tūliņ jāiet savā istabā. Kur lai es

ņemu sveci, Katrīn? Manā istabā jau atkal nav nevienas

lampas!

Stokmaņa kundze. Tomēr. Lampa stāv uz rakstāmgalda un ir jau

aizdegta.

Dr. Stokmanis. Labi, labi. — Es lūdzu mani uz brītiņu atvainot.

Viņš ieiet istabā pa labi.

Pētra. Kas tā par vēstuli, māt?

Stokmaņa kundze. Es nezinu. Pēdējās dienās viņš tik bieži apvaicā-

jās pēc pastnieka.

Billings. Jādomā, kāds ārnovada slimnieks.

Pētra. Nabaga tēvs! Viņam tiešām drīz būs darba par daudz. Sa-

gatavo sev groku. Ak, kā tas garšos!

Hovstā. Vai jums šodien bija stundas arī vakarskolā?

Pētra dzer pa malciņam. Divas stundas.

Billings. Un priekšpusdienā četras institūtā — —

Pētra nosēžas pie galda. Piecas.

Stokmaņa kundze. Un šovakar, kā redzams, tev jālabo domraksti.

Pētra. Jā, vesela kaudze.

Horsters. Arī jums, kā liekas, darba ir tiku tikām.

Pētra. Jā, bet tā ir jauki. Vēlāk tik brīnišķīgi nogurst.

Billings. Un tas jums patīk?

Pētra. Jā, tad tik labi nāk miegs.

Mortens. Klau, Pētra, tu laikam esi briesmīgi grēcīga.

Pētra. Grēcīga?

Mortens. Jā, kad tev tik daudz jāstrādā. Rorluna kungs saka, darbs

esot sods par mūsu grēkiem.

Eilifs iesvilpjas. Pī, kāds tu esi muļķis, ja tu tādām lietām tici!

Stokmaņa kundze. Nu, nu, Eilif!

Billings smejas. Nē, tas ir lieliski!

Hovstā. Vai tu negribētu tik daudz strādāt, Morten?

Mortens. Nē, es gan negribētu.

Hovstā. Jā, be't par ko tad tu gribētu priekšdienās kļūt?

Mortens. Vislabāk es gribētu kļūt par vikingu.

Eilifs. Bet tad jau tev vajadzētu būt pagānam.

Mortens. Jā, tad es varētu arī tapt par pagānu.

Billings. Tur es esmu ar tevi vienis prātis, Morten: es saku uz mata

to pašu.

Stokmaņa kundze rāda zirni. Nē, to jūs nesakāt vis, Billinga kungs.

Billings. Kad tevi nelabais — jā! Es esmu pagāns un ar to lepo-

jos. Pagaidiet vien, drīz mēs visi būsim pagani.

Mortens. Un vai mēs tad varēsim darīt visu, ko mēs gribam?

Billings. Jā, redzi, Morten —

Stokmaņa kundze. Nu jums, zēni, jāiet sava istabā. Jums droši

vien ir rītdienai ko mācīties.

Eilifs. Es varētu vēl kādu brītiņu palikt.

Stokmaņa kundze. Nē, ej vien arī tu. Ejiet abi divi! Zēni pasaka

ar labunakti un ieiet istabā pa kreisi.

Hovstā. Vai jūs tiešām domājat, ka zēniem nevajadzētu dzirdēt šādas valodas?

Stokmaņa kundze. Jā, es nezinu, bet man tās nepatīk.

Pētra. Man liekas, māt, ka tas ir pavisam aplam no tavas puses.

Stokmaņa kundze. Varbūt tā ir, bet man tās nepatīk, vismaz šeit

mājās ne.

Pētra. Tiklab mājās, kā skolā ir tik daudz nepatiesības. Mājās jāklusē, un skolā mums jāmelo bērniem acīs.

Horsters. Jāmelo?

Pētra. Jā, vai tad jūs nezināt, ka mums daudz kas jāmāca, kam

mēs paši neticam?

Billings. Jā, diemžēl, tas ir tiešām tiesa.

Pētra. Ja man tikai būtu līdzekļi, es pati nodibinātu skolu, un tur

būtu citādi.

Billings. Ak, līdzekļi.-

Horsters. Ja tik vien tās bēdas, Stokmaņa jaunkundze, tad es jums

varu pagādāt telpas. Mana nelaiķa tēva veca, lielā māja stāv

gandrīz tukša, apakšstāvā ir ļoti liela ēdamzāle-

Pētra smejas. Jā, jā, sirsnīgi pateicos! Bet tur jau laikam gan nekas

neiznāks.

Hovstā. Ak nē, Pētras jaunkundze, kā man šķiet, drīzāk pāries pie

avīžniekiem. Jā, ko es gribēju teikt, — vai jums bija mazliet

vaļas ieskatīties angļu stāstā, ko jūs apsolījāt mums pārtulkot?

Pētra. Nē, vēl ne, bet jūs to dabūsiet laikā.

Dr. Stokmanis ienāk no savas istabas ar vaļēju vēstuli rokā.

Dr. Stokmanis, vēstuli vicinādams. Nu, tagad gan pilsēta dzirdēs

jaunumu!

Billings. Jaunumu?

Stokmaņa kundze. Kas tas par jaunumu?

Dr. Stokmanis. Liels atklājums, Katrīn!

Hovstā. Tā?

Stokmaņa kundze. Un tas ir tavs?

Dr. Stokmanis. Jā, mans gan! Surp un turp staigādams. Lai tik viņi

nāk un saka, tā, kā viņi vienmēr mēdz darīt, ka tas ir untums

vai trakgalvja iedoma! Bet viņi neiedrošināsies! Ha, ha, jādomā, viņi neiedrošināsies!

Pētra. Bet pasaki taču, tēt, kas par lielu!

Dr. Stokmanis. Jā, jā, dodiet tik man laiku, tad jūs visu uzzināsiet.

žēl, ka te tagad nav Pētera! Jā, te nu ir skaidri redzams, ka

mēs, cilvēki, dažkārt ejam un spriežam kā aklie dunduri.

Hovstā. Ko jūs ar to gribat teikt, ārsta kungs?

Dr. Stokmanis apstājas pie galda. Vai vispārējie ieskati nav tādi,

ka mūsu pilsēta atrodas veselīgā vietā?

Hovstā. Jā, protams.

Dr. Stokmanis. Pat ārkārtīgi veselīgā vietā, vietā, kas ar teikšanu

jāieteic ir slimiem, ir veseliem.

Stokmaņa kundze. Bet mīļais Tom-

Dr. Stokmanis. Un ieteikuši un slavinājuši mēs to arī esam. Es

esmu rakstījis vienā rakstīšanā gan «Tautas Vēstnesī», gan

skrejlapās-

Hovstā. Jā, un?

Dr. Stokmanis. Šī peldiestāde, ko dēvē par pilsētas galveno artē-

riju, par pilsētas dzīvības nervu un velns viņu zina kā vēl

visādi — —

Billings. Par pilsētas pukstošo sirdi — tā es kādā svinīgā brīdī

atļāvos-

Dr. Stokmanis. Jā, jā, tā arī, bet vai jūs arī zināt, kas īstenībā ir

šī lielā, greznā, slavinātā peldiestāde, kas izmaksājusi tik daudz

naudas, — vai jūs zināt, kas tā ir?

Hovstā. Nē- kas?

Stokmaņa kundze. Jā, kas tad?

Dr. Stokmanis. Visa peldiestāde ir mēra perēklis!

Pētra. Peldiestāde, tēt!

Stokmaņa kundze vienlaikus. Mūsu peldiestāde!

Hovstā tāpat. Bet ārsta kungs-

Billings. Pilnīgi neticami!

Dr. Stokmanis. Visa peldiestāde nav nekas cits kā izbalsināts, sain-

dēts kaps, es saku. Tā ir veselībai bīstama — jo lielā mērā!

Visi šie Molledāles sārņi, visi šie smirdekļi piegāna mūsu dze-

ramo ūdeni, un šie paši nolādētie indīgie netīrumi ieplūst arī

jūrā-

Horsters. Tur, kur atrodas peldiestāde?

Dr. Stokmanis. Tieši tur.

Hovstā. Kā jūs to visu tik labi zināt, ārsta kungs?

Dr. Stokmanis. Es izpētīju apstākļus tik apzinīgi, cik iespējams. Ak,

es jau ilgu laiku turēju aizdomas! Pērn šeit starp peldviesiem

gadījās neparastas slimības. Daudzi saslima ar tifu un gas-

trisko drudzi.

Stokmaņa kundze. Jā, tā bija gan.

Dr. Stokmanis. Toreiz mēs spriedām, ka slimības dīgļus ievazājuši

iebraucēji, bet vēlāk — šoziem — es sāku domāt citādi. Un

tad es ņēmos izmeklēt ūdeni, cik tas bija iespējams.

Stokmaņa kundze. Tātad ar to tu biji tā nodarbināts!

Dr. Stokmanis. Jā, Katrīn, tas ir tiesa, ka tas man sagādāja daudz

darba. Bet te jau man trūka vajadzīgo zinātnisko palīglīdzekļu,

un tāpēc es aizsūtīju dzeramā ūdens un jūras ūdens paraugus

universitātei — lai dabūtu kāda ķīmiķa eksakto analizi.

Hovstā. Un to jūs tagad saņēmāt?

Dr. Stokmanis rāda vēstuli. Te tā ir! Še it skaidri pieradīta sapu-

vušu organisko vielu eksistence ūdeni — infuzorijas vairumā.

Tātad ūdens veselībai noteikti kaitīgs, vienalga, vai to lieto

iekšķīgi vai ārīgi.

Stokmaņa kundze. Dieva laime, ka tu to vēl laikā esi pamanījis!

Dr. Stokmanis. Jā, tā gan jāsaka.

Hovstā. Un ko jūs esat nodomājis darīt, ārsta kungs?

Dr. Stokmanis. Es, protams, raudzīšu lietu labot.

Hovstā. Tātad tas ir iespējams?

Dr. Stokmanis. Tam jābūt iespējamam. Citādi visa peldiestāde ir

nelietojama — beigta. Bet nav ko bažīties, man ir pilnīgi

skaidrs, kas te darāms.

Stokmaņa kundze. Bet, mīļais Tom, cik paslepen tu to visu esi izda-

rījis!

Dr. Stokmanis. Jā, man laikam vajadzēja skraidīt apkārt pa pilsētu

un visu izklāstīt, iekām es biju guvis pilnīgu skaidrību! Nē,

paldies! Tik traks es neesmu.

Pētra. Nē, bet mums tepat mājās.

Dr. Stokmanis. Nevienai dzīvai dvēselei! Bet rīt tu vari aizskriet pie

«āpša» -

Stokmaņa kundze. Bet Tom!

Dr. Stokmanis. Labi, labi, pie vectēva. Lai nu viņam liek ko brī-

nīties, vecajam vīram! Viņš taču domā, ka es esmu negudrs.

Nu jā, es jau zinu, tādās domās šeit ir vairāki! Bet nu mani

ļautiņi redzēs, nu viņi tik redzēs! Staigā apkārt, rokas berzē-

dams. Kas tagad pilsētā būs par traci, Katrīn! To tu ne domāt

nevari iedomāties. Visi ūdensvadi jāpārliek citā vietā.

Hovstā pieceļas. Visi ūdensvadi?

Dr. Stokmanis. Protams, tvertne atrodas pārāk zemu, tā jāpaceļ

daudz augstāk.

Petra. Tātad tev tomēr bija taisnība!

Dr. Stokmanis. Jā, vai tu atceries, Pētra? Es par to rakstīju, kolīdz

uzsāka būvdarbus. Bet toreiz neviens manī negribēja klausīties.

Tagad, ticiet man, es viņiem sataisīšu krietnu sutu, jo esmu jau

uzrakstījis rakstu peldiestādes valdei. Nu jau būs nedēļa, kopš

tas gatavs, es tikai gaidīju šo. Rāda vēstuli. Bet nu tas jāsūta

projām tūliņ uz vietas. Ieiet savā istabā un nāk atpakaļ ar pa-

pīru žūksni. Paskatieties! Veselas četras cieši aprakstītas lok-

snes! Un vēstuli mēs pieliksim klāt. Avīzi, Katrīn! Dod man

kaut ko, kur ietīt! Labi — tā, tā. Iedod to tai — tai — piesper

kāju — piķis un zēvele, kā viņu sauc? Nu, iedod to kalponei,

saki, lai viņa to tūliņ aiznes pilsētas pārzinim!

Stokmaņa kundze aiziet ar saini caur ēdamistabu.

Pētra. Tēt, kā tu domā, ko tēvocis Pēteris teiks?

Dr. Stokmanis. Ko gan lai viņš saka? Viņam taču būtu jāpriecājas,

ka atklājas tik svarīga patiesība.

Hovstā. Vai es drīkstētu mazu piezīmi par jūsu atradumu ievietot

«Tautas Vēstnesī»?

Dr. Stokmanis. Jā, par to es jums būtu ļoti pateicīgs.

Hovstā. Ir taču vēlams, lai vispārība to dabū zināt — jo ātrāk, jo

labāk.

Dr. Stokmanis. Jā, protams.

Stokmaņa kundze nāk atpakaļ. Viņa aiznesa.

Billings. Kad tevi nelabais, drīz jūs būsiet pilsētas pirmais vīrs,

ārsta kungs!

Dr. Stokmanis priecīgs staigā apkārt. Ko nu! Galu galā es esmu da-

rījis tikai savu pienākumu. Esmu bijis laimīgs mantracis, tas

ir viss, bet tomēr-

Billings. Hovstā, kā jūs domājat, vai pilsētai nevajadzētu sarīkot

karoggājienu doktoram Stokmanim par godu?

Hovstā. Šādu priekšlikumu es atbalstīšu katrā ziņā.

Billings. Un es par to parunāšu ar Aslaksenu.

Dr. Stokmanis. Nē, mīļie draugi, lai paliek tādi nieki. Es negribu

neko zināt par šāda veida sarīkojumiem. Un, ja peldiestādes

valdei ienāktu prātā man piespriest algas paaugstinājumu, tad

es to neņemšu pretī. Katrīn, es tev saku, es to neņemšu pretī!

Stokmaņa kundze. Un tu darīsi pareizi, Tom.

Pētra paceļ savu glāzi. Sveiks, tēt!

Hovstā un Billings. Sveiki, sveiki, ārsta kungs!

Horsters pieskandina ar ārstu. Kaut jūs piedzīvotu prieku šaja lietā!

Dr. Stokmanis. Paldies, paldies, mani mīļie draugi! Esmu tik ļoti

priecīgs. Ak, ir taču kas brīnišķīgs apzināties, ka esi pakalpojis

dzimtajai pilsētai un saviem tautiešiem. Urā, Katrīn! Viņš ap-

ķeras viņai abām rokām ap kaklu un griežas ar to apkārt. Stok-

maņa kundze, kliedz un turas pretī. Smiekli, aplausi un uravas

ārstam. Zēni pabāž galvu pa durvīm.

OTRAIS CELIENS

Dr. Stokmaņa dzīvojamā istaba. Ēdamistabas durvis aizvērtas. Priekšpusdiena.

Stokmaņa kundze ienāk no ēdamistabas ar aizlipinātu vēstuli rokā.

Pieiet pie pirmajām durvīm pa labi un tajās paraugās. Vai tu

esi mājās, Tom?

Dr. Stokmanis iekšpusē. Jā, es nupat kā pārnācu. Ienāk. Kas ir?

Stokmaņa kundze. Vēstule no tava brāļa. Pasniedz viņam vēstuli.

Dr. Stokmanis. Ahā, paskatīsimies! Atplēš aploksni un lasa. «Līdz

ar šo jums nosūtām atpakaļ manuskriptu . . .» Murminādams

lasa tālāk. Hm . . .

Stokmaņa kundze. Ko viņš saka?

Dr. Stokmanis iebāž papīrus kabatā. Viņš tikai raksta, ka pats gribot atnākt ap pusdienas laiku.

Stokmaņa kundze. Tad beidzot reiz atceries, ka tev jāpaliek mājās.

Dr. Stokmanis. To es varu it labi, jo tad es ar priekšpusdienas vi-

zitēm būšu galā.

Stokmaņa kundze. Esmu ļoti ziņkārīga. Gribētos zināt, kā viņš to

lietu uzņems.

Dr. Stokmanis. Gan tu redzēsi — viņam lāgā nepatiks, ka atra-

dums ir mans un ne viņa.

Stokmaņa kundze. Vai tu arī par to baidies?

Dr. Stokmanis. Nu, protams, galu galā jau viņš priecāsies. Bet to-

mēr - Pēterim tik ārkārtīgi bail, ka arī kāds cits kaut ko

nedara pilsētas labā.

Stokmaņa kundze. Vai zini ko, Tom, tev vajadzētu būt tik laip-

nam un daļu goda atstāt viņam. Vai nevarētu sacīt, ka viņš

tevi uzvedis uz pēdām?

Dr. Stokmanis. Nu, manis pēc! Kaut es tikai to lietu varētu ievadīt

sliedēs, tad jau-

Mortens Chīls pabāž galvu pa priekšistabas durvīm, raugās pētigi

visapkārt, smejas pie sevis un šķelmīgi vaicā. Vai — vai tais-

nība?

Stokmaņa kundze viņam pretī. Tēt, vai tu?

Dr. Stokmanis. Redz še, sievastēvs! Labrīt, labrīt!

Stokmaņa kundze. Bet nāc taču iekšā!

Mortens Chīls. Tikai, ja tas taisnība. Citādi es atkal eju.

Dr. Stokmanis. Kas tad lai būtu taisnība?

Mortens Chīls. Trakums ar ūdensierīci. Vai tas ir taisnība?

Dr. Stokmanis. Protams. Bet kā tad jūs to uzzinājāt?

Mortens Chīls ienāk. Pētra pie manis ieskrēja, iedama uz skolu.

Dr. Stokmanis. Tā?

Mortens Chīls. Jā. Un tad viņa man par to stāstīja. Es domāju, ka

viņa grib mani tikai piemuļķot, bet tāda jau Pētra atkal nav.

Dr. Stokmanis. Nē, kā jūs tā varējāt domāt!

Mortens Chīls. Ak, paļauties gan nevar ne uz vienu. Cilvēku var

piemuļķot tā, ka viņš to ne manīt nemana. Tātad tā tomēr pa-

tiesība ?

Dr. Stokmanis. Noteikti. Bet apsēdieties taču, sievastēv! Lūdz viņu

apsēsties uz sofas. Un vai tā nav tīrā laime pilsētai- ?

Mortens Chīls cenšas apslāpēt smieklus. Laime pilsētai?

Dr. Stokmanis. Jā, ka es jau tik laikus to atklāju — —

Mortens Chīls kā pirmāk. Jā, jā, jā! — Bet es nekādā ziņā nebūtu

ticējis, ka jūs izmozēsiet savu miesīgo brāli.

Dr. Stokmanis. Izmozēšu?

Stokmaņa kundze. Bet mīļo tēt-

Mortens Chīls atbalsta rokas un zodu uz spieķa roktura un pamirk-

šķina viltīgi ar acīm. Kā tur nu bija? Vai tā nebija, ka caurulēs

esot iekļuvuši kustoņi?

Dr. Stokmanis. Jā gan. Infuzorijas.

Mortens Chīls. Un tādu kustoņu tur esot daudz, teica Pētra. Mil-

zīgi daudz.

Dr. Stokmanis. Jā gan. Varbūt vairāki simtlukstoši.

Mortens Chīls. Bet neviens viņus nevar redzēt — vai tā nebija?

Dr. Stokmanis. Nē, redzēt viņus nevar.

Mortens Chīls ar klusiem, klukstošicm smiekliem. Lai velns mani

parauj, tas ir vislabākais, ko es no jums esmu dzirdējis.

Dr. Stokmanis. Kā tā?

Mortens Chīls. Bet to taču jūs nemūžam neiestāstīsiet pilsētas pār-

zinim!

Dr. Stokmanis. To mēs vēl redzēsim.

Mortens Chīls. Vai jūs domājat, ka viņš būs tik traks?

Dr. Stokmanis. Es ceru, ka visa pilsēta būs tik traka.

Mortens Chīls. Visa pilsēta! Jā, tas gan var būt. Bet to viņiem va-

jag. Lai tad viņiem arī tiek! Aizvien tie gribējuši būt gudrāki

par mums, vecajiem. Viņi mani izsunīja no pilsētas padomes,

jā, tā es saku, tāpēc ka viņi mani izbalsoja kā suni! Bet nu tie

to dabūs atpakaļ! Viņus vajag izmozēt, Stokman.

Dr. Stokmanis. Bet sievastēv-

Mortens Chīls. Pamatīgi izmozēt, es saku. Pieceļas. Ja jūs to varat

panākt, ka pilsētas pārzinis un viņa draugi ieskrien speltē, tad

es uz pēdām ziedoju simt kronu nabagiem.

Dr. Stokmanis. Tas būtu jauki no jums.

Mortens Chīls. Jūs jau gan zināt, ka man pašam nav tik daudz, bet,

ja jūs to varat izdarīt, tad nabagi ziemsvētku vakarā no manis

saņems pussimtu.

Hovstā ienāk no priekšistabas.

Hovstā. Labrīt! Apstājas. Ak, atvainojiet-

Dr. Stokmanis. Nāciet vien, nāciet!

Mortens Chīls atkal klukst. Tas! Vai arī tas piedalās?

Hovstā. Kā jūs domājat?

Dr. Stokmanis. Protams, viņš piedalās.

Mortens Chīls. To es gandrīz varēju iedomāties. Jāliek taču avīzēs.

Jā, jūs jau gan esat īstais, Stokman. Nu, padomājiet vien, ta-

gad es eju.

Dr. Stokmanis. Ak nē, sievastēv, palieciet vēl kādu brītiņu!

Mortens Chīls. Nē, man jāiet. Padomājiet, kā viņus vislabāk iz-

mozēt. Velns, par velti jūs to nebūsiet darījis.

Aiziet. Stokmaņa kundze viņu pavada.

Dr. Stokmanis smejas. Ko domājat, vecais netic ne vārda no visas

šīs ūdenslietas.

Hovstā. Ak, par to jūs runājat-

Dr. Stokmanis. Jā, par to. Varbūt arī jūs nākat tajā pašā lietā?

Hovstā. Jā gan. Vai jums būtu kāds brītiņš laika, ārsta kungs?

Dr. Stokmanis. Cik tik jūs vēlaties, mīļais.

Hovstā. Vai esat jau kaut ko dzirdējis no pilsētas pārziņa?

Dr. Stokmanis. Vēl neko. Viņš vēlāk atnākšot.

Hovstā. Es vakar par šo lietu daudz tiku domājis.

Dr. Stokmanis. Nu un?

Hovstā. Jums kā ārstam un zinātniekam šis atgadījums ir kaut kas

īpašs. Ar to es gribu sacīt, jums neienāk ne prātā, ka tam ir

sakars ar daudz ko citu.

Dr. Stokmanis. Kādā ziņā — —? Apsēdīsimies, mīļais. Nē, tur

uz dīvana.

Hovstā apsēžas uz sofas, ārsts — atzveltenī otrpus galda.

Dr. Stokmanis. Tātad jūs domājat —?

Hovstā. Jūs vakar teicāt, ūdeni bojājot sārņi, kas atrodoties zeme.

Dr. Stokmanis. Bez šaubām. Tur vainīgs Molledāles saindētais

muklājs.

Hovstā. Atvainojiet, ārsta kungs, man liekas, tur vainojams pavi-

sam cits muklājs.

Dr. Stokmanis. Kāds tad?

Hovstā. Muklājs, kurā pūst visa mūsu komunālā dzīve.

Dr. Stokmanis. Velns lai parauj, kas tās par valodām, Hovstā

kungs!

Hovstā. Visa pilsētas pašvaldība pamazām nokļuvusi kādas ierēdņu

grupas rokās.

Dr. Stokmanis. Nu, visi taču nav ierēdņi.

Hovstā. Nē, bet tie, kas nav ierēdņi, tie katrā ziņā ir ierēdņu draugi

un piekritēji. Mūsu likteņus lemj bagātnieki, pilsētas vecie,

slavenie vārdi.

Dr. Stokmanis. Bet šie ļaudis taču ir krietni un inteliģenti.

Hovstā. Vai tie pierādīja krietnumu un inteliģenci, kad viņi ierī-

koja ūdensvadu tur, kur tas patlaban atrodas?

Dr. Stokmanis. Nē, tā, protams, bija liela muļķība. Bet to jau nu

atkal izlīdzinās.

Hovstā. Vai jūs domājat, ka tas noritēs tik gludi?

Dr. Stokmanis. Gludi vai negludi — tas katrā ziņā notiks.

Hovstā. Jā, kad iejauksies prese.

Dr. Stokmaiļis. Tas nekad nebūs vajadzīgs, mīļais. Esmu pārlie-

cināts, ka mans brālis

Hovstā. Atvainojiet, ārsta kungs, bet es jums gribēju pateikt, ka

esmu nodomājis to lietu ņemt savā pārziņā.

Dr. Stokmanis. Avīzē?

Hovstā. Jā. Pārņemot «Tautas Vēstneša» vadību, man bija nodomā

uzspridzināt šo veco, stūrgalvīgo āžu valni, kuru rokās atrodas

vara.

Dr. Stokmanis. Bet jūs taču pats man stāstījāt, kā tas esot beidzies;

jūs gandrīz esot izputinājis savu laikrakstu.

Hovstā. Jā, toreiz mums bija jānolaiž rokas gar sāniem, tas tais-

nība, jo tolaik pastāvēja briesmas, ka peldiestādi neuzcels, ja

šie vīri kritīs. Bet nu peldiestāde ir uz kājām, un nu var iztikt

bez augstajiem kungiem.

Dr. Stokmanis. Iztikt — jā gan. Bet mēs taču esam viņiem lielu pa-

teicību parādā!

Hovstā. Gods tiks dots jo pilnā mērā. Bet demokrātiskā virziena

avīžnieks nedrīkst palaist garām tādu izdevību kā šo. Ticība

valdītāju nemaldībai ir jāsagrauj. Tā ir jāizskauž tāpat kā

jebkura cita māņticība.

Dr. Stokmanis. Tur es ar jums esmu vienis prātis, Hovstā kungs, —

ar sirdi un dvēseli. Ja tā ir māņticība, tad nost ar to!

Hovstā. Pilsētas pārzinim es nelabprāt pieskaros, tādē] ka viņš ir

jūsu brālis. Bet jūs droši vien esat tajos pašos ieskatos, ka pa-

tiesība ir svarīgāka par visu.

Dr. Stokmanis. Saprotama lieta. Uztraucas. Jā, bet — bet —!

Hovstā. Nedomājiet ļaunu par mani. Es neesmu ne mazāk, ne vai-

rāk savtīgs un varaskārs kā cilvēku vairums.

Dr. Stokmanis. Kas tad nu tā domās, mīļais.

Hovstā. Es, kā jūs zināt, esmu cēlies no sīkiem ļaudīm, un man ir

bijis izdevības diezgan novērot, kas zemākajiem tautas slāņiem

visvairāk vajadzīgs, proti — līdzdalība vispārējo lietu pār-

valdē, ārsta kungs. Tādā kārtā vislabāk attīstās spējas, prasme

un pašapziņa.

Dr. Stokmanis. To es ļoti labi varu saprast.

Hovstā. Jā, — un tad man šķiet, ka žurnālists uzņemas smagu at-

bildību, ja tas palaiž garām izdevīgu gadīiumu, kad daudzie,

mazie, apspiestie varētu tikt pie brīvības. Es zinu gan, diženo

nometnē to sauks par musināšanu vai tamlīdzīgi; manis dēļ, lai

viņi to dara. Ja man tikai tīra sirdsapziņa, tad —

Dr. Stokmanis. Pareizi! Pareizi, mīļais Hovstā kungs! Bet tomēr —

velns lai parauj —! Klaudzina. Lūdzu!

Priekšistabas durvis parādās Aslaksens. Viņš ir vienkārši, bet pie-

klājīgi ģērbies, melnā apģērbā ar baltu, mazliet saburzītu kaklautu;

cimdus un tūbas cepuri viņš tur rokā.

Aslaksens klanās. Atvainojiet, ārsta kungs, ka es uzdrošinos-

Dr. Stokmanis pieceļas. Ā, redz še — tas jau ir tipografs Aslaksens!

Aslaksens. Tā gan, ārsta kungs.

Hovstā pieceļas. Vai jūs meklējat mani, Aslaksen?

Aslaksens. Nē, es nezināju, ka mēs te tiksimies.!'nē es meklēju

pašu ārsta kungu

Dr. Stokmanis. Ar ko es varu pakalpot?

Aslaksens. Vai taisnība, ārsta kungs, es. dzirdēju no Billinga kunga,

ka jūs gribot uzlabot ūdensierīci?

Dr. Stokmanis. Jā, peldiestādi. ;

Aslaksens. Jā gan, es saprotu. Atnācu pateikt, ka es šo pasākumu

atbalstīšu visiem spēkiem.

Hovstā uz ārstu. Redziet nu!

Dr. Stokmanis. Sirsnīgi pateicos, bet — —

Aslaksens. Varbūt būs vajadzīgs, ka mēs, sīkpilsoņi, stāvam jums

aiz muguras. Mēs šeit pilsētā esam, tā sacīt, kompaktais vairā-

kums — ja mēs gribam. Un nevienam nekad nav par ļaunu,

ja vairākums ir viņa pusē, ārsta kungs,

Dr. Stokmanis. Tas tiešām tiesa, es tikai nevaru iedomāties, ka šai

lietā vajadzētu īpaši sagatavoties. Man liekas, tā ir tik skaidra

un vienkārša-

Aslaksens. Tomēr. Tas nebūtu par ļaunu. Es labi pazīstu vietējās

iestādes. Varas nesēji nelabprāt atzīst priekšlikumus, kas ienāk

no citiem. Un tāpēc, man šķiet, neko nekaitētu, ja mēs drusku

demonstrētu.

Hovstā. Ļoti pareizi.

Aslaksens. Protams, ar mēru, ārsta kungs. Es vienmēr ievēroju mē-

renību, jo mērenība ir pilsoņa pirmais tikums — pēc manām

domām.

Dr. Stokmanis. Ar to jūs jau esat pazīstams, Aslaksena kungs.

Aslaksens. Jā, man liekas gan, to es varu sacīt. Un šī lieta ar ūdens-

ierīci mums, sīkpilsoņiem, ir sevišķi svarīga. Peldiestāde pilsē-

tai droši vien kļūs par zelta bedri. No peldiestādes atkarājas

visa mūsu labklājība, vispirmajā kārtā mūsu, namsaimnieku.

Tāpēc mēs arī cenšamies visiem spēkiem šo pasākumu atbal-

stīt. Un tā kā es esmu namsaimnieku biedrības priekšnieks-

Dr. Stokmanis. Jā- ?

Aslaksens. Un bez tam vēl sātībnieku biedrības aģents — ārsta

kungs taču laikam zina, ka es darbojos sātības nozarē?

Dr. Stokmanis. Jā, zināms.

Aslaksens. Nu, tad man, protams, iznāk satikties ar ļoti daudziem

cilvēkiem. Un, tā kā es esmu pazīstams kā apdomīgs un mier-

mīlīgs pilsonis, kā ārsta kungs pats teica, tad man pilsētā ir

zināma ietekme, tā sacīt, neliela vara, — ja es pats tā drīk-

stētu izteikties.

Dr. Stokmanis. To es zinu it labi, Aslaksena kungs.

Aslaksens. Nu, un redziet, man tas būtu tīrais nieks sadabūt parak-

stus adresei, ja jūs nonāktu sprukās.

Dr. Stokmanis. Adresei, jūs sakāt?

Aslaksens. Jā, es varētu jums izgādāt tādu kā adresi no pilsoņiem

kā pateicību par to, ka jūs esat iekustinājis šo sabiedrisko lietu.

Pats par sevi saprotams, adresi sacerot, jāievēro pienācīga mē-

renība, lai netiktu aizskartas nedz iestādes, nedz personas, kam

ir vara. Un, ja mēs to ņemsim vērā, tad neviens gan laikam

nevarēs apvainoties, kā man šķiet.

Hovstā. Un pat tādā gadījumā, ja tā šiem ļaudīm ne visai pa-

tiktu, tad —

Aslaksens. Nē, nē, nē! Nekādus apvainojumus pret valdību, Hovstā

kungs, nekādu opoziciju pret tiem, kas mums var apmest valgu

ap kaklu! Ar to man savā mūžā pietiek, un tur arī nekad nevar

celties nekāds labums. Bet apdomīgi un vaļsirdīgi izteikties pil-

sonim neviens nevar liegt.

Dr. Stokmanis krata viņa roku. Mīļais Aslaksena kungs, nemaz ne-

varu izsacīt, cik ļoti es priecājos, ka mani tautieši mani tik labi

saprot. Esmu tik priecīgs, tik priecīgs! Klausieties, kā būtu ar

glāzīti šerija, ko?

Aslaksens. Nē, liels paldies! Es šāda veida alkoholdzērienus ne-

baudu.

Dr. Stokmanis. Nu, bet glāzi alus? Ko jūs sakāt par to?

Aslaksens. Paldies, arī to ne, ārsta kungs. Tik agrā priekšpusdienā

es nemēdzu neko baudīt. Bet tagad es gribu doties uz pilsētu,

lai aprunatos ar vienu otru namsaimnieku un tos drusku ap-

strādātu.

Dr. Stokmanis. Tas ir tik ārkārtīgi laipni no jums, Aslaksena kungs.

Bet man neiet un neiet galvā, ka visa šī sagatavošanās vaja-

dzīga. Man liekas, visam jānorit pašam no sevis.

Aslaksens. Iestādes strādā mazliet gausi. Dievs pasargā, es to ne-

saku, lai tām celtu neslavu.

Hovstā. Rītdienas avīzē mēs tās sapurināsim, Aslaksen.

Aslaksens. Bet tikai ne ar varu, Hovstā kungs. Esiet mērens, citādi

jūs nekur netiksiet! Ievērojiet manu padomu, jo dzīves skola

mani ir mācījusi. Nu, bet tagad man jāatvadās, ārsta kungs.

Jūs tagad zināt, ka mēs, sīkpilsoņi, katrā ziņā stāvam aiz jums

kā mūris. Kompaktais vairākums ir jūsu pusē, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis. Paldies, mans mīļais Aslaksena kungs! Sniedz viņam

roku. Sveiki, sveiki!

Aslaksens. Vai jūs nāksiet līdzi uz spiestuvi, Hovstā kungs?

Hovstā. Es nākšu vēlāk, man te vēl kas jānokārto.

Aslaksens. Labi, labi. Viņš sveicina un iet; Dr. Stokmanis viņu

pavada priekšistabā.

Hovstā, Stokmanim ienākot atpakaļ istabā. Nu, ko jūs tagad s.iluit,

ārsta kungs? Vai jums neliekas, ka nupat ir laiks izvedināt

pilsētu un labi satricināt visu šo mlkstčaulību un gļēvumu?

Dr. Stokmanis. Vai jūs tēmējat uz tipografu Aslaksenu?

Hovstā. Jā. Viņš ir viens no tiem, kas stāv muklājā, kaut ari varbūt

ir krietns cilvēks. Un tāds te pie mums ir vairums. Viņi lokās

un klanās uz abām pusēm. Aiz tīrās saudzības un apdomības

tie nekad neuzdrīkstas spert pilnu soli.

Dr. Stokmanis. Bet Aslaksens, kā man šķiet, ir sevišķi godprātīgs.

Hovstā. Kaut kas cits man ir svarīgāks: droša, pašpaļāvīga vīra

stāja.

Dr. Stokmanis. Es jums pilnīgi pievienojos.

Hovstā. Tādēļ jau es gribu izmantot gadījumu un izmēģināt, vai

man neizdosies panākt, ka godprātīgie reiz savīrojas. Pārliecīgā

cieņa pret pašvaldību šeit pilsētā jāsagrauj. Ārkārtīgā neveik-

sme ar ūdensierīci jāpaskaidro visiem balsstiesīgiem.

Dr. Stokmanis. Labi. Ja jūs domājat, ka tas notiek vispārības

labā, — manis dēļ. Bet ne agrāk, kamēr es būšu runājis ar

savu brāli.

Hovstā. Tikmēr es uzrakstīšu ievadrakstu — katram gadījumam.

Un ja tad pilsētas pārzinis šo lietu negribētu veicināt-

Dr. Stokmanis. Ak, kā jūs to vispār varat iedomāties!

Hovstā. To var gan iedomāties. Ko tad- ?

Dr. Stokmanis. Jā, tad es jums apsolu- klausieties, — tad jūs

varat manu rakstu iespiest, lai iet — tāds, kāds tas ir.

Hovstā. Vai es to drīkstu? Vai tas ir solījums?

Dr. Stokmanis viņam pasniedz manuskriptu. 5e, ņemiet līdzi! Nav

nekāda vaina, ja jūs rakstu izlasāt. Vēlāk jūs man to atdosiet

atpakaļ

Hovstā. Labi, labi; to es izdarīšu. Un tagad sveiki, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis. Sveiki, sveiki! Jūs redzēsiet, Hovstā kungs, ka viss

noritēs gludi — pavisam gludi.

Hovstā. Hm, redzēsim. Sveicina un iziet pa priekšistabas durvīm.

Dr. Stokmanis pieiet pie ēdamistabas durvīm un ieskatās ēdamistabā.

Katrīn! Vai tu esi mājās, Pētra?

Pētra ienākdama. Jā, es nupat kā pārnācu no skolas.

Stokmaņa kundze nākdama. Vai viņš vēl nav bijis?

Dr. Stokmanis. Pēteris? Nē. Bet man bija gara saruna ar Hovstā.

Viņš ir pavisam sajūsmināts par manu atklājumu. Jo, redz,

tam ir daudz plašāks apjoms, nekā es sākumā domāju. Un tad

viņš nodeva savu laikrakstu manā rīcībā, ja tas būtu vajadzīgs.

Stokmaņa kundze. Vai tu domā, ka tas būs vajadzīgs?

Dr. Stokmanis. Nekādā ziņā ne. Bet ir tomēr cildeni apzināties, ka

ar tevi turas brīvdomīgā, neatkarīgā prese. Jā, un ko domā-

jies — arī namsaimnieku biedrības priekšnieks mani apciemoja.

Stokmaņa kundze. Tā? Ko tad tas gribēja?

Dr. Stokmanis. Arī mani pabalstīt. Viņi visi grib mani pabalstīt,

ja kaut kur samestos. Katrīn, vai tu zini, kas man ir aiz mu-

guras?

Stokmaņa kundze. Aiz muguras? Nē. Kas tad tev ir aiz muguras?

Dr. Stokmanis. Kompaktais vairākums.

Stokmaņa kundze. Tā? Vai tas tev noderīgs, Tom?

Dr. Stokmanis. Un kā vēl! Staigā šurp un turp, rokas berzēdams.

Ak dievs, kas tas par jaukumu — būt tik brālīgi apvienotam

ar saviem tautiešiem!

Pētra. Un darīt tik daudz laba, tēt!

Dr. Stokmanis. Jā, un vēl pie tam savai dzimtajai pilsētai!

Stokmaņa kundze. Zvanīja!

Dr. Stokmanis. Droši vien viņš. Klaudzina. Lūdzu!

Pilsētas pārzinis caur priekšistabu. Labrīt!

Dr. Stokmanis. Sveiks, Pēter!

Stokmaņa kundze. Labrīt, svaini! Kā klājas?

Pilsētas pārzinis. Paldies! Tā — tā. Uz Stokmani. Vakar vakarā

pēc darba es saņēmu tavu rakstu par peldiestādes ūdensierīci.

Dr. Stokmanis. Vai tu to izlasīji?

Pilsētas pārzinis. Jā, to es izdarīju gan.

Dr. Stokmanis. Un ko tu par to saki?

Pilsētas pārzinis raugās sānis. Hm-

Stokmaņa kundze. Nāc, Pētra! Viņa un Pētra ieiet istabā pa kreisi.

Pilsētas pārzinis pēc starpbrīža. Vai tas bija vajadzīgs — izdarīt

visus šos pētījumus man aiz muguras?

Dr. Stokmanis. Jā, kamēr es nebiju ieguvis pilnīgu skaidrību-

Pilsētas pārzinis. Un tu domā, ka tu tagad esi to ieguvis?

Dr. Stokmanis. Jā, par to taču tu pats būsi pārliecinājies.

Pilsētas pārzinis. Vai tu esi nodomājis iesniegt šo rakstu peldiestā-

des pārvaldei kā oficiālu dokumentu?

Dr. Stokmanis. Jā gan. Kaut kas taču jādara — un drīz.

Pilsētas pārzinis. Kā jau palaikam tu savā rakstā lieto spēcīgus

izteicienus. Starp citu, tu saki: tas, ko mēs saviem peldviesiem

piedāvājot, esot nemitīga saindēšanās!

Dr. Stokmanis. Jā, Pēter, kā tad lai to citādi apzīmē? Ko tu gan

domā — saindēts ūdens iekšķīgai un ārīgai lietošanai! Nabaga

slimniekiem, kas samaksājuši dārgu naudu un mūs uzmeklējuši

ticībā, ka viņi atkal atgūs savu veselību!

Pilsētas pārzinis. Un tavu pierādījumu iznākums ir tāds, ka mums

esot jāierīko kloaka, kas uztvertu Molledāles sārņus, un jāpār-

liek ūdensvadi citā vietā.

Dr. Stokmanis. Jā, vai tu zini kādu citu izeju? Es ne.

Pilsētas pārzinis. Es šorīt iegāju pie pilsētas inženiera it kā kādā

darīšanā. Un tad es pa pusei jokodams ieminējos par taviem

priekšlikumiem kā par tādiem, kas varbūt kādreiz nākotnē būtu

apsverami.

Dr. Stokmanis. Kādreiz nākotnē!

Pilsētas pārzinis. Viņš, protams, pasmaidīja par manu šķietamo

ekstravaganci. Vai tu esi papūlējies padomāt, cik šīs tevis

ieteiktās pārbūves izmaksātu? Pēc man sniegtajiem paskaidro-

jumiem būtu laikam jāizdod vairāki simttūkstoši.

Dr. Stokmanis. Tik daudz?

Pilsētas pārzinis. Jā, — un kas tas ļaunākais: pārbūves darbus va-

rētu pabeigt ne ātrāk kā divos gados.

Dr. Stokmanis. Divos gados, tu saki? Divos garos gados?

Pilsētas pārzinis. Ne ātrāk. Un ko lai mēs pa to laiku darām ar

peldiestādi? Vai lai mēs to slēdzam? Jā, mēs būtu spiesti to

darīt. Jeb vai tu domā, ka kāds pie mums nāktu, ja kļūtu zi-

nāms, ka ūdens ir kaitīgs?

Dr. Stokmanis. Jā, Pēter, bet ūdens taču ir kaitīgs!

Pilsētas pārzinis. Un tas viss iekustināts tieši tagad, kad peldiestāde

uzsākusi plaukt un zelt. Arī apkārtnes pilsētām ir zināmas

iespējas, kas tās varētu kvalificēt par kūrvietām. Vai tev ne-

liekas, ka tās darīs visu, lai peldviesu straumi aizvirzītu pie

sevis? Nav nekādu šaubu! Un kas tad būtu? Mums laikam

visa dārgā peldiestāde būtu jānoplēš, un tad tu savu dzimto

pilsētu būtu izpostījis.

Dr. Stokmanis. Es — izpostījis!

Pilsētas pārzinis. Vienīgi peldiestāde kaut cik nodrošina pilsētas

nākotni. To taču tu saproti tikpat labi kā es.

Dr. Stokmanis. Bet kas tad lai notiktu, pēc tavām domām?

Pilsētas pārzinis. Tavs raksts nespēja mani pārliecināt, ka peld-

iestādes ūdensapstāk]i ir tik bīstami, kā tu iedomājies.

Dr. Stokmanis. Tie drīzāk ir vēl ļaunāki! Katrā ziņā vasarā, kad

gaiss top silts.

Pilsētas pārzinis. Kā jau teicu, manuprāt, tu pamatīgi pārspīlē.

Krietnam ārstam jāzina, kādi soļi sperami. Tam jāmāk novērst

kaitīgas ietekmes un jāprot līdzēt, ja tās ļoti jūtami liktu sevi

manīt.

Dr. Stokmanis. Un tad? Kas tālāk?

Pilsētas pārzinis. Peldiestādes pašreizējā ūdensapgāde ir fakts, kas,

protams, kā tāds arī jāapskata. Bet jādomā, ka direkcija savā

reizē neatteiksies apsvērt, kādos apmēros būtu iespējams izda-

rīt zināmus labojumus, ņemot vērā mūsu naudas apstākļus.

Dr. Stokmanis. Vai tu domā, ka es jebkad būtu ar mieru piedalī-

ties šādā blēdībā?!

Pilsētas pārzinis. Blēdībā?

Dr. Stokmanis. Jā gan, tā būtu blēdība, krāpšana, meli, vienkārši —

noziegums pret publiku, pret visu sabiedrību!

Pilsētas pārzinis. Man, kā jau teicu, nav radusies pārliecība, ka lieta

būtu diez cik bīstama.

Dr. Stokmanis. Ir gan radusies. Citādi nemaz nav iespējams. Es

zinu, ka mans attēlojums ir ļoti skaidrs un pareizs. Un tu to

saproti it labi, tu tikai negribi to lietu virzīt tālāk. Tu biji tas,

kas panāca, ka peldiestāde tika ierīkota tur, kur tā patlaban

atrodas, tāpat arī ūdensierīce, un šo nolādēto kļūdu tu negribi

atzīt! Uja — tu laikam doma, ka es neredzu, kas tev aiz adas?

Pilsētas pārzinis. Un kaut arī tā būtu. Ja es varbūt mazliet bailīgā

kārtā glabāju savu cieņu, tad tas notiek vispārības labā. Bez

morāliskās autoritates es nevaru pilsētas lietas tā vest un vadīt,

kā to ieskatu par visparibai vajadzīgu. Aiz šā un ari aiz da-

žiem citiem iemesliem man ir svarīgi, ka tavs raksts nenokļūst

līdz peldiestādes direkcijai. Tas ir jāaiztur vispārējās labklā-

jības labad. Vēlāk, tad mēs jautājumu diskutēsim un klusībā

darīsim, ko varēsim. Bet sabiedrība nedrīkst dzirdēt itin neko,

ne pušplēsta vārdiņa par šo nelādzīgo lietu.

Dr. Stokmanis. Jā, to gan nevarēs aizkavēt, manu mīļo Pēter.

Pilsētas pārzinis. To varēs un vajadzēs aizkavēt.

Dr. Stokmanis. Nebūs iespējams, es saku. Jau pārāk daudziem tā

ir zināma.

Pilsētas pārzinis. Zināma! Kam? Taču nemūžam šiem «Tautas

Vēstneša» kungiem, kas- ?

Dr. Stokmanis. Jā gan, arī tiem. Brīvdomīgā, neatkarīga prese par

to gan parūpēsies, lai jūs darītu savu pienākumu.

Pilsētas pārzinis pēc īsa starpbrīža. Tu esi neizsakāmi neapdomīgs,

Tom. Vai tev nemaz nav ienācis prātā, kādas sekas tam var

būt attieksmē pret tevi pašu?

Dr. Stokmanis. Sekas attieksmē pret mani?

Pilsētas pārzinis. Pret tevi un tavējiem, jā.

Dr. Stokmanis. Jupis, ko tas nozīmē?

Pilsētas pārzinis. Man liekas, ka es visu savu mūžu esmu tev bijis

pakalpīgs un izpalīdzīgs brālis.

Dr. Stokmanis. Jā, tāds tu esi bijis, un par to es tev pateicos.

Pilsētas pārzinis. Nav vajadzīgs. Pa daļai es biju spiests tāds būt —

sevis paša dēļ. Es aizvien cerēju, ka varēšu tevi kaut cik satu-

rēt grožos, kad es tev palīdzēju uzlabot tavu saimniecisko stā-

vokli.

Dr. Stokmanis. Ko tu saki? Tātad tikai sevis paša dēļ?

Pilsētas pārzinis. Pa daļai, es teicu. Pilsētas ierēdnim nav patī-

kami, ja viņa tuvinieki pārāk bieži kompromitējas.

Dr. Stokmanis. Un tu domā, ka es to daru?

Pilsētas pārzinis. Jā, diemžēl. Tu to dari, pašam nezinot. Tev ir

nemierīgs, ķildīgs, dumpīgs raksturs. Un tad tava nelaimīgā

tieksme publiski rakstīt par visādām iespējamām un neiespē-

jamām lietām. Ja tik kas iešaujas prātā, tūliņ no tā jāiztaisa

raksts avīzei vai vesela brošūra.

Dr. Stokmanis. Jā, bet vai tad tas nav pilsoņa pienākums dalīties ar

publiku, ja rodas kāda jauna doma?

Pilsētas pārzinis. Ak, publikai jaunu domu nemaz nevajag. Publikai

vislabāk pakalpots ar vecajām, labajām, atzītajām domām, kā-

das tai jau ir.

Dr. Stokmanis. Un to tu tā skaidri un gaiši pasaki!

Pilsētas pārzinis. Jā, vienreiz taču man ir skaidri un gaiši jārunā.

Līdz šim es centos no tā izvairīties, jo es zinu, cik tu esi iekar-

sīgs. Bet tagad es tev saku patiesību, Tom. Tu nemaz nevari

iedomāties, cik ļoti tava pārsteidzība tev kaitē. Tu sūdzies par

iestādēm, jā, par valdību, — tu to pat grauj, — tu apgalvo, ka

tevi nobīdot pie malas, ka tevi vajājot. Bet vai tad tu vari

gaidīt ko citu, tik neērts cilvēks, kāds tu esi?

Dr. Stokmanis. Ko — es esmu arī neērts?

Pilsētas pārzinis. Jā, Tom, kā darba biedrs tu esi ļoti neērts. To es

esmu dabūjis sajust. Tu esi ļoti nesaudzīgs pret citiem. Kā

liekas, tu esi pavisam aizmirsis, ka par peldiestādes ārsta vietu

tev jāpateicas man.

Dr. Stokmanis. Uz to man bija pilnas tiesības. Man un nevienam

citam! Es biju pirmais, kas atskārta, ka pilsēta varētu kļūt par

ziedošu kūrvietu. Un toreiz es biju vienīgais, kas to atskārta.

Ilgus gadus es cīnījos viens pats par šo domu. Un tad es rak-

stīju un rakstīju —

Pilsētas pārzinis. To nevar noliegt. Bet tad vēl nebija īstais laiks.

Nu, to jau tu tur, sava aizkakta dzīvodams, nevareji apsvērt.

Bet, kad attiecīgais brīdis bija klāt, tad es — un tie citi —

tad mēs ņēmām visu savās rokās.

Dr. Stokmanis. Jā, un tad jūs sagandējāt manu brīnišķīgo plānu.

Ak, tagad jau tas parādās, kas jūs esat par vareniem zeļļiem!

Pilsētas pārzinis. Pēc manām domām, tikai parādās, ka tev atkal

vajadzīgs zibeņnovedējs tavai kašķībai. Tu gribi brukt virsū

savai priekšniecībai — tas jau tavs vecais ieradums. Tu nevari

paciest nekādu autoritati. Tu noraugies greizi uz katru, kam

kāds augstāks amats. Tu viņu uzlūko kā personīgu ienaidnieku.

Un tad tev vienalga, kādus ieročus tu lieto. Bet nu es tev esmu

atgādinājis, kādas intereses ir apdraudētas — pilsētas intereses

un līdz ar to arī manējās. Un tāpēc es tev saku, Tom, es būšu

nepielūdzams prasībā, ar kādu es tūliņ griezīšos pie tevis.

Dr. Stokmanis. Kas tā par prasību?

Pilsētas pārzinis. Tā kā tu esi bijis tik pļāpīgs un šo kutelīgo lietu

izpaudis āriniekiem, lai gan tā bija jāglabā kā direkcijas no-

slēpums, tad to, protams, noslēpt vairs nevar. Izplatīsies daž-

dažādas baumas, un nelabvēļi tās vēl visādi izpušķos. Tāpēc

radīsies vajadzība, ka tu šīm baumām stājies pretī.

Dr. Stokmanis. Es! Kā tā? Es tevi nesaprotu.

Pilsētas pārzinis. Otrreizēja izmeklēšana tev ļaus secināt, ka lieta

nepavisam nav tik ļauna un bīstama, kā tu pirmajā acumirklī

biji iedomājies. To mēs sagaidām.

Dr. Stokmanis. Ak, to tu sagaidi!

Pilsētas pārzinis. Un tad mēs vēl sagaidām, ka tu atklāti izteiksi

savu uzticību peldiestādes pārvaldei un apliecināsi, ka tā ar

pienācīgo apzinību darīs visu nepieciešamo, lai novērstu iespē-

jamus trūkumus.

Dr. Stokmanis. Bet to jūs nekad un nemūžam nevarēsiet, kamēr jūs

laiposiet un mānīsieties. To es tev saku, Pēter, un tāda ir mana

visciešākā pārliecība!

Pilsētas pārzinis. Kā iestādes darbiniekam tev nav tiesības uz kādu

īpašu pārliecību.

Dr. Stokmanis pārsteigts. Nav tiesības?

Pilsētas pārzinis. Kā iestādes darbiniekam, es saku. Kā privātper-

sonai — lai dievs pasargā — tā ir cita lieta. Bet kā peld iestādei

pakļauts ierēdnis tu nedrīksti izteikt pārliecību, kas ir pretēja

tavas priekšniecības pārliecībai.

Dr. Stokmanis. Tas ir par traku! Man, ārstam, zinātniekam, lai

nebūtu tiesības!

Pilsētas pārzinis. Lieta, par kuru šeit ir runa, nav tīri zinātniska; tā

ir kombinēta, tā ir tiklab techniska, kā arī saimnieciska lieta.

Dr. Stokmanis. Velns lai parauj, manis dēļ lai tā būtu kāda bū-

dama! Es prasu brīvību izteikties par visdažādākajām lietām

pasaulē!

Pilsētas pārzinis. Ļoti lūdzu. Tikai ne par peldiestādes lietām. To

mēs tev aizliedzam.

Dr. Stokmanis kliedz. Jūs aizliedzat! Jūs! Tādi- !

Pilsētas pārzinis. Es tev to aizliedzu, es, tava augstākā priekšnie-

cība, un, kad es aizliedzu, tev jāklausa.

Dr. Stokmanis savaldās. Pēter, — patiesi, ja tu nebūtu mans brālis -

Petra atrauj durvis. Tēt, to tu nedrīksti pieļaut!

Stokmaņa kundze aiz Pčtras. Pētra! Pētra!

Pilsētas pārzinis. Ahā, mēs esam klausījušas.

Stokmaņa kundze. Te runāja tik skaļi. Mes nevarējām nedzirdēt -

Pētra. Jā, es stāvēju un klausījos.

Pilsētas pārzinis. Nu, īstenībā tas man pa prātam-

Dr. Stokmanis nāk tuvāk. Tu runāji par aizliegšanu un klausīšanu?

Pilsētas pārzinis. Tu mani piespiedi tā runāt.

Dr. Stokmanis. Un tagad lai es dodu publisku paskaidrojumu un

ar to aizbāžu pats sev muti?

Pilsētas pārzinis. Mēs ieskatām par nepieciešami vajadzīgu, ka tu

laid klajā paskaidrojumu, kādu es no tevis prasīju.

Dr. Stokmanis. Un ja nu es — neklausu?

Pilsētas pārzinis. Tad mēs paši laidīsim klajā paskaidrojumu pub-

likas apmierināšanai.

Dr. Stokmanis. Ļoti labi. Bet tad es rakstīšu pret jums. Es palikšu

pie saviem ieskatiem, es pierādīšu, ka man ir taisnība un nevis

jums. Ko tad jūs darīsiet?

Pilsētas pārzinis. Tādā gadījumā es nevarēšu aizkavēt, ka tevi atlaiž.

Dr. Stokmanis. Ko?

Pētra. Tēvu — atlaiž!

Stokmaņa kundze. Atlaiž!

Pilsētas pārzinis. Atlaiž no peldiestādes. Man tad būs jāgādā par

tūlītēju vietas atteikšanu un tev jāatņem visas funkcijas, kam

kāds sakars ar peldiestādi.

Dr. Stokmanis. Un to jūs uzdrošinātos darīt?!

Pilsētas pārzinis. Tas esi tu pats, kas ielaižas bīstamā darījumā.

Pētra. Tēvoc, tā ir nekrietna izturēšanās pret tādu vīru kā tēvs!

Stokmaņa kundze. Vai tu cietīsi klusu, Pētra!

Pilsētas pārzinis paskatās Pētrā. Ahā, šeit jau uzdrīkstas izteikt do-

mas. Protams. Uz Stokmaņa kundzi. Jūs, svaine, kā rādās,

šajā mājā esat visprātīgākā. Izlietojiet visu savu ietekmi, kāda

jums, jādomā, ir, uz savu vīru. Raugiet viņam ieskaidrot, kādas

šai lietai varētu būt sekas, tiklab kas attiecas uz viņa ģi-

meni -

Dr. Stokmanis. Gar manu ģimeni tikai man pašam ir daļa!

Pilsētas pārzinis.- tiklab kas attiecas uz viņa ģimeni, es saku,

kā arī uz pilsētu, kurā viņš dzīvo.

Dr. Stokmanis. Tas, kas vēlas pilsētas īsto labklājību, esmu es! Es

gribu atklāt trūkumus, kas agrāk vai vēlāk tikpat kļūs redzami.

Ak, gan jau pierādīsies, vai es savu dzimto pilsētu mīļoju vai

ne!

Pilsētas pārzinis. Tu? Tu, kas aklā spītībā aizbirdini pilsētas gal-

veno dzīvības avotu?

Dr. Stokmanis. Avots ir saindēts, cilvēk! Vai tu esi traks?! Mēs šeit

pārtiekam, tirgodamies ar sārņiem un puvekļiem. Mūsu pilsētas

plaukstošo dzīvību baro meli!

Pilsētas pārzinis. Iedomas — vai kaut kas vēl ļaunāks! Vīrs, kas

savai dzimtajai pilsētai met acīs tādus apvainojumus, jāatzīst

par sabiedrības ienaidnieku.

Dr. Stokmanis vēršas pret viņu. Un to tu uzdrošinies- !

Stokmaņa kundze metas starpā. Tom!

Pētra satver tēvu aiz rokas. Tikai mieru, tēt!

Pilsētas pārzinis. Es negribu, ka pret mani tiktu lietota vardarbība.

Es tagad tevi esmu brīdinājis. Pārdomā, ko tu esi parādā sev

un savējiem. Ardievu. Aiziet.

Dr. Stokmanis staigā šurp un turp. Un tā drīkst pret mani izturēties!

Manā mājā, Katrīn! Ko tu par to saki!

Stokmaņa kundze. Protams, Tom, tas ir kauns un grēks-

Pētra. Ak, ja es varētu šim tēvocim sadot-

Dr. Stokmanis. Bet tā ir mana paša vaina. Jau sen man vajadzēja

sacelt spuras — parādīt viņam zobus — kost un spārdīt. No-

saukt mani par sabiedrības ienaidnieku! Mani! To es tā neat-

stāšu, lai tur lūst vai plīst!

Stokmaņa kundze. Bet, mīļo Tom, tavam brālim ir vara, tas nu ir

vienreiz tiesa.

Dr. Stokmanis. Jā, bet man ir taisnība!

Stokmaņa kundze. Ak jā, taisnība, taisnība, ko tev līdz taisnība, ja

tev nav varas?

Pētra. Bet, māt, kā tu tā vari runāt!

Dr. Stokmanis. Brīvā sabiedrībā lai nelīdz taisnība? Tu esi jocīga,

Katrīn. Un bez tam, vai man pa priekšu neiet brīvā, neatka-

rīgā prese un vai aiz manis nestāv kompaktais vairākums? Tā

taču ir vara, man liekas!

Stokmaņa kundze. Bet dieviņ debesīs, tu taču nedomā, Tom- ?

Dr. Stokmanis. Ko lai es nedomāju?

Stokmaņa kundze. Sacelties pret savu brāli.

Dr. Stokmanis. Velns lai parauj, ko tad lai es daru, ja negribu

pamest novārtā to, kas labs un krietns?

Pētra. Jā, to es arī gribu zināt.

Stokmaņa kundze. Bet tev taču itin nekas nelīdzēs. Kad viņi negrib,

tad viņi negrib.

Dr. Stokmanis. Hoho, Katrīn, dod tik man laiku, es savu cīņu

izcīnīšu!

Stokmaņa kundze. Jā, varbūt tu izcīnīsi to, ka tevi atlaiž, — to tu

izdarīsi.

Dr. Stokmanis. Tad es vismaz būšu darījis savu pienākumu pret

publiku — pret sabiedrību. Es, kuru dēvē par sabiedrības

ienaidnieku!

Stokmaņa kundze. Bet pret savu ģimeni, Tom? Pret mums šeit mā-

jās? Vai tas nozīmē darīt savu pienākumu pret tiem, kuru ap-

gādnieks tu esi?

Pētra. Ak māt! Nedomā taču vienmēr un visur par mums!

Stokmaņa kundze. Jā, tu jau vari tā runāt, tu, ja būtu vajadzīgs,

vari nostāties uz savām kājām. Bet padomā par zēniem, Tom,

un padomā arī drusku par sevi un par mani-

Dr. Stokmanis. Man liekas, tu esi izgājusi no jēgas, Katrīn. Ja es

nožēlojamā gļēvumā mestos pie kājām šim Pēterim un viņa

sasodītajiem līdzskrējējiem, vai tu domā, ka tad man vēl būtu

kāds laimīgs brītiņš manā mūžā?

Stokmaņa kundze. Ja, to es nezinu, bet lai dievs kungs mūs pasargā

no laimes, kas mūs sagaida, ja tu viņiem joprojām spītēsi. Tad

tu atkal būsi bez maizes, bez noteiktiem ienākumiem. Vai tad

mēs to jau diezgan neesam izbaudījuši? Neaizmirsti, kā tad

bija, Tom! Apdomā, ko tas nozīmē!

Dr. Stokmanis mokās iekšējā cīņā un žņauga rokas. Un šādā stā-

voklī šie kancelejas vergi var nostādīt brīvu, godīgu cilvēku!

Vai tas nav briesmīgi, Katrīn?

Stokmaņa kundze. Jā, viņi grēko pret tevi, tas ir viens kas tiesa. Bet

mīļais dievs, pasaulē ir tik daudz netaisnības, kas jāpacieš vien

ir. Paskaties uz zēniem, Tom! Kas būs ar viņiem? Ak nē, nē,

tava sirds to neatļaus-

Pa to laiku ienākuši Eilifs un Mortens ar savam skolas grāmatām.

Dr. Stokmanis. Zēni- ! Spēji nostājas stingri un taisni. Kaut

pasaule sagāztos, es savu muguru nelocīšu! Dodas uz savu

istabu.

Stokmaņa kundze viņam nopakaļus. Tom, — ko tu gribi darīt!

Dr. Stokmanis durvīs. Es gribu paturēt tiesību raudzīties acīs saviem

zēniem, kad viņi būs izauguši par brīviem cilvēkiem!

Ieiet savā istabā.

Stokmaņa kundze izplūst asarās. Lai dievs palīdz mums visiem!

Pētra. Redz, kur vīrs! Viņš nepadodas!

Zēni izbrīnījušies vaicā, kas noticis, Pētra taisa zīmi, lai viņi klusē.

TREŠAIS CĒLIENS

«Tautas Vēstneša» redakcijas birojs. Dibenā pa kreisi ieeja, pie tās pašas sie-

nas pa labi otras durvis ar stikla rūtīm, caur kurām var redzēt spiestuvi. Sienā

pa labi durvis. Istabas vidū galds, ar papīriem, laikrakstiem un grāmatām ap-

krauts. Priekšā pa kreisi logs, pie tā rakstāmā pults un augsts krēsls. Pie galda

daži atzvelteņi, gar sienām daži citādi krēsli. Istaba ir tumša un neomulīga,

mēbeles vecas, atzvelteņi netīri un nobružāti. Spiestuvē redzami daži burtlici pie

darba, vairāk dziļumā rokasspiede, kas patlaban darbā.

Redaktors Hovstā sēž pie pults un raksta. Pēc brītiņa ienāk Billings ar

Dr. Stokmaņa manuskriptu.

Billings. Tur nu gan jāsaka — —!

Hovstā rakstīdams. Vai jūs izlasījāt?

Billings noliek manuskriptu uz pults. Protams.

Hovstā. Nāvīgi ass, vai ne? Doktors.

Billings. Ass? Kad tevi nelabais, viņš ir nežēlīgs! Jāsaka, katrs

vārds kā ar cirvi pa pieri.

Hovstā. Jā, bet tādi jau arī nekrīt ar pirmo cirtienu.

Billings. Taisnība, bet mēs cērtam, ka cērtam, kamēr visi dižozoli

nogāzti. Kad es to tur iekšā lasīju, man likās, ka es tālumā jau

saklausītu revoluciju.

Hovstā apgriežas. Kš! Kad tik Aslaksens nedzird!

Billings pusbalsī. Aslaksens ir zaķpastala, gļēvulis. Viņam nav vīra

dūšas. Bet šoreiz taču laikam notiks jusu griba? Ko? Doktora

raksts taču tiks iespiests?

Hovstā. Jā, kad tikai pilsētas pārzinis nepadotos ar labu-

Billings. Velns, tas gan būtu ļoti nejēdzīgi!

Hovstā. Nu, lai būtu kas būdams, mēs laimīgā kārtā varēsim izman-

tot stāvokli. Ja pilsētas pārzinis ārsta priekšlikumam nepieslie-

sies, viņam būs visi sīkpilsoņi uz kakla, visa namsaimnieku

biedrība un vēl citi. Ja viņš tam piesliesies, tas sanāks ragos ar

veselu baru akcionaru, kas līdz šim bija viņa stiprākie

balsti

Billings. Jā gan, jo tiem būs jāizgāž labs žūksnis naudas.

Hovstā. Tas ir kā likts! Un tad, redziet, valnis ir saspridzināts,

un tad mēs publikai avīzē nemitīgi mēģināsim iekalt, ka pilsētas

pārzinis ir viscaur nespējīgs un ka visi uzticības amati, visa

pilsētas pārvalde jānodod brīvdomātāju rokās.

Billings. Kad tevi nelabais, tas ir skaidrs kā diena! Es redzu gan,

es redzu gan — mēs atrodamies revolūcijas priekšvakarā!

Klaudzina.

Hovstā. Kš! Sauc. Lūdzu!

Dr. Stokmanis ienāk pa dibensienas durvīm pa kreisi.

Hovstā iet viņam pretī. Ā, ārsta kungs! Nu?

Dr. Stokmanis. Lieciet iekšā, Hovstā kungs!

Hovstā. Tātad tik tālu esam?

Billings. Urā!

Dr. Stokmanis. Lieciet iekšā, es saku! Jā, esam gan tik tālu. Lai

notiek pēc viņu prāta! Nu būs karš kājās, Billinga kungs!

Billings. Līdz asinīm, es ceru! Dunci pie rīkles, ārsta kungs!

Dr. Stokmanis. Šis raksts ir tikai sākums. Man padomā vēl četri

pieci citi raksti. Kur ir Aslaksens?

Billings sauc spiestuvē. Aslaksen, ienāciet uz mirklīti!

Hovstā. Četri pieci raksti, jūs sakāt? Par to pašu lietu?

Dr. Stokmanis. Ne vēsts, mīļais draugs! Par citām lietām! Bet visas

izriet no ūdensierīces un kloakas. Viena velk otru līdzi! Ir

taisni tā, it kā tu būtu sācis plēst nost vecu ēku.

Billings. Kad tevi nelabais, tā ir! Liekas, drīzāk nebūs miera, ka-

mēr nebūs noplēsta visa būda!

Aslaksens no spiestuves. Noplēsta! Ārsta kungam taču nav nodomā

noplēst peldiestādi?

Hovstā. Ne vēsts; nemaz nebaidieties!

Dr. Stokmanis. Nē, mēs runājam par pavisam ko citu. Un ko jūs

sakāt par manu rakstu, Hovstā kungs?

Hovstā. Manuprāt — tīrais meistardarbs.

Dr.. Stokmanis. Jā, vai ne? Nu, par to man prieks, par to man

prieks.

Hovstā. Viss ir tik skaidrs un vienkāršs. Nemaz nav jābūt specia-

listam, lai saprastu lietas būtību. Uzdrošinos apgalvot, ka

visi gaišākie ļaudis būs jūsu pusē.

Aslaksens. Un laikam taču arī apdomīgie?

Billings. Apdomīgie un neapdomīgie — jā, gribētos teikt, gandrīz

visa pilsēta.

Aslaksens. Tad jau mēs varēsim rakstu iespiest.

Dr. Stokmanis. Nu, kā gan citādi!

Hovstā. Jā, rīt no rīta.

Dr. Stokmanis. Trejdeviņi pērkoni — nezaudējiet nevienu dienu!

Klausieties, Aslaksena kungs, ko es jums gribēju lūgt: parū-

pējieties personīgi par manu manuskriptu!

Aslaksens. Tiks izdarīts.

Dr. Stokmanis. Glabājiet to kā zeltu! Nevienas iespiedkļūdas, katrs

vārds ir svarīgs! Es vēlāk atkal ienākšu, varbūt es tad varēšu

palasīt korekturu. Nemaz nespēju izsacīt, cik ļoti es kāroju

redzēt savu rakstu iespiestu — iespert to pasaulē-

Billings. Iespert — kā ar zibeni, jā!

Dr. Stokmanis.- lai to apspriestu visi prātīgie. Ak, jūs nemaz

nevarat iedomāties, kas man šodien bija jāpiedzīvo! Man drau-

dēja gan ar šo, gan ar to, man gribēja nolaupīt manas neat-

ņemamās cilvēciskās tiesības.

Billings. Ko! Jūsu cilvēciskās tiesības!

Dr. Stokmanis. Mani gribēja pazemot, padarīt par nelieti, no manis

prasīja, lai es personīgus labumus vērtējot augstāk par savu

dziļāko, svētāko pārliecību-

Billings. Kad tevi nelabais, tas ir par daudz!

Hovstā. Ak jā, no tās puses var visu ko sagaidīt!

Dr. Stokmanis. Bet pie manis tie virsroku nedabūs, to viņi redzēs

melnu uz balta. Nu es katru augošu dienu, tā teikt, izmetīšu

savu enkuru «Tautas Vēstnesī» un aplaimošu viņus ar vienu

sprādzienu pēc otra-

Aslaksens. Jā, bet paklausieties-

Billings. Urā! Būs karš, būs karš!

Dr. Stokmanis.- es viņus nositīšu gar zemi, es viņus sadragāšu,

nopļaušu viņu cietokšņus visu godīgo cilvēku acu priekšā! To

es izdarīšu!

Aslaksens. Bet dariet to mēreni, ārsta kungs, šaujiet ar mēru!

Billings. Nebūs nekā, nebūs nekā! Tikai netaupīt dinamitu!

Dr. Stokmanis neaprāvies runā tālāk. Jo nu, redziet, nav vairs runa

par ūdensierīci un kloaku vien. Tagad jātīra, jādezinficē visa

sabiedrība-

Billings. Tas ir vārds vietā!

Dr. Stokmanis. Visi lāpītāji jāaizmēž, visi veči, vai zināt. Un visās

nozarēs! Šodien man atvērusies bezgalīgi apvāršņi. Vēl es visu

tik labi nepārredzu, bet gan es to pagūšu. Mums jāmeklē jauni,

braši karognesēji, mani draugi; mums vajadzīgi jauni pavēl-

nieki visos priekšposteņos.

Billings. Klau, klau!

Dr. Stokmanis. Un, ja tik mēs turēsimies kopā, tad viss noritēs

gludi, pavisam gludi! Viss slīdēs kā kuģis pa ūdeni. Jā, vai

jūs tā nedomājat?

Hovstā. Es no savas puses domāju, ka mums tagad ir drošas izre-

dzes pašvaldību atdot tiem, kam tā pēc taisnības pienākas.

Aslaksens. Un, ja tik mēs rīkosimies mēreni, tad es nemaz nevaru

iedomāties, ka lieta varētu kļūt bīstama.

Dr. Stokmanis. Velns, kam te ir daļa, vai lieta ir bīstama vai nav?

Ko es daru, to es daru taisnības varda un savas sirdsapziņas

dēļ.

Hovstā. Jūs esat vīrs, kas ir pelnījis, ka viņu atbalsta, ārsta kungs.

Aslaksens. Jā, tas ir skaidrs — ārsta kungs ir pilsētai patiess draugs,

viņš ir sabiedrības draugs.

Billings. Kad tevi nelabais, Aslaksen, doktors Stokmanis ir tautas

draugs!

Aslaksens. Man liekas, namsaimnieku biedrība šo apzīmējumu drīz

vien sāks daudzināt.

Dr. Stokmanis aizkustināts spiež viņiem roku. Paldies, paldies, mani

labie, uzticamie draugi! Cik jauki to dzirdēt! Mans brāļa kungs

mani nosauca pavisam citādi! Nu, to viņš, nudien, dabūs atpa-

kaļ ar uzviju! Bet nu man jādodas projām un jāaprauga kāds

nabaga sirdzējs. Es, kā jau teicu, nākšu atpakaļ. Pieskatiet labi

manu manuskriptu, Aslaksena kungs, un, no dieva puses, ne-

svītrojiet nevienu izsaucēju! Labāk vēl dažus pielieciet klāt!

Labi, labi; nu tad sveiki līdz turpmākam, sveiki, sveiki! Atsvei-

cināšanās pa ceļam līdz durvīm, aiziet.

Hovstā. Viņš mums var kļūt nesamaksājams!

Aslaksens. Jā, tikmēr, kamēr tas turas tikai pie peldiestādes. Bet,

ja viņš iet tālāk, tad nemaz nav ieteicams iet ar viņu kopā.

Billings. Jūs arī esat tik traki bailīgs, Aslaksen.

Aslaksens. Bailīgs? Jā, kas attiecas uz vietējiem varasvīriem, tad

es esmu gan bailīgs, Billinga kungs. To man ir mācījusi dzī-

ves skola, man gribētos sacīt. Bet nostatiet mani augstajā poli-

tikā aci pret aci ar pašu valdību, tad jūs redzēsiet, vai es bušu

bailīgs.

Billings. Tad, protams, ne. Bet tā jau tieši ir tā pretruna jumi rak-

sturā.

Aslaksens. Es esmu vīrs ar sirdsapziņu, tā ir tā lieta. Ja saceļas pret

valdību, tad sabiedrībai nekāda vaina nenotiek. Cilvēkiem ir

viena alga, viņi paliek, kur bijuši. Bet vietējās iestādes, tas var

gāzt, un tad varbūt neprašas tiek pie stūres, un tad ceļas neat-

sverami zaudējumi — tiklab namsaimniekiem, kā arī citiem.

Hovstā. Bet pilsoņu audzināšana ar pašvaldības palīdzību, vai par

tiem jūs nedomājat?

Aslaksens. Ja cilvēks kaut ko ieguvis, kas tam jāsatur rokā, tad

nevar domāt par visu, Hovstā kungs.

Hovstā. Tad gan es nekad neko negribētu iegūt!

Billings. Klau, klau!

Aslaksens smaida. Hm. Rāda uz pulti. Pirms jums uz redaktora

krēsla sēdēja amtmanis Stēnsgors.

Billings nospļaujas. Tpī! Tāds pārskrējējs!

Hovstā. Es neesmu nekāds laipotājs un tāds nekad nebūšu.

Aslaksens. Politiķis nekad nedrīkst nozvērēties, Hovstā kungs. Un

jūs, Billinga kungs, patlaban arī varētu nolaist buras, kā man

šķiet, jo jūs taču tīkojat pēc sekretārā vietas pilsētas valdē.

Billings. Es- ?

Hovstā. Jūs, Billing?!

Billings. Nu jā, bet, velns lai parauj, jūs taču varat iedomāties, ka

es to daru tāpēc, lai šos pārgudros kungus kaitinātu!

Aslaksens. Man jau tas vienalga, bet, ja man pārmet gļēvulību un

pretrunību manā nostājā, tad es gribētu uzsvērt: tipografa As-

laksena politiskā pagātne ir skaidra un katram pārredzama.

Es neesmu savus ieskatus mainījis, vienīgais, ka esmu kļuvis

mērenāks. Mana sirds joprojām pieder tautai, bet es neno-

liedzu, ka mans prāts mazlietiņ sveras uz to pusi, kur ir vara,

protams, es runāju par vietējo varu. Ieiet spiestuvē.

Billings. Vai neraudzīsim no viņa tikt vaļā, Hovstā?

Hovstā. Vai jūs zināt kādu citu, kas mums aizdotu papīru un

iespiestu avīzi uz parāda?

Billings. Sasodīta būšana, ka mums nav vajadzīgā kapitala!

Hovstā apsēžas pie pults. Ja mums tikai tas būtu, tad —

Billings. Ja jūs grieztos pie doktora Stokmaņa?

Hovstā šķirsta papīrus. Ko tas līdzētu? Tam jau pašam nekā nav».

Billings. Ne, bet viņam viens stāv aiz muguras — vecais Mortens

Chīls, «āpsis», ka viņu sauka.

Hovstā rakstīdams. Vai jūs tik droši zināt, ka tam kas ir?

Billings. Kad tevi nelabais, taču laikam! Un viena daļa, jādomā,

piekritīs Stokmaņu ģimenei. Viņš taču to apgādās — vismaz

bērnus.

Hovstā pa pusei apgriežas. Vai jūs uz to paļaujaties?

Billings. Paļaujos? Es, protams, nepaļaujos ne uz ko.

Hovstā. Jūs darāt pareizi. Un nepaļaujieties arī uz to, ka jums tiks

pilsētas valdes sekretārā postenis, jo es jums varu apgalvot, ka

jūs to nedabūsiet.

Billings. Vai jūs domājat, ka es to nezinu? Un tas man tieši patīk,

ka es to nedabušu. Tada nostumšana pie malas sakurina cīņas

sparu. Cilvēkā, tā sacīt, ieplūst svaiga žults, un tāda labi noder

šādā pīļu dīķī, kurā tik reti gadās kāds satraukums.

Hovstā rakstīdams. Jā gan, jā gan.

Billings. Nu, gan viņi par mani dzirdēs. Tagad es iešu iekšā un

uzrakstīšu uzsaukumu namsaimniekiem. Ieiet istabā pa labi.

Hovstā sēž pie piilts, košļā spalvaskātu un saka lēnām. Hm — jā,

r tā būs labi. Klaudzina. Lūdzu!

Pētra ienāk pa dibendurvim pa kreisi.

Hovstā pieceļas. Jūs? Jūs esat atnākusi?

Pētra. Jā, lūdzu, atvainojiet-

Hovstā pabīda atzvelteņi. Vai jūs negribat apsēsties?

Pētra. Nē, pateicos, es tūliņ atkal iešu.

Hovstā. Vai jūs varbūt nākat sava tēva lietā?

Pētra. Nē, es naku pati savā lieta. Izņem no meteļa kabatas gra-

matu. Te ir tas angļu stāsts.

Hovstā. Kāpēc jūs to dodat atpakaļ?

Pētra. Tāpēc, ka es to negribu tulkot.

Hovstā. Bet jūs man tik cieši apsolījāt-

Pētra. Jā, toreiz es to vēl nebiju izlasījusi. Un jūs laikam arī to

neesat lasījis?

Hovstā. Nē, jūs taču zināt, ka es angliski neprotu, bet-

Pētra. Nu jā, tādēļ es jums gribēju pateikt, ka jums jāpameklē kaut

kas cits. Noliek grāmatu uz galda. Sis stāsts «Tautas Vēst-

nesim» neder nekādā ziņā.

Hovstā. Kāpēc ne?

Pētra. Tāpēc, ka tas ir pretrunā ar jūsu uzskatiem.

Hovstā. Nu, ja tikai tāpēc-

Pētra. Jūs mani laikam nesaprotat. Tur ir runa par to, ka pārda-

biska vara vada tā dēvēto labo cilvēku likteņus šajā pasaulē

un beigu beigās visu izkārto viņiem par labu. Un visi tā dē-

vētie ļaunie cilvēki saņem sodu.

Hovstā. Bet tas jau ir taisni labi. Tieši to taču lasītāji vēlas.

Pētra. Vai tad jūs gribat būt tas, kas lasītājiem kaut ko tādu dod?

Jūs pats taču no tā neticat ne vārda. Jūs labi zināt, ka īstenībā

tā nenotiek.

Hovstā. Jums noteikti ir taisnība, bet redaktors ne aizvien var darīt

to, kas tam patīk. Mazāk svarīgos gadījumos viņam bieži jā-

pakļaujas citu ieskatiem. Politika taču ir galvenais — vismaz

avīzei. Ja es vēlos, lai ļaudis man sekotu ceļā uz brīvību un

progresu, tad es viņus nedrīkstu atbaidīt. Ja tie atrod šādu tiku-

mīgu stāstu zem svītras, viņi drīzāk pieslienas tam, ko mēs

rakstām augšpus svītras, — viņi it kā jūtas drošāki.

Pētra. Tpū, cik jūs esat blēdīgs! Kā jūs liekat cilpas saviem lasī-

tājiem! Jūs taču neesat zirneklis.

Hovstā smaida. Paldies, ka jūs esat tik labās domās par mani! Bet

tie īstenībā ir tikai Billinga ieskati un ne manējie.

Pētra. Billinga?

Hovstā. Jā, viņš vismaz viendien tā izteicās. Tas taču ir Billings,

kas tik karsti grib iedabūt stāstu avīzē. Es, kā zināt, grāmatu

neesmu lasījis.

Pētra. Bet kā tad Billings ar saviem brīvajiem uzskatiem —!

Hovstā. Ak, Billings ir daudzpusīgs. Viņš taču tiecas arī pēc sekre-

tārā posteņa pilsētas valdē, kā es dzirdu.

Pētra. Tam es neticu, Hovstā. Kā gan viņš būtu varējis ietīkot tādu

vietu?

Hovstā. Jā, tas jums jāvaicā viņam pašam.

Pētra. To es par viņu nekad nevarēju iedomāties.

Hovstā paraugās viņā ciešāk. Ne? Vai to jūs tā nemaz negaidījāt?

Pētra. Nē. Jeb varbūt tomēr jā. Ak, es galu galā nezinu- r-

Hovstā. Mēs, avīžnieki, neko lielu nederam, jaunkundz.

Pētra. Vai jūs tiešām tā domājat?

Hovstā. Dažreiz man tā liekas.

Pētra. Jā, nododoties ikdienas sīkumiem, to es varētu saprast. Bet

tagad, kad jūs esat pielikuši roku pie tik svarīga darba-

Hovstā. Jūs domājat sava tēva lietu?

Pētra. Jā gan. Tagad, man šķiet, jums vajadzētu justies kā vīram,

kas ir pārāks par daudziem citiem. , . i

Hovstā. Jā, šodien es apmēram tā jūtos.

Pētra. Vai ne? Tā taču ir. Ak, jūs esat izraudzījies brīnišķīgu dzī-

ves uzdevumu! Pašķirt ceļu neatzītām patiesībām un jauniem,

drosmīgiem uzskatiem, jā, kaut arī tikai bezbailīgi uzstāties un

aizmest vārdu par cilvēku, kam notiek pārestība —

Hovstā. It īpaši, ja šis cilvēks, kam notiek pārestība, — hm — es

nezinu, kā man būs teikt-

Pētra. Ir tik krietns un tik godīgs, jūs gribējāt sacīt?

Hovstā klusāk.- it īpaši, ja viņš ir jūsu tēvs, es gribēju sacīt.

Pētra piepeši pārsteigta. Tāpēc?

Hovstā. Jā, Pētra — Pētras jaunkundz.

Pētra. Tas jums ir galvenais? Nevis pati lieta? Nevis patiesība,

nevis mana tēva plašā, siltā sirds?

Hovstā. Jā, protams, protams, — tas arī.

Pētra. Nē, nu jūs sapināties, Hovstā, un nu es jums nekad un nekur

vairs neticēšu!

Hovstā. Vai jūs to varat tik ]oti ņemt ļaunā, ka es vispirmajā kārtā

jūsu dēļ — —?

Pētra. Jūs man aizdodat dusmas ar to, ka neesat bijis godīgs pret

manu tēvu. Jūs runājāt ar viņu tā, it kā jums vissvarīgākais

būtu patiesība un vispārējais labums, jūs esat piemānījis tiklab

tēvu, kā mani, jūs neesat tas vīrs, par kuru jūs sevi izdēvējāt.

Un to es jums nepiedošu nekad — nekad!

Hovstā. To jums nevajadzētu teikt tik asi, Pētras jaunkundz, un vis-

mazāk tagad.

Pētra. Kāpēc arī ne tagad?

Hovstā. Tāpēc, ka jūsu tēvs manu palīdzību nevar pieciest.

Pētra paskatās viņā it kā no augšas. Un tāds arī jūs vēl esat? Tpū!

Hovstā. Nē, nē, tāds es neesmu. Tas man tik tā iznāca. Tā jūs ne-

drīkstat domāt!

Pētra. Es zinu, kas man jādomā. Ardievu!

Aslaksens iznāk ātri no spiestuves, noslēpumaini. Tavu trakumu,

Hovstā kungs — ierauga Pētru — sasodīts!

Pētra. Tur ir jūsu grāmata. Dodiet to kādam citam! Iet uz izejas

pusi.

Hovstā, viņai sekodams. Bet jaunkundz-

Pētra. Ardievu! Aiziet.

Aslaksens. Paklausieties, Hovstā kungs!

Hovstā. Nu, nu, kas ir?

Aslaksens. Spiestuvē ir pilsētas pārzinis!

Hovstā. Pilsētas pārzinis?

Aslaksens. Jā, viņš grib ar jums runāt, viņš nācis pa sāndurvīm, lai

ierastos nepamanīts, protams.

Hovstā. Ko tad tas nozīmē? Nē, pagaidiet, es iešu pats. Pieiet pie

spiestuves durvīm, atver tās, sveicina un aicina pilsētas pārzini

ienākt. Palieciet par sargu, Aslaksen, ka neviens-

Aslaksens. Saprotu. Ieiet spiestuvē.

Pilsētas pārzinis. Hovstā kungs laikam gan mani te negaidīja.

Hovstā. Ja, tā gan man jāsaka.

Pilsētas pārzinis apskatās. Jūs esat šeit jauki iekārtojušies; tiešam

omulīgi.

Hovstā. Ak-

Pilsētas pārzinis. Un nu es vienkārši ienāku un jūs kavēju.

Hovstā. Lūdzu, pilsētas pārziņa kungs, esmu jūsu rīcībā. Bet vai

es nedrīkstu jums palīdzēt- Noliek pilsētas pārziņa cepuri

un spieķi uz krēsla. Vai pilsētas pārziņa kungs nevēlas ap-

sēsties?

Pilsētas pārzinis nosēžas pie galda. Paldies! Arī Hovstā nosēžas

pie galda. Man šodien bija — bija lielas nepatikšanas, Hov-

stā kungs.

Hovstā. Tā? Jā, jā. Pilsētas pārziņa kungam ir tik daudz uzde-

vumu.

Pilsētas pārzinis. Šīsdienas nepatikšanas man sagādāja peldiestādes

ārsts.

Hovstā. Ak tā? Ārsta kungs?

Pilsētas pārzinis. Viņš uzrakstījis peldiestādes valdei rakstu, kura

aizrāda uz dažiem trūkumiem, kas it kā piemītot peldiestadei.

Hovstā. Tiešām?

Pilsētas pārzinis. Vai viņš jums neko nav stāstījis? Man liekas, it ka

viņš būtu kaut ko teicis-

Hovstā. Taisnība, viņš reiz ieminējās-

Aslaksens no spiestuves. Es tik gribēju manuskriptu-

Hovstā īgni. Hm, tur uz pults.

Aslaksens atrod to. Labi.

Pilsētas pārzinis. Redziet, tur jau ir-

Aslaksens. Jā, tas ir doktora raksts, pilsētas pārziņa kungs.

Hovstā. Ak par to jūs runājat?

Pilsētas pārzinis. Jā gan. Ko jūs par to domājat?

Hovstā. Es neesmu speciālists un rakstu tikai pavirši pārlasīju.

Pilsētas pārzinis. Bet jūs taču taisāties to iespiest?

Hovstā. Cilvēkam ar vārdu ir grūti atteikt.

Aslaksens. Man redakcijas lietās nav nekāda teikšana, pilsētas pār-

ziņa kungs -

Pilsētas pārzinis. Protams.

Aslaksens. Es ņemu, ko man dod.

Pilsētas pārzinis. Pilnīgi pareizi.

Aslaksens. Un tāpēc man- Iet uz spiestuves pusi.

Pilsētas pārzinis. Nē, palieciet vēl, Aslaksena kungs. Ar jūsu at-

ļauju, Hovstā kungs-

Hovstā. Lūdzu, pilsētas pārziņa kungs-

Pilsētas pārzinis. Jūs esat apdomīgs un prātīgs cilvēks, Aslaksena

kungs.

Aslaksens. Priecājos, ka jūs mani par tādu turat, pilsētas pārziņa

kungs.

Pilsētas pārzinis. Un cilvēks, kam ir ietekme plašās aprindās.

Aslaksens. Visvairāk gan tikai mazos ļaudīs.

Pilsētas pārzinis. Mazo nodokļu maksātāju skaits ir vislielākais —

kā seit, ta visur.

Aslaksens. Tā jau gan ir.

Pilsētas pārzinis. Un es nešaubos, ka jums viņu noskaņojums ir zi-

nāms - vai ne?

Aslaksens. Jā, to es varu teikt, pilsētas pārziņa kungs.

Pilsētas pārzinis. Ja pilsētas mazturīgie slāņi ir ar mieru uzņemties

tik smagas nastas, tad tas liecina-

Aslaksens. Kā jūs teicāt?

Hovstā. Smagas nastas?

Pilsētas pārzinis.- tad tas jaukā kārtā liecina par teicamu

sabiedrisku apziņu. Ļoti jaukā kārtā. Gribētos gandrīz teikt,

es to nebūtu gaidījis. Bet jums jau viņu noskaņojums labāk

zināms nekā man.

Aslaksens. Bet pilsētas pārziņa kungs-

Pilsētas pārzinis. Un tie tiešām nebūs mazi upuri, kas pilsētai būs

jānes.

Hovstā. Pilsētai?

Aslaksens. Bet es nesaprotu… Tā taču ir peldiestāde!

Pilsētas pārzinis. Pagaidu aprēķins rāda, ka labojumi, kādus ārsts

ieteicis izdarīt, izmaksātu vairākus simttūkstošus.

Aslaksens. Tā jau ir milzīga nauda; bet-

Pilsētas pārzinis. Būs, protams, vajadzīgs, ka pilsēta taisa aizņē-

mumu.

Hovstā pieceļas. Par to taču nemūžam nevar būt runa, ka pil-

sēta - ?

Aslaksens. Naudu lai dod pilsētas kase! Sīkpilsoņu tukšas kabatas!

Pilsētas pārzinis. Jā, cienījamais Aslaksena kungs, kur tad lai ņem

līdzekļus?

Aslaksens. Par to lai rūpējas kungi, kam peldiestāde pieder.

Pilsētas pārzinis. Peldiestādes īpašniekiem nav iespējams darīt vairāk, nekā viņi jau darījuši.

Aslaksens. Vai tiešām tā ir, pilsētas pārziņa kungs?

Pilsētas pārzinis. Es par to pārliecinājos. Ja vēlamies izdarīt lilt

liela apjoma labojumus, tad tie jāsamaksā pilsētai pašai.

Aslaksens. Ka tevi deviņi vilki — piedodiet! Tas taču ir pavisam

kas cits, Hovstā kungs!

Hovstā. Jā gan.

Pilsētas pārzinis. Visļaunākais ir tas, ka mums peldiestāde uz di-

viem trim gadiem būs jāslēdz.

Hovstā. Jāslēdz? Pilnīgi jāslēdz!

Aslaksens. Uz diviem gadiem!

Pilsētas pārzinis. Jā, ātrāk darbi nav pabeidzami.

Aslaksens. Ka tevi velns laukā, to taču mēs nemaz nevaram turēt,

pilsētas pārziņa kungs! No kā tad mēs, namīpašnieki, tostarp

lai dzīvojam?

Pilsētas pārzinis. Uz šādu jautājumu, diemžēl, ļoti grūti atbildēt,

Aslaksena kungs. Bet ko tad mēs, pēc jūsu ieskatiem, lai da-

rām? Vai jūs domājat, ka mums būs kaut viens vienīgs peld-

viesis, ja ļaudīm iestāsta, ka ūdens ir saindēts, ka mums vis-

apkārt ir slimību dīgļi, ka visa pilsēta-

Aslaksens. Un tas viss būtu tikai iestāstīts?

Pilsētas pārzinis. Es nekādā ziņā nespēju pārliecināties par ko citu.

Aslaksens. Bet tad taču tas ir nepiedodami, ka doktors Stokma-

nis… Atvainojiet, pilsētas pārziņa kungs, bet…

Pilsētas pārzinis. Jūs izsacījāt bēdīgu patiesību, Aslaksena kungs.

Mans brālis, diemžēl, arvien ir bijis neapdomīgs cilvēks.

Aslaksens. Un tādā lietā jūs vēl gribat viņu atbalstīt, Hovstā kungs!

Hovstā. Bet kas tad to varēja zināt, ka- ?

Pilsētas pārzinis. Esmu uzrakstījis īsu lietas satura atstāstījumu —

no lietišķa viedokļa. Un tajā es esmu norādījis, kādā veidā

būtu iespējams novērst varbūtējus trūkumus ar līdzekļiem, kas

peldiestādei ir pa makam.

Hovstā. Vai raksts jums ir klāt, pilsētas pārziņa kungs?

Pilsētas pārzinis meklē kabatā. Jā, es to paņēmu līdzi, gadījumā,

ja jūs-

Aslaksens ātri. Ka tevi deviņi, tur viņš nāk!

Pilsētas pārzinis. Kas? Mans brālis?

Hovstā. Kur — kur?

Aslaksens. Viņš nāk caur spiestuvi.

Pilsētas pārzinis. Ļoti nepatīkami. Es gan negribētu viņu te satikt,

un man tomēr šis tas vēl ar jums būtu jāpārrunā.

Hovstā rāda uz durvīm pa labi. Tikmēr ieejiet tur!

Pilsētas pārzinis. Bet —?

Hovstā. Tur ir tikai Billings.

Aslaksens. Atri, ātri, pilsētas pārziņa kungs, viņš jau ir klāt!

Pilsētas pārzinis. Jā, jā, — bet lūkojiet viņu drīz dabūt projām!

Iziet pa durvīm pa labi, kuras Aslaksens atver un aiz viņa atkal aizver.

Hovstā. Nodarbojieties ar kaut ko, Aslaksen! Nosēžas un raksla.

Aslaksens rakņājas pa avīžu kaudzi, kas atrodas uz krēsla pa

labi.

Dr. Stokmanis nāk caur spiestuvi. Te es atkal esmu! Noliek cepuri

un spieķi.

Hovstā rakstīdams. Jau, ārsta kungs? Pasteidzieties ar to, par ko

mēs runājām, Aslaksen! Mums šodien ļoti maz laika.

Dr. Stokmanis uz Aslaksenu. Korektūras vēl neesot, man teica.

Aslaksens neapgriezdamies. Kur nu, ārsta kungs!

Dr. Stokmanis. Nē, nē, bet jūs varat iedomāties, ka esmu nepacie-

tīgs. Man nebūs miera, kamēr es savu rakstu neredzēšu

iespiestu.

Hovstā. Hm, — tas gan vēl tik drīz nebūs. Kā jūs domājat, As-

laksen?

Aslaksens. Tā liekas gan.

Dr. Stokmanis. Labi, labi, mani mīļie draugi. Es atnākšu vēlreiz,

es nākšu labprāt divreiz, ja būs vajadzīgs. Tik cildena lieta —

visas pilsētas labklājība — tik tiešām, nedrīkst slinkumu lāpīt!

Grib iet, bet apstājas un nāk atpakaļ. Paklausieties, vēl kas,

par ko es ar jums gribēju parunāt.

Hovstā. Atvainojiet, bet vai nevarētu citreiz- ?

Dr. Stokmanis. To var pateikt divos vārdos. Redziet, kad nu rīt

mans raksts parādīsies avīzē un ļaudis dabūs zināt, ka es cauru

ziemu klusībā esmu strādājis pilsētas labā-

Hovstā. Bet ārsta kungs-

Dr. Stokmanis. Es jau zinu, ko jūs gribat teikt. Jūs domājat, ka

tas bija mans sasodītais pienākums, vienkārši mans pilsoņa

pienākums. Protams, to es zinu tikpat labi kā jūs. Bet redziet,

mani tautieši — — ak tu dieniņ, labie ļautiņi mani tur tādā

cieņā —

Aslaksens. Jā, pilsoņi līdz šim jūs turēja ļoti lielā cieņā, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis. Jā, un taisni tādēļ es bīstos, ka — —; ja, ko es

gribēju sacīt: kad nu viņiem, jo sevišķi mazturīgajiem slāņiem,

tiek izteikts tāds kā aicinājums pilsētas lietas turpmāk ņemt

savās rokās —

Hovstā pieceļas. Hm, ārsta kungs, es jums negribu slēpt-

Dr. Stokmanis. Ahā, es jau domāju, ka kaut kas tiek darīts! Bet

par to es negribu ne dzirdēt. Ja ļaudīm kaut kas tāds būtu pa-

domā -

Hovstā. Kas tad?

Dr. Stokmanis. Nu, šis vai tas, piemēram, karoggājiens vai goda

mielasts, vai ziedojumu vākšana balvai, vai kaut kas cits, —

jums man svēti un svinīgi jāapsola to nepieļaut. Un jums arī,

Aslaksena kungs, vai dzirdat?

Hovstā. Atvainojiet, ārsta kungs, labāk pateikt jums skaidru pa-

tiesību tūliņ-

Stokmaņa kundze mēteli un cepurē ienāk pa dibenējām durvīm pa

kreisi.

Stokmaņa kundze ierauga ārstu. Nu, tā jau es domāju!

Hovstā iet viņai pretī. Āre, kundze arī atnākusi!

Dr. Stokmanis. Velns, ko tu te meklē, Katrīn?

Stokmaņa kundze. To tu gan laikam vari iedomāties.

Hovstā. Vai jūs neapsēdīsieties? Jeb varbūt-

Stokmaņa kundze. Paldies, ko nu jūs tik daudz. Lūdzu, neņemiet

ļaunā, ka es nāku Stokmanim pakaļ, jo es esmu triju bērnu

māte, man jums jāsaka.

Dr. Stokmanis. Ko niekus! To taču mēs zinām.

Stokmaņa kundze. Nu, nemaz neizskatās, ka tu šodien diez ko do-

mātu par sievu un bērniem, jo citādi tu te nebūtu atnācis un

mūs visus iegrūdis nelaimē.

Dr. Stokmanis. Tu nu gan esi bez prāta, Katrīn! Vīrs, kam sieva

un bērni, nedrīkstēšot sludināt patiesību, nedrīkstēšot būt de-

rīgs un darbīgs pilsonis, nedrīkstēšot pakalpot pilsētai, kurā

viņš dzīvo!

Stokmaņa kundze. Visu ar mēru, Tom!

Aslaksens. Arī es to saku. Visur mērenību.

Stokmaņa kundze. Un tādēļ jūs grēkojat pret mums, Hovstā kungs,

aizvilinādams manu vīru no ģimenes pavarda un iemānīdams

viņu šajās nepatikšanās.

Hovstā. Es gan nevienu nekur neesmu iemānījis-

Dr. Stokmanis. Iemānīt! Vai tu domā, ka mani var kaut kur iemānīt!

Stokmaņa kundze. Jā, var gan. Es zinu it labi, ka tu esi visgudrā-

kais cilvēks pilsētā, bet tevi var tik viegli visur kur iemānīt. Uz

Hovstā. Un padomājiet par to, ka viņš pazaudēs savu vietu,

ja jūs iespiedīsiet, ko viņš uzrakstījis.

Aslaksens. Ko tu gan neteiksi!

Hovstā. Jā, vai zināt ko, ārsta kungs —

Dr. Stokmanis. Ha, ha, lai tik viņi pamēģina! Ak nē, to viņi neuz-

drošināsies, jo man taču aiz muguras ir kompaktais vairākums!

Stokmaņa kundze. Nu, tā jau ir tā nelaime, ka tev tāds nejaukums

ir aiz muguras.

Dr. Stokmanis. Nepļāpā nu, Katrīn, ej tik mājās un kop savu saim-

niecības soli, bet sabiedrību atstāj man! Kā tu vari būt tik bai-

līga, kad es esmu tik drošs un tik priecīgs? Staigā šurp un

turp, rokas berzēdams. Patiesība un tauta šajā cīņā uzvarēs, to

es varu apzvērēt. Ak, es jau redzu, ka visi brīvo uzskatu pil-

soņi stājas uzvarētāju pulkā! Apstājas pie krēsla. Jupis, kas

tad tas!

Aslaksens paskatās. Vai dieviņ!

Hovstā tāpat. Hm —

Dr. Stokmanis. Tur jau ir autoritates virsotne! Paņem uzmanīgi pil'

sētas pārziņa cepuri pirkstos un tur to gaisā.

Stokmaņa kundze. Pilsētas pārziņa cepure!

Dr. Stokmanis. Un šeit ir arī zizlis. Lai mani rāvējs parauj, kā

tad- ?

Hovstā. Nu, tā-

Dr. Stokmanis. Ā, nu es saprotu! Viņš bija te, lai jūs apceltu! Ha,

ha, tur nu viņš gan atradis īsto! Un, kad viņš mani ieraudzīja

spiestuvē — sāk skaļi smieties — vai viņš tad neaizmuka, As-

laksena kungs?

Aslaksens ātri. Jā, nudien, viņš aizmuka, ārsta kungs!

Dr. Stokmanis. Aizmuka un pameta spieķi un — muļķības, Pēteris

nekad nemūk! Bet kur, jods, jūs viņu esat nobāzuši? Ak, tur

iekšā, protams! Nu tu ko redzēsi, Katrīn!

Stokmaņa kundze. Tom, es tevi lūdzu!

Aslaksens. Piesargieties, ārsta kungs!

Dr. Stokmanis uzliek pilsētas pārziņa cepuri galvā un paņem spieķi;

tad viņš pieiet pie durvīm, atver tās un sveicina ar roku pie cepures.

Ienāk pilsētas pārzinis, aiz dusmām notvīcis. Aiz viņa ienāk Billings.

Pilsētas pārzinis. Kas tā par ākstīšanos?

Dr. Stokmanis. Godbijīgāk, mīļo Pēter! Tagad es esmu pilsētas

autoritate. Staigā šurp un turp.

Stokmaņa kundze gandrīz asarās. Bet Tom!

Pilsētas pārzinis staigā Stokmanim nopakaļus. Atdod man manu

cepuri un spieķi!

Dr. Stokmanis tāpat kā pirmāk. Ja tu esi policijas galva, tad eH

esmu pilsētas galva, es esmu galva visam, redzi nu!

Pilsētas pārzinis. Liec cepuri nost, es saku! Neaizmirsti, ka tā ir

reglamentā paredzētā amata cepure!

Dr. Stokmanis. Ko nu! Vai tu domā, ka tautas lauvu, kas nupat

modies, var iebaidīt ar amata cepurēm? Gan tu redzēsi, rīt

mēs te sarīkosim revoluciju! Tu biedēji mani, ka tu mani atlai-

dīšot, bet tagad es atlaižu tevi — es tev atņemu visus tavus

uzticības amatus. Vai tu varbūt domā, ka es to nevaru? Varu

gan. Sabiedrības varenākie spēki ir ar mani. Hovstā un Bil-

lings dārdinās «Tautas Vēstnesi», un tipografs Aslaksens so-

ļos visas namsaimnieku biedrības priekšgalā-

Aslaksens. To es nedarīšu, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis. Jūs to darīsiet-

Pilsētas pārzinis. Ahā, Hovstā kungs galu galā labāk tomēr pie-

biedrosies aģitatoriem?

Hovstā. Nē, pilsētas pārziņa kungs.

Aslaksens. Nē, Hovstā kungs nav tik traks, ka viņš kaut kādas

iedomas dēļ izputinās pats sevi un savu avīzi.

Dr. Stokmanis skatās apkārt. Ko tas lai nozīmē?

Hovstā. Jūs savu lietu esat nepareizi apgaismojis, ārsta kungs, un

tāpēc es to nevaru atbalstīt.

Billings. Nē, pēc visa, ko man pilsētas pārziņa kungs nupat laipnā

kārtā paskaidroja ——

Dr. Stokmanis. Nepareizi apgaismojis? Tā ir mana bēda. Iespie-

diet tik manu rakstu, gan es pratīšu to aizstāvēt!

Hovstā. Es to neiespiedīšu. Es nevaru, negribu un nedrīkstu to darīt.

Dr. Stokmanis. Nedrīkstat? Kas tās par blēņām? Jūs taču esat re-

daktori, un redaktori, tie taču vada presi, cik es zinu.

Aslaksens. Nē, abonenti, ārsta kungs.

Pilsētas pārzinis. Laimīgā kārtā.

Aslaksens. Sabiedriskā doma, izglītotā publika, namsaimnieki un

visi citi — tie vada presi.

Dr. Stokmanis mierīgi. Un visi šie spēki ir pret mani?

Aslaksens. Jā gan. Pilsoņiem būtu jāizput, ja jūsu raksts tiktu

iespiests.

Dr. Stokmanis. Ak tā.

Pilsētas pārzinis. Manu cepuri un manu spieķi!

Dr. Stokmanis noņem cepuri un noliek to kopā ar spieķi uz galda.

Pilsētas pārzinis paņem abus priekšmetus. Tavs pilsētas galvas gods

tik drīz jau galā!

Dr. Stokmanis. Mēs vēl neesam galā. Uz Hovstā. Tātad ir pilnīgi

neiespējams ievietot manu rakstu «Tautas Vēstnesī»?

Hovstā. Pilnīgi neiespējams, arī ņemot vērā jūsu ģimeni.

Stokmaņa kundze. Ak, lai nu paliek ģimene, Hovstā kungs!

Pilsētas pārzinis izvelk papīru no kabatas. Publikas orientācijai pil-

nīgi pietiek, ja iespiedīs to te, tas ir autentisks paskaidrojums.

Lūdzu!

Hovstā paņem papīru. Labi. Iespiedīsim.

Dr. Stokmanis. Un manu rakstu ne? Jums liekas, ka mani un pa-

tiesību var vienkārši noklusēt! Bet tas nebūs tik viegli, kā jūs

domājat. Aslaksena kungs, ņemiet tūliņ manu manuskriptu un

iespiediet to skrejlapas veidā — par manu naudu — pašap-

gādā! Es gribētu četrsimt eksemplāru, nē, piecsimt, sešsimt es

gribētu.

Aslaksens. Un, kaut jūs man solītu zeltu, es jums savu spiestuvi ne-

dotu, ārsta kungs. Es to nedrīkstu, ņemot vērā sabiedrisko

domu. To nedarīs neviens — visā pilsētā ne.

Dr. Stokmanis. Tad dodiet man to atpakaļ!

Hovstā viņam pasniedz manuskriptu. Lūdzu.

Dr. Stokmanis paņem cepuri un spieķi. Un tomēr tas kļūs visiem

zināms! Es to nolasīšu tautas sapulcē; visiem maniem tautie-

šiem jādzird patiesības balss!

Pilsētas pārzinis. Neviena biedrība tev tādam nolūkam nedos telpas.

Aslaksens. Neviena, to es zinu pavisam skaidri.

Billings. Kad tevi nelabais — neviena!

Stokmaņa kundze. Tas taču nu būtu par traku! Kāpēc tad viņi tā

nostājušies pret tevi, visi pēc kārtas?

Dr. Stokmanis dusmīgs. To es tev pateikšu. Tāpēc, ka visi pilsētas

vīri ir bābas — tāpat kā tu! Visi tikai domā par ģimeni un

nevis par sabiedrību!

Stokmaņa kundze viņu paņem zem rokas. Nu, tad es viņiem parā-

dīšu bābu, kas vienreiz var būt vīrs. Jo nu es esmu ar tevi,

Tom!

Dr. Stokmanis. Tas bija labi teikts, Katrīn! Un zināms tas kļūs,

lai tur velns par stenderi paliek! Un, ja es nedabūšu telpas,

es noīrēšu bungas un staigāšu ar tām pa visu pilsētu, un lasīšu

savu lasāmo pie katra ielas stūra.

Pilsētas pārzinis. Tik ārprātīgs tu taču nebūsi!

Dr. Stokmanis. Jā, tāds es būšu gan!

Aslaksens. Visā pilsētā nebūs neviena, kas jums ies līdzi.

Billings. Kad tevi nelabais, — neviena!

Stokmaņa kundze. Tikai nepadodies, Tom! Es palūgšu, lai zēni tev

iet līdzi.

Dr. Stokmanis. Tā ir lieliska ideja!

Stokmaņa kundze. Mortens to darīs labprāt, un Eilifs — Eilifs

arī ies.

Dr. Stokmanis. Jā, un Pētra arī! Un tu pati arī, Katrīn!

Stokmaņa kundze. Nē, nē — es gan ne; bet es stāvēšu pie loga un

skatīšos uz tevi; to es darīšu.

Dr. Stokmanis viņu apkampj un noskūpsta. Es tev pateicos! Jā, nu

mēs izmēģināsim roku, mani kungi! Nu es gribu redzēt, vai ne-

lietība var aizbāzt muti patriotam, kas grib tīrīt sabiedrību!

Viņš ar sievu iziet pa dibenējām durvīm pa kreisi.

Pilsētas pārzinis domīgi krata galvu. Nu viņš arī viņu pataisījis traku!

CETURTAIS CĒLIENS

Liela, veclaicīga zāle kuģa kapteiņa Horstera namā. Dibenplānā vaļējas div-

viru durvis, kas ved uz priekšistabu. Kreisajā sānsienā trīs logi, pretējās sienas

vidū tribīne, uz tās galds ar divām svecēm, ūdens karafi, glāzi un zvanu. Bez

tam zāli apgaismo sveces svečturos, kas piestiprināti starp logiem pie sienas.

Priekšplānā pa kreisi galds ar svecēm, pie galda krēsls. Priekšplānā pa labi

durvis, pie durvīm daži krēsli.

Liels daudzums pie dažādām šķirām piederīgu pilsoņu. Redzamas arī dažas

sievietes un viens otrs skolaszēns. Pa dibenējām durvīm joprojām plūst un plūst

ļaudis, kamēr zāle ir pilna.

Pirmais pilsonis uz pilsoni, kas viņam nāk pretī. Vai ari tu te šovakar esi, Lamstā?

Uzrunātais. Es esmu visās tautas saipulcēs.

Blakusstāvētājs. Jums taču ir svilpe līdzi, vai ne?

Otrais pilsonis. Protams. Jums ne?

Trešais pilsonis. Un kā vēl! Un kuģinieks Ēvensens teica, viņš pa-

ņemšot milzīgu ragu līdzi.

Otrais pilsonis. Ēvensens — tas ir ko vērts! Pulciņā atskan smiekli.

Ceturtais pilsonis pienāk klāt. Sakiet, lūdzu, kas tad te šovakar

notiks?

Otrais pilsonis. Doktors Stokmanis noturēšot priekšlasījumu pret

pilsētas pārzini.

Pienācējs. Bet pilsētas pārzinis taču ir viņa brālis.

Pirmais pilsonis. Viss viens. Doktoram Stokmanim nav bail.

Trešais pilsonis. Bet viņam taču nav taisnība. Tā bija lasāms «Tau-

tas Vēstnesī».

Otrais pilsonis. Jā, šoreiz viņam laikam nav vis taisnība, tāpēc ka nedz namsaimnieku biedrība, nedz pilsoņu klubs viņam negribēja dot zāli.

Pirmais pilsonis. Pat peldiestādes zāli viņš nedabūja.

Otrais pilsonis. Tā jau bija domājams.

Kāds vīrietis no citas grupas. Klausieties, — kurā pusē tad nu lai

turas šajā lietā?

Kāds cits vīrietis tai pašā grupā. Raugieties tikai uz tipografu As-

laksenu, dariet, ko viņš dara!

Billings ar portfeli zem rokas šķir sev ceļu ļaužu pūlī. Atvainojiet,

kungi! Vai es nevarētu tikt cauri? Esmu «Tautas Vēstneša»

līdzstrādnieks. Paldies! Nosēžas pie galda pa kreisi.

Kāds strādnieks. Kas tad tas tāds bija?

Kāds cits strādnieks. To tu nepazīsti? Tas taču ir Billings no As-

laksena avīzes.

Kuģa kapteinis Horsters ieved Stokmaņa kundzi un Pētru pa

priekšējām durvīm labajā sānsienā. Eilifs un Mortens seko.

Horsters. Te jums, man liekas, būtu laba vieta, te viegli likt ārā, ja

kaut kas atgadītos.

Stokmaņa kundze. Vai jūs domājat, ka būs tracis?

Horsters. Nevar zināt — kur tik daudz cilvēku. Bet sēdiet vien

mierīgi!

Stokmaņa kundze apsēžas. Cik laipni no jums — Stokmanim pie-

dāvāt zāli.

Horsters. Kad neviens cits negribēja, tad-

Pētra, kas arī apsēdusies. Un tas bija ari drošsirdīgi, Horster.

Horsters. Nu, tik lielas drošsirdības tur nemaz nevajadzēja, kā man

šķiet. Caur pūli nāk redaktors Ilovstā un tipografs Aslak-

sens — reizē, bet katrs par sevi.

Aslaksens pieiet pie Horstera. Vai ārsta kungs vēl nav atnācis?

Horsters. Viņš tur iekšā gaida. Pie dibenējam durvīm kustība.

Hovstā uz Billingu. Pilsētas pārzinis! Red/iet, kur nāk!

Billings. Ka tevi nelabais — viņš tiešām atnācis! Pilsētas pārzinis

uzmanīgi šķir sev ceļu cauri pūlim; viņš pieklājīgi sveicina un

nostājas pie kreisās sienas. Drīz pēc tam ienāk doktors Stok-

manis pa durvīm labajā sienā. Viņam ir melni svārki un balta

kravate. Viens otrs nedroši plaukšķina, bet viņus apsauc citi ar

paklusu šņākoņu. Iestājas klusums.

Dr. Stokmanis pusbalsī. Ka tu jūties, Kalrīn?

Stokmaņa kundze. Nekas, tīri labi. Klusāk. Tikai neiekaisti, Tom!

Dr. Stokmanis. Gan es pratīšu savaldīties. Paskatās pulkstenī, uz-

kāpj uz tribines un palokās. Pulkstenis ir ceturksnis pāri — tā-

tad es varu sākt. Izņem savu manuskriptu.

Aslaksens. Vispirms vajadzētu gan ievēlēt sapulces vadītāju.

Dr. Stokmanis. Nē, tas nemaz nav vajadzīgs.

Daži kungi sauc. Tomēr, tomēr!

Pilsētas pārzinis. Es arī tā domāju, ka butu jāievēlē priekšsēdētājs.

Dr. Stokmanis. Bet, Pēter, es taču šo sapulci sasaucu, lai noturētu

priekšlasījumu!

Pilsētas pārzinis. Iespējams, ka peldiestādes ārsta priekšlasījums

rada dažādas domas.

Dažas balsis no pūļa. Sapulces vadītāju! Priekšsēdētāju!

Hovstā. Tautas griba, kā rādās, prasa sapulces vadītāju.

Dr. Stokmanis savaldīdamies. Manis dēļ; lai notiek tautas gribas

griba.

Aslaksens. Vai pilsētas pārziņa kungs nevarētu uzņemties šo pie-

nākumu?

Trīs kungi plaukšķina. Bravo! Bravo!

Pilsētas pārzinis. Aiz vairākiem viegli saprotamiem iemesliem man

jāatsakās. Bet laimīgā kārtā mūsu vidū ir vīrs, kas, kā man

šķiet, būs pieņemams visiem. Es domāju namsaimnieku bied-

rības priekšnieku tipografu Aslaksena kungu.

Daudzas balsis. Jā, jā, lai dzīvo Aslaksens! Aslaksens — urā!

Dr. Stokmanis paņem manuskriptu un nokāpj no tribines.

Aslaksens. Ja manu tautiešu uzticība mani sauc, tad es nedrīkstu

atteikties- Aplausi un simpātijās izpaudumi. Aslaksens uz-

kāpj uz tribinesBillings raksta. Tātad «tipografs Aslaksens ievēlēts ar aklamaciju» —

Aslaksens. Un, tā kā es nu šajā vielā stāvu, tad atļaujiet man īsumā

pateikt dažus vārdus. Es esmu kluss un miermīlīgs cilvēks, kas

atzīst apdomīgu mērenību — un — mērenu apdomību; to zina

katrs, kas mani pazīst.

Daudzas balsis. Pareizi, Aslaksen! Jā gan.

Aslaksens. Dzīves skola un pieredzējumi man mācījuši, ka mēre-

nība ir tikums, kas pilsonim vislabāk noder —

Pilsētas pārzinis. Paklau!

Aslaksens. — un ka arī sabiedrībai vislabāk pakalpots ar mērenību

un apdomību. Tāpēc es cienījamam tautietim, kas šo sapulci

sasaucis, gribētu atgādināt, lai viņš rauga turēties mērenības

robežās.

Kāds vīrs dibena pie durvīm. Lai dzīvo satībnieku biedrība!

Kāda balss. Velns lai parauj, jā!

Daudzi. Kš, kš!

Aslaksens. Lūdzu nepārtraukt, mani kungi! Vai kāds vēlas vārdu?

Pilsētas pārzinis. Sapulces vadītāja kungs!

Aslaksens. Pilsētas pārzinim Stokmanim vārds.

Pilsētas pārzinis. Ņemot vērā tuvo radniecību, kādā es, ka visiem

zināms, atrodos ar peldiestādes ārstu, es būtu vēlējies šovakar

nemaz neizteikties. Bet manas attieksmes pret peldiestādi un

gādība par pilsētas vissvarīgākajām interesēm mani piespiež,

nākt ar priekšlikumu. Es laikam gan nemaldos, laikam gan itin

neviens no klātesošiem neieskata par vēlamu, ka nepārbaudīta»

un pārspīlētas ziņas par peldiestādes un pilsētas sanitarajiem

apstākļiem izplatītos plašākās aprindās.

Daudzas balsis. Nē, nē, nē! To tik ne! Mēs protestējam!

Pilsētas pārzinis. Tādēļ es nāku ar šādu priekšlikumu: lai sapulce

peldiestādes ārstam neatļauj lasīt vai izklāstīt savus ieskatus

par šiem apstākļiem.

D. Stokmanis iekaisis. Neatļauj! Kas vēl nebūs!

Stokmaņa kundze klepo. Hm-hm!

Dr. Stokmanis savaldās. Nu, tātad neatļauj!

Pilsētas pārzinis. Savā paskaidrojumā «Tautas Vēstnesī» es lasītā-

jus iepazīstināju ar vissvarīgākajiem faktiem, tā ka visi lab-

vēlīgi noskaņotie pilsoņi viegli var taisīt savu spriedumu. No

tā izriet, ka peldiestādes ārsta priekšlikums, — nemaz neru-

nājot par to, ka tas ir neuzticības izteikums pilsētas vadītā-

jiem, — savā būtībā nozīmē uzkraut pilsētas nodokļu maksā-

tājiem nevajadzīgu, vismaz simttūkstoš kronu lielu nastu. Ne-

patikas izpaudumi. Sur tur svilpj.

Aslaksens zvana ar zvanu. Silentium, mani kungi! Es atļaujos pil-

sētas pārziņa priekšlikumu atbalstīt. Tādas ir arī manas domas,

ka doktora Stokmaņa kunga aģitacijai ir savs slepenais nolūks.

Viņš gan runā par peldiestādi, bet viņa mērķis ir revolūcija.

Viņš grib nodot pašvaldību citās rokās. Neviens nešaubās par

ārsta kunga godīgajiem nodomiem. Lai dievs pasargā, tur ne-

var būt divēju domu. Arī es esmu par demokrātisku pašvaldību,

ja tik tā nodokļu maksātājiem neiznāk par dārgu, liet šajā

gadījumā tas tā būtu, un tāpēc es — velns parāvis, piedo-

diet! — šoreiz nevaru būt doktora Stokmaņa pusē. Arī zeltu

var pirkt par dārgu, tādas ir manas domas. Visapkārt dzīva

atsaucība.

Hovstā. Arī es jūtos aicināts noskaidrot savu viedokli. Sākumā

likās, ka doktora Stokmaņa aģitacija gūst zināmu atbalsi, un es

to pabalstīju tik bezpartejiski, cik iespējams. Bet tad mēs at-

tapāmies, ka mūs bija maldinājis nepareizs attēlojums —

Dr. Stokmanis. Nepareizs!

Hovstā. Nu teiksim, ne gluži ticams attēlojums. Es ceru, ka šajā

zālē nebūs neviena, kas varētu šaubīties par maniem liberāla-

jiem ieskatiem. «Tautas Vēstneša» nostāja svarīgos politiskos

jautājumos nevienam nav sveša. Bet es no prātīgiem un piedzī-

vojušiem cilvēkiem esmu mācījies, ka tīri lokala rakstura jau-

tājumos avīzei jāievēro zināma piesardzība.

Aslaksens. Ar runātāju vienās domās.

Hovstā. Un nevar būt šaubu, ka šajā jautājumā vispārējais noska-

ņojums ir pret doktoru Stokmani. Bet kāds ir redaktora pir-

mais un galvenais pienākums, mani kungi? Vai tas nav dar-

boties saskaņā ar saviem lasītājiem? Vai viņam nav it kā dots

kluss rīkojums pastāvīgi un neatlaidīgi veicināt savu do-

mu biedru labklājību? Jeb vai es varbūt maldītos?

Daudzas balsis. Nē, nē, nē! Redaktoram Hovstā ir taisnība!

Hovstā. Man bija jāizcīna sīva cīņa, iekām es pārtraucu sakarus ar

vīru, kura namā es pēdējā laikā bieži esmu viesojies, — ar

vīru, kas līdz šim baudījis savu tautiešu nedalīto labvēlību, —

ar vīru, kura vienīgā kļūda, katrā ziņā galvenā kļūda, ir tā, ka

viņš rīkojas vairāk ar sirdi nekā ar galvu.

Dažas balsis šur un tur. Taisnība! Lai dzīvo doktors Stokmanis!

Hovstā. Bet pienākums pret sabiedrību lika man šos sakarus pār-

traukt. Un tad es aiz vēl viena iemesla tiecos viņu apkarot un,

ja tas būtu iespējams, to apstādināt viņa kļūmīgajās gaitās, —

aiz saudzības pret viņa ģimeni-

Dr. Stokmanis. Turieties pie ūdensierīces un kloakas!

Hovstā. — — aiz saudzības pret viņa laulāto draudzeni un viņa

neapgādātajiem bērniem.

Mortens. Vai tie esam mēs, māt?

Stokmaņa kundze. Kš!

Aslaksens. Tātad es pilsētas pārziņa priekšlikumu nododu balsošanā.

Dr. Stokmanis. Nav vajadzīgs! Es šovakar nedomāju runāt par cū-

cību peldiestādē. Nē, jūs dzirdēsiet pavisam ko citu.

Pilsētas pārzinis pusbalsī. Kas tad nu atkal?

Piedzēries vīrietis pie ieejas. Man ir tiesības maksāt nodokļus! Un

tādēļ man ir arī tiesības izsacīt savas domas! Un manas īstās,

noteiktās — nesaprotamās domas ir tādas, ka — —

Vairākas balsis. Mierā! Mierā, jūs tur!

Citas balsis. Viņš ir piedzēries! Izsviest pa durvīm! Piedzērušo vī~

rieti izsviež laukā.

Dr. Stokmanis. Vai man ir vārds?

Aslaksens zvana ar zvanu. Doktoram Stokmanim vārds!

Dr. Stokmanis. Lai tikai pirms dažām dienām kāds butu iedroši-

nājies pamēģināt man aizbāzt muti — tā kā šovakar! Ka lauva

es būtu aizstāvējis savas vissvētākās cilvēciskās tiesības! Bet

tagad man tas vienalga, jo man jārunā par svarīgākām lietām.

Pālis sastājas ciešāk ap viņu. Viņa tuvumā parādās Mortens Chilt.

Dr. Stokmanis turpina. Es šajās dienās esmu daudz domājis un prā-

tojis. Es tik daudz domāju, ka man beidzot galva sāka

dūkt-

Pilsētas pārzinis klepo. Hm- !

Dr. Stokmanis.- bet tad es guvu jēgu par visu, tad es skaidri

saskatīju sakarību. Un tāpēc es šovakar te stāvu. Es izdarīšu

lielus atklājumus, mīļie tautieši! Es jums stāstīšu par atradumu,

kam daudz svarīgāka nozīme nekā tādam sīkumam kā tam, ka

mūsu ūdensapgāde ir saindēta un ka mūsu peldiestāde atrodas

uz sagandētas zemes.

Daudzas balsis kliedz. Nerunāt par peldiestādi! Par to mēs negri-

bam dzirdēt! Ne vārda par to!

Dr. Stokmanis. Es teicu, ka es gribu runāt par savu šīsnedeļas lielo

atradumu, par atradumu, ka visi mūsu gara dzīves avoti ir saindēti, ka visa mūsu pilsoniskā sabiedrība atrodas uz sagandēta

pamata.

Izbrīnījušās balsis paklusi. Ko viņš runā?

Pilsētas pārzinis. Tāda insinuācijā- !

Aslaksens ar roku pie zvana. Runātājs tiek lūgts izteikties mērenāk!

Dr. Stokmanis. Esmu savu dzimto pilsētu mīlējis tik dziļi, cik dziļi

tik cilvēks var mīlēt savu jaunības zemi. Man nebija necik

gadu, kad es no šejienes aizgāju, un attālums, ilgas un atmiņas

it kā piešķīra lielāku spožumu šai vietai un šiem cilvēkiem. Sur

tur dzirdami aplausi un simpātijās izpaudumi.

Dr. Stokmanis. Tad es ilgus gadus nosēdēju nejaukā ai/stūrī tāla-

jos ziemeļos. Kad es satikos ar cilvēkiem, ķas dzīvoja šur tur

starp akmeņu kaudzēm, tad man daudzkārt šķila, ka šiem na-

baga nīkuļiem būtu labāk, ja viņiem tur būtu lopu ārsts, nevis

tāds vīrs kā es.

Zālē dzirdama murmināšana.

Billings noliek spalvu. Kad tevi nelabais — es vēl nekad neesmu

dzirdējis —!

Hovstā. Tā ir cienījamas ļaužu kārtas izsmiešana!

Dr. Stokmanis. Pagaidiet drusku! Manuprāt, neviens nevarēs teikt,.

ka es tur augšā būtu aizmirsis savu dzimto pilsētu. Es tupēju

un perēju kā dūnu zoss. Un tas, ko es izperēju, bija peldiestā-

des plāns.

Aplausi un iebildumi.

Dr. Stokmanis. Un, kad tad pēc ilgiem laikiem liktenis man bija

labvēlīgs un es varēju atkal atgriezties, tad — jā, mīļie tau-

tieši, — tad man likās, ka man nebūtu vairs it nekā ko vēlēties.

Tikai vienu es vēl kāroju: nemitīgā, kvēlā dedzībā darboties

dzimtenes un sabiedrības labā.

Pilsētas pārzinis skatās gaisā. Veids ir mazliet dīvains — hm.

Dr. Stokmanis. Un tā es tvīkdams tvīku, aiz laimes apžilbis. Bet

vakarrīt, nē, patiesībā jau aizvakar vakarā, plaši atvērās ma-

nas gara acis, un pirmais, ko es ieraudzīju, bija iestāžu bez-

galīgā muļķība- Troksnis, saucieni un smiekli. Stokmaņa

kundze ilgi klepo.

Pilsētas pārzinis. Sapulces vadītāja kungs!

Aslaksens zvana. Tā kā esmu pilnvarots-

Dr. Stokmanis. Pieķerties vienam vārdam ir maziski, Aslaksena

kungs. Es tikai gribēju teikt, ka esmu nācis uz pēdām milzīgai

cūcībai, kurā vainojami peldiestādes vadītāji. Vadītājus es ne-

varu ciest ne acu galā, diezgan es tādus savā mūžā esmu re-

dzējis. Viņi ir kā āži jaunaudzē, viņi visur nodara postu. Tie

nostājas ceļā ikvienam brīvam cilvēkam, lai tas grozās kā gro-

zīdamies, un vislabāk man gribētos tos iznīdēt kā jebkurus

kaitēkļus —

Zālē nemiers.

Pilsētas pārzinis. Sapulces vadītāja kungs, vai šādus izteicienus

drīkst lietot?

Aslaksens ar roku pie zvana. Ārsta kungs!

Dr. Stokmanis. Es nesaprotu, ka tikai tagad šos kungus esmu ierau-

dzījis, kur man taču diendienā viens tāds brīnumeksemplars

bija acu priekšā — mans brālis Pēteris, gauss savā domāšanā

un sīksts savos aizspriedumos- Smiekli, troksnis un svil-

poņa. Stokmaņa kundze ilgi klepo.

Aslaksens dedzīgi zvana.

Kāds piedzēries pilsonis, kas atkal ienācis. Vai viņš domā mani?

Jo mans vārds ir Pētersens; bet lai velns mani parauj — —

Sašutušas balsis. Piedzērušo ārā! Metiet viņu laukā! Piedzērušo at-

kal izsviež ārā.

Pilsētas pārzinis. Kas tas tāds bija?

Blakus stāvētājs. Es viņu nepazīstu, pilsētas pārziņa kungs.

Kāds cits. Viņš nav šejienietis.

Vēl kāds cits. Viņš esot kāds malkas tirgotājs no — teikuma

nobeigums nesaprotams.

Aslaksens. Tam vīram acīm redzot bairītis sakāpis galva. Lūdzu

turpiniet, ārsta kungs, bet ievērojiet taču reiz mērenību!

Dr. Stokmanis. Tātad, tautieši, es vairāk neizteikšos par mūsu va-

dītājiem. Ja kāds no tā, ko es nupat sacīju, gribētu secināt, ka

es šovakar šiem kungiem taisos ķerties pie dzīvības, tad viņš

maldās un maldās pat ļoti. Jo man ir tāds patīkams apmieri-

nājums, ka šie atlikušie veči, mirstošas domu pasaules pār-

stāvji, brīnišķīgā kārtā gādā paši par savu nāvi. Nav vajadzīga

nekāda ārsta palīdzība, lai pasteidzinātu viņu aiziešanu viņā

saulē. Un tie arī nemaz nav viņu sugas ļaudis, kas visvairāk

apdraud sabiedrību; ne viņi ir tie, kas visvairāk saindē mūsu

gara dzīves avotus un sagandē tās pamatus; ne viņi ir patie-

sības un brīvības bīstamākie ienaidnieki mūsu sabiedrībā.

Saucieni no visām pusēm. Kas tad? Kas tie tādi ir? Nosaukt vārdā!

Dr. Stokmanis. Ticiet man, es tos nosaukšu! Jo tas jau ir mans

lielais vakardienas atklājums. Paceltā balsī. Pie mums patie-

sības un brīvības bīstamākais ienaidnieks ir — kompaktais vai-

rākums. Jā gan, sasodītais kompaktais liberalais vairākums —

tas! Tagad jūs to zināt! Zālē milzīgs troksnis. Vairums kliedz,

sper ar kājām, svilpj. Daži vecāki kungi paslepeni paskatās cits

citā un, kā rādās, ir uzjautrināti. Stokmaņa kundze bailīgi pie-

ceļas; Eilifs un Mortens draudēdami pieiet pie skolēniem, kas

trokšņo. Aslaksens zvana ar zvanu un sauc, lai publika apmie-

rinās. Hovstā un Billings runā, bet viņus nevar sadzirdēt. Bei-

dzot iestājas klusums.

Aslaksens. Priekšsēdētājs sagaida, ka runātājs savus neapdomātos

vārdus ņems atpakaļ.

Dr. Stokmanis. Nemūžam ne, Aslaksena kungs. Tas ir mūsu sa-

biedrības lielais vairākums, kas man nolaupīja brīvību un grib

man aizliegt teikt patiesību.

Hovstā. Taisnība aizvien ir vairākuma pusē.

Billings. Ka tevi nelabais — un arī patiesība!

Dr. Stokmanis. Vairākumam nekad nav taisnība, es saku! Tie ir

atkal tādi sabiedriski meli, pret kuriem jāsacelas ikvienam brī-

vam, domājošam cilvēkam. Kas tad ir iedzīvotāju vairākums

kādā zemē? Gudrie vai muļķi? Tur taču mēs, jādomā, esam

vienis prātis, ka visā plašajā pasaulē muļķi ir milzīgā vairā-

kumā. Bet jupis, tas taču nekad un nemūžam nevar būt pareizi,

ka mu]ķi valda pār gudriem! Troksnis un kliegšana. Jā, jā, jūs

varat gan mani pārkliegt, bet jūs nevarat mani atspēkot. Vairā-

kumam ir, diemžēl, vara, bet ne taisnība. Taisnība ir man un

vēl dažiem citiem — atsevišķiem cilvēkiem. Mazākumam aiz-

vien ir taisnība. Atkal liels troksnis.

Hovstā. Haha! Tātad doktors Stokmanis kopš aizvakardienas ir

kļuvis par aristokratu!

Dr. Stokmanis. Es teicu, ka negribu bārstīt liekus vārdus par mazo

pulciņu nespēcīgo, kas slimo ar aizdusu. Tas palicis iepakaļ,

gar to pukstošai dzīvībai vairs nav nekādas daļas. Bet es do-

māju par tiem nedaudzajiem, par atsevišķiem cilvēkiem mūsu

vidū, kas apguvuši jaunās, dīgstošās patiesības. Sie vīri ir it

kā priekšposteņi, kas aizgajuši tik talu, ka kompaktais vaira-

kums viņiem vēl nav ticis līdzi. Tie cīnās par patiesībām, kas

cilvēku apziņā vēl ir pārāk jaunas, lai vairākums tās jau būtu

pārņēmis.

Hovstā. Nu, tad jau ārsta kungs ir kļuvis par revolucionāru!

Dr. Stokmanis. Jā, Hovstā kungs, velns parāvis! Esmu nodomājis

sarīkot revoluciju pret melīgo apgalvojumu, ka vairākums pār-

stāv patiesību. Kas tad tās ir par patiesībām, ap kurām palai-

kam pulcējas vairākums? Tās ir patiesības, kas jau tiktāl

novecojušas, ka vairs lāgā neturas uz kājām. Bet, ja kāda pa-

tiesība jau kļuvusi tik veca, tad tā jo drīz var kļūt par meliem,

mani kungi.

Smiekli un zobgalīgi saucieni.

Dr. Stokmanis. Jā, jā, ticat vai neticat! Bet patiesības nemaz nav

tādi sīksti Metuzali, kā ļaudis iedomājas. Normāli darināta pa-

tiesība mēdz dzīvot septiņpadsmit līdz astoņpadsmit, ja daudz,

tad divdesmit gadu, reti kad ilgāk. Bet tādas savecējušas pa-

tiesības aizvien ir ārkārtīgi liesas. Un tomēr tikai tad vairākums

ar tām iepazīstas un ieteic tās sabiedrībai kā veselīgu gara ba-

rību. Bet varu jums apgalvot, ka šādā uzturā nav daudz baro-

jošu vielu, tas man saprotams kā ārstam. Visas šīs vairākuma

patiesības var salīdzināt ar aizpērn kaltētu gaļu. Tās atgādina

apsmakušu, sasūrējušu šķiņķi, kas no jauna ielikts sālījumā.

Un tas ir par cēloni morāliskajam skorbutam, kas te plosās

visos sabiedrības slāņos.

Aslaksens. Kā man šķiet, cienījamais runātājs aizklīst tālu no lietas.

Pilsētas pārzinis. Vispār ņemot, man jāpievienojas sapulces vaditāja domām.

Dr. Stokmanis. Man liekas, ka tu esi traks, Pēter! Es turos tik cieši

pie lietas, cik tik man iespējams. Jo par to taču es gribu iinuit.

ka masa, vairākums, sasodītais kompaktais vairākums Ir tas,

kas saindē mūsu gara dzīves avotus un sagandē zemi, uz kurai

mēs stāvam.

Hovstā. Un to darot tautas lielais brīvdomīgais vairākums, tādēļ ka

tam ir prāta diezgan, lai turētos pie drošām un atzītām patie-

sībām?

Dr. Stokmanis. Ak mīļais Hovstā kungs, nerunājiet par drošām pa-

tiesībām! Tās patiesības, kuras atzīst masa un pūlis, ieskatīja

par drošām mūsu tēvutēvu laiku priekšposteņi. Mēs, mūsdienu

priekšposteņi, mēs tās vairs neatzīstam. Un man šķiet, nav pa-

likusi neviena cita droša patiesība kā tikai tā, ka sabiedrība ne-

var dzīvot nekādu veselīgu dzīvi no tādām vecām, izkurtējušām

patiesībām.

Hovstā. Nebūtu te runājis tukšu, bet labāk pateicis, kas tās par

vecām izkurtējušām patiesībām, no kurām mēs dzīvojam! Būtu

interesanti paklausīties.

Pievienošanās no vairākām pusēm.

Dr. Stokmanis. Ak, es varētu minēt veselu kaudzi šādu mēslu, bet

vispirms es norādīšu uz vienu atzītu patiesību, kas īstenībā ir

nejēdzīgi meli. Un tomēr no tās dzīvo tikpat Hovstā kungs kā

«Tautas Vēstnesis» un visi «Tautas Vēstneša» piekritēji.

Hovstā. Un tā būtu?

Dr. Stokmanis. Tā ir mācība, ko jūs esat mantojuši no saviem tēviem

un ko jūs, dziļāk nepadomādami, sludināt pasaulei, mācība,

ka zemākie slāņi, pūlis, masa ir tautas kodols — jā, pati tauta,

ka nezinīgiem un nenobriedušiem ir tādas pašas tiesības nopelt

un atzīt, vadīt un valdīt kā atsevišķam personām, kas pieder pie

garīgas izlases.

Billings. Kad tevi nelabais — to taču es-

Hovstā vienlaikus. Pilsoņi, klausieties!

Aizkaitinātas balsis. Hoho! Mēs neesot tauta? Tikai izlase lai

valdot?

Kāds strādnieks. Sviediet viņu laukā, kas tā var runāt!

Citi. Ārā pa durvīm!

Kāds pilsonis kliedz. Ēvensen, pūt nu ragā! Dārdoši pūtieni, svil-

pieni un milzīgs troksnis.

Dr. Stokmanis, kad troksnis mazliet rimis. Bet esiet taču prātīgi!

Vai tad jūs vienu vienīgu reizi nevarat noklausīties patiesības

balsi? Es jau nemaz neprasu, lai jūs visi tūliņ uz vietas būtu ar

mani vienis prātis. Bet to gan es gaidīju, ka Hovstā kungs,

mazliet padomājis, man dos taisnību. Hovstā kungs taču tīko,

lai viņu dēvētu par brīvdomātāju.

Paklusi jautājumi, kas pauž pārsteigumu. Brīvdomātājs, viņš sacīja?

Ko? Redaktors Hovstā esot brīvdomātājs?

Hovstā sauc. Pierādiet to, doktor Stokman! Kad es to esmu teicis

iespiestā veidā?

Dr. Stokmanis pārdomājis. Nē, tur jums, jupis, taisnība, tāda

drosme jums nekad nav bijusi. Nu, es negribu jūs iedzīt spru-

kās, Hovstā kungs. Lai tad es pats esmu tas brīvdomātājs. Jo

tagad es jums visiem ar dabzinātnes palīdzību pierādīšu, ka

«Tautas Vēstnesis» jūs nekaunīgi vazā aiz deguna, jums iestās-

tīdams, ka zemākie slāņi, masa un pūlis esot tautas īstais ko-

dols. Tā tik ir tāda avīžu tenka, vairāk nekas. Lielā masa ir

tikai jēlviela, no kuras jāiztaisa tauta.

Rūkoņa, smiekli un nemiers.

Jā, vai tad tā nav visā pārējā dzīvajā dabā? Vai nav starpība

starp kultivētu un nekultivētu dzīvnieku sugu? Ņemsim vien-

kāršu lauku vistu. Kāda var būt gaļas vērtība šādai nīkulīgai

spalvainei? Tik tiešām, gandrīz nekāda! Un kas tās par olām,

ko tāda dēj? Kaut cik pieklājīga vārna vai kraukļu māte dēj

tikpat labas. Bet tagad ņemsim kultivētu spāņu vai japaņu

šķirnes vistu vai dižciltīgu fazanu vai tītaru — jā, tur gan ir

redzama starpība. Un tad runāsim par suņiem, kas tik ļoti tuvu

rada mums, cilvēkiem. Vispirms iedomāsimies parastu sētas

suni, tādu riebīgu, pinkainu, prastu kranci, kas tikai skraida

pa ielām un apgāna sienas. Un tad šo kranci salīdziniet ar pū-

deli, kas jau kopš vairākām paaudzēm mājo smalkļaužu ģi-

menē, kur tas dabū labu barību un kur tam izdevība dzirdēt

daiļskanīgas balsis un muziķu. Ko gan jūs domājat, vai pūde-

lim smadzenes nebūs pavisam citādi attīstījušās nekā krancim?

Noteikti! Šādiem kultivētiem pūdelēniem burvju mākslinieki

iemāca visneticamākos stiķus. Vienkāršs krancis tādus nekad

neiemācīsies, kur kaut uguni uz galvas!

Troksnis un joki.

Kads pilsonis sauc. Vai jus gribat mus vel pataisīt par suņiem?

Kāds cits. Mes neesam lopi, arsta kungs!

Dr. Stokmanis. Un kādi vēl, brālīt! Mēs visi esam tādi lopiņi, ka

tikai turies. Bet dižciltīgu lopu starp mums nav daudz. Ak,

kāda milzīga atšķirība starp pūdeļcilvēkiem un kranču cilvē-

kiem! Un visjocīgākais ir tas, ka redaktors Hovstā ar mani

ir pilnīgi vienis prātis, kamēr ir runa par četrkājainiem dzīvniekiem -

Hovstā. Jā, lai iet-

Dr. Stokmanis.- bet, kolīdz es šo likumu attiecinu uz divkā-

jainajiem, tad Hovstā kungs vairs nav runājams, tad viņš vairs

neuzdrošinās lolot savus ieskatus un aizdomāt savas domas

līdz galam, tad viņš visu savu mācību apgriež otrādi, sludinā-

dams «Tautas Vēstnesī», ka lauku gailis un ielas krancis esot

zvērdārza brīnumeksemplari. Bet tā mēdz būt ar katru, kam

vēl kaulos plebejs un kas vēl nav aizstrādājies līdz gara

diženumam.

Hovstā. Es netiecos ne pēc kāda diženuma. Mani senči ir vienkārši

zemnieki, un es ar to lepojos, ka sakņoju zemajos slāņos, kas

te tiek izzoboti.

Daudzi strādnieki. Lai dzīvo Hovstā! Urā! Urā!

Dr. Stokmanis. Tie plebeji, par kuriem es runāju, nav atrodami ze-

mākajos slāņos vien. No tiem čum un mudž visur, pat sabied-

rības kalngalos. Tik paraugieties šaja smalkajā, godprātīgajā

pilsētas pārzinī! Mans brālis Pēteris ir tāds plebejs, ka

prieks . . . Smiekli un šņākoņa.

Pilsētas pārzinis. Es protestēju pret šādiem personīgiem aizskāru-

miem!

Dr. Stokmanis neaprāvies- un nevis tāpēc, ka viņš, tāpat ka

es, cēlies no veca, nejauka jūraslaupītāja Pomeranija vai tur

kaut kur, jo tāda ir mūsu izcelšanās —

Pilsētas pārzinis. Muļķīga leģenda! Apšaubāma!

Dr. Stokmanis.- bet tāpēc, ka viņš domā savas priekšniecības

domas un ir aizvien savas priekšniecības ieskatos. lādi ļaudis

ir gara plebeji. Redziet, tādēļ manam lepnajam brālim ari pie-

trūkst gara diženuma un līdz ar to brīva, plaša domāšanas

veida.

Pilsētas pārzinis. Sapulces vadītāja kungs!

Hovstā. Tātad mūsu zemē brīvs, plašs domāšanas veids piemīt izla-

sei ? Tas ir pavisam kas jauns.

Zālē smiekli.

Dr. Stokmanis. Jā, arī tas pieder pie maniem jaunatklājumiem. Un

tur pieder arī tas klāt, ka brīvs, plašs domāšanas veids ir gan-

drīz pilnīgi tas pats, kas tikumība. Un tādēļ es saku, ka «Tau-r

tas Vēstnesis» rīkojas taisni nepiedodami, diendienā sludinā-

dams maldu mācību, ka masai, pūlim, kompaktajam vairāku-

mam piemītot brīvs, plašs domāšanas veids un tikumība un ka

netikumība, netiklība un visvisāds garīgs zaņķis sūcoties no

kulturas, tāpat kā sūcas sārņi no Molledales miecētavām, aiz-

plūzdami lejup uz peldiestādi.

Troksnis un traucējumi.

Dr. Stokmanis neaprāvies, savā dedzībā smiedamies. Un tomēr šis

pats «Tautas Vēstnesis» spēj sprediķot, ka masa un pūlis esot

jāpaceļ augstākā dzīves līmenī! Bet velns un deviņi pērkoni,

ja šāda «Tautas Vēstneša» mācība ir pamatota, tad jau tas

nozīmē, ka pacelt masu augstākā dzīves līmenī būtu uz mata

tas pats kā to taisnā ceļā iegrūst netiklībā! Bet laimīgā kārtā

tie ir veci, no senčiem pārņemti meli, ka kultura demoralizējot.

Nē, muļķība, posts un nožēlojami dzīves apstākļi izdara šo

velna darbu! Mājā, kas katru dienu netiek vēdināta un

mēzta, — Katrīna, mana sieva, apgalvo, ka grīda esot arī jā-

berž, bet par to var būt dažādās domās, — tādā mājā ļaudis

divos trīs gados zaudē spēju morāliski spriest un rīkoties, es

saku. Skābekļa trūkums vājina sirdsapziņu. Un mūsu pilsētā

laikam ļoti daudzās mājās ir visai maz skābekļa, ja kompak-

tajam vairākumam ir tik vāja sirdsapziņa, ka tas pilsētas nā-

kotni grib celt melu un blēdību staignājā.

Aslaksens. Tik rupjš apvainojums veselai pilsoņu sabiedrībai nav

jāpacieš!

Kāds kungs. Es sagaidu no sapulces vadītāja, ka viņš runātājam

atņems vārdu.

Dedzīgas balsis. Jā, jā! Gluži pareizi! Atņemt viņam vārdu!

Dr. Stokmanis iekarsis. Tad es izkliegšu patiesību gar visiem pak-

šiem! Es par to rakstīšu citu pilsētu avīzēs! Lai visā zeme kļūst

zināms, kas te notiek!

Hovstā. Gandrīz ta liekas, ka doktoram ir nodoms pilsētu izpostīt.

Dr. Stokmanis. Jā gan, es savu dzimto pilsētu mīlu tik ļoti, ka labāk

gribētu to izpostīt nekā redzēt plaukstam uz melu pamata!

Aslaksens. Tas ir stipri teikts! Troksnis un svilpieni. Stokmaņa kun-

dze klepo velti. Doktors to vairs nedzird.

Hovstā kliedz troksnī. Cilvēks, kas var gribēt izpostīt veselu sabied-

rību, nevar būt nekas cits kā sabiedrības ienaidnieks!

Dr. Stokmanis ar augošu kaislību. Nav nekāda nelaime, ka melīga

sabiedrība aiziet postā! Tāda ir jānopļauj no zemes virsas, es

saku! Visi, kas dzīvo melos, ir jāiznīdē kā kaitīgi dzīvnieki!

Jūs vēl sagandēsiet visu zemi, jūs panāksiet to, ka visa zeme

pelnīs, ka to izposta. Un, ja būsim tikuši tiktāl, tad es teikšu

dziļā, svētā pārliecībā: lai iznīkst visa zeme, lai izput visa

tauta!

Kāds vīrietis pūlī. Viņš taisni tā runā kā tautas ienaidnieks!

Billings. Kad tevi nelabais, tā bija tautas balss!

Viss pūlis kliedz. Jā, jā, jā! Viņš ir tautas naidnieks! Viņš nīst

savu zemi! Viņš nīst visu tautu!

Aslaksens. Esmu dziļi sašutis kā valsts pilsonis un arī kā cilvēks —

par visu to, kas man šeit bija jādzird. Doktors Stokmanis ir

sevi parādījis tā, kā es to ne sapnī nebūtu iedomājies. Man,

diemžēl, jāpieslienas atzinumam, ko nupat izteica cienījami

pilsoņi. Esmu par to, ka šo atzinumu izsakām rezolūcijā. Man

ir šāds priekšlikums: «Sapulce nolemj, ka tā peldiestādes ārstu

Tomu Stokmani uzskata par tautas naidnieku.»

Vētrainas uravas un simpātijās saucieni. Daudzi sapulces dalībnieki

apstājas ap doktoru Stokmani un svilpj viņam acīs. Stokmaņa kun-

dze un Pētra ir piecēlušās. Mortens un Eilifs kaujas ar citiem sko-

lēniem, kas arī ir svilpuši. Daži pieauguši viņus izšķir.

Dr. Stokmanis uz svilpējiem. Ak aplamnieki, kas jūs esat, es jums

saku, ka-

Aslaksens zvana. Doktoram atņemts vārds. Jānotiek kārtīgai nobal-

sošanai, bet, lai tiktu saudzētas personīgas jūtas, balsošana no-

tiks aizklāti un rakstveidā. Vai jums ir balts papīrs, Billinga

kungs?

Billings. Šeit ir balts un zils papīrs.

Aslaksens nokāpj no tribines. Ļoti labi. Tā ies ātrāk. Sagrieziet pa-

pīru gabalos tā, jā. Uz sapulci. Zilais nozīmē «nē», baltais —

«jā». Es pats apstaigāšu balsotājus un savākšu balsis.

Pilsētas pārzinis atstāj zāli. Aslaksens un daži citi pilsoņi, papīra

gabaliņus cepurē ielikuši, apstaigā zāli.

Kāds kungs uz Hovstā. Sakiet, — kas tad ar doktoru noticis? Ko-

lai par viņu domā?

Hovstā. Jūs taču zināt, cik viņš neapdomīgs.

Kāds cits kungs uz Billingu. Paklausieties, jūs taču ar Stokmaņiem

saejaties. Vai jūs esat manījis, ka viņš dzer?

Billings. Kad tevi nelabais, es nezinu, ko lai saku! Groks vienmēr

uz galda, lai nāk kad nākdams.

Trešais kungs. Man drīzāk liekas, ka viņš lāgiem sajūk prātā.

Pirmais kungs. Varbūt ārprāts viņa ģimenē iedzimts?

Billings. Arī var būt.

Ceturtais kungs. Nē, tā ir tikai tīrā ļaunprātība — viņš par kaut ko

atriebjas.

Billings. Jā, viņš nesen runāja par algas pielikumu, bet to nedabūja.

Visi kungi piebalso. Ahā — tad jau var saprast.

Piedzēries pilsonis pūla vidū. Es gribu zilo! Un balto arī es gribu!

Saucieni. Atkal jau piedzērušais! Ārā!

Mortens Chīls tuvojas doktoram. Nu, Stokman, vai redzat, kur tiek,

kad grib izmozēt?

Dr. Stokmanis. Esmu darījis savu pienākumu.

Mortens Chīls. Ko jūs tur runājāt par Molledales miecētavām?

Dr. Stokmanis. Jūs taču dzirdējāt, es teicu, ka cūcība nāk no tu-

rienes.

Mortens Chīls. Arī no manas miecētavas?

Dr. Stokmanis. Diemžēl, — jūsējā ir visļaunākā.

Mortens Chīls. Vai jūs par to gribat rakstīt avīzēs?

Dr. Stokmanis. Es neko neslēpšu.

Mortens Chīls. Tas jums var dārgi maksāt, Stokman. Aiziet.

Resns kungs pieiet pie Horstera, dāmas nesveicinādams. Nu kap-

tein, tātad jūs savu māju izdodat tautas naidniekiem?

Horsters. Es domāju, ka es ar savu īpašumu varu darīt, ko es gribu,

lieltirgotāja kungs.

Lieltirgotājs. Tad jau laikam jums nekas nebūs pretī, ka es ar savu

īpašumu daru tāpat?

Horsters. Kā jūs to domājat, lieltirgotāja kungs?

Lieltirgotājs. Jūs rīt par mani dzirdēsiet. Apgriežas un aiziet.

Pētra. Horster, vai tas nebija jūsu rederis?

Horsters. Jā gan, tas bija lieltirgotājs Vīks.

Aslaksens ar balsojumiem rokā uzkāpj uz tribines, zvana. Mani

kungi, vai drīkstu jums paziņot balsošanas iznākumu? Ar vi-

sām balsīm pret vienu —

Kāds jaunāks kungs. Tā ir piedzērušā balss!

Aslaksens. Ar visām balsīm pret vienu, kas pieder kādam iereibu-

šam, tautas sapulce peldiestādes ārstu Tomu Stokmani atzinusi

par tautas naidnieku. Saucieni un simpātijās izpaudumi. Lai

dzīvo mūsu vecā, cienījamā pilsoņu kārta! Jauni saucieni. Lai

dzīvo mūsu krietnais, darbīgais pilsētas pārzinis, kas tik lojāli

apklusināja asins balsi! Uravas. Sapulce ir slēgta. Nokāpj no

tribines.

Billings. Lai dzīvo sapulces vadītājs!

Viss pūlis. Lai dzīvo tipografs Aslaksens! Urā!

Dr. Stokmanis. Manu cepuri un mēteli, Pētra! Kaptein, vai uz jūsu

kuģa ir vēl vieta izceļotājiem?

Horsters. Jums un jūsējiem būs vieta, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis, kamēr Pētra viņam palīdz uzvilkt mēteli. Labi. Nāc,

Katrīn! Nāciet, zēni! Paņem sievu zem rokas.

Stokmaņa kundze klusi. Mīļo Tom, iesim pa sāndurvīm!

Dr. Stokmanis. Tikai ne pa sāndurvīm, Katrīn! Paceltā balsī. Gan

jūs vēl dzirdēsiet par tautas naidnieku, iekām viņš būs nokra-

tījis pīšļus no kājām! Es neesmu tik dievišķīgs kā zināma per-

sona, es nesaku: «Es piedodu jums, jo jūs nezināt, ko jūs

darāt!»

Aslaksens sauc. Ar šādu salīdzinājumu jūs zaimojat dievu, doktor

Stokman!

Billings. Ka tevi nelabais — — prātīgam cilvēkam grūti noklau-

sīties šādās valodās!

Kāda rupja balss. Un viņš vēl draudēs!

Rīdīgas balsis. Izsist viņam logus! Ietriekt vinu jura!

Kāds vīrietis pu'ā. Put raga, Evensen! Put vaJa!

Pūtieni, svilpieni un mežonīga kliegoņa. Doktors Stokmanis ar

piederīgajiem dodas uz izeju. Horsters viņiem šķir ceļu.

Viss pūlis gaudo aizgājējiem nopakaļus. Tautas naidnieks! Tautas

naidnieks! Tautas naidnieks!

Billings, kārtodams savas piezīmes. Ka tevi nelabais! Šodien gan es

negribētu pie Stokmaņiem dzert groku!

Sapulces dalībnieki plūst uz izeju, troksnis tagad dzirdams ārpusē.

No ielas atskan sauciens: «Tautas naidnieks! Tautas naidnieks!»

PIEKTAIS CĒLIENS

Doktora Stokmaņa darbistaba. Car sienām grāmatu plaukti un skapji ar dažā-

diem preparatiem. Dibensienā izeja uz priekšistabu, priekšplānā pa kreisi durvis

uz dzīvojamo istabu. Labajā sienā divi logi, kam izsistas visas rūtis. Istabas

vidū Dr. Stokmaņa rakstāmgalds, kas apkrauts ar grāmatām un papīriem. Istaba

nekārtībā. Priekšpusdiena.

Doktors Stokmanis rītsvārkos un rītkurpes, mājas cepurīti galvā stāv noliecies,

ar lietussargu bakstīdamies pa paskapi. Beidzot viņš no turienes izvelk akmeni.

Dr. Stokmanis runā uz dzīvojamās istabas durvju pusi, kas ir at-

vērtas. Katrīn, es atradu vēl vienu.

Stokmaņa kundze dzīvojamā istabā. Ak, tu droši vien vēl atradīsi

labu tiesu.

Dr. Stokmanis noliek akmeni pie daudziem citiem, kas, kaudzē sa-

krauti, atrodas uz galda. Šos akmeņus es glabāšu kā svētumu.

Lai Eilifs un Mortens uz tiem skalās katru dienu, un, kad viņi

būs pieauguši, lai viņi tos no manis mauto, liakstās ar lietus-

sargu zem grāmatu plaukta. Vai viņa velns, ka taču to skuķi

sauc, — vai viņa vēl nav bijusi pie stiklinieka?

Stokmaņa kundze ienāk. Jā, bet stiklinieks esot pateicis, ka viņš ne-

zinot, vai šodien varēšot nākt.

Dr. Stokmanis. Gan tu redzēsi, viņš neuzdrošināsies nākt!

Stokmaņa kundze. Jā, Randīne ari domā, ka viņš kaimiņu deļ ne-

uzdrīkstoties. Runā uz dzīvojamas istabas pusi. Ko tu gribi,

Randin? Ak tā. Ieiet dzīvojama istaba un nāk tūliņ atpakaļ.

Te tev ir vēstule, Tom.

Dr. Stokmanis. Paskatīsimies. Attaisa vēstuli un lasa. Tā, ta.

Stokmaņa kundze. No kā?

Dr. Stokmanis. No saimnieka. Viņš mums uzteic dzīvokli.

Stokmaņa kundze. Tiešām? Tik kārtīgs cilvēks-

Dr. Stokmanis raugās vēstulē. Viņš citādi nevarot, viņš saka. Viņš

to darot nelabprāt, bet citādi nedrīkstot — savu tautiešu dēļ —

ņemot vērā sabiedrisko domu — esot atkarīgs — nevarot ievē-

rojamiem vīriem lēkt acīs-

Stokmaņa kundze. Redzi nu, kā ir, Tom.

Dr. Stokmanis. Jā, jā, es redzu gan. Viņi šeit pilsētā ir gļēvi, tikpat

viens kā otrs. Neviens neko neuzdrīkstas tāpēc vien, ka jādomā

par to, ko sacīs citi. Nomet vēstuli uz galda. Bet mums taču tas

vienalga, Katrīn. Mēs izceļosim uz jauno pasauli un tad —

Stokmaņa kundze. Jā, Tom, bet vai tu šo izceļošanu esi labi pār-

domājis?

Dr. Stokmanis. Vai tad lai es palieku šeit, kur mani kaluši krustā

kā tautas naidnieku, kur man uzspieduši kauna zīmi, kur man

izsituši logus! Un redz, Katrīn, viņi ir arī saplēsuši manas mel-

nās bikses.

Stokmaņa kundze. Ak dievs! Un tās ir tavas goda bikses!

Dr. Stokmanis. Cilvēks nekad nedrīkst uzvilkt savas goda bikses,

kad viņš dodas cīņā par brīvību un patiesību. Jā, par biksēm

es neko nebēdāju, jo tās tu man atkal vari salāpīt. Bet ka pūlis,

salašņas uzdrošinās man ķerties pie rīkles, it kā es būtu viens

no viņiem, to es nevaru un nevaru sagremot.

Stokmaņa kundze. Jā, ļaudis bija ļoti rupji pret tevi, Tom, bet vai

mums tāpēc tūliņ jādodas svešumā?

Dr. Stokmanis. Vai tu domā, ka plebeji citās pilsētās nav tikpat ne-

kaunīgi kā te? Ak jā, cik garš, tik plats! Nu lai! Lai kranči

rej, tas vēl nav ļaunākais; ļaunākais ir tas, ka visi cilvēki šeit

ir partijas vergi. Tas nenozīmē, ka brīvajos rietumos viņi tādi

nebūtu, tur jau tāpat plātās kompaktais vairākums un liberālā

sabiedriskā doma un visādas citas velna būšanas. Bet tur ap-

stākļiem ir plašāks vēriens; viņi nonāvē, bet nemoka, viņi brīvo

garu neiespīlē spīlēs tā kā šeit pie mums. Un visļaunākajā gadī-

jumā viņiem var pagriezt ceļu. Staigā pa istabu. Kaut es tik

zinātu, kur par lētu naudu varētu nopirkt mūžamežu vai mazu

salu Dienvidjūrā.

Stokmaņa kundze. Bet zēni, Tom?

Dr. Stokmanis apstājas. Tu gan esi jocīga, Katrīn! Vai tev patiktu

labāk, ka zēni uzaug tādā sabiedrībā, kāda ir mūsējā? Tu taču

vakar vakarā pati redzēji, ka puse pilsētas iedzīvotāju ir vāj-

prātīga; ja otra puse prātu vēl nav zaudējusi, tad tas ir tādēļ,

ka tie visi ir teļa pakauši, kam tada prata nemaz nav, ko viņi

varētu zaudēt.

Stokmaņa kundze. Jā, mīļo Tom, tu gan arī esi tik neuzmanīgs

savām valodām.

Dr. Stokmanis. Nu vai tad nav taisnība, ko es saku? Vai viņi nesagroza jēdzienus? Vai viņi nebāž vienā maisā labu un ļaunu?

Vai viņi nedēvē par meliem, ko es esmu atzinis par paliemini?

Bet vistrakākais ir tas, ka te pieauguši, liberāli cilvēki bariem

skraida apkārt, iestāstīdami sev un citiem, ka viņiem piemītot

brīvs, plašs domāšanas veids! Vai tas ir dzirdēts, Katrīn!

Stokmaņa kundze. Jā, jā — ir jau gan traki, bet —

Pētra ienāk no dzīvojamās istabas.

Stokmaņa kundze. Vai tu jau esi pārnākusi no skolas?

Pētra. Jā, mani atlaida no vietas.

Stokmaņa kundze. Atlaida?

Dr. Stokmanis. Arī tevi?

Pētra. Būska kundze man atsacīja, un tad es domāju, vislabākais

aiziet tūliņ.

Dr. Stokmanis. Tik tiešām, tu darīji pareizi!

Stokmaņa kundze. Kas to gan būtu domājis, ka Būska kundze ir

tik ļauna!

Pētra. Ak māt, Būska kundze nemaz nav ļauna. Es skaidri redzēju,

ka viņai manis bija žēl. Bet tā citādi nedrīkstot darīt, viņa

teica, un tad viņa man atsacīja.

Dr. Stokmanis smiedamies berzē rokas. Ari viņa nedrīkstot! Ak, cik

tas jauki!

Stokmaņa kundze. Ak nē, pēc nejaukā trača vakar vakarā-

Pētra. Tas nebija vienīgais iemesls. Tagad paklausies, tēt!

Dr. Stokmanis. Nu?

Pētra. Būska kundze man parādīja ne mazāk kā trīs vēstules, kuras

tā šorīt bija saņēmusi — —

Dr. Stokmanis. Laikam bez paraksta?

Pētra. Jā.

Dr. Stokmanis. Jā, ar vārdu viņi neuzdrošinās uzstāties, Katrīn!

Pētra. Un divās bija rakstīts, kāds kungs, kas ar mums saejoties,

vakar vakarā klubā esot stāstījis, ka man par dažādām lietām

esot neticami brīvi uzskati-

Dr. Stokmanis. To tu, cerams, nenoliedzi?

Pētra. Protams, ka ne. Bilska kundzei pašai ir diezgan brīvi uz-

skati, kad mēs esam divatā, bet, tā kā par mani jau bija izgā-

jušas tādas valodas, tad viņa mani nedrīkstēja paturēt.

Stokmaņa kundze. Ko domāt — kāds, kas ar mums sagājies! Tas

tev par tavu viesmīlību, Tom!

Dr. Stokmanis. Tādā cūkkūtī mēs vairs ilgāk nedzīvosim. Sakravā

visu pēc iespējas drīz, Katrīn! Mēs brauksim projām — jo ātrāk, jo labāk.

Stokmaņa kundze. Klusu! Man liekas, ārā gaitenī kāds ir. Paskaties,

Pētra!

Petra atver durvis. A, jūs, kaptein Horster! Lūdzu, nāciet iekšā!

Horsters nāk no priekšistabas. Labdien! Es domāju, būs jāienāk un

jāpaklausās, kā jums klājas.

Dr. Stokmanis krata viņam roku. Paldies, tas ir ļoti jauki no jums!

Stokmaņa kundze. Un paldies, kaptein Horster, ka jūs mums izpa-

līdzējāt.

Pētra. Kā tad jūs nokļuvāt mājās?

Horsters. Nekas, tīri labi, man jau arī ir drusku spēks kaulos, un

ļaudis taču lielāko tiesu ir tikai mutesbajāri.

Dr. Stokmanis. Jā, vai nav dīvaini ar šo lopisko gļēvulību? Nāciet,

es jums ko parādīšu. Redziet, tur ir akmeņi, ko viņi mums

iesvieduši istabā. Apskatiet tos! Tik tiešām, visā lielajā kaudzē

nav vairāk kā divi kārtīgi, lieli akmeņi, pārējie ir tikai oļi, mazi

nieki. Un tomēr viņi tur ārā stāvēja un rēca, un zvērēja mani

sasist lupatās, bet darīt — darīt — nē, darīt te gandrīz neviens

neko nedara!

Horsters. Šoreiz jau nu jums tā bija vislabāk, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis. Protams. Bet tas tomēr ir nelāga: jo, ja kādreiz iz-

celsies nopietns kautiņš valsts mērogā, tad jūs redzēsiet, kaptein

Horster, tad sabiedriskā doma ņems kājas pār pleciem un kom-

paktais vairākums jozīs uz mežu kā cūku bars. Par to domājot,

top skumji. Man sāp sirds. Bet, jupis, tie taču galu galā ir

nieki! Kad jau ļaudis mani par tautas naidnieku iedēvējuši, tad

es tāds arī gribu būt.

Stokmaņa kundze. Tāds tu nekad nebūsi, Tom.

Dr. Stokmanis. To tu nemaz tik droši nesaki, Katrīn. Nejauks vārds

reizēm ir kā adatas dūriens plaušās. Un šis nolādētais

vārds- es to nevaru aizmirst, tas man iesēdies pakrūtē, un

tur tas urbjas un dedzina kā grēmas. Un nelīdz nekādas zāles.

Pētra. Tpī, — par tiem taču jāsmejas, tēt.

Horsters. Gan jau ļaudis kādreiz domās citādi, ārsta kungs.

Stokmaņa kundze. Tas ir tik skaidrs, kā tu tur stāvi.

Dr. Stokmanis. Jā, varbūt tad, kad būs jau par vēlu. Bet tā tik vi-

ņiem vajag! Lai tad viņi te bradā pa zaņķi un nožēlo, ka tic

patriotu aiztriekuši trimdā. — Kad mēs brauksim, kaptein

Horster?

Horsters. Hm — par to es īstenībā gribēju ar jums runāt.

Dr. Stokmanis. Vai kaut kas gadījies ar kuģi?

Horsters. Nē, bet laikam būs tā, ka es pats nebraukšu.

Pētra. Jūs taču neesat atlaists?

Horsters smaida. Tomēr.

Pētra. Arī jūs?

Stokmaņa kundze. Nu redzi nu, Tom.

Dr. Stokmanis. Un tas viss patiesības dēļ! Ak, es taču gan varēju

iedomāties-

Horsters. Par to nemaz neskumstiet, gan es atradīšu vietu kādā cit-

pilsētas rederejā.

Dr. Stokmanis. Un tas ir šis Vīks — turīgs vīrs, pilnīgi neatka-

rīgs - ! Pi tu velns!

Horsters. Citādi viņš ir kārtīgs cilvēks; viņš pats teica, ka mani lab-

prāt būtu paturējis, ja tik drīkstētu-

Dr. Stokmanis. Bet viņš nedrīkst? Saprotama lieta!

Horsters. Tas neesot tik vienkārši, ja piederot pie partijas.

Dr. Stokmanis. Nu reiz tas godavīrs pateicis īsto vārdu! Partija ir

kā gaļasmašīna: tur visas galvas tiek samaltas putrā, un tādēļ

viņi visi tur ir tādi bezgalvji un putraspakauši!

Stokmaņa kundze. Bet Tom —!

Pētra uz Horsteru. Nebūtu jūs mūs pavadījis uz mājām, tad varbūt

tā nebūtu noticis.

Horsters. Es to nenožēloju.

Pētra sniedz viņam roku. Es jums pateicos!

Horsters uz ārstu. Un ko es vēl gribēju teikt: ja jūs katrā ziņā gri-

bētu aizbraukt, tad es vēl zinu citu izeju-

Dr. Stokmanis. Ļoti jauki, kad tik mēs tiekam projām

Stokmaņa kundze. Kš! Vai neklaudzināja?

Pētra. Tas droši vien ir tēvocis.

Dr. Stokmanis. Ahā. Sauc. Lūdzu!

Stokmaņa kundze. Mīļo Tom, tev man jāapsolās- Pilsētas pār-

zinis Stokmanis ienāk no priekšistabas.

Pilsētas pārzinis durvīs. A, tu esi nevaļīgs. Tad es labāk — —

Dr. Stokmanis. Nē, nē, — nāc tik iekšā!

Pilsētas pārzinis. Bet es labprāt būtu ar tevi runājis divata.

Stokmaņa kundze. Mēs tikmēr ieiesim dzīvojamā istabā.

Horsters. Un es vēlāk atnākšu otrreiz.

Dr. Stokmanis. Nē, ejiet tik viņām līdzi, kaptein Horster, man vēE

jādzird vairāk-

Horsters. Labi, tad es pagaidīšu. Ieiet ar Stokmaņa kundzi un Pētru

dzīvojamā istabā.

Pilsētas pārzinis nesaka neko, bet paslepen raugās uz logiem.

Dr. Stokmanis. Tev laikam liekas, ka šodien te ir mazliet vējains.

Uzliec cepuri galvā!

Pilsētas pārzinis. Ja es drīkstu. Uzliek cepuri. Man šķiet, es vakar

esmu saaukstējies; man sala-

Dr. Stokmanis. Tā? Man atkal likās, ka bija diezgan karsts.

Pilsētas pārzinis. Man žēl, ka nebija manā varā novērst šos nak-

snīgos ekscesus.

Dr. Stokmanis. Vai tev cita nekā nav man ko teikt?

Pilsētas pārzinis izvelk lielu vēstuli. Sis dokuments man tev jānodod

no peldiestādes valdes.

Dr. Stokmanis. Vai esmu atlaists?

Pilsētas pārzinis. Jā, sākot ar šo dienu. Noliek vēstuli uz galda.

Mums loti žēl, bet — atklāti sakot — sabiedriskās domas dēļ

mēs citādi nedrīkstējām.

Dr. Stokmanis smaida. Jūs nedrīkstējāt? Šo vārdu es šodien jau reiz

esmu dzirdējis.

Pilsētas pārzinis. Es tevi lūdzu, saproti pareizi savu stāvokli. Tu

nākotnē nevari cerēt ne uz kādu praksi šajā pilsētā.

Dr. Stokmanis. Velns lai parauj visu praksi! Bet kā tu to tik labi

zini?

Pilsētas pārzinis. Namsaimnieku biedrība laiž apkārt rakstu — no

mājas uz māju. Visi krietnie pilsoņi tiek uzaicināti tev nedot

darbu; un es varu galvot, ka nebūs neviena, kas uzdrošinātos

savu parakstu nedot; viņi to vienkārši nedrīkst.

Dr. Stokmanis. Jā, jā, par to es nemaz nešaubos. Bet kas tālāk?

Pilsētas pārzinis. Ja es tev varētu dot padomu, tad tas būtu tāds:

pārcelies uz kādu laiku uz citu vietu.

Dr. Stokmanis. Jā, es tieši par to domāju.

Pilsētas pārzinis. Labi. Un, ja tad tev būs kāds pusgads laika visu

pārdomāt un tu, lietu pamatīgi izprātojis, vari sataisīties dažos

vārdos nožēlot un atzīties, ka esi maldījies, tad -

Dr. Stokmanis. 1 ad es varbūt varētu savu vielu atgūt atpakaļ, tu

domā?

Pilsētas pārzinis. Varbūt. Tas nav neiespējams.

Dr. Stokmanis. Jā, bet sabiedriskā doma? Jus taču nedrīkstat sa

biedriskās domas dēļ.

Pilsētas pārzinis. Sabiedriskā doma ir ļoti mainīga lieta. Un, vaļsir-

dīgi sakot, mums ir ļoti svarīgi saņemt no tevis šādu atzīšanos.

Dr. Stokmanis. Jā, tas jums būtu pa zobam! Bet, piķis un zēvele,

vai tad tu esi aizmirsis, ko es tev jau reiz tiku teicis par šādiem

stiķiem?

Pilsētas pārzinis. Toreiz tavs stāvoklis bija daudz drošāks; toreiz

tu varēji spriest, ka tev aiz muguras ir visa pilsēta-

Dr. Stokmanis. Jā, un tagad es jūtu, ka man visa pilsēta saklupusi

uz kakla. Bet kaut man trejdeviņi velni bulu saklupuši uz

kakla! Nekad, es saku — nekad!

Pilsētas pārzinis. Qimenes apgādnieks tā nedrīkst rīkoties, kā tu rī-

kojies. Tā tu nedrīksti darīt, Tom.

Dr. Stokmanis. Es nedrīkstu? Ir tikai viens, ko brīvs cilvēks ne-

drīkst darīt, un vai tu zini, kas tas ir?

Pilsētas pārzinis. Nē.

Dr. Stokmanis. Protams, ka ne. Bet es tev to pateikšu. Brīvs cil-

vēks nedrīkst aptraipīties kā nelietis, viņš nedrīkst izturēties tā,

ka viņam pašam sev jāspļauj acīs!

Pilsētas pārzinis. Tas jau skan ārkārtīgi pareizi, un, ja tavai ietie-

pībai nebūtu cits izskaidrojums, bet tāds tomēr ir-

Dr. Stokmanis. Ko tu ar to gribi sacīt?

Pilsētas pārzinis. To tu zini tīri labi. Bet, būdams tavs brālis un

prātīgs cilvēks, es tev dodu padomu nepieķerties pārāk cieši ce-

rībām un izredzēm, kas ļoti drīz var sašķobīties.

Dr. Stokmanis. Sasper jods, ko tu ar to doma?

Pilsētas pārzinis. Vai tu man tiešām gribi iestāstīt, ka tev nav zi-

nāmi ādmiņa Chīla testamentariskie novēlējumi?

Dr. Stokmanis. Es zinu, tas mazumiņš, kas viņam ir, piekritīs ve-

ciem, trūcīgiem amatniekiem. Bet kas tad man tur par daļu?

Pilsētas pārzinis. Pirmkārt, šeit nav runa par mazumiņu. Cinis ir

diezgan turīgs vīrs.

Dr. Stokmanis. Par to man nebija ne jausmas- !

Pilsētas pārzinis. Hm — tiešām ne? Tātad tev nav ne jausmas, ka

mantojuma prāva daļa piekritīs taviem bērniem ar tādu notei-

kumu, ka tev un tavai sievai līdz mūža galam paliek procenti.

Vai viņš tev to nav teicis?

Dr. Stokmanis. Tik tiešam — ne! Taisni otrādi. Viņš tik vienā

baltā gabalā ir ārdījies, ka viņam esot jamaksā lieli nodokļi.

Bet vai tu to zini pavisam skaidri, Pēter?

Pilsētas pārzinis. Es to zinu no pavisam drošiem avotiem.

Dr. Stokmanis. Ak tu debesu tētīt, tad jau Katrīna ir nodrošināta —

un bērni tāpat! Tas taču man viņai jāpasaka — sauc — Kat-

rīn, Katrīn!

Pilsētas pārzinis viņu attur. Kš! Vēl ne vārda!

Stokmaņa kundze atver durvis. Kas noticis?

Dr. Stokmanis. Nekas nekas! Ej vien atkal atpakaļ!

Stokmaņa kundze durvis atkal aizver.

Dr. Stokmanis staigā pa istabu. Nodrošināti! Ko domā — visi no-

drošināti! Un līdz mūža galam! Kas tā par brīnišķīgu sajūtu —

justies nodrošinātam!

Pilsētas pārzinis. Bet tāds tu neesi. Vecais Chīls, ja grib, var savu

testamentu kurā katrā laikā atcelt.

Dr. Stokmanis. Bet to viņš nedarīs, mīļo Pēter. Āpsis ir pārāk lai-

mīgs par to, ka es tev un taviem gudrajiem draugiem esmu ķē-

ries klāt.

Pilsētas pārzinis pārsteigts raugās Stokmani ar pētīgu skatienu. Aliā,

nu daudz kas top skaidrs.

Dr. Stokmanis. Kas tad?

pilsētas pārzinis. Tātad viss šis pasākums ir bijis kombinēts manevrs. Varmācīgie, nežēlīgie atentati, kādus tu patiesības vārdā

vērsi pret pilsētas vadītājiem, bija-

dr. Stokmanis. Kas? Kas tie bija?

Pilsētas pārzinis. — bija tikai iepriekš norunāta atlīdzība atriebīgajam Chllam par viņa testamentu.

Dr. Stokmanis gandrīz bez valodas. Pēter, — tu tomēr esi visnelie-

tīgākais plebejs, kādu es savā mūžā esmu sastapis.

Pilsētas pārzinis. Mums vairs nav ko runāt. Tava atlaišana ir neat-

saucama, jo nu mums ir ierocis, ar ko vērsties pret tevi. Aiziet.

Dr. Stokmanis. Tpū, tpū, tpū! Sauc. Katrīn! Tur, kur viņš stāvējis,

jānoberž grīda! Lai viņa nāk ar spaini, tā — tā — velns, kā

viņu sauc — tā ar to apkvēpušo degunu-

Stokmaņa kundze dzīvojamā istabā. Klusu — klusu nu, Tom!

Pētra arī durvīs. Tēt, vectēvs atnācis un jautā, vai viņš nevarot ar

tevi parunāt divatā.

Dr. Stokmanis. Jā, protams. Pie durvīm. Nāciet iekšā, sievastēv!

Mortens Chīls ienāk. Ārsts aiz viņa aizver durvis.

Nu, kas ir? Apsēdieties.

Chīls. Nē, ne sēdēt. Skatās apkārt. Pie jums šodien izskatās jauki,

Stokman.

Dr. Stokmanis. Jā, vai ne?

Chīls. Pie jums izskatās jauki, un svaigs gaiss arī te ir. Šodien jums

netrūkst skābās vielas, par kuru jūs vakar runājāt. Šodien, do-

māt, jums ir brīnum laba sirdsapziņa.

Dr. Stokmanis. Tāda man arī ir.

Chīls. Varu iedomāties. Sit sev pa krūtīm. Bet vai jūs zināt, kus

man šeit ir?

Dr. Stokmanis. Taču laikam arī laba sirdsapziņa, kā es ceru.

Chīls. Tpī — kaut kas daudz labāks! Izņem biezu kabatas gramatiņu, attaisa to un parāda papīru žūksni.

Dr. Stokmanis viņā raugās izbrīnījies. Peldiestādes akcijas?

Chīls. Šodien nebija grūti tādas dabūt.

Dr. Stokmanis. Un jūs tās uzpirkāt?

Chīls. Par visu savu naudu.

Dr. Stokmanis. Bet, mīļo sievastēv, tagad, kur peldiestādei tik šķo-

bīgi pamati- !

Chīls. Ja jus izturēsieties kā prātīgs cilvēks, tad peldiestāde atkal

tiks uz kājām.

Dr. Stokmanis. Jūs taču pats redzat, es daru. ko varu, bet —. Ļau-

dis taču šeit ir traki!

Chīls. Jūs vakar teicāt, visnejaukākais draņķis plūstot no manas

miecētavas. Bet, ja tas ir taisnība, tad taču mans vectēvs un

mans tēvs, un es — mēs visi trīs kā sumpurņi šo pilsētu esam

draņķējuši jau gadu gadiem. Vai lai es tādu kaunu paciešu?

Dr. Stokmanis. Tas jums, diemžēl, laikam gan būs jādara.

Chīls. Nē, paldies. Es savu vārdu un savu labo slavu turu godā un

cieņā. Ļaudis, kā esmu dzirdējis, mani saukājot par āpsi. Āp-

sis taču ir apmēram tāds pats kā cūka. Bet viņi nekādā ziņā

nepaturēs taisnību. Es gribu dzīvot un mirt kā tīrīgs cilvēks.

Dr. Stokmanis. Un kā jūs to gribat paveikt?

Chīls. Jūs mani notīrīsiet, Stokman.

Dr. Stokmanis. Es!

Chīls. Vai jūs zināt, par kadu naudu es sīs akcijas nopirku? Nē,

to jūs nevarat zināt. Bet es jums tagad to pateikšu. Par ;to

naudu, ko Katrīna un Pētra, un puisēni reiz saņems pēc ma-

nas nāves. Jo, redziet, es tomēr kādu drusku esmu ietaupījis.

Dr. Stokmanis saceldamies. Un tad jūs ar Katrīnas naudu darāt šā-

das lietas!

Chīls. Jā, visa ši nauda tagad ir ielikta peldiestāde. Un nu es gribu

redzēt, vai jūs tiešām būsiet tik traks, tik trakiski traks, Stok-

man. Ja jūs vēl joprojām ļausiet nākt kustoņiem un citiem

tādiem nejaukumiem no manas miecetavas, tad tas ir tapat, it ka

jūs ar nazi grieztu Katrīnas, Pētras un puisēnu dzīvajā miesā.

Bet to nedara neviens godīgs ģimenes tevs, ja viņš nav pavisam

traks.

Dr. Stokmanis staigā šurp un turp. Bet es taču esmu traks, es esmu

traks!

Chīls. Tik galīgi, tik nāvīgi traks jūs taču nebūsiet, kad jums jā-

domā par sievu un bērniem.

Dr. Stokmanis apstājas viņa priekšā. Kāpēc jūs ar mani neaprunā-

jāties, iekām jūs šos mēslus nopirkāt?

Chīls. Kas padarīts, tas padarīts.

Dr. Stokmanis nemierīgs staigā apkārt. Kad es nebūtu tik drošs par

savu lietu- ! Bet esmu tik loti pārliecināts, ka man taisnība.

Chīls cilā kabatas grāmatiņu. Ja jūs no sava trakuma neatkāpsieties,

tad tas te nav neko lielu vērts. Iebāž grāmatiņu kabatā.

Dr. Stokmanis. Sasper jods, zinātnei taču gan vajadzētu atrast aiz-

sarglīdzekļus -

Chīls. Ar ko šos kustoņus nonāvēt, jūs domājat?

Dr. Stokmanis. Jā, vai padarīt nekaitīgus.

Chīls. Vai jūs nevarētu pamēģināt ar žurku zālēm?

Dr. Stokmanis. Ak blēņas, blēņas! Bet visi taču saka, ka tā tikai

esot iedoma! Vai tad tā nevarētu būt iedoma! Lai notiek viņu

prāts! Vai šie nezinīgie, šaursirdīgie suņi mani nenolamāja par

tautas naidnieku un vai viņi man negribēja noraut drēbes?

Chīls. Un cik daudzas rūtis viņi jums nav izsituši!

Dr. Stokmanis. Jā, un tagad atkal šie pienākumi pret ģimeni! Par to

man jārunā ar Katrīnu, šādas lietas viņa labi pārzina.

Chīls. Tas būtu labi darīts, paklausieties vien, ko prātīga sieviete

saka.

Dr. Stokmanis metas viņam virsū. Un kā jūs varējāt rīkoties tik ač-

gārni! Riskēt ar Katrīnas naudu! Mani nostādīt tik nejēdzīgā

stāvokli! Kad es skatos jūsu sejā, man liekas, es redzu pašu

nelabo!

Chīls. Tad jau es labāk iešu projām. Bet līdz pulksten diviem man

vajadzīga jūsu atbilde. Jā vai nē. Ja jūs teiksiet nē, tad es ak-

cijas novēlēšu amatniekiem un vēl šodien pat.

Dr. Stokmanis. Un ko tad dabūs Katrīna?

Chīls. Ne putraima! Atveras durvis uz priekšistabu. Arā redzami

Hovstā un tipografs Aslaksens. Parau — šie abi!

Dr. Stokmanis raugās uz viņiem stīvu skatienu. Ko tad tas nozīmē?

Jūs vēl uzdrošināties nākt manā mājā?

Hovstā. Mēs tiešām to darām.

Aslaksens. Mums, redziet, kaut kas ar jums jāpārrunā.

Chīls čukst. Jā vai nē — līdz pulksten diviem.

Aslaksens saskatās ar Hovstā. Ahā! Mortens Chīls aiziet.

Dr. Stokmanis. Nu, ko jūs no manis vēlaties? īsi un aši.

Hovstā. Es saprotu, ka jums ir īgnums pret mums mūsu vakarēja»

nostājas dēļ.

Dr. Stokmanis. Un to jūs saucat par nostāju? Jā gan, brīnišķīga no-

stāja! Es to saucu par nestāju. Par bābisku izturēšanos

pi tu!

Hovstā. Sauciet kā saukdami, bet mēs citādi nevarējām.

Dr. Stokmanis. Jūs laikam nedrīkstējāt? Vai tā nav?

Hovstā. Manis dēļ, ja jums tā patīk.

Aslaksens. Bet kāpēc jūs mums agrāk neteicāt ne vārdiņa? Būtu

mums devis kaut mazāko zīmi — Hovstā kungam vai man.

Dr. Stokmanis. Zīmi? Kādu zīmi?

Aslaksens. Par to, kas jums bija aiz ādas.

Dr. Stokmanis. Es jūs nepavisam nesaprotu.

Aslaksens draudzīgi pamāj ar galvu. Gan jau nu jūs mūs saprotat,

ārsta kungs.

Hovstā. Nu taču to vairs nevar noslēpt.

Dr. Stokmanis pārmaiņus raugās vienā un otrā. Jā, bet velns pa-

rāvis —

Aslaksens. Vai es drīkstētu jautāt — vai jūsu sievastēvs nestaigā

apkārt pa pilsētu un neuzpērk visas peldiestādes akcijas?

Dr. Stokmanis. Jā, viņš šodien tādas gan ir pircis, bet-

Aslaksens. Jūs būtu rīkojies prātīgāk, ja jūs šo uzdevumu būtu uz-

ticējis kādam citam, kādam, kas jums nestāv tik tuvu.

Hovstā. Un jums arī nevajadzēja uzstāties savā vārdā. Nevienam

taču nebija jāzina, ka uzbrukumu peldicstādei esat sarīkojis

jūs. Jums vajadzēja ar mani apspriesties, doktor Stokman.

Dr. Stokmanis raugās savā priekšā, liekas, it ka viņš taktu ko sa-

prast; kā no padebešiem nokritis, viņš saka; Vai to var iedo-

māties? Vai tas ir iespējams?

Aslaksens smaida. Izrādās, ka ir iespējams. Bel vajadzēja rīkoties

atjautīgāk.

Hovstā. Un vajadzēja piedalīties vairakiem, jo ta taču ir: atbildība

top mazāka, ja atbildības nesēju ir vairnk.

Dr. Stokmanis savaldīdamies. īsi un aši, mani kungi, ko jus vē-

laties?

Aslaksens. Hovstā kungs to vislabak

Hovstā. Nē, sakiet jūs, Aslaksen!

Aslaksens. Tātad: tā kā mēs zinām, ar ko visa šī lieta saistās, tacf

mēs domājam, ka mēs «Tautas Vēstnesi» varētu nodot jūsu

rīcībā.

Dr. Stokmanis. Tagad jūs to drīkstat? Bet sabiedriskā doma? Vai'

jūs nebīstaties, ka pret mums varētu sacelties vētra?

Hovstā. Mums jārauga noturēties.

Aslaksens. Un tad, ārsta kungs, jums jālūko veikli izlocīties. Kolīdz

jūs ar savu uzbrukumu būsiet sasniedzis mērīji —

Dr. Stokmanis. Jūs domājat, kolīdz mēs ar sievastēvu akcijas par

lētu naudu būsim ieguvuši?

Hovstā. Jūs taču laikam gan vispirmajā kārtā aiz zinātniskiem

iemesliem tiecaties saņemt savās rokās peldiestādes vadību.

Dr. Stokmanis. Protams. Un aiz zinātniskiem iemesliem es pierunāju

veco āpsi ar mani sadarboties. Nu, mēs drusku palāpīsim

ūdensvadu un mazliet parakņāsimies pa krastmalu, un pilsētas

kasei tas nemaksās ne grasi. Vai jums neliekas, ka tā varētu?'

Ko?

Hovstā. Varētu gan, ja «Tautas Vēstnesis» būtu jusu puse.

Aslaksens. Brīvā sabiedrībā presei ir vara, ārsta kungs.

Dr. Stokmanis. Jā gan, tāpat kā sabiedriskai domai. Un jūs, Aslak-

sena kungs, laikam uzņemtos apstrādāt namsaimnieku biedrību.

Aslaksens. Un sātībnieku biedrību arī. Jūs varat būt drošs.

Dr. Stokmanis. Bet, mani kungi- jā, man kauns vaicāt, bet —

atlīdzība —?

Hovstā. Vislabāk mēs jūs, protams, pabalstītu bez atlīdzības. Bet

«Tautas Vēstnesim» klājas pagrūti, ar to tā lāgā negrib veik-

ties; un Jaut laikrakstam izputēt, patlaban, kur augstajā poli-

tikā tik daudz ko darīt, — to es briesmīgi negribētu.

Dr. Stokmanis. Protams. Tādam tautas draugam, kāds esat jūs, tas

ir loti grūti. Satraukts. Bet es, es esmu tautas nadinieks! Skraida

apkārt pa istabu. Kur ir mans spieķis? Velns, kur ir mans

spieķis?

Hovstā. Ko tas nozīmē?

Aslaksens. Jūs taču negribat- ?

Dr. Stokmanis apstājas. Un ja nu es jums no savām akcijām nedodu

ne plika vērdiņa? Neaizmirstiet, ka mēs, bagātnieki, nelabprāt

šķiramies no savas naudiņas.

Hovstā. Un jūs atkal neaizmirstiet, ka akciju lietu var apgaismot

divējādi.

Dr. Stokmanis. Jā, tur jūs esat pratējs! Ja es «Tautas Vēstnesim»

nenākšu palīga, tad jums, jādomā, viss tēlosies nelabā gaismā..

Tad jūs sāksiet mani vajāt, dzenat — lūkosiet mani nožmaugt,.

ka suns nožmaudz zaķi.

Hovstā. Tāds ir dabas likums. Katrs dzīvnieks meklē sev barību.

Aslaksens. Barību, redziet, ņem tur, kur atrod.

Dr. Stokmanis. Tad pameklējiet to netīrumu bedrē! Skraida pa is-

tabu. Bet, velns ar ārā, nu tik mēs redzēsim, kurš no mums ir

visstiprākais dzīvnieks! Satver lietussargu un vicina to pa gaisu.

E, parau šurp! *

Hovstā. Jūs taču negribēsiet mums uzbrukt!

Aslaksens. Piesargieties ar savu lietussargu!

Dr. Stokmanis. Arā pa logu, Hovstā kungs!

Hovstā pie priekšistabas durvīm. Vai tad jūs esat pagalam ārprātīgs!

Dr. Stokmanis. Arā pa logu, Aslaksena kungs! Arā es saku! Un

pēc iespējas ātrāk!

Aslaksens skrien ap rakstāmgaldu. Visu ar mēru, ārsta kungs; man

ir pavāja veselība, es tik maz varu panest- kliedz pa-

līgā, palīgā!

Stokmaņa kundze, Pētra un Horsters ienāk no dzīvojamās istabas.

Stokmaņa kundze. No dieva puses, Tom, kas šeit notiek?

Dr. Stokmanis vicina lietussargu. Arā, es saku! Netīrumu bedrē!

Hovstā. Uzbrukums neapbruņotai personai! Jūs esat mans liecinieks,,

kaptein Horster. Aizsteidzas caur priekšistabu.

Aslaksens bez padoma. Kaut man šejienes apstākli būtu labāk pa-

zīstami! Aizšmauc caur dzīvojamo istabu.

Stokmaņa kundze tur savu vīru ciet. Savaldies taču, Tom!

Dr. Stokmanis aizmet lietussargu. Nolādēts, viņi man tomēr pa-

spruka!

Stokmaņa kundze. Bet ko viņi no tevis gribēja?

Dr. Stokmanis. To es tev pateikiu vēlāk, tagad man jādomā par ci-

tām lietām. Pieiet pie galda un kaut ko uiraktia uz vizitkartes.

Paskaties, Katrīn! Kas tur rakstīt»?

Stokmaņa kundze. Trīs lieli «ne». Ko tas nozīmi?

Dr. Stokmanis. Arī to es tev pateikiu vēlāk. Pa»niedz karti Pētrai.

5e, Pētra, aizsūti to sušķi pēc iespējas atri pie āpia. Steidzies!

Pētra ar karti aiziet caur priekšistabu.

Dr. Stokmanis. Ja šodien visi elles kalpi nav bijuši mnni virsi, tad

es nezinu! Bet nu es arī asināšu savu spalvu pret viņiem, lai tā

top kā īlens. Es to mērcēšu žultī, es viņiem laidīšu nr tintnīcu»

pa galvu!

Stokmaņa kundze. Bet mēs taču aizceļosim, Tom. Pētra atgriežas.

Dr. Stokmanis. Nu?

Pētra. Padarīts.

Dr. Stokmanis. Labi. —- Aizceļosim, tu saki? Sasper jods, mēs to

nedarīsim vis, mēs paliksim, kur mēs esam, Katrīn!

Pētra. Paliksim!

Stokmaņa kundze. Te pilsētā?

Dr. Stokmanis. Jā, šepat un nekur citur; te ir kaujas lauks, te mēs

izcīnīsim cīņu, te es gribu uzvarēt! Kad manas bikses būs atkal

salāpītas, es došos uz pilsētu un meklēšu dzīvokli. Ziemā mums

taču vajadzīga pajumte.

Horsters. To jūs atradīsiet pie manis.

Dr. Stokmanis. Patiesi?

Horsters. Jā gan; man ir telpas diezgan, un manis taču gandrīz ne-

kad nav mājās.

Stokmaņa kundze. Ak, cik jūs esat laipns, Horstera kungs.

Pētray Paldies!

Dr. Stokmanis krata viņam roku. Paldies, paldies! Tātad šīs rūpes

mani vairs nemāc. Un vēl šodien es ar visu krūti metīšos darbā.

Ak Katrīn, kas te ir ko darīt! Cik labi, ka tagad viss mans

laiks ir manā rīcībā, jo redzi, Katrīn, es esmu atlaists — —

Stokmaņa kundze nopūšas. Ak, to es jau paredzēju!

Dr. Stokmanis.- un tad viņi man vēl grib atņemt praksi. Bet

lai, lai! Nabadzīgie ļaudis man paliks tā kā tā — tie, kas neko

nemaksā. Un tiem taču es, dieviņ tētīt, visvairāk esmu vaja-

dzīgs. Bet vēl viņiem būs manī jāklausās, lai tur velns par

stenderi paliek! Es viņiem sprediķošu gan laikā, gan nelaikā.

Stokmaņa kundze. Bet, mīļo Tom, man liekas, tu tagad zini, ko pa-

nāk ar sprediķiem.

Dr. Stokmanis. Tu tiešām esi jocīga, Katrīn. Vai lai ļauju, ka sa-

biedriskā doma un kompaktais vairākums, un vēl visādi citi pa-

saules gari mani pieveic? Nē, paldies! Un tas, ko es gribu, ir

taču tik vienkāršs un skaidrs, un saprotams. Gribu tikai kran-

čiem iekalt galvā, ka liberālie ir brīvā cilvēka visnešpetnākie

ienaidnieki, ka partiju programas visām jaunām, dzīvesspējīgām

patiesībām aizžņaudz rīkli, ka, dzenoties pēc lietderīgā, tiku-

mībai un krietnumam tiek nocirsta galva, tā ka visbeidzot dzīve

šeit kļūs pavisam nejauka. Vai jums, kaptein Horster, neliekas,

ka es ļaudīm to tomēr vēl varētu iestāstīt?

Horsters. Var jau būt. Par to man nav īstas jēgas.

Dr. Stokmanis. Nu lūk, tad paklausieties! Tie, kas jāizskauž, tie ir

partiju vadoņi. Jo redziet, partijas vadonis ir kā vilks, kā izmērējis meža zvērs: viņam gadā vajag tik un tik sīklopu, lai

tas varētu dzīvot. Paskatieties uz Hovstā un Aslaksenu! Cik

sīklopu viņi vien nenobeidz! Jeb arī viņi tos izķēmo vai tā sa-

nerro, ka no tiem cits nekas neiznāk kā namsaimnieki un «Tau-

tas Vēstneša» abonenti. Apsēžas uz galda malas. Nē, Katrīn,

panāc šurp — paraugies, cik skaisti šodien spīd saulīte pa

logu! Un šis jaukais, svaigais pavasara gaiss, ko es ieelpoju!

Stokmaņa kundze. Jā, Tom, kaut tik mēs no saules un pavasara

gaisa varētu dzīvot!

Dr. Stokmanis. Nu, gan mēs varēsim, ja tu krāsi un taupīsi, cik tik

iespējams. Par to man vismazākā bēda. Nē, kaut kas daudz

ļaunāks ir tas, ka es nezinu nevienu cilvēku, kas, brīvs un di-

žens savā garā, uzdrošinātos pēc manas nāves uzņemties manu

uzdevumu.

Pētra. Ak, par to nemaz nedomā, tēt! Tev vēl daudz laika. Āre,

puikas jau mājās!

Stokmaņa kundze. Vai jūs šodien atlaida ātrāk?

Mortens. Nē, bet mēs starpbrīdī ar citiem sakāvāmies —

Eilifs. Nav taisnība! Citi sakāvās ar mums!

Mortens. Jā, un tad Rorluna kungs sacīja, lai mēs labāk dažas die-

nas paliekot mājās.

Dr. Stokmanis sit knipi un nolec no galda. Nu es zinu! Tik tiešām,

nu es zinu! Skolā jūs vairs nespersiet ne soli!

Zēni. Skolā vairs ne soli!

Stokmaņa kundze. Nē, bet Tom-

Dr. Stokmanis. Ne soli, es saku! Es pats jūs mācīšu, tas ir — jūs

nemācīsieties neko nevajadzīgu-

Mortens. Urā!

Dr. Stokmanis.- bet es jūs pataisīšu par brīviem diža gara cil-

vēkiem. Un tu, Pētra, tu man palīdzēsi.

Pētra. Jā, tet, noteikti.

Dr. Stokmanis. Un skolu mēs noturēsim tajā paša zāle, kur viņi

mani nolamāja par tautas naidnieku. Bet mums vajag vel kndu.

Sākumam man vajadzīgi vismaz divpadsmit /tini.

Stokmaņa kundze. Tik daudz tu šeit pilsētā nesadabūs!,

Dr. Stokmanis. Redzēsim. Uz zēniem. Vai jums nav zināmi kādi

ielaszeņķi, tādi īsti slaisti- ?

Mortens. Jā, tēt, daudzi!

Dr. Stokmanis. Lieliski! atved man dažus! man gribētos reiz

paeksperimentēt ar krančiem, varbūt vienam otrarn ir tīri laba

galviņa.

Mortens. Bet ko mēs darīsim, kad būsim izauguši par brīviem diža

gara cilvēkiem?

Dr. Stokmanis. Tad jūs visus šos vilkačus aiztrieksiet uz tālajiem

rietumiem! Eilifs paliek ar domīgu seju, Mortens lēkā apkārt

un sauc «urā!»

Stokmaņa kundze. Ak, kad tik nenotiek tā, ka vilkači aiztriec tevi,

Tom!

Dr. Stokmanis. Kur tev prāts, Katrīn! Mani aiztriekt! Tagad, kad

es esmu visstiprākais vīrs pilsētā!

Stokmaņa kundze. Visstiprākais — tagad?

Dr. Stokmanis. Jā, es drīkstu izteikt šos svarīgos vārdus: tagad es

esmu viens no visstiprākajiem vīriem pasaulē!

Mortens. Ej nu?!

Dr. Stokmanis klusinātā balsī. Kš! Vēl par to nav jārunā, bet es

esmu atklājis kaut ko svarīgu.

Stokmaņa kundze. Jau atkal?

Dr. Stokmanis. Jā gan, jā gan. Sapulcē visus ap sevi un saka intimi.

Redziet, lieta ir tāda: visstiprākais ir tas, kas palaikam ir viens.

Stokmaņa kundze smaida un krata galvu. Ak tu Tom-

Pētra drosmīgi, satverdama viņa rokas. Tēt!

Content

Ibsens Henriks Tautas naidnieks

PERSONAS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CELIENS

TREŠAIS CĒLIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CĒLIENS