Igo Viktors

Nožēlojamie Pirmais sējums

Viktors Igo

NOŽĒLOJAMIE PIRMAIS SĒJUMS

.

.

.

I DAĻA FANTĪNA

,

PIRMĀ GRĀMATA taisnais

,

1. Miriela kungs

1815 gadā Saris Fransuā Bjenvenijs Miriels bija Diņas bīskaps. Tas bija gadus septiņdesmit piecus vecs sirmgalvis, kas Diņas bīskapa sēdekli ieņēma jau kopš 1806. gada.

Lai gan šis sīkums nekādā ziņā būtiski neskar to, kas mums stāstāms, varbūt nebfitu lieki — kaut vai tādēļ, lai neko neizlaistu, — še minēt baumas un valodas, kādas klīda par viņu tai laikā, kad viņš ieradās bīskapijā. Varbūt tā ir patiesība, varbūt arī ne, bet tas, ko par cilvēkiem runā, bieži viņu dzīvē un jo sevišķi viņu liktenī ir tikpat nozīmīgs kā tas, ko viņi dara. Miriels bija Eksas parlamenta padomnieka dēls, tātad cēlies no tiesnešu aristokrātijas*. Stāstīja, ka tēvs, vēlēdamies padarīt dēlu par sava amata mantinieku un sekodams parlamentāriešu ģimenēs visai izplatītai paražai, viņu agri apprecinājis — astoņpadsmit vai divdesmit gadu vecumā. Saris Miriels ari pēc šīm precībām, kā dzird, daudz licis par sevi runāt. Viņš, lai arī neliela auguma, bija stalts, elegants, patīkams un asprātīgs vīrietis. Visa viņa mūža pirmā puse bija veltīta spožai sabiedrībai un galantam flirtam. Uznāca revolūcija, notikumi strauji sekoja cits citam, bojāejai nolemtās parlamentāriešu ģimenes, padzītas un vajātas, izklīda uz visām pusēm. Saris Miriels jau revolūcijas pirmajās dienās emigrēja uz Itāliju. Tur viņa sieva nomira no plaušu slimības, ar kuru jau sen sirga. Bērnu nebija. I&lt;ā tālāk veidojās Miriela liktenis? Senās franču sabiedrības sabrukums, viņa paša ģimenes iziršana, 93. gada traģiskās ainas*, kas varbūt vēl briesmīgākas šķita emigrantiem, kuri ar pieaugošām izbailēm vēroja tās no tālienes, — vai tas viss radīja viņā domas par atteikšanos un vientulību? Vai ari kādas izpriecas vai aizraušanās laikā, kas piepildīja viņa dzīvi, viņu pēkšņi bija ķēris viens no tiem noslēpumainajiem un briesmīgajiem triecieniem, kas dažkārt, trāpot pašā sirdi, salauž cilvēku, kuru sabiedriskās katastrofas — amata un mantas zaudēšana — nespēj sa tricināt? Zināms bija tikai, ka, atgriezies no Itālijas, viņš ieņēmis garīdznieka amatu.

1804. gadā Miriels bija Briņolas katoļu draudzes mācītājs. Viņš bija jau vecs un dzīvoja dzijā vientulībā.

Ap kronēšanas laiku draudzes darīšanas — nav vairs zināms, kādas īsti, — viņu noveda Parīzē. Ar savu drau dzes locekļu lūgumu viņš griezās pie vairākiem varasvīriem, ari pie kardināla Feša. Kādu dienu, kad imperators bija devies vizītē pie sava tēvoča, cienījamais mācītājs, kas gaidīja priekštelpā, gadījās viņa majestātes ceļā Napoleons, pamanījis, ka sirmgalvis ar ziņkāri viņu ap lūko, pagriezās un negaidot vaicāja:

— Kas ir šis labais vīrs, kurš mani uzlūko?

— Jūsu augstība, — teica Miriels, — jūs redzat labu vīru, bet es skatu lielu vīru. Mums abiem tas var būt noderīgi.

Tai pašā vakarā imperators pajautāja kardinālam šā mācītāja vārdu, un pēc kāda laika Miriels pārsteigts uzzināja, ka iecelts par Diņas bīskapu.

Kas tad galu galā bija patiesība stāstījumos par Miriela mūža pirmo pusi? Neviens to nezināja. Maz bija tādu, kas pazina Miriela ģimeni pirms revolūcijas.

Mirielam bija jāpacieš tāds pats liktenis kā jebkuram jaunatnācējam mazā pilsētiņā, kur ir daudzas mutes, kas melš, bet maz galvu, kas domā. Viņam bija tas jāpacieš, kaut gan viņš bija bīskaps, un tieši tāpēc, ka bija bīskaps. Bet galu galā valodas, kurās tika iejaukts viņa vārds, bija un palika tikai valodas, baumas, minējumi, spriedelējumi: «tukšu mucu valstīšana», kā mēdz sacīt tēlainajā dienvidnieku izloksnē.

Lai nu kā, pēc deviņiem Diņas bīskapa amatā pavadītiem gadiem visas tenkas un pārrunas, kas sākumā parasti nodarbina mazpilsētas sīkos ļautiņus, bija nogrimušas dziļā aizmirstībā. Neviens vairs neuzdrošinātos tās pieminēt, neviens pat neuzdrošinātos tās atcerēties.

Miriels ieradās Dinā kopā ar kādu vecāku jaunavu — ll ilistines jaunkundzi, kas bija viņa māsa un par viņu desmit gadus jaunāka.

Brālim un māsai par abiem bija tikai viena kalpone, Irtdā pašā vecumā kā Batistīnes jaunkundze; to sauca par Mngluāras kundzi. Agrāk bijusi «mācītāja kunga dienestmeita», tagad tā saņēma divkāršu amata nosaukumu:  jaunkundzes istabene» un «rnonsenjora saimniecības vadītāja».

Batistīnes jaunkundze bija gara, bāla, smalka un maiga būtne. Viņa iemiesoja ideālu, ko izsaka vāf-ds «cienljama», jo šķiet, ka sievietei jābūt mātei, lai tā kļūtu «godājama». Viņa nekad nebija bijusi skaista. Viņas dzīve, viena vienīga svētu darbu virkne, beidzot bija apveltījusi viņu ar gaišumu un skaidrību, un ar gadiem viņa ieguva to, ko varētu nosaukt par labsirdības skaistumu. Viņas jaunības trauslums brieduma gados bija kļuvis vēl trauslāks, un šī pārvērtība ļāva viņā samanīt eņģeli. Tā bija vēl tīrāka dvēsele nekā jaunavai. Viņa likās veidota no ēnas; tik tikko pietiekami miesas, lai tajā būtu jūtams dzimums; tikai mazliet starojošas matērijas; lielas, vienmēr nolaistas acis; tikai tik daudz vieliskā, lai dvēseli saturētu zemes virsū.

Magluāras kundze bija neliela auguma sirma, tukla, pilnasinīga, izdarīga vecīte, arvien aizelsusies — gan sava rosīguma, gan aizdusas dēļ.

Miriels tūlīt pēc ierašanās tika ievests bīskapa pilī ar lielu godināšanu, kāda paredzēta imperatora dekrētos, kas bīskapu min tūlīt aiz ģenerālmajora. Mērs un tiesas priekšsēdētājs pirmie devās pie viņa vizītē, un viņš savukārt pirmais devās vizītē pie ģenerāļa un prefekta:

Kad amatā ievadīšanas ceremonijas bija galā, pilsēta gaidīja savu bīskapu ķeramies pie darba.

2. Miriela kungs kļūst par monsenjoru Bjenveniju

Diņas bīskapa pils atradās blakus slimnīcai. Bīskapa mītne bija plaša un skaista akmens pils, ko pagājušā gadsimta sākumā uzcēlis monsenjors Anrī Pižē,

Parīzes teoloģijas fakultātes doktors, Simoras abats, kas ieņēma Diņas bīskapa amatu 1712, gadā. Šī pils bija īsts kungu miteklis. Tajā viss pauda diženumu: bīskapa apartamenti, saloni, istabas, plašais goda pagalms ar velvētām ejam senā florenciešu gaumē, dārzi ar krāšņiem kokiem. Ēdamzālē, garā un greznā galerijā, kas atradās apakšstāvā ar skatu uz dārziem, monsenjors Anrī Pižē 1714 gada 29. jūlijā bija sarīkojis svinīgu mielastu, kurā piedalījušies monsenjori: Ambrēnas princis, arhibīskaps Saris Brilārs de Zenliss, Grasas bīskaps, kapucietis Antuāns de Megriņī, Francijas llelpriors Filips de Vandoms, abats Sentonorē de Lerēns, Vansas barons, bīskaps Fransuā de Bertons de Grijons, Glandevas senjorijas bīskaps Sezārs de Sabrāns de Forkalkjē, oratorija priesteris, kaiaļa galma sprediķotājs, Senezas senjorijas bīskaps 2ans Soanēns. So septiņu augsti godājamo vīru portreti greznoja zāli, un šis atmiņā paturamais datums — 1714. gada 1*9. jūlijs — bija zelta burtiem iegravēts balta marmora plāksnē.

Slimnīca bija šaura un zema divstāvu ēka ar mazu dārzu.

Trīs dienas pēc ierašanās Diņā bīskaps, apmeklēja slimnīcu. Tūlīt pēc apmeklējuma viņš lūdza ataicināt slimnīcas direktoru.

—  Direktora kungs, cik jums šobrīd ir slimnieku? — viņš tam jautāja,

—   Divdesmit seši, monsenjor.

—   Tieši tik arī es izskaitīju, — sacīja bīskaps.

—  Gultas sablīvētas cita pie citas, — direktors turpināja.

—  To arī es pamanīju.

—   Palātas ir parastas istabas, tāpēc grūti vēdināmas.

—   Man arī tā šķiet.

—  Turklāt, ja gadās saulains laiks, dārzs ir par mazu tiem, kas sāk jau atveseļoties.

—   Man arī tas ienāca prātā.

—  Epidēmiju laikā — šogad plosījās tīfs, pirms diviem gadiem — izsitumu drudzis — mums dažreiz ir ap simt slimnieku, un mēs nezinām, ko iesākt.

—   Arī tas man iekrita prātā.

—  Ko lai dara, monsenjor, — sacīja direktors, — jāsamierinās.

SI saruna notika apakšstāva ēdamzāle — galerija.

Bīskaps bridi klusēja, tad pēkšņi jautāja slimnīcas dii cktoram:

—       Monsenjor, cik gultu, pēc jūsu domām, varētu novietot šai zālē vien?

—       Monsenjora ēdamzālē! — direktors pārsteigumā iesaucās.

Bīskaps pārlaida skatienu zālei, it kā ar acīm kaut ko mērot un aplēšot.

—       Te ērti varētu izvietot divdesmit gultu, — viņš sacīja, it kā runādams pats ar sevi. Un tad skaļākā balsī turpināja: — Uzklausiet, slimnīcas direktora kungs, ko es jums teikšu! Acīmredzot še ir kļūda. Jūs esat divdesmit seši cilvēki piecās vai sešās mazās istabiņās. Mēs esam trīs, kur vietas pietiek sešdesmitiem. Tā ir kļūda, es jums saku. Jūs esat ieņēmuši manu dzīvokli, bet es — jūsu. Atdodiet man manu māju! Šī te ir jūsu māja.

Nākamajā dienā visi divdesmit seši slimnieki bija pārvesti bīskapa pilī, bet bīskaps pārcēlās uz slimnīcas telpām.

Miriela kungam nekas nepiederēja, jo viņa ģimene bija revolūcijas laikā izpostīta. Viņa māsa saņēma piecsimt franku mūža renti, ar ko mācītāja namā pietika personiskajiem izdevumiem. Miriela kungam valsts maksāja bīskapa algu — piecpadsmit tūkstošus franku. Tai pašā dienā, kad bīskaps pārcēlās slimnīcas telpās, viņš reizi par visām reizēm noteica summas izlietošanu šādā veidā (mēs pārrakstījām aplēsi, kas rakstīta ar viņa paša roku):

Aplēse manas mājas izdevumu sadalīšanai.

Mazajam semināram … tūkstoš piecsimt livru.

Misionāru kongregācijai…………………. simt livru.

Mondidjē lācariešiem………………………. simt livru.

Ārzemnieku misionāru semināram Parīzē divsimt livru.

Svētā Gara kongregācijai………………… simt piecdesmit livru.

Svētās Zemes reliģiskajām iestādēm simt livru.

Bāreņu aizgādības apvienībām . , trīssimt livru,

Tādām pašām apvienībām Arlā . . piecdesmit livru.

Pasākumiem cietumu uzlabošanai  * četrsimt livru.

Cietumnieku stāvokļa atvieglošanai un viņu atbrīvošanai piecsimt livru.

Parādu dēļ apcietināto ģimenes apgādnieku atbrīvošanai tūkstoš livru.

Pielikums bīskapijas skolu trūcīgo skolotāju algai * divi tūkstoši livru.

Augšaipa maizes fondam , … , simt livru,

Dāmu labdarības biedrībām Dinā, Manoskā un Sisteronā trūcīgo jaunavu bezmaksas skološanai …………………… tūkstoš piecsimt livru.

Nabagiem………………………..  , . . seši tūkstoši livru.

Maniem personiskajiem izdevumiem tūkstoš livru,

Kopā piecpadsmit tūkstoši livru.

Kamēr vien Miriels bija Dinas bīskaps, viņš gandrīz neko šai sadalījumā nemainīja. Kā jau minējām, viņš sauca to par mājas izdevumu sadalījumu.

Sādu izdevumu sadalījumu Batistīnes jaunkundze uzņēma ar pilnīgu padevību. Sai svētajai jaunavai Diņas bīskaps bija vienlaikus brālis un dvēseles gans, draugs pēc rakstura iezīmēm un pavēlnieks pēc baznīcas likumiem. Tā viņu mīlēja un lielā pazemībā godāja. Kad viņš runāja, tā bijīgi klausījās, un visu, ko viņš darīja, tā'atzina par pareizu. Vienīgi kalpone Magluāras kundze mazliet kurnēja. Bīskaps, kā jūs būsit ievērojis, atstāja sev tikai tūkstoš livru, kas kopā ar Batistīnes jaunkundzes pensiju bija tūkstoš piecsimt franku gadā. Ar šiem tūkstoš piecsimt frankiem tad ari iztika abas vecās sievietes un sirmgalvis bīskaps,

Ja kāds lauku mācītājs iegriezās Diņā, bīskaps pat varēja atjauties viņu pacienāt — pateicoties Magluāras kundzes stingrajai taupībai un Batistīnes jaunkundzes saprātīgajai saimniekošanai.

Kādudien, kad viņš bija Diņā nodzīvojis jau apmēram trīs mēnešus, bīskaps sacīja: — Un tomēr es jūtos ļoti ierobežots!.

-  • Domāju gan! —• iesaucās Magluāras kundze.

Monsenjors taču nav vēl pieprasījis no departamenta

līdzekļus, kas viņam pienākas karietes uzturēšanai pilfulā un izbraucieniem pa bīskapiju. Agrāko bīskapu rīcībā arvien bija šādi līdzekļi!

- Patiesi, — sacīja bīskaps, — jums taisnība, Magluāras kundze.

Un viņš uzrakstīja pieprasījumu.

Pēc kāda laika pilsētas galvenā padome, ievērojot šo lūgumu, piesprieda viņam trīs tūkstošus franku galā, iegrāmatojot to šādi: «Piešķirts bīskapa kungam karietes, pasta ratu un amata izbraukumu izdevumiem.»

Tas radīja satraukumu vietējā buržuāzijā, un šai sakarā kāds valsts senators, bijušais Piecsimt vīru padomes loceklis*, astoņpadsmitā brimēra piekritējs, kam netālu no Diņas pilsētas piederēja lieliska senatora muiža, sūtīja ticības lietu ministram īsu, sašutuma pilnu, konfidenciālu vēstuliti, no kuras mēs vārdu pa vārdam izrakstām šīs rindas:

«Izdevumi karietes uzturēšanai? Kam tāda vajadzīga pilsētā, kurā ir mazāk nekā četri tūkstoši iedzīvotāju? Pasta ratu un ceļa izdevumi? Vispirms, kam vajadzīgi tādi izbraukumi? Un otrkārt — kā gan iespējams braukt ar pasta ratiem šai kalnainajā apvidū? Ceļu taču nav. Pārvietoties iespējams vienīgi jāšus. Pat tilts no Diransas uz Satoarnū tik tikko iztur vēršu divričus. Visi priesteri ir vienādi — skopi un mantkārīgi! Sis sākuma izlikās gatavais godavīrs. Tagad rīkojas tāpat kā visi citi. Viņam ievajadzējies karietes un pasta ratu! Viņam iegribējies greznības tāpat kā agrākajiem bīskapiem! Ak, šie garīdznieki! Grāfa kungs, es apgalvoju: iekāms imperators neatsvabinās mūs no melnsvārčiem, nekas labs nav gaidāms! Nost ar pāvestu! (Tolaik attieksmes ar Romu sāka sarežģīties.) Kas attiecas uz mani, es esmu vienīgi par Cēzaru! Utt. Utt.»

Toties Magluāras kundzi šis lēmums iepriecināja.

-     Jauki, — viņa sacīja Batistīnes jaunkundzei. — Monsenjors iesāka ar citiem, taču galu galā bija jāpievēršas ari sev. Žēlsirdības dāvanām viņš visu jau paredzējis. Šie trīs tūkstoši livru paliek mums pašiem. Beidzot!

Tai pašā vakarā bīskaps uzrakstīja un iedeva māsai šādu izdevumu sarakstu:

Karietes uzturēšanas un izbraukumu izdevumi.

Lai izsniegtu gaļas buljonu slimniekiem tūkstoš piecsimt livru.

Eksas labdarības biedrībai . . . ,  divsimt piecdesmit livru.

Dragiņānas labdarības biedrībai , , , divsimt piecdesmit livru.

Bērniem — atradeņiem . . . , . « piecsimt livru.

Bāreņiem piecsimt livru.

Kopā ………………………………. tris tūkstoši livru.

Tāds bija Miriela kunga budžets.

Runājot par bīskapa blakusienākumiem, kas viņam pienācās par uzsaukšanu baznīcā, kristīšanu, dispensēm, baznīcu un kapelu iesvētīšanu, laulāšanu utt., jāteic, ka bīskaps ar jo lielāku stingrību ievāca naudu no bagātajiem, lai pēc tam visu atdotu nabagajiem.

Pēc neilga laika naudas ziedojumi sāka plūst straumēm. Tie, kam naudas netrūka, un tie, kam trūka, klauvēja pie Miriela kunga durvīm: pēdējie nāca pēc žēlastības dāvanām, ko pirmie bija atstājuši. Nepilna gada laikā bīskaps k|uva visu labdaru mantzinis un visu posta piemeklēto kases pārzinātājs. Caur viņa rokām gāja ievērojamas summas, bet nekas nespēja viņu piespiest mainīt dzīves veidu vai izlietot savām vajadzībām kaut mazliet vairāk par nepieciešamo.

Gluži otrādi. Tā kā sabiedrības apakšslāņos arvien ir vairāk posta nekā tās augšslāņos tuvākmīlestības, tad viss tapa atdots, tā sakot, jau pirms saņemšanas. Tas bija kā ūdens izkaltušā zemē. Lai cik daudz naudas viņš saņēma, viņam nekad tās nepietika. Un tad viņš aplaupīja pats sevi.

Pēc paraduma bīskapi rīkojumu un amata vēstuļu augšgalā raksta visus savus kristītos vārdus, un šā apvidus nabaga ļaudis aiz sirsnīgas pieķeršanās savam bīskapam bija izraudzījušies no viņa vārdiem un priekšvārdiem tādu, kas tiem likās ar nozīmi, un tie sauca viņu tikai par uionsenjoru Bjenveniju[1] . Mēs darīsim tāpat un, par viņu iimājot, lietosim šo vārdu. Turklāt bīskapam bija pa prātam, ka viņu tā sauc.

— Man patīk šis vārds, — viņš teica. — «Bjenvenijs» skan daudz labāk nekā «monsenjors».

Mēs nepretendējam, ka še zīmētais portrets atbilst īstenībai; varam tikai teikt, ka tas ir līdzīgs.

3. Labam bīskapam grūts amats

Lai gan bīskaps bija pārvērtis savu karieti žēlastības dāvanās, viņš tāpēc neatteicās no amata izbraukumiem. Apbraukāt Diņas bīskapiju bija nogurdinoši. Kā jau no iepriekš sacītā redzams, tur ir maz līdzenumu, bet daudz kalnu, gandrīz nemaz nav braucamu ceļu. Bīskapijā ietilpa trīsdesmit divas draudzes, četrdesmit viens vikariāts un divsimt astoņdesmit piecas fiiiāldraudzes. Tās visas apmeklēt nebija tik viegli. Taču bīskaps to veica. Viņš gāja kājām, ja draudze atradās netālu, pa līdzenumu brauca divričos, bet kalnājos ceļoja mūļu nestuvēs. Abas vecās sievietes viņu pavadīja. Ja ceļš tām bija par grūtu, bīskaps brauca viens.

Kādu dienu viņš ieradās Senezā, senā bīskapa rezidencē, jādams uz ēzeļa. Viņa maks, kas tobrīd bija pavisam tukšs, neatļāva citu ceļošanas veidu. Pilsētas mērs viņu sagaidīja pie bīskapa pils vārtiem un ar sašutuma pilnu skatienu noraudzījās, kā viņš nokāpa no ēzeļa. Daži klātesošie pilsētas iedzīvotāji vīpsnāja.

— Mēra kungs, — bīskaps sacīja, — pilsoņu kungi, es saprotu, kas jūs aizvaino: jums liekas, ka tā ir pārāk liela uzpūtība no nabaga priestera puses — jāt uz lopiņa, uz kura savā laikā jājis Jēzus Kristus. Varu jums apgalvot, es to darīju aiz nepieciešamības, nevis aiz tukšas augstprātības.

Izbraukumos viņš bija lēnprātīgs un iecietīgs un mazāk sludināja, bet vairāk sarunājās ar ļaudīm. Nevienu tikumu viņš necēla nepieejamā augstumā. Pierādījumus un paraugus viņš nemeklēja nekur tālu: viena apvidus iedzīvotājiem viņš minēja piemēru no kaimiņu apvidus. Novados, kur Jaudis izturējās cietsirdīgi pret trūkumcietējiem, viņš sacīja: «Raugieties uz Briansonas zemniekiem: trūcīgajiem, atraitnēm un bāriņiem tie devuši tiesības pļaut pļavas trīs dienas ātrāk par visiem citiem. Tie bez atlīdzības izlabo viņu mājas, kad tās sabrukušas. Tā ir dieva svētīta zeme. Veselu simt gadu laikā tur nav notikusi neviena slepkavība.»

Ciematos, kur ļaudis bija nenovīdīgi un kāri uz peļņu un lielu ražu, viņš runāja: «Raugieties uz Ambrēnas iedzīvotājiem: ja kādam tēvam ražas novākšanas laikā dēli atrodas karadienestā, bet meitas kalpo pilsētā un ja viņš pats ir slims un nevarīgs, tad mācītājam tikai vajag to pieminēt sprediķī, un svētdienā pēc dievkalpojuma visi ciemata ļaudis, kā vīrieši, tā sievietes un bērni, dodas uz nabaga vīra lauku novākt ražu un kūļus ar graudiem sanes rijā.»

Ģimenēs, kur bija strīdi naudas un mantojuma dēļ, viņš sacīja: «Raugieties uz Devolnī kalniešiem, kur apvidus ir tik mežonīgs, ka lakstīgalu dziedam nedzird ne reizi piecdesmit gados. Un tomēr, ja kādā ģimenē nomirst tēvs, tad dēli dodas citur laimi meklēt, atstājot visu mantu meitām, lai viņas varētu iziet pie vīra.»

Novados, kur mēdza bieži prāvoties un kur tiesas rakstu zīinogpapīri izputināja zemniekus, viņš sacīja: «Raugieties uz Keiras ielejas krietnajiem zemkopjiem! Tur-ir trīs tūkstoši dvēseļu. Mans dievs! Tā ir itin kā maza republika. Tur nezina ne tiesneša, ne tiesas izpildītāja. Mērs pats visu kārto. Viņš uzliek nodokļus, sadalot tos pēc sirdsapziņas, bez atlīdzības izšķir strīdus, dala mantojumus, spriež tiesu. Visi viņam klausa, jo viņš ir taisns cilvēks vienkāršu ļaužu vidū.»

Ja kādā ciematā nebija skolotāja, viņš vēlreiz par paraugu minēja Keiras iedzīvotājus: «Vai jūs zināt, kā viņi rīkojas? Tā kā šis nelielais ciems, kurā ir tikai divpadsmit vai piecpadsmit māju, nespēj uzturēt pastāvīgu skolotāju, viņiem ir skolotāji, ko algo visa ieleja un kas mācīdami apstaigā ciematus, pavadot vienā astoņas dienas, citā —desmit. Šie skolotāji iegriežas arī gadatirgos, kur man gadījās tos redzēt. Tos var pazīt pēc rakstāmām spalvām, kas aizspraustas aiz cepures lentas. Tiem, kas māca vienīgi lasīšanu, ir viena spalva, tiem, kas māca lasīšanu un skaitīšanu, — divas spalvas, bet tiem, kas māca lasīšanu, skaitīšanu un latīņu valodu, — trīs spalvas. Un šie trešie ir patiesi gudri vīri. Bet kāds kauns ir būt neprašam! Dariet tā kā Keiras ļaudisl»

Viņš allaž runāja nopietni un tēvišķīgi, ja trūka piemēru, izdomāja līdzības, sasniegdams mērķi ar skopiem vārdiem, bet spilgtiem tēliem; tāda jau bija arī Jēzus Kristus runas māksla — pārliecības pilna un pārliecinoša.

4. Darbi ir līdzigi vārdiem

Sarunās viņš arvien bija laipns un jautrs. Pret abām vecajām sievietēm, kuru mūžs aizritēja viņa tuvumā, viņš izturējās kā pret sev līdzīgām. Kad viņš smējās, šķita, tur smejas bērns.

Magluāras kundzei patika viņu dēvēt par «Jūsu augstību». Kādu dienu viņš piecēlās no atzveltnes krēsla un piegāja pie grāmatu skapja, lai uzmeklētu kādu sējumu. Vajadzīgā grāmata atradās uz viena no augšējiem plauktiem. Tā kā bīskaps bija maza auguma, viņš nespēja to aizsniegt.. — Magluāras kundze, — viņš teica, — atnesiet man krēslu! «Manai augstībai» šis plaukts ir par augstu.

Kāda no bīskapa attālākām radinfēcēm, grāfiene de Lo, reti kad laida garām izdevību uzskaitīt viņa klātbūtnē to, ko šī dāma sauca par savu triju dēlu «cerībām». Vairāki grāfienes radinieki bija sasnieguši jau ļoti lielu vecumu, tātad atradās tuvu nāvei, un viņu tiešie mantinieki bija grāfienes trīs dēli. Jaunākajam vajadzēja saņemt no vecmāmiņas māsas prāvu renti, simt tūkstošus livru; otrs dēls bija sava tēvoča hercoga titula mantinieks; vecākajam pienācās mantot sava priekšteča pēra titulu. Parasti bīskaps klusēdams noklausījās nevainīgo un attaisnojamo pļāpāšanu. Taču reiz, kad de Lo kundze atkal sīki pārstāstīja visas savas mantojumu lietas un visas savas «cerības», bīskaps likās izklaidīgāks nekā citkārt. Grāfiene nepacietīgi aprāva stāstāmo: — Mans dievs, par ko jūs, brālēn, īsti domājat?

—   Es domāju, — bīskaps atbildēja, — par kādu savādu teicienu, kas atrodams, kā man šķiet, svētā Augustīna rakstos: «Lieciet savas cerības uz to, kam nav pēcnieku!»

Citu reizi, saņemdams vēstījumu par kāda vietējā muižnieka nāvi, kur uz garas lapas bija uzskaitīti ne vien nelaiķa, bet arī visu tā radinieku feodālie un dižciltīgie tituli, viņš izsaucās: — Ir gan nāvei plata mugura! Kādu apbrīnojamu titulu nastu tai bezrūpīgi uzkrauj! Un ir taču jābūt cilvēkiem izdomai, lai pat kapu tā izmantotu savai godkārei!

Dažkārt viņš izsacīja pa lēnprātīgai zobgalībai, kurās gandrīz arvien slēpās nopietna doma. Reiz gavēņa laikā Diņā ieradās kāds jauns vikārs un teica sprediķi katedralē. Tas bija visai daiļrunīgs sludinātājs. Viņš sprediķoja par žēlsirdību. Vikārs aicināja bagātos būt devīgiem pret trūkumcietējiem, lai izvairītos no elles, ko tēloja cik spēdams briesmīgu, un lai izpelnītos paradīzi, ko rādija brīnum jauku un kārojamu. Klausītāju vidū bija kāds bagātnieks, agrākais tirgonis un pa druskai arī augļotājs, vārdā Zeborāns, kas bija nopelnījis gandrīz pusmiljonu, izstrādājot biezu vadmalu, saržu un citus audumus. Visā savā mūžā Zeborāns nevienam nelaimīgajam nebija pasniedzis žēlastības dāvanu. Pēc šā sprediķa ļaudis ievēroja, ka Zeborāna kungs katru svētdienu dod vienu sū vecajām ubadzēm pie katedrāles portāla. Ubadzes bija sešas un dalījās savā starpā. Kādu dienu bīskaps redzēja bagātnieku dodam šo žēlastības dāvanu un ar smaidu sacīja māsai: — Skaties, Zeborāna kungs par vienu sū pērk paradīzi!

Vācot trūkumcietējiem ziedojumus, bīskaps nekad nezaudēja dūšu, pat tad ne, kad viņam atsacīja; tādos gadījumos viņš vienmēr atrada vārdus, kas lika daudz ko pārdomāt. Reiz viņš vāca nabagiem līdzekļus kādā no pilsētas saloniem. Tur atradās arī marķīzs de Šantersjē, vecs, bagāts un skops vīrs, kas prata vienā un tai pašā laikā būt ultrarojālists un ultravolteriānis (arī šāds savienojums tolaik pastāvēja). Bīskaps, nonācis līdz marķīzam, aizskāra tā elkoni:

—  Marķīza kungs, jums man kaut kas jādod! — Marķīzs pagriezās un strupi atteica:

—   Monsenjor, man pašam ir savi nabagil

—   Tad dodiet tos man! — sacija bīskaps.

Reiz katedrālē viņš teica šādu sprediķi:

—  Mani mīļotie brāļi, mani labie draugi, Francijā ir milions trīssimt divdesmit tūkstoši zemnieku māju ar li un atverēm; miljons astoņsimt septiņpadsmit tūkstoši māju ar divām atverēm — durvīm un logu; un visbeidzot — trīssimt četrdesmit seši tūkstoši būdiņu, kam ir vienīgi durvis. Un tam par iemeslu ir tā saucamais durvju un logu nodoklis. Ievietojiet šādos mitekļos nabadzīgas ģimenes, vecas sievietes un mazus bērnus, un parādīsies drudzis un slimības. Ak vai! Dievs dāvā cilvēkiem gaisu, bet likums to viņiem pārdod. Es neapsūdzu likumu, es slavēju dievu. Izērā, Vārā un abos Alpu novados — Augšalpos un Lejasalpos — zemniekiem nav pat ķerru, un lopbarību viņi nes uz savām mugurām. Viņiem nav sveču, un viņi dedzina sveķainus skalus un sveķos samērcētus auklu galus. Tā tas notiek visā Augšdofinē apgabalā. Zemnieki tur cep maizi sešiem mēnešiem, viņi to cep ar kaltētiem govju mēsliem. Ziemu viņi sašķeļ šādu maizi ar cirvja cirtieniem un divdesmit četras stundas mērcē ūdenī, lai varētu ēst. — Mani brāļi, esiet žēlsirdīgi! Raugieties, kā cieš jūsu tuvākie!

Dzimis provansietis, viņš viegli iemācījās visas dienvidu novadu izloksnes un palaikam mēdza izteikties kā 1.ejaslangdokas, Augšdofinē vai Lejasalpu iedzīvotāji. Tautai tas patika, un ļaužu prāti tāpēc kļuva viņam vieglāk pieejami. Būdiņās un kalnos — visur viņš bija kā mājās. Viņš prata runāt par cēlākajām parādībām vien kāršākajā tautas izloksnē. Tā kā viņš runāja visas siržu valodas, viņu arī atdevīgi uzklausīja.

Pret augstmaņiem viņš izturējās gluži tāpat kā pret vienkāršiem ļaudīm.

Neko viņš nesteidzās nosodīt, neiedziļinājies apstākļos. Viņš mēdza sacīt: «Paraudzīsimies, pa kādu ceļu grēks nācis!»

Viņš pats sevi smaidīdams apzīmēja par eksgrēcinieku, un viņā nebija ne mazākās slieksmes uz rigorismu; nesaraukdams uzacis kā pārspīlētie svētuļi, viņš klaji sludināja savu mācību, ko īsumā varētu raksturot apmēram tā:

«Cilvēkam dota miesa, kas ir viņa nasta un reizē kārdinājums. Viņš to nes un tai paļaujas.

Viņam tā jāuzrauga, jāsavalda, jāapspiež, un tikai ārkārtējā gadījumā viņš drīkst tai pakļauties. Pakļaujoties miesai, var apgrēkoties, bet šādi izdarīts grēks ir piedodams. Tā gan ir krišana, taču krišana uz ceļiem, kura var beigties ar lūgšanu.»

«Būt svētam ir izņēmums, būt taisnīgam —likums. Maldieties, kļūdieties, grēkojiet, bet esiet taisnīgi!»

«Iespējami maz grēkot ir likums cilvēkam. Pilnīga bezgrēcība ir eņģeļa sapnis. Viss, kas ir no šās zemes, pakļauts grēkam. Grēkam ir pievilkšanas spēks.»

Ja viņam gadījās redzēt ļaudis pārlieku ātri izpaužam sašutumu un skaļi kliedzam, viņš smaidīdams noteica: «Liekas, tas ir smags grēks un tāds,-ko visi dara. Raugieties, kā nobijušies liekuļi steidzas nosodīt, -lai noslēptu paši savu vainu!»

Viņš bija iecietīgs pret sievietēm un nabaga ļaudīm, uz kuriem gulstas cilvēku sabiedrības smagums. Viņš sacīja: «Sievu, bērnu, kalpu, visu Vājo, nabadzīgo un nemācīto pārkāpumi ir vīru, tēvu, kungu, stipro, bagāto un izglītoto pārkāpumi.»

Un vēl viņš mēdza sacīt: «Cik vien spēdami vairāk māciet tiem, kas nezina! Sabiedrība vainīga, ka izglītība nav iegūstama bez maksas. Sabiedrība ir atbildīga par tumsību, ko tā izplata. Ja dvēsele ir pilna tumsas, tajā ieperinās grēks. Vainīgs nav vis tas, kas grēko, bet tas, kurš rada tumsu.»

Kā redzat, viņam bija pašam savs īpatnējs un dīvains spriešanas veids. Man šķiet, viņš to ņēmis no evaņģēlija.

Reiz kādā salonā viņš dzirdēja stāstām par kriminālprāvu, ko patlaban izmeklēja un drīz vajadzēja izspriest. Kāds nelaimīgs cilvēks, palicis bez līdzekļiem, aiz mīlestības pret sievieti un bērnu, kas tanī no viņas bijis, sācis viltot naudu. Tai laikā naudas viltošanu vēl sodīja ar nāvi. Sievieti apcietināja, kad viņa' grasījās izdot pirmo viltoto naudas gabalu. Viņu turēja apcietinājumā, pierādījumi bija pret viņu. Tikai viņa varēja liecināt pret savu mīļāko un ar šo liecību to pazudināt. Viņa visu noliedza. Viņu neatlaidīgi pratināja. Viņa joprojām stūrgalvīgi liedzās. Un te karaliskajam prokuroram radās doma apmelot mīļāko neuzticībā, un ar veikli izraudzītiem vēstuļu izvilkumiem izdevās nelaimīgo pārliecināt, ka viņai ir sāncense, ar ko šis cilvēks viņu pieviļ. Un tad viņa greizsirdības dusmās nodeva savu mīļāko, visā atzinās, visu pierādīja.

Sis cilvēks bija pazudināts. Tuvākajā laikā Eksā bija gaidāma noziedznieka un tā līdzdalībnieces tiesāšana. Atstāstot šo notikumu, visi jūsmoja par prokurora izmanību. Pamodinādams greizsirdību, tas bija panācis, ka dusmās atklājās patiesība, no atriebības kāres izlauzās taisnība. Bīskaps klausījās klusējot. Kad viss bija izstāstīts, viņš jautāja:

—   Kur tiesās šo vīrieti un sievieti?

—   Zvērināto tiesā.

—   Un kur tiesās karalisko prokuroru? — viņš vēl pajautāja.

Diņā atgadījās traģisks notikums. Kādam cilvēkam bija piespriests nāves sods par slepkavību. Nelaimīgais nebija ne īsti izglītots, ne arī pavisam nemācīts; viņš bija^gadatirgu jokdaris un vēstuļu rakstītājs. Prāva nodarbināja pilsētu. Soda izpildīšanas dienas priekšvakarā saslima cietuma priesteris. Bija vajadzīgs garīdznieks, kas būtu pie notiesātā dzīves pēdējos mirkļos. Uzaicināja draudzes mācītāju, bet viņš atteicās, sacīdams: «Uz mani tas neattiecas. Kāpēc man ņemt uz sava kakla tādas klaušas ar šo virves dejotāju? Es arī esmu slims. Turklāt tas nav mans uzdevums.» Sī atbilde tika atstāstīta bīskapam, kurš sacīja: — Mācītāja kungam taisnība. Tas nav viņa uzdevums, tas ir mans uzdevums.

Bīskaps nekavējoties devās uz cietumu, nokāpa «virves dejotāja» viennicā, sauca viņu vārdā, saņēma viņa roku un runāja ar viņu. Visu dienu un nakti tas pavadīja viņa tuvumā, aizmirsis ēdienu un miegu, lūgdams dievu par notiesātā dvēseli un skubinādams uz lūgšanu arī notiesāto. Tas stāstīja viņam par visaugstākajām patiesībām, kas reizē ir arī visvienkāršākās. Tas bija nelaimīgajam tēvs, draugs, brālis un tikai tāpēc, lai dotu viņam savu svētību, vienlaikus arī bīskaps. Iedrošinādams un mierinādams tas mācīja viņu. Sis cilvēks izmisis gatavojās mirt. Nāve viņam bija kā bezdibenis. Drebot stāvēdams uz šā baigā sliekšņa, viņš šausmās rāvās atpakaļ. Viņš nebija tik truls, lai paliktu pilnīgi vienaldzīgs. Viņa notiesāšana, šis dziļais satricinājums, bija vietām pārrāvis ap viņu aizžogojumu, kas mūs šķir no lietu būtības noslēpuma un ko mēs saucam par dzīvi. Pa liktenīgajām spraugām viņš nemitīgi raudzījās ārpus šīs pasaules un redzēja vienīgi tumsu. Bīskaps lika viņam saskatīt gaismu.

Nākamajā rītā, kad atnāca pēc nelaimīgā, bīskaps vēl joprojām bija tur. Viņš tam sekoja. Viņš parādījās pūļa acīm savā violetajā mantijā ar bīskapa krustu kaklā, turēdamies līdzās važās saistītajam noziedzniekam.

Līdz ar nelaimīgo viņš iekāpa ratos, kopā ar to uzkāpa uz ešafota. Notiesātais, kas vēl iepriekšējā vakarā bija tik drūms un nospiests, tagad staroja. Tas juta, ka dvēsele saņēmusi mierinājumu, un cerēja uz dievu. Bīskaps to apkampa un, giljotīnas nazim krītot, sacīja: — Ko cilvēki nokauj, to dievs atmodina; ko brāļi padzen, tas atrod tēvu. Lūdziet, ticiet, ieejiet mūžīgā dzīvošanā, tur ir mūsu tēvs!

Kad viņš nokāpa no ešafota, viņa skatienā bija kaut kas dīvains, kas lika pūlim pašķirties. Grūti pateikt, kas vairāk izraisīja apbrīnu — viņa bālums vai apskaidrotais miers. Atgriezies savā vienkāršajā dzīvoklī, ko smaidot d.ēvēja par «savu pili», viņš sacīja māsai: — Es tikko noturēju bīskapa cienīgu dievkalpojumu.

Tā kā viscēlāko rīcību bieži vismazāk saprot, pilsētā bija cilvēki, kas, pārrunājot bīskapa izturēšanos, sacīja: «Tas jau ir pārspīlēti!» Taču tā runāja tikai salonos. Tauta, kas svētos darbos nemeklē viltu, bija aizkustināta un sajūsmināta.

Bīskapu giljotīnas skats bija satricinājis, un viņš ilgi nevarēja atgūties.

Patiešām, ešafotā, kas uzstādīts un sagatavots sodīšanai, ir kaut kas fascinējošs. Cilvēks var būt zināmā mērā vienaldzīgs pret nāves sodu, neieņemt noteiktu nostāju, var sacīt «jā» un «nē», kamēr pats savām acīm nav redzējis giljotīnu; bet, tiklīdz viņš to redzējis, satricinājums ir tik spēcīgs, ka viņam jāizlemj, noteikti jāizšķiras: par vai pret. Daži to apbrīno, kā de Mestrs*, citi, kā Bekārija*, to nolād. Giljotīna ir likuma reāls izpaudums, tās apzīmējums ir &lt;rvincliclaTā nav neitrāla un neļauj arī jums palikt neitrālam. Kas ierauga giljotīnu, to pārņem noslēpumainākās trīsas. Visas sociālās problēmas paceļ ap giljotīnas cirvi savas jautājuma zīmes. Ešafots ir vīzija. Ešafots nav dēļu paaugstinājums, ešafots nav mašīna, ešafots nav nedzīvs, no koka, dzelzs un virvēm taisīts mehānisms. Liekas, tas ir sava veida dzīva būtne, kam piemīt baiga iniciatīva; varētu sacīt, ka šis koka pamīkstinājums redz, ka šī mašīna dzird, ka šis mehānisms Hnprot, ka šīm koka un dzelzs daļām, šim virvēm ir sava ^iiba. Baigajās pārdomās, kur tā klātbūtne iemet dvēseli, ešafots liekas briesmīgs, it kā tas apzinātos, ko dara. Ešalots ir bendes līdzdalībnieks; tas aprij, tas ēd miesu, dzer nsinis. Ešafots ir briesmonis, ko radījis tiesnesis un namdaris, tas ir rēgs, kas šķiet ieguvis šausmīgu dzīvību no visu savu upuru nāves.

Pārdzīvojums bija baii;s un dziļš; nākamajā dienā pēc nāves soda izpildīšanas un vēl daudz dienu pēc tam bīskaps jutās nomākts. Pirmsnāves brīža gandrīz varenā apskaidrība bija izgaisusi; viņu mocīja domas par sociālo taisnīgumu. Viņš, kas parasti no ikviena uzdevuma veikšanas atgriezās apmierināts un priecīgs, tagad likās sev kaut ko pārmetām. Brīžiem viņš runāja pats ar sevi un pusbalsī murmināja drūmus monologus. Viens no tiem, ko viņa māsa kādu vakaru bija noklausījusies un paturējusi atmiņā, ir šāds: «Es nebiju domājis, ka tas ir tik briesmīgi. Nav pareizi iedziļināties dieva likumos tik tālu, ka vairs nepamani cilvēku likumus. Nāve ir vienīgi dieva ziņā. Ar kādām tiesībām cilvēki iejaucas jautājumos, kas viņu prātam neizdibināmi?»

Ar laiku pārdzīvotā iespaidi kļuva vājāki un, jādomā, gaisa. Taču ļaudis ievēroja, ka no tās reizes bīskaps izvairījās tuvoties soda laukumam.

Miriela kungu jebkurā stundā varēja pasaukt pie slimnieka vai mirēja gultas. Viņš zināja, ka tas ir viņa augstākais pienākums un uzdevums. Atraitņu un bāreņu ģimenēm nemaz nevajadzēja viņu aicināt, viņš nāca pats. Viņš prata apsēsties un klusēt ilgas stundas līdzās vīram, kas bija zaudējis mīļoto sievu, vai mātei, kas zaudējusi bērnu. Tāpat kā viņš prata īstajā brīdī klusēt, prata īstajā brīdī arī runāt. Šis apbrīnojamais mierinātājs! Viņš necentās bēdas izkliedēt ar aizmirstību, bet gan padarīt tās cildenas un gaišas ar cerību. Viņš sacīja: — Esiet uzmanīgi savās attieksmēs pret mirušajiem! Nedomājiet par to, kas trūd! Paraugieties vērīgāk, un jūs ierauclzīsit debesu dziļumos jūsu mīļā aizgājēja dzīvo mirdzumu.

Viņš zināja, ka ticība spēj dziedināt. Viņš centās pamācīt un mierināt izmisušo, norādīdams uz cilvēku, kurš ir padevīgs liktenim, un sāpes, kas raugās kapā, pārvērta sāpēs, kas saskata zvaigzni.

5. Par to, ka monsenjors Bjenvenijs pārāk ilgi valkāja savas sutanas

Mājas dzīvē Miriela kungs vadījās no tiem pašiem uzskatiem kā sabiedriskajā dzīvē. Ja būtu iespēja pavērot viņa dzīves veidu tuvumā, atklātos smaga un tomēr jauka aina, skatot labprātīgo nabadzību, kādā dzīvoja Diņas bīskaps.

Kā jau visi sirmgalvji un lielākā dala domātāju, viņš gulēja maz. Sis īsais miegs bija dziļš. No rīta apmēram stundu viņš nodevās pārdomām, pēc tam sacīja dievvārdus vai nu katedrālē, vai savā mājas kapelā. Pēc dievkalpojuma viņš brokastoja, ēda rudzu maizi, ko mērcēja pienā no pašu govīm. Un tad viņš strādāja.

Bīskaps ir aizņemts cilvēks; katru dienu jāpieņem bīskapijas sekretārs, kas parasti ir kanoniķis, un gandrīz ik dienas savi augstākie vikāri. Viņam jāpārbauda kongregācijas, jāizsniedz privilēģiju raksti, jāpārskata vesela garīgo grāmatu bibliotēka — lūgsnu grāmatas, bīskapijas katķismi, mācību grāmatas utt. Viņam jāsacer bīskapa vēstījumi, jāapstiprina sprediķi, jāsamierina draudzes mācītājs ar mēru, turklāt vēl garīgā un administratīvā korespondence: no vienas puses, valsts, no otras — pāvesta darbi, vārdu sakot, tūkstoš darīšanu.

Laiku, kas atlika pēc šīm tūkstoš darīšanām, pēc dievkalpojumiem un sprediķu teikšanas, viņš pirmām kārtām veltīja trūkumcietējiem, slimajiem un apbēdinātajiem; laiku, ko viņam atstāja apbēdinātie, slimie un trūkumcietēji, viņš veltīja darbam. Reizēm raka zemi savā dārzā, reizēm lasīja un rakstīja. Sos abu veidu darbus viņš apzīmēja vienādi — par «dārza apkopšanu». — Gars ir dārzs, — viņš mēdza teikt.

Pulksten divpadsmitos viņš parasti ēda pusdienas. Pusdienas bija līdzīgas brokastīm.

Ap pulksten diviem, ja laiks bija jauks, viņš izgāja no mājas un kājām devās pastaigā pa laukiem vai pilsētu, bieži iegriezdamies nabago ļaužu būdiņās. Ļaudis viņu redzēja staigājam vienu, domās nogrimušu, ar nodurtu galvu, balstoties uz garā spieķa; viņš bija ģērbies violetā mantijā, vatētā un ļoti siltā, kājās violetas zeķes, rupjas

Adas kurpes, bet galvā zema trijstūrveida cepure, kuras visus trīs stūrus rotāja zelta bārkstu pušķi.

Visur, kur vien viņš parādījās, viņš ienesa svētdienlgu noskaņu. Siltu un gaišur Bērni un sirmgalvji nostājās uz •lurvju sliekšņa, lai sagaidītu bīskapu tāpat "kā sauli. Viņš .vētīja ļaudis, un ļaudis svētīja viņu. Ja kādam bija kas vajadzīgs, arvien tika norādīts uz viņa māju.

Pa brīžam viņš apstājās, sarunājās ar maziem puisēniem un meitenēm vai uzsmaidīja mātēm. Kamēr viņam bija nauda, viņš apmeklēja nabagos, kad naudas vairs nebija, viņš apmeklēja bagātos.

Tā kā bīskaps ilgi valkāja savas sutanas un nevēlējās, lai ļaudis redzētu, cik tās nodilušas, viņš nekad negāja uz pilsētu bez violetās mantijas, kaut gan vasarā tā viņu mazliet apgrūtināja.

Pusdeviņos vakarā viņš kopā ar māsu ēda vakariņas, Magluāras kundze apkālpoja viņus pie galda. Grūti iedomāties vēl vienkāršāku maltīti. Taču, ja pie bīskapa vakariņās bija kāds no draudzes mācītājiem, tad Magluāras kundze izmantoja gadījumu, lai celtu monsenjoram galdā kādu lielisku ezera zivi vai retu kalnu medījumu. Ikviens mācītājs bija iegansts labai maltītei; te bīskaps rieko neiebilda. Citkārt viņa parastais ēdiens bija ūclenī novārītas saknes un vira ar eļļas aizdaru. Pilsētā par to mēdza sacīt: «Kad bīskaps nemielo mācītāju, viņš gavē kā trapistu mūks.»

Pēc vakariņām viņš kādu pusstundu tērzēja ar Batistīnes jaunkundzi un Magluāras kundzi, pēc tam atgriezās savā istabā un atkal ķērās pie rakstīšanas — reizēm uz atsevišķām lapām, reizēm uz kāda foliarita malām. Viņš bija izglītots cilvēks, zināmā mērā pat zinātnieks. Viņš ir atstājis piecus sešus diezgan interesantus manuskriptus, arī apcerējumu par pirmās Mozus grāmatas pantu: «Sākumā dieva gars lidinājās virs ūdeņiem.» Viņš salīdzina ar šo pantu trīs tekstus: arābu versiju, kas skan: «Dieva vēji pūta», Jāzepa Flāvija teicienu «Vējš no augstumiem traucās uz zemi» un, beidzot, Onkelosa haldiešu parafrāzi «Vējš, kas nāca no dieva, pūta uz ūdeņu virsu». Citā sacerējumā viņš iztirzā Ptolemajas bīskapa Igo, šās grāmatas autora senča, teoloģiskos darbus un atzīst, ka pie Šā bīskapa rakstiem pieder arī nelielie dažāda satura manuskripti, kas pagājušajā gadsimtenī publicēti ar Barleikūra pseidonīmu.

Palaikam lasot — vienalga, kāda grāmata bija viņam rokās, — bīskaps pēkšņi iegrima dziļās pārdomās, pēc kurām uzrakstīja dažas rindas tieši uz lasītā sējuma lappusēm. Sāni rindām bieži nebija nekāda sakara ar grāmatas saturu. Mūsu priekšā ir piezīmes, ko viņš rakstījis uz malām kādā in-quarto, kura titullapā teikts: «Lorda Zerrnēna sarakstīšanās ar ģenerāļiem Kornvalisu, Klintonu un amerikāņu admirāļiem.» Un zemāk: «Puanso grāmatnīca Versaļā, Piso grāmatnīca Parīzē, Augustīniešu krastmalā.»

Piezīmes ir šādas:

«Tu, kas esi visa Būtība!

Ekleziasts tevi sauc par Visvareno, makabiešu grāmatā tu esi nosaukts par Radītāju, vēstulēs efesiešiem — par Brīvību, Baruks tevi sauc par Bezgalīgo, Dāvida dziesmās tevi dēvē par Gudrību un Patiesību, Jānis tevi sauc par Gaismu, ķēniņu grāmatā tavs vārds ir Kungs, eksoda grāmatā — Liktenis, Ievītu grāmatā — Svētums, Ezras grāmatā — Taisnība; visa radība tevi sauc par Dievu, cilvēks tevi sauc par Tēvu; bet Zālamans tevi nosaucis par Žēlsirdību, un tas ir skaistākais no visiem taviem vārdiem.»

Ap pulksten deviņiem vakarā abas sievietes devās uz savām istabām augšstāvā, atstājot bīskapu apakšstāvā vienu līdz rītam.

Te kļūst nepieciešams sniegt noteiktu priekšstatu par Diņas bīskapa mītni.

6. Kam viņš uzticēja savas mājas apsargāšanu

Mājai, ko bīskaps apdzīvoja, kā jau minēts, bija divi stāvi: trīs istabas apakšstāvā, trīs — otrajā stāvā un augšā bēniņi. Aiz mājas atradās ceturtdaļarpāna liels dārziņš. Abas sievietes aizņēma augšstāvu, bīskaps dzīvoja apakšstāvā. Pirmā telpa, kas atradās ielas pusē, bija ēdamistaba, otrā — guļamistaba, bet trešā 1 — lūgšanu istaba. No lūgšanu istabas varēja iziet tikai caur guļamistabu, bet no guļamistabas — caur ēdamistabu. Lūgšanas telpas dziļumā bija aizsegta niša ar gultu viesiem. Bīskaps pie&lt;!;ivāja šo gultu lauku mācītājiem, ko draudzes darīšanas vai kāda cita vajadzība noveda Diņā,

Agrākā slimnīcas aptieka, neliela piebūve ar izeju uz dārzu, bija pārvērsta par virtuvi un pagrabu,

Bez tam dārzā vēl atradās kūts — bijusī slimnīcas virtuve, kur bīskaps turēja divas govis. Vienalga, cik daudz piena tās deva, pusi bīskaps katru rītu nosūtīja slimniekiem.

—   Es maksāju savu desmito tiesu, — viņš sacīja.

Bīskapa istaba bija diezgan liela un aukstā laikā grūti

apsildāma. Tā kā malka Diņā maksāja ļoti dārgi, viņam ienāca prātā ierīkot govju kūtī ar dēļiem nožogotu nodalījumu. Tur viņš pavadīja vakarus stipra sala laikā un dēvēja to par savu ziemas salonu.

Sai ziemas salonā, tāpat kā ēdamistabā, nebija citu mēbeļu kā vienīgi četrstūrains nekrāsota koka galds un četri salmu pinuma krēsli. Ēdamistabā vēl atradās veca bufete, ar līmes krāsu nokrāsota rožainā tonī. Līdzīgu bufeti, apklājot to, kā piedienas, ar baltiem pārklājiņiem un neīstām mežģīnēm, bīskaps bija pārvērtis par altāri, kas rotāja viņa lūgšanu istabu.

Diņas dievbijīgās sievietes un turīgākie pilsoņi, kas nāca pie bīskapa uz grēksūdzi, vairākkārt bija savākuši līdzekļus jauna, skaista altāra iekārtošanai monsenjora lugšanu istabā. Bīskaps katru reizi naudu pieņēma un izdalīja nabagiem.

—  Visskaistākais altāris, — viņš sacīja, — ir nelaimīgā dvēsele, kas tapusi iepriecināta un pateicas dievam.

Viņa lūgšanu telpā bija arī divi salmu pinuma soliņi, uz kā lūdzot nomesties ceļos, un guļamistabā pīts atzveltnes krēsls. Ja dažkārt bīskapam gadījās uzņemt septiņus astoņus cilvēkus vienlaikus — prefektu, ģenerāli vai garnizona pulka komandieri un garīgā semināra audzēkņus — tad bija jāatnes krēsli no «ziemas salona», abi soliņi no lūgšanu telpas un atzveltnes krēsls no guļamistabas. Tādā veidā viņš varēja savākt sēdekļus vienpadsmit apmeklētājiem. Ar katru jauna ciemiņa ierašanos kāda telpa bija jāiztukšo.

Dažreiz gadījās, ka sanāca divpadsmit cilvēku; tad bīskaps, lai slēptu kļūmīgo stāvokli, mēdza stāvēt pie kamīna, ja tas notika ziemā, vai arī aicināja pastaigāties pa dārzu, ja bija vasara.

Slēgtajā nišā gan atradās vēl viens krēsls, bet tā pinums bija pa pusei izjucis, un tas turējās tikai uz trim kājām, tā ka to varēja lietot, vienīgi atbalstītu pret sienu. Arī Batistīnes jaunkundzes istabā stāvēja liels atzveltnes krēsls ar kādreiz zeltītām koka daļām un puķainu ķīniešu zīda pārvalku, bet tas ticis uzvilkts augšstāvā pa logu, jo kāpnes bijušas pārāk šauras; tātad arī šis sēdeklis neietilpa vajadzības gadījumā izmantojamo mēbeļu skaitā.

Kādreiz Batistīnes jaunkundze bija tīkojusi iegādāties salona mēbeles līdz ar dīvānu no liekta sarkankoka, pārvilktas ar dzeltenu, rozetēm izrotātu Utrehtas samtu. Taču tas maksātu vismaz piecsimt franku, un, redzēdama, ka piecos gados viņai izdevies šim nolūkam ietaupīt tikai četrdesmit divus frankus un desmit sū, viņa galu galā no tā atteicās. Un kurš gan sasniedz savu ideālu?

Nav iedomājams nekas vienkāršāks par bīskapa guļarntelpu. Tieši iepretim gultai stikla durvis veda uz dārzu; gulta bija no dzelzs, vienkārša slimnīcas gulta ar zaļu sarža baldahīnu; pie gultas aiz aizkariem stāvēja tualetes piederumi, kas vēl liecināja par agrākajiem augstāko aprindu cilvēka paradumiem. Divas durvis: vienas, blakus kamīnam, veda lūgšanu istabā, otras, blakus grāmatu skapim, — ēdamistabā." Lielajā grāmatu skapī aiz stikla durvīm bija daudz grāmatu; kamīnā, kura ārējā daļa bija no koka un izkrāsota tā, lai būtu līdzīga marmoram, parasti uguns nedega; kamīnā stāvēja pāris dzelzs trijkāju, ko rotāja divas kādreiz apsudrabotas vāzes ar vītnēm un rievojumiem, •— bīskapu namos izplatīts greznuma priekšmets. Virs kamīna, kur parasti novieto spoguli, bija piestiprināts savā laikā sudrabota vara krucifikss uz melna, apdiluša samta pamata koka ietvarā, kura zeltījums pavisam nogājis. Pie stikla durvīm liels galds ar tintnīcu, apkrauts visvisādiem papīriem un bieziem grāmatu sējumiem. Pie galda pīts atzveltnes krēsls. Pie gultas no lūgšanu istabas atnests soliņš.

Abās pusēs gultai pie sienas karājās divi portreti ovālos ietvaros. Mazi zeltīti uzraksti uz pelēka audekla vēstīja, ka viens no portretiem attēlo abatu Saljo, Senklodas bīskapu, bet otrs — abatu Turto, Agdas galveno vikāru, Granšāna mācītāju, kas piederējis pie cisterciešu ordeņa Sartras bīskapijā. Bīskaps, apmezdamies agrākajā slimnieku istabā, bija šos portretus te atradis un turpat ari atstājis. Abi šie vīri bija garīdznieki un droši vien arī labdari, kas bija pietiekams iemesls, lai viņš tos cienītu. Par šiem diviem cilvēkiem viņš zināja vienīgi to, ka abus karalis vienā un tai pašā dienā, 1785. gada 27-, aprīlī, iecēlis amatā: vienu par bīskapu, otru par vikāru. Kad Magluāras kundze reiz bija noņēmusi gleznas, lai noslaucītu putekļus, bīskaps par šo dīvaino apstākli bija izlasījis bālganā tintes rakstā uz laika gaitā nodzeltējušas papīra strēmelītes, kas ar zīmoglaku bija piestiprināta Granšāna abata portreta otrā pusē.

Pie loga karājās senlaicīgi rupjas vilnas aizkari, kas bija jau tik veci, ka Magluāras kundzei, lai izvairītos no liekiem izdevumiem, iegādājoties jaunus, nācās tos pašā vidū sašūt. Šuvuma vīles izveidoja krustu. Bīskaps bieži vērsa uz to uzmanību. — Cik tas ir labi! —« viņš mēdza sacīt.

Itin visas istabas kā augšējā, tā apakšējā stāvā bija balsinātas ar kaļķiem, kā parasts kazarmās un slimnīcās.

Tomēr pēdējos gados, kā tālāk redzēsim, Magluāras kundze atrada zem balsinājuma zīmējumus, kas kādreiz rotājuši tagadējās Batistīnes jaunkundzes istabas sienas. Pirms slimnīcas, kā izrādījās, šai ēkā bijušas pilsoņu pieņemamās telpas, no tā laika arī palikuši sienu rotājumi. Istabās bija sarkanu ķieģeļu grīdas, ko ik nedēļu mazgāja; pie katras gultas pīts salmu paklājs. Visu dzīvokli abas sievietes uzturēja priekšzīmīgā tīrībā. Tas bija vienīgais greznums, ko bīskaps pieļāva. Viņš sacīja:

—   Tas neko neatrauj nabagajiem.

Tomēr jāatzīst, ka no agrāko laiku mantām monsenjoram Bjenvenijam bija saglabājušies sudraba galda piederumi sešām personām un liela smeļamā karote, sudraba spožais mirdzums uz rupjā balta audekla galdauta ik dienas iepriecināja Magluāras kundzes acis. Un, tā kā mēs še tēlojam Diņas bīskapu tādu, kāds viņš bija, mums jāpiebilst, ka ne vienu reizi vien viņam gadījās sacīt:

—  Man būtu grūti atteikties no paraduma ēst ar sudraba galda rīkiem.

Bez šīm sudrablietām viņam vēl piederēja divi lieli, masīvi sudraba svečturi, ko viņš bija mantojis no savas vecmāmiņas māsas, šie svečturi ar divām vaska svecēm parasti atradās bīskapa istabā uz kamīna. Ja pusdienās bija kāds viesis, Magluāras kundze aizdedzināja abas sveces un novietoja svečturus uz galda.

Turpat bīskapa istabā gultas galvgalī bija mazs sienas skapītis, kurā Magluāras kundze katru vakaru ieslēdza šos sešus sudraba galda piederumu komplektus un lielo smeļamo karoti. Jāpiebilst, ka atslēgu no skapīša nekad neizņēma.

Dārzu, ko gan mazliet izbojāja visai neglītās celtnes, par kurām jau runājām, veidoja četras alejas, un tc krustošanās punktā atradās notekaka; vēl viena aleja stiepās visgarām baltajam mūrim, kas iežogoja dārzu. Gar četrstūru malām, kas palika aleju starpā, bija apstādīti bukša krūmi. Trijos četrstūros Magluāras kundze audzēja saknes, bet. ceturtajā bīskaps bija iedēstījis puķes, šur tur auga daži augļu koki.

Reiz Magluāras kundze ar šķelmīgu viltību ieteicās: — Monsenjor, jūs, kas visur meklējat kādu ieguvumu, esat atstājis šo četrstūri neizmantotu. Labāk būtu tur audzēt salātus nekā puķes.

— Magluāras kundze, — bīskaps atbildēja, — skaistais ir tikpat vērtīgs kā derīgais. — Un pēc īsa klusuma brīža piebilda: — Varbūt pat vēl vērtīgāks.

Šis četrstūris, kurā bija trīs četras dobes, nodarbināja bīskapu gandrīz tikpat, cik grāmatas. Viņš tur labprāt pavadīja stundu vai divas, ravējot, apgriežot stādus, šur tin tur iespiežot zemē mazas bedrītes, kurās lika sēklas. Pret kukaiņiem viņš neizturējās tik naidīgi, kā to vēlētos īsts dārznieks. Viņš nebūt negribēja nodarboties ar botāniku; viņš neko nezināja par augu grupām un solīdismu; viņš nepavisam necentās izšķirties starp Turnforu vai dabisko metodi; viņš nedomāja, ka dīgllapu augi ir labāki par asku augiem, nedz arī, ka Zisjē uzskati būtu pareizāki par Linneja uzskatiem. Viņš nepētīja stādus, viņš mīlēja puķes. Viņš cienīja zinātniekus, bet vēl vairāk — nezinātājus un, nekad neatraujot cieņu kā vieniem, tā otriem, katru vasaras vakaru aplaistīja savas dobes ar ūdeni no zaļi krāsotas skārda lejkannas.

Mājā nebija nevienu aizslēdzamu durvju. Ēdamistabas durvis, kas, mēs jau minējām, veda tieši uz katedrāles laukumu, kādreiz bija apgādātas ar priekškaramām atslēgām un bultām — gluži kā cietumā. Bīskaps lika noņemt visus aizšaujamos, un tagad šīs durvis gan dienu, gan nakti bija aizdarītas vienīgi ar aizbīdni. Vajadzēja to tikai atvilkt, un jebkurš garāmgājējs katrā laikā varēja ienākt.

Sākumā abas sievietes uztraucās par neaizslēgtajām durvīm, bet Diņas bīskaps viņām sacīja:

—     Lieciet pierīkot bultas savām istabām, ja jums tā patīkl

Galu galā ari viņas pārņēma no bīskapa šo paļāvību vai vismaz izlikās, ka ir pārņēmušas. Vienīgi Magluāras kundzei laiku pa laikam uznāca bailes. Bīskapa paša domas paskaidro vai vismaz izteic šīs trīs rindas, ko viņš uzrakstījis uz kādas bībeles malas: «Kāda sīka atšķirība: ārsta durvis nekad nedrīkst būt aizslēgtas, priestera durvīm arvien jābūt atvērtām.»

Kādā citā grāmatā, kas saucas «Medicīnas zinātņu filozofija», viņš bija ierakstījis šādu piezīmi: «Vai es neesmu tāds pats ārsts kā viņi? Arī man ir savi slimnieki; vispirms jau tie, ko viņi sauc par saviem slimniekiem, un tad manis paša slimnieki, ko es saucu par nelaimīgajiem.»

Vēl citur viņš bija rakstījis: «Nejautājiet vārdu tam, kas lūdz jums patvērumu! Patvērums it īpaši vajadzīgs tādam, kuru viņa vārds apgrūtina.»

Reiz kāds cienījams mācītājs — vairs neatceros, vai tas bija Kulubrū vai Pompjerī draudzes gans — iedomājās viņam pavaicāt (droši vien pēc Magluāras kundzes ierosinājuma), vai monsenjoram neliekoties, ka viņš esot nepiesardzīgs, atstādams durvis dienu un nakti atvērtas jebkuram, kas vien vēlētos ienākt, un vai viņš nebaidoties, ka tik vāji apsargātā mājā varētu notikt kāda nelaime. Bīskaps pieskārās mācītāja plecam un maigi, bet nopietni sacīja:

—    Nisl Dominus custodierit domum, in vanum uigilant qui custodiunt eam.x — Pēc tam viņš ierunājās par ko citu.

Viņš labprāt mēdza atkārtot: «Ir garīdznieka drošsirdība,' tāpat kā ir dragūnu pulkveža drošsirdība. Tikai mūsu drosmei,» viņš piebilda, «jābūt rāmai.»

1 Ja tas kungs nesarga namu, tad velti būt modriem tā apsargātājiem. (Lat.)

7. Kravats

Še mūsu stāstā iekļaujas kāds notikums, ko nedrīkstam izlaist, jo tas ļauj labāk saskatīt, kāds cilvēks bija Diņas bīskaps.

Kad tika iznīcināta Gaspāra Bē laupītāju banda, kas pastāvīgi bija apdraudējusi Olijulas aizas, viens no bandas vadoņa palīgiem, Kravats, aizbēga kalnos. Kādu laiku viņš ar saviem laupītājiem, Gaspāra Bē bandas atliekām, slēpās Nicas grāfistē, pēc tam devās uz Pjemontu un tad pēkšņi atkal parādījās Francijā, Barselonetas pusē. Sākumā viņš bija manīts Zozjē, vēlāk Tiljā. Viņš slēpās Zūdeleglas alās un no turienes pa Ibaijas un Ibaijetas gravām nokāpa ciematos un apdzīvotās vietās. Viņš pat uzdrošinājās aiziet līdz Ambrēnai, kādu nakti ielauzās katedrālē un izlaupīja ģērbkambari, šīs laupīšanas izpostīja zemi. Viņam pa pēdām sūtīja žandarmus, bet veltīgi. Viņš vienmēr izspruka, dažreiz arī atklāti pretojoties. Tas bija pārdrošs puisis. Visu šo briesmu laikā ieradās bīskaps, kas tobrīd izdarīja apgaitu pa draudzēm. Šatelārā bīskapu uzmeklēja pilsētas mērs un mēģināja pierunāt, lai tas grieztos atpakaļ. Kravātā rokās bija kalni līdz Aršai un pat vēl tālāk. Briesmas draudēja pat apsardzības pavadībā. Tas nozīmēja velti riskēt ar triju vai četru nelaimīgu žandarmu dzīvībām.

—   TādēJ es taisos doties ceļā bez apsardzības, — sacīja bīskaps.

—  Vai jūs esat padomājis par to, ko gribat darīt? —« mērs iesaucās.

—   Esmu visu apdomājis un tieši tālab noteikti atsakos no žandarmu apsardzības. Pēc stundas došos ceļā.

—  Jūs dosities ceļā?

—   Es došos ceļā.

—   Viens pats?

—   Viens.

—  Monsenjor! Jūs to nedarīsit!

—   Tur kalnos, — atsāka bīskaps, — ir kāda pavisam maza, pazemīga draudzīte, ko es jau trīs gadus neesmu redzējis. Tie man ir labi draugi. Lēnprātīgi un godīgi gani. No katrām trīsdesmit kazām, ko viņi gana, pašiem pieder tikai viena. Viņi vij no vilnas dzijām skaistas len

tas daždažādās krāsās un ar savārn mazajām sešu caurumu stabulēm spēlē kalnu melodijas. Laiku pa laikam viņiem vajag kaut ko pastāstīt par labo dievu. Ko viņi teiktu par bīskapu, kam ir bail? Ko viņi sacītu, ja es nedotos turp?

—• Bet laupītāji, monsenjor! Ja jūs sastapsit laupītājusl

—   Patiešām, to nedrīkst aizmirst! — sacīja bīskaps. — Jums taisnība, es varu viņus sastapt. Droši vien arī viņi izjūt vajadzību, lai kāds viņiem pastāsta par mīļo dievu.

—  Monsenjor! Tā taču ir Iaupītaju banda! Tas ir vilku bars!

—  Mēra kungs, bet varbūt Jēzus liek man kļūt par ganu tieši šim baram? Tā kunga ceļi ir neizdibināmi.

—   Monsenjor, viņi jūs aplaupīs.

—   Man nav nekā.

Viņi jūs nogalinās.

—   Lāga sirmgalvi, garīdznieku, kas iet, lūgsnas skaitīdams? Kāpēc gan?

—  Mans dievs! Ja nu jums gadās viņus sastapt!

—   Es palūgšu viņus ziedot žēlastības dāvanu maniem nabagiem.

—  Monsenjor, neejiet turp, dieva dēļ neejiet! Jūs taču riskējat ar savu dzīvību.

—  Mēra kungs, — bīskaps sacīja, — vai tad tas ir tik svarīgi? Es esmu šai pasaulē nevis tāpēc, lai sargātu savu dzīvību, bet gan lai sargātu dvēseles.

Vajadzēja vien ļaut viņam rīkoties pēc sava prāta. Viņš devās ceļā kopā ar kādu puisēnu, kurš piedāvājās par ceļa rādītāju. Bīskapa stūrgalvība izraisīja visā apkaimē pārrunas un bažas.

Viņš nebija vēlējies ņemt līdzi ne savu māsu, ne Magluāras kundzi. Bīskaps šķērsoja kalnus, jādams uz mūļa, neviena nesastapa un sveiks un vesels nonāca pie saviem «labajiem draugiem» ganiem. Tur viņš pavadīja pāris nedēļu, teikdams sprediķus, vadīdams un mācīdams ļaudis. Kad tuvojās aizbraukšanas laiks, viņš nolēma noturēt svinīgu dievkalpojumu ar «Te DeumViņš par to runāja ar draudzes mācītāju. Bet kā to izdarīt? Nebija bīskapa amata ietērpa. Viņa rīcībā varēja nodot vienīgi nabadzīgo ciema baznīciņas ģērbkambari, kurā glabājās veci, nodiluši damasta tērpi ar nobružātu trešu izšuvumu,

—   Nekas, mācītāja kungs, — bīskaps sacīja, — tomēr pēc dievkalpojuma paziņosim par mūsu «Te Deum». Gan jau viss nokārtosies.

Pārmeklēja arī apkārtējās baznīcas. Taču ar visiem šo nabadzīgo draudžu greznumiem kopā nevarētu pienācīgi apģērbt pat vienu katedrāles koristu.

So sarežģījumu laikā divi nepazīstami jātnieki nogādāja draudzes mācītāja mājā lielu kasti, kas nododama bīskapam, un tūdaļ atkal aizjāja. Kasti atvēra; tajā bija zeltā austa mantija, dimantiem rotāta mitra, arhibīskapa krusts, krāšņs zizlis — visi bīskapa ietērpa piederumi, kas pirms mēneša bija izzagti no Ambrēnas katedrāles sakristejas. Kastē vēl atrada papīra strēmelīti ar šādiem vārdiem: «Monsenjoram Bjenvenijam no Kravata.»

—   Es jau teicu, ka viss nokārtosies! — sacīja bīskaps. Un smaidīdams piemetināja: — Kas apmierinās ar vienkāršu priestera tērpu, tam dievs sūta arhibīskapa mantiju.

—  Monsenjor, — draudzes mācītājs pakratīja galvu un smaidīdams čukstēja, — dievs vai velns?

Bīskaps cieši paskatījās mācītājā un pārliecināts atkārtoja:

—   Dievs!

Kad viņš atgriezās Šatelārā, kā arī ceļā uz turieni, ļaudis ziņkārīgi steidzās viņu aplūkot. Satelāras mācītāja mājā bīskapu gaidīja Batistīnes jaunkundze un Magluāras kundze, un viņš sacīja savai māsai:

—   Nu, vai man nebija taisnība? Nabaga priesteris devās pie nabaga kalniešiem tukšām rokām, bet atgriezās — pilnām. Aizejot es paņēmu līdz vienīgi paļāvību uz dievu, bet atvedu veselas katedrāles dārgumus.

Vakarā pirms gulētiešanas viņš vēl piebilda: •

—   Nekad nebīsimies ne zagļu, ne slepkavu! Tās ir briesmas no ārienes, nelielas briesmas. Baidīsimies paši no sevis! Aizspriedumi — tie ir īstie zagļi, netikumi — tie ir slepkavas. Lielākās briesmas slēpjas mūsos pašos. Kāda gan nozīme tam, kas apdraud mūsu galvu vai mūsu maku? Domāsim tikai par to, kas apdraud mūsu dvēseli!

Pēc tam, pievērsies māsai, viņš teica:

—  Mana māsa, priesterim nekad neklājas sargāties no sava tuvākā. To, ko viņa tuvākais dara, ir pieļāvis dievs. Lūgsim nevis paši par sevi, bet par savu tuvāko, lai tas nekristu grēkā mūsu dēļ!

Vispār bīskapa dzīvē nebija daudz notikumu. Mēs stāstām tikai par tiem, kas mums zināmi. Viņa mūžs pagāja, darot pastāvīgi vienu un to pašu vienā un tai pašā laikā. Viens viņa dzīves gada mēnesis līdzinājās vienai viņa dienas stundai.

Runājot par Ambrēnas katedrāles «dārgumiem», būtu grūti atbildēt uz jautājumu, kas ar tiem tālāk notika. Tās bija ļoti skaistas, ļoti vilinošas mantas, īsti noderīgas, lai tās piesavinātos par labu nelaimīgajiem. Un jāteic, tās jau bija piesavinātas. Puse bija paveikta, atlika tikai mainīt piesavināšanās virzienu, izlietojot nozagtās lietas nabago ļaužu labā. Tālāk mums par to vairs nav ko sacīt. Bīskapa papīros tomēr atrasta kāda visai neskaidra piezīme, kas varbūt attiecas uz šo gadījumu un kas skan: «Jāapsver, kam tas atdodams: katedrālei vai slimnīcai.»

8. Filozofēšana pēc iedzeršanas

Senators, kuru jau agrāk pieminējām, bija apņēmīgs cilvēks, izlauzis sev ceļu pa taisnu līniju, nerēķinoties ar visiem tiem šķēršļiem, ko mēdz saukt par sirdsapziņu, zvērestu, taisnību, pienākumu; viņš bija soļojis tieši uz nosprausto mērķi, ne reizi neklupdams ceļā uz panākumiem un pašlabumu. Tas bija kādreizējais prokurors, ko paša veiksme padarījusi mīkstsirdīgu, viņš nebūt nebija ļauns cilvēks; viņš cik spēdams centās izdarīt sīkus pakalpojumus saviem dēliem, znotiem, radiem un pat draugiem. Bija gudri izmantojis dzīves labās puses, izdevīgus gadījumus un negaidītas izdevības, viss pārējais viņam likās nieki. Viņš bija asprātīgs un tieši tik daudz skolojies, lai uzskatītu sevi par Epikūra mācekli, būdams varbūt ne vairāk kā Pigo-Lebrēna* gara produkts. Viņš ar patiku un iecietību smējās par visu bezgalīgo un mūžīgo, kā arī par «lāga bīskapa vientiesīgajiem murgiem». Dažkārt viņš ar vēlīgu pašpārliecību zobojās par to paša Miriela klātbūtnē, kurš mierīgi noklausījās.

Reiz kādās pa pusei oficiālās svinībās grāfam*** (šim senatoram) un Mirielam vajadzēja pusdienot pie prefekta.

Deserta laika senators, būdams mazliet jautrā prātā, taču tomēr pietiekami cienīgs, iesaucās:

—   Kas ir, bīskapa kungs, patērzēsim! Senatoram un bīskapam taču grūti vienam otru uzlūkot, nepiemiedzot aci. Mēs esam divi auguri. Es gribu jums atzīties — man ir sava filozofija.

—   Un jums taisnība, — bīskaps atbildēja. — Cilvēks rada sev tādu filozofiju, kādas cisas klāj. Jūs, senatora kungs, atdusaties purpura gultā.

Senators iedrošināts turpināja:

—   Būsim bērnišķīgi vaļsirdīgi!

—   Pat velnišķīgi vaļsirdīgi, — atteica bīskaps.

—   Es jums saku, — senators turpināja, — marķīzs d'Aržāns*, Pirons*, Hobss* un Nežons* nav nekādi niekkalbji. Manā bibliotēkā visi mani filozofi ir sējumos ar zeltītu griezumu.

—   Gluži kā jūs pats, grāfa kungs, — bīskaps piebilda.

Senators turpināja:

— Es ienīstu Didro, šo fantastu, deklamatoru un revo-lucionāru, kas būtībā tic dievam un ir vēl lielāks liekulis nekā Voltērs. Voltērs izsmēja Nīdhemu*, bet nepareizi, jo Nīdhema zuši pierāda dieva nevajadzīgumu. Piliens etiķa vienā karotē mīklas aizstāj fiat lux . Iedomājieties šo pilienu prāvāku un karoti lielāku — tā jau būs pasaule. Cilvēks ir zutis. Kam tad vēl vajadzīgs' mūžīgais tēvf? Bīskapa kungs, Jehovas hipotēze mani nogurdina. Tā noder tikai, lai radītu izdēdējušus ļautiņus, kas nododas tukšai sapņošanai. Nost ar šo lielo Visumu, kas mani traucē! Lai dzīvo Nulle, kas liek mani mierā! Zem četrām acīm runājot, lai atvieglotu sirdi un izsūdzētu grēkus, kā pienākas dvēseļu gana priekšā, es jums atzīšos, ka esmu cilvēks ar veselu saprātu. Es nejūsmoju par jūsu Jēzu, kas katra vārda galā sludina atteikšanos un ziedošanos. Tas ir skopuļa padoms ubagiem. Atteikšanās? Kāpēc? Ziedošanās? Kā labā? Es neesmu redzējis, ka vilks ziedotos otra vilka laimes dēļ. Paliksim taču dabas robežās! Mēs atrodamies virsotnē; tad lai arī mūsu filozofija ir augstākā filozofija! Ko vērts atrasties augstumos, ja neredzi tālāk par citu degungalu? Dzīvosim jautri! Dzīve irkam būtu man kaut kas sakāms, tas ir vienkārši smieklīgi! Vecu sievu izdomājums! Bubulis — bērniem, Jehova — pieaugušajiem. Nē, mūsu rītdiena ir nakts. Aiz kapa visus vienlīdz gaida iznīcība. Vai esat bijis Sardanapals* vai Vinsents de Pols*, tik un tā nonāksit nebūtībā. Tāda ir patiesība. Tāpēc dzīvojiet, dzīvojiet par spīti visam! Izmantojiet savu «es», kamēr tas jums pieder! Patiesi, es jums saku, bīskapa kungs, man ir sava filozofija un savi filozofi. Es neļaušos savaldzināties visādiem mānekļiem. Protams, ari tiem, kas ir apakšā, visiem šiem baskājiem, sīkamatniekiem, nabagiem, kaut ko vajag. Un viņus baro ar leģendām, izdomājumiem, dvēseli, nemirstību, paradīzi un zvaigznēm. Viņi gremo visu to. Viņi liek to uz sava sausā maizes rieciena. Kam nekā nav, tam ir mīļais dieviņš. Arī tā ir labi. Es tam nebūt nepretojos, tomēr pats sev es paturu Nežonu. Labais dievs ir gana labs tautai.

J Lai top gaisma! (Lat.)

viss! Ka cilvēku gaidot vēl otra dzīve kaut kur citur — augšā vai lejā, — vienalga, kur, es tam neticu ne par naga melnumu. Hā! Mani aicina atteikties un ziedoties, man esot jāapdomā katra mana rīcība, jālauza galva par labo un ļauno, par to, kas ir taisnīgi, kas netaisni, par fas un tiefasK Kādēļ? Tādēļ ka man būšot jāatbild par maniem darbiem. Kad? Pēc nāves. Kāda alošanās! Lai pamēģina pēc nāves mani noķert! Lieciet, lai ēnas roka satver pīšļu sauju! Teiksim patiesību! Mēs, kas esam izglītoti, kas esam pacēluši Izidas plīvuru, atzīsim: nav ne labā, ne ļaunā, ir vienīgi veģetācija! Meklēsim reālo! Izpētīsim to līdz pamatam! Iedziļināsimies tā būtībā, velns parāvis! Vajag noģist patiesību, to uzrakt un satvert. Tad tā sagādā jums izsmalcinātākās baudas. Tad jūs kļūstat stiprs, jūs smejaties. Es, bīskapa kungs, stāvu uz stingra pamata. Cilvēka nemirstība nav nekas pierādits. Ai, burvīgais solījums! Tikai ticiet tam! Lielisks vekselis, kas izsniegts Ādamam! Cilvēks ir dvēsele, viņš kļūs eņģelis, viņam pie lāpstiņām būs zili spārniņi. Palīdziet man atcerēties, vai tas bija Tertuliāns*, kas sacīja, ka svētlaimīgie ceļošot no viena spīdekļa uz otru? Lai arī tā būtu! Tie būs zvaigžņu sienāži. Un pēc tam tie redzēšot dievu. īstākās pasakas ir visas šīs debesu valstības! Un dievs ir spocīgs izdomājums. Es, protams, to nesludināšu «Moniteur» lappusēs, pasarg dievs! Varu to pačukstēt draugu " vidū, inter pocula . Ziedot zemi paradīzei ir tas pats, kas palaist vaļā medījumu ēnas dēļ. Būt par bezgalības nerru? Neesmu tāds muļķis! Es esmu nekas. Mani sauc — grāfa kungs senators Nekas. Vai es biju pirms savas dzimšanas? Nē. Vai būšu pēc nāves? Nē. Kas es esmu? Mazliet putekļu, kas savienoti organismā. Kas man šeit, virs zemes, darāms? Es varu izvēlēties: ciest vai baudīt. Kurp mani novedīs ciešanas? Nebūtībā. Bet es būšu cietis. Kurp mani novedīs bauda? Nebūtībā. Bet es būšu baudījis. Esmu izvēlējies. Ir jābūt vai nu tam, kas ēd, vai tam, kas top apēsts. Es ēdu. Labāk būt zobam nekā zālei. Tāda ir mana gudrība. Pēc tam lai notiek, kam jānotiek: kapracis ir klāt, mūs gaida Panteons — viss iegāžas lielajā bedrē. Beigas. Finis. Pilnīga likvidācija. Tā ir pazušanas vieta. Nāve ir mirusi, ticiet man! Ka tur atrastos kāds,

Bīskaps sasita plaukstas.

— Tā tik bija runa! — viņš iesaucās. — Lielisks ir šis materiālisms, patiesi brīnišķīgs! Ne kuram katram tas ir pieejams. Cilvēku, kas to apguvis, vairs neviens nepievils; tāds neļaus tik muļķīgi izdzīt sevi trimdā kā Katons*, nedz arī nomētāt akmeņiem kā Etjēns*, nedz sadedzināt sevi dzīvu kā Žanna d'Arka. Tiem, kam izdevies nodrošināties ar šo brīnišķo materiālismu, prieks justies neatbildīgiem un domāt, ka viņi var netraucēti aprīt visu: amatus, sinekūras, augstus titulus, varu, kas iegūta ar labu vai ļaunu; viņi drīkst lauzt vārdu, ja tas ir ienesīgi, nodot otru, ja tas ir izdevīgi, nomākt sirdsapziņu, ja tas sagādā baudu, un, visu to sagremojuši, viņi nonāks kapā. Cik patīkami! Es nesaku to par jums, senatora kungs. Un tomēr es nevaru jūs neapsv.eikt. Jums, augstmaņiem, kā jūs teicāt, ir pašiem sava filozofija, izmeklēta, izsmalcināta, pieejama vienīgi bagātniekiem, filozofija, kas noder visur, kas ir lielisks aizdars dzīves baudām. Šī filozofija ir ņemta no dziļumiem, tā ir īpašu pētnieku izrakta. Bet jūs esat labi kungi, jums nav iebildumu, ka ticība uz mīļo dievu paliek tautas filozofija, apmēram tāpat kā zoss ar kastaņiem aizstāj nabaga vīram tītara cepeti ar trifeļiem.

9. Māsa stāsta par brāli

Lai sniegtu priekšstatu par Diņas bīskapa mājas dzīvi un par to, kā abas dievbijīgās sievietes katru savu rīcību, savas domas un pat savu tīri sievišķīgo baiļu instinktu pakļāva bīskapa paradumiem un gribai (turklāt viņam nemaz nevajadzēja pūlēties izpaust to vārdos), vislabāk būs, ja pārrakstīsim še kādu Batistīnes jaunkundzes vēstuli vikontesei de Buaševronai, savai bērnības draudzenei. Šī vēstule ir mūsu rokās.

Diņā 18 … g. 16. decembrī.

«Mana labā, nepaiet neviena diena, kad mēs par Jums nerunātu. Mēs jau tā esam paraduši, taču patlaban tam ir vēl viens iemesls. Iedomājieties, mazgājot un tīrot griestus un sienas, Magluāras kundzei gadījās kaut ko atklāt; tagad abas mūsu istabas, kas agrāk bija izlīmētas ar vecām tapetēm un izbalsinātas ar kaļķi, vairs nedarītu kaunu pat tādai pilij kā jūsējai. Magluāras kundze noplēsa visas tapetes un zem tām kaut ko atrada. Manā salonā, kurā nav mēbeļu un kuru mēs izmantojam veļas žāvēšanai, šai piecpadsmit pēdu augstajā un astoņpadsmit reiz astoņpadsmit pēdu lielajā telpā griestus klāj senlaicīgs gleznojums ar zeltījumu un sijas ir gluži tādas pašas kā Jūsu mājā. Tas viss bija apvilkts ar audeklu, kamēr te atradās slimnīca. Un tad vēl paneļi no mūsu vecmāmiņu laikiem! Bet Jums vajadzētu redzēt manu istabu! Zem vismaz desmit tapešu kārtām Magluāras kundze atklāja gluži ciešamus gleznojumus. Tur ir Tēlemahs*, kad Minerva viņu ieceļ bruņinieku kārtā, un atkal viņš dārzos — aizmirsu to nosaukumu. Nu, tajos, kur romiešu dāmas devās uz vienu nakti. Ko vēl man Jums pastāstīt? Man ir romieši, romietes (šeit viens vārds nav salasāms) un tā tālāk. Magluāras kundze to visu nomazgāja, vasarā viņa izlabos dažus sīkus bojājumus, no jauna visu pārklās ar laku, un mana istaba būs īsts muzejs. Bēniņos viņa atrada arī divus veclaicīgus koka galdiņus. Par to pārzjeltīšaniļ prasa pārīti sešfranku ekiju, taču labāk šo naudu atdot nabagiem; turklāt galdiņi nav sevišķi glīti, un man labāk patiktu apaļš sarkankoka galds.

Es arvien vēl esmu ļoti laimīga. Mans brālis ir tik labs. Visu, kas viņam pieder, viņš atdod trūkumcietējiem un slimniekiem. Mūsu līdzekļi ir gauži ierobežoti. Ziemas šai apvidū mēdz būt bargas, un ir taču kaut kas jādara to labā, kuri cieš trūkumu. Mums pašiem gandrīz pietiek siltuma un gaismas. Tas taču ir jauki, vai ne?

Manam brālim ir savi paradumi. Viņš saka, bīskapam tādam jābūt. Iedomājieties, mūsu mājas durvis nekad nav aizslēgtas! Var ienākt, kas grib, un tūdaļ nokļūt brāļa istabā. Viņš ne no ka nebaidās, pat nakti ne. Tāda esot viņa drošsirdība, viņš saka.

Viņš nevēlas, ka es vai Magluāras kundze par viņu baiļotos. Viņš dodas visādās briesmās un grib, lai mēs izliktos, ka to pat nemānām. Viņu jāmāk saprast.

Viņš iziet no mājas lietū, soļo pa slapjdraņķi, dodas ceļā bargā ziemā. Viņu nebiedē ne nakts, ne bīstami ceļi un sastapšanās.

Pagājušajā gadā viņš viens pats devās uz kādu laupītāju ieņemtu apvidu. Mūs viņš negribēja ņemt līdzi. Divas nedēļas viņš bija projām. Kad atgriezās, viņam nekas nebija noticis, visi viņu jau uzskatīja par mirušu, bet viņš jutās gluži labi un sacīja: «Paraugieties, kā esmu aplaupīts!» Un atvēra ceļasomu, pilnu ar Atnbrēnas katedrāles dārglietām, ko laupītāji bija viņam dāvājuši.

Toreiz atpakaļceļā, tā kā es līdz ar citiem viņa draugiem biju devusies divas jūdzes viņam pretim, es nevarēju atturēties, viņu mazliet neizbārusi, taču centos runāt tikai tad, kad ratu riteņi rībēja sevišķi skaļi, lai neviens cits manus vārdus nedzirdētu.

Sākumā es sev teicu: «Nav tādu briesmu, kas spētu viņu atturēt, ir gan šausmīgs cilvēks!» Tagad beidzot esmu pie tā pieradusi. Es ar mājienu apsaucu Magluāras kundzi, lai tā viņam nerunā pretim. Viņš var doties briesmās, cik pats vēlas. Es aizvadu Magluāras kundzi, ieeju savā istabā un lūdzu par brāli dievu, kamēr aizmiegu. Es jūtos mierīga, jo labi zinu: ja ar viņu notiktu nelaime, tas būtu mans gais. Es aizietu pie mīļā dieva kopā ar savu brāli un savu bīskapu. Magluāras kundzei bija grūtāk nekā man pierast pie viņa «neprātībām», kā tā mēdza sacīt. Bet tagad viss iegājis savās sliedēs. Mēs abas lūdzam dievu, abas kopā baiļojamies un aizmiegam. Pats velns varētu ienākt mūsu mājā, neviens tam nestātos ceļā. Galu galā no kā mums bīties šai mājā? Ar mums kopā vienmēr ijtas, kurš stiprāks par visu. Velns var te iegriezties, garām ejot, bet dievs mīt te pastāvīgi.

Ar to man pietiek. Manam brālim tagad vairs nekas nav man jāsaka, es viņu saprotu bez vārdiem, un mēs nododam sevi visuvarenā gādībā.

Tā, lūk, jāizturas pret cilvēku, kas ir liels savā garā!

Es jautāju brālim par de Fo ģimeni, par kuru Jūs vēlējāties saņemt vēstis. Jūs taču zināt, cik labi viņš visu pārzina un cik daudz atceras, jo viņš arvien vēl ir krietns rojālists. Tā patiesi ir kāda sena normandfešu ģimene no Kanas apgabala. Jau pirms piecsimt gadiem pie muižnieku kārtas piederējuši Rauls de Fo, Žans de Fo un Tomā de Fo, turklāt viens no viņiem bijis Rošforas dzimtkungs. Pēdējais — Gijs Etjēns Aleksandrs — bijis pulka komandieris un ieņēmis vēl kādu amatu Bretaņas kavalērijas pulkā. Viņa meita Marija Luīza apprecējusi Adriēnu Sarlu de Gramonu, kura tēvs Luijs de Gramons bijis hercogs, Francijas pērs, franču gvardes pulkvedis un armijas ģenerālleitnants. Uzvārds «Fo» sastopams ar dažādām galotnēm: Faux, Fauq un Faoucq.

Mana labā, palūdziet savu cienījamo radinieku kardināla kungu, lai viņš savās lūgšanās piemin arī mūs. Un Jūsu mīļā Silvanija darīja labi, netērēdama, vēstules rakstīšanai tos īsos mirkļus, ko viņa pavada Jūsu tuvumā. Viņa jūtas vesela, viņai ir darbs pēc Jūsu vēlēšanās, viņa aizvien vēl mani mīl. Tas ir viss, ko es varu vēlēties. Viņas sveicienu caur Jums saņēmu. Esmu par to laimīga. Mana veselība nav pārāk slikta, tomēr ik dienas vairāk novājēju. Palieciet sveika, man pietrūkst papīra, un tāpēc esmu spiesta no Jums šķirties. Tūkstoš labu vēlējumu.

Batistīne

— P. S. Jūsu svaine ar savu jauno ģimeni arvien vēl uzturas šeit. Tās dēlēns, Jūsu mazais radinieks, ir vienkārši burvīgs. Vai Jūs zināt, ka viņam drīz būs pieci gadi? Vakar viņš, garām ejot, redzēja zirgu ar potīšu pārsējiem un jautāja: «Kas vainas viņa kājiņām?» Tas ir tik mīļš bērns! Viņa mazais brālis, paņēmis vecu slotu, velk to kā ratus pa dzīvokli un sauc: «Nū!»»

Kā no šīs vēstules redzams, abas sievietes prata piemēroties bīskapa dzīves veidam ar to sievietēm piemītošo nojautu, kas ļauj saprast vīrieti labāk, nekā viņš pats sevi saprot. Allaž palikdams tikpat lēnprātīgs un sirsnīgs pēc izskata, Diņas bīskaps dažkārt veica lielus, pārdrošus un dižus darbus, it kā pats to nemaz neatskārstot. Abas sievietes bažījās par viņu, taču ļāva viņam rīkoties. Dažreiz Magluāras kundze pirms kāda pasākuma mēģināja viņu brīdināt, bet nekad neko neaizrādīja pasākuma laikā vai pēc tam. Ja viņš ko bija uzsācis, neviens pat ne ar mājienu viņu netraucēja. Bija brīži — viņam pat nevajadzēja par to runāt, un iespējams, ka viņš savā vienkāršībā to pat neapzinājās, — kad abas sievietes neskaidri noprata, ka viņš rīkojas kā bīskaps, un tās šai mājā pārvērtās par divi ēnām. Tās kalpoja viņam nemanāmi, un, ja paklausīt nozīmēja pazust, tās pazuda. Ar apbrīnojami smalku instinktu tās nojauta, ka dažkārt gādība var būt par apgrūtinājumu. Pat domādamas, ka viņš ir briesmās, tās tik labi izprata viņa dabu, ka vairs nerūpējās par viņu. Tās uzticēja viņu dievam.

Un tomēr Batistīnes jaunkundze sacīja, kā jūs tikko lasījāt, ka brāļa nāve būtu arī viņas nāve. Magluāras kundze to vārdiem nesacīja, bet zināt zināja.

10. Bīskaps skata nepazītu gaismu

Mazliet pēc tam, kad rakstīta iepriekšējās lappusēs citētā vēstule, bīskaps izdarīja kaut ko tādu, kas, pēc visas pilsētas domām, bija vēl bīstamāk nekā ceļojums pa laupītāju kalniem.

Netālu no Diņas laukos pilnīgā vientulībā dzīvoja kāds vīrs. Šis cilvēks — teiksim tūdaļ arī briesmīgo vārdu — bija kādreizējais Konventa loceklis. Viņu sauca — Z.

Mazajā Diņas sabiedrībā par bijušo Konventa locekli Z. runāja gandrīz vai ar šausmām: iedomājieties tikai — Konventa loceklis! Tādus varēja sastapt laikos, kad ļaudis uzrunāja cits citu ar «tu» un sacīja «pilsoni»! Šis cilvēks bija gandrīz vai briesmonis. Viņš gan nebija balsojis par karaļa nāvi, taču daudz no tā netrūka. Viņš bija tikpat kā karaļa slepkava! Viņš bija rīkojies drausmīgi! Kāpēc, likumīgajam valdniekam atgriežoties, viņu nesauca sevišķās tiesas priekšā? Viņam varbūt nenocirstu galvu (žēlsirdība, protams, ir vajadzīga), bet viņu izraidītu mūža trimdā. Kaut vai par mācību citiem! Utt., utt. Turklāt viņš bija bezdievis kā visi viņam līdzīgie. — Zosu tenkas par ērgli.

Vai Z. patiešām bija ērglis? Jā gan, ja spriež pēc tā, ka viņš dzīvoja nepieejamā vientulībā. Tā kā viņš nebija balsojis par karaļa nāvi, uz viņu neattiecās trimdas dekrēti un viņš varēja palikt Francijā.

Viņš dzīvoja trīsceturtdaļstundas gājiena attālumā no pilsētas kādā mežonīgā ielejā tālu no jebkuras apdzīvotas vietas, tālu no ceļa. Tur viņam bija, kā ļaudis runāja, tāds kā zemes gabaliņš, kur atradās viņa ala, viņa midzenis. Neviena kaimiņa, pat neviena garāmgājēja. Kopš viņš mita šai ielejā, taciņa uz turieni bija aizaugusi ar zāli. Par šo vietu runāja kā par bendes mitekli.

Tomēr bīskaps viņu atcerējās, laiku pa laikam paraudzījās uz apvārsni, kur koku puduris iezīmēja vecā Konventa locekļa ieleju, un sacīja:

—   Tur mīt kāda vientuļa dvēsele.

Un sirds dziļumos nodomāja: «Mans pienākums ir to apmeklēt.»

Taču jāatzīst, ka šī sākumā tik dabiskā doma, brīdi to apsverot, jau likās bīskapam dīvaina un neiespējama, gandrīz vai atbaidoša. Jo būtībā viņam bija tāds pats iespaids par šo cilvēku kā visiem pārējiem, un Konventa loceklis neizskaidrojamā kārtā iedvesa jūtas, kas robežojas ar naidu un ko tik labi izsaka vārds «nepatika».

Un tomēr — vai gans drīkst pamest avi tikai tāpēc, ka tā ir kraupaina? Nē. Bet kādu avi!

Labsirdīgais bīskaps svārstījās. Viņš vairākkārt devās uz to pusi un atkal griezās atpakaļ.

Te kādu dienu pilsētā izplatījās baumas, ka jauniņais ganu zēns, kas apkalpoja Konventa locekli Z. viņa alā, atnācis pēc ārsta: vecais bezdievis guļot uz miršanu, viņu ķērusi trieka, un līdz rītam viņš vairs neizdzīvošot.

—   Paldies dievam! — daži piebilda.

Bīskaps paņēma spieķi, uzvilka mēteli, — jo viņa sutana, kā jau minējām, bija pārāk nonēsāta, turklāt vakaros parasti pūta dzestrs vējš, — un devās ceļā.

Saule rietēdama gandrīz jau skāra apvāršņa malu, kad bīskaps sasniedza ļaužu nolādēto vietu. Sirdij straujāk pukstot, viņš saprata, ka atrodas pavisam tuvu midzenim. Viņš pārkāpa pār kādu grāvi, spraucās cauri dzīvžogam,

pacēla kārti, iegāja nolaistā dārzā, diezgan drosmīgi paspēra dažus soļus uz priekšu un pēkšņi atmatas dziļumā aiz augsta krūmu pudura ieraudzīja daudzinato zvēra alu.

Tā bija pavisam zema, nabadzīga, maza un tīra būdiņa, priekšpusē apaugusi ar vīnstīgām.

Durvju priekšā vecā braucamā krēslā, vienkāršā zemnieku krēslā, sēdēja kāds vīrs gluži baltiem matiem un smaidīja saulei.

Līdzās sirmgalvim stāvēja zens, mazais ganiņš, un patlaban sniedza viņam bļodiņu ar pienu.

Kamēr bīskaps nolūkojās šai ainā, atskanēja sirmgalvja balss.

—       Paldies, — viņš sacīja, — vairak man nekas nav vajadzīgs, — Un viņa smaids atstāja sauli, lai pievērstos puisēnam.

Bīskaps gāja tuvāk. Izdzirdis soļu troksni, vecais sēdošais vīrs pagrieza galvu, un viņa seja pauda tik lielu izbrīnu, cik vien spēj izjust cilvēks, kas nodzīvojis garu mūžu.

—       Kopš es atrodos šeit, — viņš sacīja, — šī ir pirmā reize, kad pie manis kāds ierodas. Kas jūs esat, mans kungs?

Bīskaps atbildēja:

—   Esmu Bjenvenijs Miriels.

— Bjenvenijs Miriels! Šo vārdu esmu dzirdējis. Vai tas esat jūs, ko tauta sauc par monsenjoru Bjenveniju?

—   Tas esmu es.

Sirmgalvis ar smaidu sejā turpināja:

—   Tādā gadījumā jūs esat mans bīskaps?

—   Savā ziņā jā.

—   Nāciet tuvāk, mans kungs!

Konventa loceklis sniedza bīskapam roku, bet bīskaps to nesatvēra. Viņš tikai sacīja:

—       Priecājos, ka esmu maldināts. Jūs nemaz neizskatāties pēc slimnieka.

—       Jā, kungs, — atbildēja sirmgalvis, — drīz es būšu pavisam vesels. — Mirkli klusējis, viņš piebilda: -— Pēc trim stundām es miršu.

Un tad turpināja:

—        Esmu arī pa druskai ārsts, es zinu, kā pienāk pēdējā stunda. Vakar man bija aukstas tikai kāju pēdas, šodien aukstums sasniedzis ceļgalus, patlaban es jūtu to līdz jostasvietai; kad tas aizsniegs sirdi, es beigšu dzīvot.

Saule ir skaista, vai ne? Es liku izstumt krēslu ārā, lai pēdējo reizi paskatītos uz šo pasauli. Jūs varat runāt ar mani, tas mani nenogurdina. Jūs darāt labi, nākdams aplūkot cilvēku, kas drīz mirs. Jauki, ka šim mirklim ir liecinieki. Katram cilvēkam mēdz būt sava mānija — es būtu vēlējies nodzīvot līdz rītausmai. Taču zinu, ka man tik tikko pietiks spēka trim stundām. Būs vēl nakts. Galu galā — vai nav vienalga? Beigt dzīvi taču ir tik vienkārši.. Tāpēc nebūt nav vajadzīgs rīts. Lai notiek! Es miršu, zvaigznēm mirdzot.

Sirmgalvis pievērsās ganiņam.

—   Bet tu ej gulēt! Pagājušo nakti tu biji nomodā, esi noguris.

Zēns iegāja būdiņā.

Sirmgalvis ar skatienu pavadīja to un, it kā runādams jpats ar sevi, piebilda:

—   Kamēr viņš gulēs, es nomiršu. Abi miegi ir labi kaimiņi.

Bīskaps nebija tik aizkustināts, kā varētu domāt. Viņam likās, ka šādā aiziešanā nav jūtams dievs. Izsacīsim visu, jo lielu siržu mazās pretrunas ir tāpat atzīmējamas kā viss pārējais: bīskaps, kas tik labprāt mēdza zoboties par savu titulu «jūsu augstība», jutās mazliet aizskarts, kad viņu nedēvēja par monsenjoru, un viņam gandrīz gribējās atbildēt ar uzrunu «pilsoni». Viņā pamodās tieksme uz parupju familiaritāti, kas ir parasta ārstiem un garīdzniekiem, taču viņam nepiemita. Galu galā šis cilvēks, šis Konventa loceklis, šis tautas pārstāvis, kādreiz bijis viens no zemes varenajiem; un varbūt pirmo reizi mūžā bīskaps juta sevī pamostamies bardzību.

Turpretim Konventa loceklis raudzījās viņā vienkārši un sirsnīgi, varbūt pat ar pazemību, kas ir gluži dabiska, kad cilvēks ir tuvu sairšanai pīšļos.

Bīskaps savukārt, — kaut gan parasti izsargājās no ziņkāres, kas, viņaprāt, robežojās ar apvainojumu, — pētīja Konventa locekli ar uzmanību, kas attiecībā uz kādu citu droši vien izraisītu viņā sirdsapziņas pārmetumus, jo tās avots nebija simpātijas. Viņam gandrīz šķita, ka Konventa loceklis atrodas ārpus likuma, pat ārpus līdzcietības likuma.

Z. — mierīgs, ar nesaliektu stāvu, ar skanīgu balsi — bija viens no tiem astoņdesmitgadīgajiem sirmgalvjiem, kas rada izbrīnu fiziologos. Revolūcijai bija daudz šādu vīru, kas atbilda savam laikmetam. Bija jūtams, ka šis sirmgalvis spēj izturēt jebkuru pārbaudījumu. Tik tuvu sava mūža galam viņš bija saglabājis vesela cilvēka kustības. Viņa skaidrajā acu skatienā, noteiktajā balsī un spēcīgajos plecu pagriezienos bija kaut kas tāds, kas spētu samulsināt pašu nāvi. Azraels, muhamedāņu nāves eņģelis, būtu griezies atpakaļ, domādams, ka sajaucis durvis. Likās, ka Z. mirst tāpēc, ka pats to vēlas. Viņa agonijā bija jūtama zināma brīvība. Vienīgi kājas bija nekustīgas. Aiz tām nāves tumsa turēja viņu. Pēdas bija nedzīvas un aukstas, bet galva dzīvoja ar pilnu dzīvības spēku un likās gluži skaidra. Šai nopietnajā brīdī Z. atgādināja valdnieku no austrumnieku pasakas, kura ķermeņa augšējā daļa bijusi miesa, bet apakšējā — marmors.

Turpat atradās kāds akmens. Bīskaps uz tā apsēdās un iesāka ex abruptoK

—   Es jūs apsveicu, — viņš sacīja tonī, kādā mēdz izteikt rājienu. — Jūs tomēr netikāt balsojis par karaļa nāvi.

Konventa loceklis likās nemanām rūgtumu, kas slēpās vārdā «tomēr». Smaids bija izgaisis no viņa sejas, kad viņš atbildēja:

—  Nepārsteidzieties ar apsveikumu, mans kungs, — es balsoju par tirāna galu!

Tas bija skarbs tonis pret bargu toni.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — bīskaps jautāja.

—   Es gribu sacīt, ka cilvēkam ir viens tirāns — gara tumsība. Ēs balsoju par tirāna galu. Šis tirāns radīja karaļa varu, kas ir dibināta uz meliem, bet zinātne ir vara, kas dibināta uz patiesību. Cilvēku vadīt drīkst vienīgi zinātne.

—   Un sirdsapziņa, — bīskaps piebilda.

—  Tas ir viens un tas pats. Sirdsapziņa ir mūsu iedzimto zināšanu kopums.

Monsenjors Bjenvenijs, mazliet izbrīnījies, klausījās šo viņam tik nedzirdēto valodu.

Konventa loceklis turpināja:

—   Kas attiecas uz Luiju XVI, es sacīju — nē. Es nedomāju, ka man ir tiesības nokaut cilvēku, bet es jūtu pienākumu iznīcināt ļaunumu. Es balsoju par tirāna galu. Tas nozīmē — par sievietes prostitūcijas iznīcināšanu, par vīrieša verdzības un bērna gara tumsības iznīcināšanu. Balsodams par republiku, es balsoju par to visu. Es balsoju par brālību, par sadraudzību un rītausmu! Es palīdzēju krist aizspriedumiem un maldiem. Maldu un aizspriedumu sabrukums rada gaismu. Mēs sagrāvām veco pasauli, un šis bēdu kauss, izlīdams pār cilvēku dzimumu, pārvērtās prieka kausā.

—   Tas ir sajaukts prieks, — bīskaps iebilda.

—  Jūs varētu teikt arī — saduļķots prieks, un šodien, pēc šās liktenīgās atgriešanās pagātnē, ko sauc par 1814. gadu, to var dēvēt arī par zudušu prieku. Ak vai! Darbs netika pabeigts, es atzīstu. Mēs sagrāvām vecās iekārtas faktiskos pamatus, taču nespējām to pilnīgi iznīdēt idejās. Nepietiek ar to, ka ļaunprātība ir iznīcināta: jāpārveido tikumi. Dzirnavu vairs nav, bet vējš vēl ir palicis.

—  Jūs esat ārdītājs. Ārdīšana var būt derīga, bet es neuzticos ārdīšanai, ja to izraisījušas dusmas.

—   Arī taisnībai ir savas dusmas, bīskapa kungs, un taisnības dusmas ir progresa elements. Vienalga, ko nu kurš par to saka, bet franču revolūcija ir varenākais cilvēces solis uz priekšu kopš Kristus dzimšanas. Varbūt nepilnīgs, tomēr cēls. Šī revolūcija atraisīja visus neapjaustos sabiedriskos spēkus. Tā atviegloja sirdis, tā nomierināja, remdināja, apgaismoja. Tā lika pār zemi velties civilizācijas viļņiem. Tā bija laba. Franču revolūcija ir cilvēces iesvaidīšana.

Bīskaps nespēja atturēties nenomurminājis:

—   Tā? Bet deviņdesmit trešais gads?

Konventa loceklis gandrīz vai drūmā svinīgumā izslējās krēslā un, cik vien mirējs skaļi spēj, iesaucās:

—   A! Tad tik tālu jūs nonācāt! Deviņdesmit trešais gads! Es gaidīju šo vārdu. Piecpadsmit gadu simteņus tūka mākonis. Piecpadsmitā gadsimta beigās tas pārplīsa. Vai jūs apsūdzat pērkona grāvienu?

Bīskaps, varbūt pats to neatzīdams, jutās savā ziņā aizskarts. Taču viņš apslāpēja šo sajūtu un atbildēja:

—  Tiesnesis runā taisnības vārdā, garīdznieks runā līdzcietības vārdā, kura nav nekas cits kā augstākā taisnība. Pērkona grāviens nedrīkst kļūdīties.

Un, cieši uzlūkodams Konventa locekli, viņš piebilda:

—   Bet Luijs XVII?

Konventa loceklis izstiepa roku un satvēra bīskapa elkoni.

—   Luijs XVII! Paklausieties! Ko jūs apraudat? Vai nevainīgu bērnu? Ja tā, es raudu līdzar jums. Vai varbūt karaJa bērnu? Tad man jāpadomā. Manuprāt, Kartuša* brālis, šis nevainīgais puisēns, kuru, aiz padusēm pakārtu, turēja Grēva laukumā, kamēr iestājās nāve, un kura vienīgais noziegums ir tas, ka viņš bija Kartuša brālis, tāpat pelna līdzjūtību kā Luija XV mazdēls, arī nevainīgs bērns, ko spīdzināja Tampla tornī tikai tāpēc, ka viņš bija Luija XV mazdēls.

—  Mans kungs, — bīskaps sacīja, — man nepatīk, ka pieminat līdzās šos vārdus.

—   Kartušu un Luiju XV? Kuru no abiem jūs aizstāvat?

Mirkli valdīja klusums. Bīskaps jau gandrīz nožēloja,

ka atnācis, un tomēr izjuta neizprotamu, dīvainu satricinājumu.

Konventa loceklis turpināja: •

—   Jūs, priestera kungs, nemīlat patiesības skarbumu. Bet Kristus to mīlēja. Viņš ņēma pletni un iztīrīja dievnamu. Viņa pātaga, zibeņus metot, runāja bargu patiesību. Kad viņš iesaucās: Sinite parvulos!1 , viņš nedomāja šķirot mazos bērniņus. Mans kungs, nevainība ir pati sev kronis. Nevainībai nav vajadzības būt augstdzimušai. Tā ir tikpat cildena skrandās kā izpušķota ar lilijām.

—   Tas taisnība, — klusā balsī sacīja bīskaps.

—   Es palieku pie sava, — Konventa loceklis turpināja. — Jūs nosaucāt Luiju XVII. Pamēģināsim saprasties! Raudāsim par visiem nevainīgajiem, par visiem mocekļiem, par visiem bērniem: par tiem, kas nākuši no zemākajiem slāņiem, tāpat kā par tiem, kas nākuši no augstākajiem! Ja tā, esmu ar mieru. Taču tādā gadījumā, es jums jau teicu, mums jāatgriežas pagātnē pirms deviņdesmit trešā gada un jāsāk liet asaras vēl pirms Luija XVII. Es līdz ar jums raudāšu par kara|a bērniem, ja jūs kopā ar mani raudāsit par mazajiem no tautas.

—   Es raudu par visiem, — bīskaps sacīja.

—   Par visiem vienādi! &lt;— iesaucās 2. — Tomēr, ja svaru kausam jānosveras uz kādu pusi, tad lai tas notiek uz tautas pusi! Tauta cieš visilgāk.

Atkal iestājās klusums. To pārtrauca Konventa loceklis. Viņš pacēlās uz elkoņiem, saņēma savu vaigu starp īkšķi un rādītāja pirkstu (šī mehāniskā kustība ir raksturīga cilvēkam, kad tas kādu izjautā vai izsaka spriedumu), un viņa skatiens, kurā bija sakopoti visi mirēja spēki, it kā atbildi prasot, ieurbās bīskapā. Viņa vārdi līdzinājās vulkāna izvirdumam.

—   Jā, mans kungs, tauta cieš jau ilgi. Bet vispār — kāpēc jūs atnācāt un jautājat un stāstāt man par Luiju XVII? Es jūs nepazīstu. Kopš esmu šai apvidū, es dzīvoju šai nošķirtajā vietā gluži viens, nesperdams ne soli no šejienes, neredzēdams neviena cita kā tikai šo puisēnu, kas man palīdz. Taisnība, jūsu vārds šad tad aizsniedzis manas ausis un, jāatzīstas, nav minēts ar ļaunu, taču tas neko nenozīmē: izveicīgi cilvēki visvisādiem līdzekļiem māk iedvest pret sevi cienību lāga vientiesīgajai tautai. Starp citu, es nedzirdēju piebraucam jūsu karieti; jūs to, bez šaubām, atstājāt lejā aiz cirtuma, kur ceļš sazarojas. Jau teicu, es jūs nepazīstu. Jūs man sacījāt, ka esat bīskaps, bet tas man nedod priekšstata par jūsu morālo stāju. Tāpēc es atkārtoju savu jautājumu. Kas jūs esat? Jūs esat bīskaps, tātad baznīcas kungs, viens no tiem labi atalgotajiem vīriem, kas staigā brokātā, kam ir savs ģerbonis un lieli amata ienākumi — Diņas bīskapija ar piecpadsmit tūkstošiem franku noteiktas algas un desmit tūkstošiem franku blakusienākumu, arī jūs esat no tiem, kam ir lieliska virtuve, livrejās tērpti kalpo-' tāji un kas rīko mielastus, piektdienās ēd laučus, dižojas lepnās ekipāžās, ar sulaiņiem visapkārt. Jūs esat viens no tiem, kam pieder greznas pilis un kas brauc karietē Jēzus Kristus vārdā, lai gan viņš gāja kailām kājām! Jūs esat prelāts, tas nozīmē ienākumus, pilis, zirgus, sulaiņus, lieliskas maltītes; jums pieejamas visas dzīves baudas tāpat kā citiem baznīcas augstmaņiem, un, tāpat kā citi, jūs tās izmantojat. Nu, labi, bet ar to ir pateikts pārāk daudz vai arī pārāk maz. Tas man neatklāj jūsu iekšējo, būtisko saturu, neparāda jūs, kas droši vien esat atnācis, lai izteiktu man gudras pamācības. Ar ko es runāju? Kas jūs esat?

Bīskaps nolieca galvu un atbildējai

—   Vermis sum.

—   Zemes tārps, kas brauc karietē! — nomurmināja Konventa loceklis.

Tagad bija Konventa locekļa reize būt augstprātīgam, bet bīskapam — pazemīgam.

—   Lai būtu tā, — bīskaps iecietīgi atsāka, — taču paskaidrojiet man, kādā ziņā mana kariete, kas stāv tepat aiz kokiem, pāris soļu no šejienes, kādā ziņā manas lieliskās maltītes un lauči, ko ēdu piektdienās, mani divdesmit pieci tūkstoši franku ienākumu, mana pils un sulaiņi — kādā ziņā tas ir pierādījums, ka līdzjūtība nav tikums, ka žēlsirdība nav pienākums un ka deviņdesmit trešais gads nav bijis nežēlīgs?

Konventa loceklis pārlaida roku pār pieri, it kā atgaiņādams ēnu.

—   Pirms atbildu, — viņš sacīja, — es lūdzu jums piedošanu. Es rīkojos nepareizi, mans kungs. Jūs atrodaties manā mājā, esat mans viesis. Man jābūt laipnam pret jums. Jūs apstrīdat manus uzskatus; pietiek, ja es atspēkoju jūsu spriedumus. Jūsu bagātība un baudas ir mana priekšrocība šai cīņā pret jums, taču man nepieklātos to izmantot. Es jums apsolu to vairs nedarīt.

—   Es jums pateicos, — bīskaps sacīja.

2. turpināja:

—   Atgriezīsimies pie paskaidrojuma, kuru jūs man prasījāt. Kur mēs palikām? Kā jūs teicāt — ka deviņdesmit trešais gads bijis nežēlīgs?

—   Jā, nežēlīgs, — atbildēja bīskaps. — Ko jūs domājat par Maratu, kas aplaudēja giljotīnai?

—   Un ko jūs domājat par Bosjē*, kas dziedāja Te Deum dragonādēm*?

Atbilde bija skarba, tā ķēra mērķi kā tērauda asmens. Bīskaps nodrebēja; viņam nebija, ko atbildēt, tomēr viņš jutās aizskarts, dzirdot tā izsakāmies par Bosjē. Ari viscēlākajiem gariem ir savi elki, un dažkārt viņi neapzināti izjūt dziļu aizvainojumu, ja, loģiski spriežot, tiem netiek izrādīta vēlamā cieņa.

Konventa loceklim sāka trūkt elpas; pirmsnāves aizdusa, kas parasti iejaucas pēdējos dvašas vilcienos, aizžņaudza balsi. Taču acīs vēl mirdzēja pilnīga gara skaidrība, un viņš turpināja:

—   Man gribētos parunāt vēl mazliet par šo un to. Ārpus revolūcijas, kas visa kopā ir milzīgs cilvēcības apliecinājums, deviņdesmit trešais gads — ak vai! — šķiet kas pretējs. Jūs to uzskatāt par nežēlīgu, bet kāda tad ir visa monarhija, mans kungs? Karjē* ir bandīts, bet kā jūs nosauksit Monrevelu*? Fukjē-Tenvils* ir nelietis, taču kādas ir jūsu domas par Lamuaņonu-Bavilu*? Maijārs* ir briesmīgs, bet kā jums patīk So-Tavāns*? Tēvs Dišēns* ir negants, bet kā jūs raksturotu Leteljē tēvu*? Zurdāns Galvu griezējs* ir briesmonis, taču ne tik liels briesmonis kā marķīzs de Luvuā*. Mans kungs, mans kungs, man ir žēl Marijas Antuanetes, erchercogienes un karalienes, bet man ir žēl arī tās nabaga hugenota sievas, kuru 1685. gadā, Luija Lielā laikā, līdz jostasvietai kailu piesēja pie staba; viņas zīdāmo bērnu atrāva no krūts un turēja atstatu; viņas krūtis pārplūda no piena, bet sirds — no bēdām; mazais izsalcis un bāls, redzot mātes krūti, beidzās vai nost aiz raudām, bet bende uzsauca sievietei, mātei un zīdītājai: «Atsakies!» — ļaudams izvēlēties vai nu viņas bērna, vai viņas sirdsapziņas nāvi. Ko jūs sakāt par šām Tantala mokām, kas jāizcieš mātei? Iegaumējiet, kungs, franču revolūcijai bija savi iemesli. Nākotne attaisnos tās dusmas. Tās iznākums ir labāka pasaule. No visbriesmīgākajiem tās sitieniem izaug glāsts visai cilvēcei. Es nerunāšu gari. Es jau rimšos — pārāk labas kārtis ir manās rokās. Turklāt — es mirstu.

Un, novērsis skatienu no bīskapa, Konventa loceklis pabeidza savu domu dažos mierīgos vārdos:

—  Jā, progresa vardarbības sauc par revolūcijām. Kad tās ir beigušās, jāatzīst: cilvēce tapusi bargi pārmācīta, taču ir gājusi uz priekšu.

Konventa loceklis nemaz neatskārta, ka pakāpeniski citu pēc cita ieņēmis visus bīskapa iekšējos nocietinājumus. Tomēr viens vēl bija palicis, un no šā nocietinājuma, no monsenjora Bjenvenija pēdējā un augstākā pretošanās balsta, atskanēja vārdi, kuros bija jūtams gandrīz viss sarunas sākuma skarbums:

—   Progresam ir jātic dievam. Labajam nedrīkst būt nekrietns kalps. Bezdievis ir slikts cilvēces vadonis.

Vecais tautas pārstāvis neatbildēja. Viņu pārņēma drebuļi. Viņš raudzījās debesīs, un viņa acī lēnām riesās asara. Kad plaksts piepildījās ar miklumu, asara noritēja pār sirmgalvja zilgani bālo vaigu, un viņš sacīja gandrīz nedzirdami klusu, it kā runādams pats ar sevi, kamēr skatiens izgaisa kaut kur debesu dziļumos:

—   Ak, ideāl! Tu vienīgais esi dzīvs!

Bīskaps izjuta neizsakāmu dvēseles saviļņojumu.

Bridi klusējis, sirmgalvis pacēla pirkstu pret debesīm un sacīja:

—   Bezgalība ir. Tā ir tur. Ja bezgalībai nebūtu sava «es», tad mans «es» būtu tās robeža un tā nebūtu bezgalīga, citiem vārdiem sakot, tās nemaz nebūtu. Bet tā ir. Tātad tai ir savs «es». Bezgalības «es» ir dievs.

Sos pēdējos vārdus mirējs izrunāja skaļā balsī, aizgrābtībā drebēdams, it kā saskatītu kādu citiem neredzamu parādību. Kad Konventa loceklis beidza runāt, viņa acis aizvērās. Piepūle bija izsmēlusi viņa spēkus. Vienā minūtē bija nodzīvotas tās nedaudzās stundas, kas viņam vēl atlika. Tas, ko viņš tikko bija teicis, tuvināja viņu nezināmajam, kas ir nāvē. Pēdējais mirklis tuvojās.

Bīskaps to saprata, šis brīdis neļāva vilcināties, viņš taču bija ieradies šeit kā garīdznieks. No galējas vienaldzības viņš bija pamazām nonācis līdz galējam saviļņojumam. Viņš uzlūkoja šīs aizvērtās acis, saņēma veco, krunkaino un ledaino roku savējā un pieliecās mirējam.

—   Sī stunda pieder dievam. Vai jums nešķiet, ka būtu žēl, ja mēs izrādītos satikušies veltīgi?

Konventa loceklis atkal atvēra acis. Ēnaina nopietnība bija iegulusi viņa sejā.

—   Bīskapa kungs, — viņš sacīja lēni, kam par iemeslu varbūt bija drīzāk dvēseles cēlums nekā spēku pagurums, — esmu pavadījis savu mūžu pārdomās, mācībās un apcerē. Man bija sešdesmit gadu, kad mana zeme mani sauca un pavēlēja piedalīties tās pasākumos. Es paklausīju. Bija ļaunprātības, es pret tām cīnījos; bija apspiestība, es to iznīcināju; bija tiesības un principi, es tos sludināju un tiem ticēju. Ienaidnieks bija iebrucis zemē, es to aizsargāju; Francija bija briesmās, es pagriezu tām pretim savas krūtis. Es neesmu bijis bagāts; esmu nabags. Biju viens no valsts vadītājiem, un, kaut gan valsts kases pagrabi bija tā pārpildīti ar dārgām monētām, ka sienām vajadzēja pierīkot balstus, lai tās nesabruktu zem zelta un sudraba svara, es pusdienoju Nokaltušā koka ielā par divdesmit diviem sū. Es palīdzēju apspiestajiem, atviegloju nelaimīgo ciešanas. Taisnība, es saplēsu altāra segu, bet tikai tāpēc, lai pārsietu tēvijas brūces. Es vienmēr esmu atbalstījis cilvēces gaitu uz priekšu, uz gaismu, tomēr dažreiz esmu pretojies progresam, kam trūka žēlsirdības. Un dažkārt esmu aizstāvējis savus paša pretiniekus, tādus kā jūs. Petegemā, Flandrijā, tai vietā, kur

Merovingu karaļiem bija vasaras pils, atrodas urbānistu ldosteris, Svētās Klāras klosteris Boljē, — 1793. gadā es to izglābu. Es darīju savu pienākumu cik spēdams un labu cik varēdams. Pēc tam mani padzina, vajāja, mocīja, nomelnoja, izsmēja, apspļaudīja, nolādēja un izraidīja. Un jau ilgus gadus es jūtu, ka daudzi cilvēki, kā spītējot manai sirmajai galvai, izturas tā, it kā viņiem būtu tiesības mani nicināt, nabaga nesaprātīgais pūlis manī redz dieva nolādēto, un es pats, neviena neienīstot, pieņemu šo vientulību, kurā mani izdzinis naids. Tagad man ir astoņdesmit seši gadi, es mirstu. Ko jus no manis prasāt?

—   Jūsu svētību, — sacīja bīskaps.

Un nometās ceļos.

Kad bīskaps pacēla galvu, Konventa locekļa seja bija kļuvusi apskaidroti cēla. Viņš bija miris.

Bīskaps atgriezās mājās, dziļi nogrimis domās. Visu nakti viņš pavadīja lūgšanās. Nākamajā dienā daži ziņkārīgie sadūšojās ierunāties par Konventa locekli 2. Bīskaps neatbildēja, tikai norādīja uz debesīm. Sākot ar šo brīdi, viņa sirsnība un brālīgā mīlestība pret nabaga ļaudīm un cietējiem vēl divkāršojās.

Katru reizi, dzirdot pieminam «šo veco bezdievi 2.», viņš nogrima dīvainās, nemierpilnās pārdomās. Neviens nevarētu teikt, ka šā vientuļnieka gara saskaršanās ar bīskapa garu un tā dvēseles cēluma atspulgs viņa dvēselē nebūtu savā ziņā tuvinājis viņu pilnībai.

Šis «draudzes gana apmeklējums» gluži dabiski deva ieganstu vietējo mēlnešu tenkām un pārrunām:

«Vai tad bīskapa vieta ir pie tāda mirēja gultas? Nebija taču gaidāms, ka tādu varētu atgriezt ticībā! Visi šie revolucionāri ir atkritēji. Kāpēc tad viņam tur bija jāiet? Kas tur bija, ko redzēt? Droši vien bijis interesanti noskatīties, kā velns aiznes dvēseli!»

Reiz kāda dižciltīga atraitne, kas piederēja pie to ļaužu sugas, kuri, būdami nekaunīgi, uzskata sevi par asprātīgiem, griezās pie bīskapa ar izaicinošu jautājumu:

—   Monsenjor, visi vaicā, kad jūsu augstībai būšot sarkanā mice?

—   O, tā ir spilgta krāsa, — bīskaps atbildēja. — Par laimi, cilvēki, kas to nicina jakobīņu cepurē, prot to godāt kardināla galvassegā.

11. Iebildums

Dziļi maldītos tie, kas no iepriekš sacītā secinātu, ka monsenjors Bjenvenijs bija «bīskaps filozofs» jeb «mācītājs patriots». Viņa sastapšanās ar Konventa locekli 2., ko varētu gandrīz nosaukt par divu spīdekļu vienlaicīgu parādīšanos pie debesīm, atstāja viņā it kā izbrīnu, kas darīja viņu vēl lēnīgāku. Tas arī bija viss.

Kaut gan monsenjors Bjenvenijs mazāk par visu bija politiķis, tomēr varbūt šeit būtu vietā īsi aizrādīt, kāda bija viņa nostāja pret tā laika notikumiem, ja pieļaujam, ka viņš vispār ieņēmis kādu nostāju.

Tātad atgriezīsimies dažus gadus pagātnē.

Kādu laiku pēc Miriela kunga paaugstināšanas par bīskapu imperators viņam, tāpat kā vairākiem citiem bīskapiem, piešķīra impērijas barona titulu. Kā zināms, pāvestu arestēja 1809. gadā, naktī no piektā uz sesto jūliju. Sai sakarā Napoleons uzaicināja Miriela kungu uz Francijas un Itālijas bīskapu sinodi, kas tika sasaukta Parīzē. Sī sinode notika Parīzes Dievmātes katedrālē un pirmo reizi sanāca 1811. gada 15. jūnijā, prezidējot kardinālam Fešain. Miriels bija viens no deviņdesmit pieciem bīskapiem, kas tur ieradās. Taču viņš piedalījās tikai vienā sēdē un trīs četrās atsevišķās sapulcēs. Likās, ka viņš, kalniešu draudžu bīskaps, kurš dzīvoja tik tuvu dabai lauku vienkāršībā un trūkumā, ienesa šo augsti stāvošo vīru vidū uzskatus, kas mainīja asamblejas noskaņu. Ļoti drīz Miriela kungs atgriezās Diņā. Kad viņam jautāja, kāpēc tik ātri atgriezies, viņš atbildēja:

—   Es viņus traucēju. Līdz ar mani tur ieplūda āra gaiss. Es iedarbojos uz viņiem kā atvērtas durvis.

Kādu citu reizi viņš sacīja:

—   Nu ko gan jūs gribat? Visi šie monsenjori ir augstmaņi. Es esmu tikai nabaga zemnieku bīskaps.

Skaidrs, ka viņš tiem nebija paticis. Nerunājot par citām dīvainībām, reiz kādu vakaru, kad viņš atradies pie viena no saviem ievērojamiem kolēģiem, viņam it kā esot pasprukuši vārdi: «Cik skaisti pulksteņi! Kādi skaisti paklāji! Cik skaistas livrejas! Tas viss droši vien ļoti apgrūtina. Ai nē! Es nevēlētos visu šo lieko greznību, lai tā man bez mitas kliegtu ausis: «Ir cilvēki, kas cieš badu! Ir cilvēki, kam salst! Ir nabagie! Ir nabagie!»

Pieminēsim, ka nīst greznību nav saprātīgi. Tāds naids lalāk izraisa naidu pret mākslu. Un tomēr baznīcas kalpiem ārpus reprezentēšanās gadījumiem un svinīgām ceremonijām greznība ir netikums. Tā šķiet atklājam paradumus, kuros ir maz īstas žēlsirdības. Bagāts garīdznieks ir ačgārnība. Garīdzniekam jāturas nabago pusē. Vai gan, pastāvīgi dienu un nakti saskaroties ar bēdām, likstām un trūkumu, viņam var nepielipt — gluži kā darba putekļi — kaut drusku no šās svētās nabadzības? Vai ir iedomājams cilvēks, kas ugunskura tuvumā nejūt siltumu? Vai iedomājams strādnieks, kas nepārtraukti strādā ceplī un kam nav neviena apdedzināta mata, neviena nomelnējuša naga, ne lāsītes sviedru, ne kripatiņas sodrēju uz sejas? Garīdznieka un jo sevišķi bīskapa pirmais žēlsirdības pierādījums ir nabadzība.

Tā, bez šaubām, domāja Diņas bīskaps.

Tomēr nebūtu pareizi, ja mēs iedomātos, ka dažos delikātos jautājumos viņš atzina to, ko mēdz dēvēt par «gadsimta idejām». Viņš maz iejaucās tālaika teoloģiskajos strīdos un klusēja par visu, kas varēja kompromitēt baznīcu un valsti, taču, ja viņš būtu piespiests izteikties, tad izrādītos, ka viņš ir vairāk ultrarnontānis* nekā gallikānis*. Tā kā mēs, zīmējot viņa portretu, negribam nekā slēpt, jāpiebilst, ka viņa attieksme pret Napoleona varas norietu bija ledaini salta. Sākot ar 1813. gadu, viņš atbalstīja vai pat cildināja visas Napoleonam naidīgās manifestācijas. Viņš atteicās redzēt Napoleonu, kad tas, atgriežoties no Elbas salas, brauca caur Diņas pilsētu, un atturējās savā bīskapijā izplatīt pavēli, lai Simt dienu valdīšanas laikā baznīcās tiktu lūgts par imperatoru.

Bez māsas — Batistīnes jaunkundzes — viņam bija arī divi brāļi: viens — ģenerālis, otrs — prefekts. Abiem viņš rakstīja diezgan bieži. Pret pirmo viņš labu laiku izjuta īgnumu, jo tas, atrazdamies norīkojumā Provansā tai laikā, kad imperators izcēlās krastā pie Kannām, kā ģenerālis bija stājies tūkstoš divsimt vīru priekšgalā un vajājis imperatoru tik nesekmīgi, it kā vēlētos ļaut tam izbēgt. Sirsnīga joprojām palika bīskapa sarakstīšanās ar otru brāli, bijušo prefektu, krietnu un cienījamu vīru, kas vientuļi dzīvoja Parīzē, Kasētas ielā.

Tātad arī monsenjoram Bjenvenijam gadījās brīži, kad viņš kļuva partejisks, ari viņam bija savas rūgtās un tumšās stundas. Laikmeta kaislibu ēna slīdēja arī pār šo lēnīgo un dižo garu, ko nodarbināja vienīgi mūžības jau1 tājumi. Taisnība, piederētos, ka tādam cilvēkam nemaz nav politisko uzskatu. Nevajag pārprast mūsu domu — mēs nejaucam to, ko mēdz apzīmēt par «politiskiem uzskatiem», ar lielo tieksmi uz progresu, ar cildeno ticību tēvijai, demokrātijai un cilvēcei; tai mūsu dienās jābūt katras cēlas izpratnes pamatā. Neiedziļinoties jautājumos, kas tikai netieši skar šās grāmatas saturu, sacīsim gluži vienkārši: «Būtu ļoti jauki, ja monsenjors Bjenvenijs nebūtu bijis rojālists un ja viņa skatiens ne brīdi nebūtu novērsies no apskaidrotās apceres, kur pāri vētrainajām dzīves svārstībām tik skaidri redz mirdzam trīs dzidros spīdekļus — patiesību, taisnību, žēlsirdību.»

Atzīstot, ka ne jau politiskai darbībai dievs radījis monsenjoru Bjenveniju, mēs tomēr saprastu un apbrīnotu viņa protestu tiesību un brīvības vārdā, lepno opozīciju, bīstamo un taisnīgo pretestību visvarenajam Napoleonam. Taču tas, kas mums patīk attieksmē pret tādiem, kuri kāpj uz augšu, mums patīk daudz mazāk attieksmē pret tādiem, kas krīt. Cīņa mūs aizrauj tikai tik ilgi, kamēr draud briesmas, un vienīgi tiem, kas cjnījušies kopš paša sākuma, ir tiesības dot pēdējo cirtienu. Tam, kas nav stūrgalvīgi uzturējis apsūdzību labklājības plaukumā, jāklusē sabrukuma laikā. Tas, kas nosodījis jau panākumu laikā, ir vienīgais likumīgais tiesnesis pēc krišanas. Runājot par mums, kad iejaucas liktenis un izdāļā cirtienus, mēs nepretojamies. 1812. gads sāk mūs atbruņot. Tas, ka līdz tam laikam klusējusī Likumdevēja sapulce, katastrofālo notikumu iedrošināta, 1813. gadā nelietīgā kārtā pārtrauca klusumu, varēja izraisīt tikai sašutumu, un būtu netaisni tādu rīcību cildināt; 1814. gadā, redzot nodevīgos maršalus, šo senātu, kas zemiskumu nomainīja ar zemiskumu, kas zaimoja to, ko bija dievinājis, redzot šos elku pielūdzējus, kas, laizdamies ļekās, apspļaudīja kādreizējo dievekli, ikviena pienākums bija novērsties. 1815. gadā, kad gaisā jau manīja vislielākā posta jausmas, kad Francija drebēja, jūtot tā baigo tuvošanos, kad neskaidri jau varēja noģist Vaterlo notikumus, kas gaidīja Napoleonu, šā laika sāpju pilnajās gavilēs, ar kādām armija un tauta saņēma likteņa notiesāto, nebija nekā smieklīga,

un, lai kādi būtu iebildumi pret despotu, tāds cilvēks kā Diņas bīskaps, šķiet, nedrīkstēja nepamanīt visu to cēlo un aizkustinošo, ko slēpa sevī lielās tautas un lielā cilvēka ciešais apskāviens bezdibeņa malā.

Citādi monsenjors Bjenvenijs bija un palika visādā ziņā godprātīgs, patiess, taisnīgs, saprātīgs, pazemīgs un cienīgs; viņš darīja labu un vēlēja labu — arī tā ir sava veida labdarība. Viņš bija garīdznieks, gudrais un cilvēcīgais. Un jāsaka, pat savos politiskajos uzskatos, par kuriem tikko viņam pārmetām un kurus esam gatavi bargi nosodīt, viņš bija iecietigs un lēnprātīgs, varbūt daudz iecietīgāks nekā mēs, kas še runājam.

Pilsētas valdes nama durvju sargu šai vietā bija ielicis pats imperators. Tas bija vīrs gados — vecās gvardes apakšvirsnieks, Austerlicas leģionārs, dedzīgs bonapartists, īsts imperatora ērglis, šim nabaga vīram šad tad paspruka nepārdomāti izteicieni, ko toreizējie likumi kvalificēja šā «musinošu runu». Kopš imperatora profils bija pazudis no Goda leģiona ordeņa, viņš vairs nekad neģērbās «pēc reglamenta», kā pats mēdza sacīt, lai nebūtu jānēsā krusts. Pats savām rokām viņš bijīgi noņēma imperatora attēlu no krusta, ko Napoleons viņam bija devis; tagad tur palika caurums — viņš neko negribēja likt attēla vietā.

— Drīzāk esmu ar mieru mirt, — viņš sacīja, — nekā nēsāt uz sirds trīs krupjus*.

Labprāt un pavisam skaļi viņš zobojās par Luiju XVIII. «Vecais ģikts slimnieks angļu getrās! Lai vācas projām uz Prūsiju ar visu savu nejēdzīgo bizi!» viņš mēdza sacīt, būdams laimīgs, ka ar vienu un to pašu lāstu nozākājis zemes, ko visvairāk ienīda, — Prūsiju un Angliju. Viņš lamājās, kamēr pazaudēja vietu. Tā viņš līdz ar sievu un bērniem palika uz ielas bez maizes kumosa. Bīskaps viņu ataicināja pie sevis, maigi norāja un iecēla par katedrāles sargu.

Miriels bija savā bīskapijā īsts gans, draugs it visiem.

Deviņu gadu laikā monsenjors Bjenvenijs ar saviem svētajiem darbiem un lēnprātīgo apiešanos bija iemantojis Diņas pilsētā godbijību, kādu mēdz izjust pret tēvu. Pat viņa nostāju pret Napoleonu tauta pieņēma un klusējot piedeva, tauta — šis labsirdīgais, bezspēcīgais ganāmpulks, kas pielūdza savu imperatoru, bet mīlēja savu bīskapu.

12. Monsetijora Bjenvenija vientulība

Ap bīskapu gandrīz arvien bariem griežas sīkie abati, tāpat kā ap ģenerāli — jaunie virsnieki. Svētais Fransuā de Sals kādā vietā nosauc šos abatus par «priesteriem pienapuikām». Katrai karjerai1 ir savi tīkotāji, kuri kā svīta pavada tos, kas šo karjeru jau sasnieguši. Neviens varenais nav bez galminiekiem, neviens veiksminieks — bez izdabātājiem. Nākotnes meklētāji bariem griežas ap spožo tagadni. Katrā bīskapa pilsētā ir savs štābs. Katra kaut cik iespaidīga bīskapa tuvumā arvien mēdz būt ķerubu semināristu apsardze, kas uzrauga un uztur labā kārtībā bīskapa pili un sargā monsenjora labo omu. Iztapt bīskapam — tas ir pirmais pakāpiens uz hipodiakona amatu. Katram jānogludina sev ceļš; būt apustulim nenozīmē nonievāt siltu vietiņu.

Tāpat kā citur, arī baznīcas kalpu vidū ir savi dižvīri. Tie ir bīskapi, kas bauda cieņu, bagāti, labi atalgoti, izveicīgi, sabiedrībā ieredzēti, kas, bez šaubām, prot lūgt dievu, bet prot arī izlūgties visādus labumus paši sev. Viņi nekautrējas gaidīt priekštelpās uz pieņemšanu, it kā reprezentējot savā personā visu bīskapiju, viņi ir savienojuma zīmes starp sakristeju un diplomātiju, drīzāk abati nekā priesteri, drīzāk prelāti nekā bīskapi. Laimīgs, kas prot viņiem tuvoties! Būdami vīri ar lielu ietekmi, Viņi izšķērdīgi izdāvā saviem lutekļiem un pakalpīgajiem gariņiem, kas viņus ielenc, visiem šiem iztapīgajiem jaunajiem cilvēkiem, bagātas draudzes, ienesīgas baznīcas vietas, arhidiakona, kuratora un citus izdevīgus amatus katedrālē, pēc kā var cerēt uz bīskapa nosaukumu. Iedami uz priekšu paši, viņi virza uz priekšu arī savus pavadoņus; tā ir vesela saules sistēma savā kustībā. Viņu mirdzums met purpura atblāzmu uz viņu svītu. Viņi no savas labklājības kā drupatas pasviež tuvākstāvošajiem sīkus paaugstinājumus. Jo lielāka bīskapija patronam, jo ienesīgāka draudze favorītam. Un turpat ir Roma. Bīskaps, kas prot kļūt par arhibīskapu, arhibīskaps, kas prot kļūt par kardinālu, paņem jūs sev līdz kā konklāvistu*, jūs iekļūstat sv. Romas soģu tiesā, jums piešķir tiesības valkat palliju*, jūs jau pats esat tiesas auditors, pēc tam pāvesta kamerārijs, tad monsenjors, un no augstsvētības līdz eminencei vairs tikai viens solis, un starp eminenci un svēto tēvu ir tikai sadedzinātās balsošanas zīmītes dūmi. Katra piuska* var sapņot, ka kļūs par pāvesta (iāru*. Garīdznieks mūsu dienās ir vienīgais cilvēks, kas var likumīgā kārtā kļūt par valdnieku. Un kādu valdnieku! Par visaugstāko valdnieku. Un kas par cerību audzētavu ir seminārs! Cik daudz sarkstošu kora zēnu, cik daudz jaunu abatu nes uz galvas Peretas piena krūzi*! Cik viegli godkāre uzdodas par sūtību un — kas zina? — varbūt, pati sevi apmānīdama, tam notic — ai, svētlaimīgā!

Monsenjors Bjenvenijs, būdams pazemīgs, nabadzīgs un savdabīgs cilvēks, nepiederēja pie šiem dižvīriem. To skaidri pierādīja tas, ka ap viņu negrozījās jaunie garīdznieki. Visi redzēja, ka Parīzē «viņš nebija guvis panākumus». Nebija neviena, kas domātu savu nākotni saistīt ar šo vientuļo sirmgalvi. Neviena dīgstoša godkāre nebija tik neprātīga, lai sazeltu viņa paēnā. Viņa kanoniķi un augstākie vikāri bija lāga večuki, mazliet zemnieciski, tāpat kā viņš, un tāpat ieslēgušies šās bīskapijas draudzēs, no kurienes nebija ceļa uz kardinālu kārtu; tie līdzinājās savam bīskapam; vienīgā atšķirība: šo cilvēku attīstība bija galā, turpretī bīskapa — pabeigta. Monsenjora Bjenvenija tuvumā nebija iespējas izvērsties — to visi samanīja tik labi, ka jaunie mācītāji, ko viņš bija iesvētījis garīdznieku kārtā, tikko iznākuši no semināra, lūdza tos rekomendēt Eksas vai Ošas arhibīskapiem un tūdaļ devās projām. Jo, atkārtosim vēlreiz, katrs vēlas, lai tam palīdz uzplaukt. Svēts vīrs, kura dzīvi piepilda atsacīšanās, ir bīstams kaimiņš; tāds var jums pielaist nedziedējamu nabadzību, tieši to locekļu paralīzi, kuri ir vajadzīgi, lai tiktu dzīvē uz augšu, un galu galā vairāk pašuzupurēšanās, nekā jūs vēlētos; ļaudis bēg no šā kraupainā tikuma. Un tā radās monsenjora Bjenvenija vientulība. Mēs dzīvojam tumsas apņemtā sabiedrībā. Gūt panākumus — tā ir mācība, kas lāsi pa lāsei samaitā cilvēci.

Vēl pieminēsim, ka panākumi ir visai pretīga parādība. To šķietamā līdzība ar nopelniem maldina ļaudis. Pūļa acīs veiksme ir gandrīz tas pats, kas pārākums. Izdošanās, šī talanta līdziniece, ir viegli apmānījusi vēsturi. Vienīgi Juvenāls un Tacits pret to kurn. Mūsdienās katra kaut cik oficiāli atzīta filozofija kalpo panākumiem un, tērpusies panākumu livrejā, kā sulainis stāv to priekštelpā.

«Gūstiet panākumus!» — tāda ir teorija. Labklājība liek domāt par dotībām. Laimējiet loterijā, un jūs būsiet izveicīgs cilvēks. Kas gūst uzvaru, tas top godāts. Ja esat piedzimis zem laimīgas zvaigznes, tad vairāk nekā nevajag! Izmantojiet izdevīgu gadījumu, pārējais nāks pats no sevis. Ja jums laimējas, ļaudis jūs uzskata par dižu. Neskaitot piecus sešus ievērojamus izņēmumus, kas piešķir spožumu veselam gadsimtam, mūslaikos apbrīna pamatā ir vienīgi tuvredzība. Apzeltījumu notur par zeltu. Vari būt kaut pirmais garāmgājējs, ja tikai esi savu panācis. Seklība ir novecojis Narciss, kas dievina pats sevi un cildina visu seklo. Tās milzīgās spējas, kas radīja Mozu, Eshilu, Danti, Mikelandželo vai Napoleonu, pūlis piedēvē katram, kurš sasniedz savu mērķi, vienalga, kāds tas būtu. Ja notārs kļūst par deputātu, ja viltus Korneijs sacer «Tiridatu»*,. ja einuhain izdodas ierīkot harēmu, ja kāds kareivisks Pridoms* nejauši uzvar kaujā, kas nozīmīga veselam laikmetam, ja aptiekārs izgudro papes pazoles Sambras un Māsas arrr?ijai un, pārdodams papi par ādu, nopelna kapitālu, kas ienes četrsimt tūkstošus livru gadā, ja pauninieks apprec augļotāju un liek tai dzemdēt septiņus astoņus miljonus, kam viņš ir tēvs, bet šī pati — māte, ja sprediķotājs, runājot caur degunu, kļūst par bīskapu, ja tirdzniecības nama pārvaldnieks, aizejot no darba, pēkšņi kļuvis tik bagāts, ka tiek iecelts par finansu ministru, tad ļaudis to visu sauc par ģenialitāti, tāpat kā viņi saskata skaistumu Musketona ārienē un diženumu Klaudija kakla izliekumā. Viņi sajauc ar debesdzīļu zvaigznājiem tās zvaigznes, ko peļķes mīkstajos dubļos iemin pīļu kājas.

13. Kam viņš ticēja

Mums nav ko pētīt, cik stingri Diņas bīskaps ievēroja ticības dogmas. Tādas dvēseles priekšā mēs varam izjust vienīgi godbijību. Taisna cilvēka godprātam jātic uz vārda. Turklāt mēs pieļaujam, ka dažos izcilos raksturos ir iespējama visu jauko cilvēcisko tikumu attīstība, kaut ari viņu ticība atšķiras no mūsējās.

Ko viņš vispār domāja par dogmām vai mistērijām? Šie sirdsapziņas noslēpumi zināmi tikai kapam, kur dvēseles ieiet kailas. Bet mēs varam būt droši, ka ticības nesaskaņas viņš nekad neatrisināja liekulīgi. Nekāds puvums taču nav iespējams dimantā. Viņš ticēja, cik spēja. Credo in Palremviņš bieži izsaucās. Turklāt savos labajos darbos viņš guva to apmierinājumu, ar ko pietiek sirdsapziņai un kas Jauj pašam sev klusībā sacīt:

«Tu staigā dieva ceļus.»

Mums liekas nepieciešami piezīmēt, ka bez ticības un visa, kas ar to saistīts, bīskapā bija pārpilnām mīlestības. Tieši tāpēc, quia multurn amavit,  viņu uzskatīja par viegli ievainojamu visi «nopietnie cilvēki», «svarīgās personas» un «prātīgie ļaudis» — šie izteicieni ir iecienīti mūsu nožēlojamā sabiedrībā, kur egoisms bez ierunām pakļaujas pedantismam. Kas tad bija šī mīlestības pārpilnība? Tā bija viņa apskaidrotā labvēlība, kas apņēma cilvēkus, kā mēs jau minējām, un dažos gadījumos sniedzās pat līdz nedzīvām lietām. Viņš dzīvoja bez nicināšanas. Viņš bija žēlīgs pret dieva radību. Katrā, pat viskrietnākajā cil-vēkā mīt neapzināta cietsirdība, ko tas vērš pret dzīvniekiem. Šādu cietsirdību, kas raksturīga arī daudziem garīdzniekiem, Diņas bīskaps nepazina. Viņš nenogāja tik tālu kā bramini, taču likās, ka viņš ir pārdomājis Zālamana grāmatas vārdus par to, kur paliek dzīvnieku dvēsele. Neglīta āriene, kroplas dziņas viņu nesamulsināja un nesadusmoja, drīzāk saviļņoja, gandrīz vai aizkustināja. šķita, ka viņš domīgs meklēja ārpus redzamās pasaules tām iemeslu, izskaidrojumu vai attaisnojumu. Brīžiem likās, viņš lūdza dievu mīkstināt sodu. Bez dusmām, ar valodu zinātnieka aci, kurš mēģina atšifrēt pusizdzisušu pergamentu, viņš pētīja to haotisko, kas vēl palicis dabā. Šādas pārdomas viņā reizēm izraisīja dīvainus vārdus. Kādu rītu viņš staigāja pa dārzu, domādams, ka ir viens, jo neredzēja māsu, kas gāja aiz muguras. Pēkšņi viņš apstājās un sāka kaut ko zemē vērot: tas bija liels zirneklis, melns, spalvains, briesmīgs. Māsa dzirdēja viņu izsaucamies: «Nabaga kustonis! Tā taču nav viņa vaina!»

Kāpēc nepastāstīt par šīm bērnišķībām, kas ir gandrīz dievišķīgas savā labsirdībā? Bērnišķības — lai tā būtu, bet šāda cēla bērnišķība piemita ari svētajam Asīzes Franciskam un Markam Aurēlijām. Kādu dienu, baidīdamies samīt skudru, bīskaps izmežģīja kāju.

Tā dzīvoja šis taisnais vīrs. Reizēm viņš turpat dārzā aizsnaudās, un tad grūti bija iedomāties ainu, kas izraisītu vēl lielāku godbijību.

Ja ticam ļaužu valodām, jaunībā un pat vīra gados monsenjors Bjenvenijs bijis karstgalvīgs, gandrīz vai nesavaldīgs. Viņa visu aptverošā lēnprātība bija ne tik daudz iedzimta īpašība, cik dziļas pārliecības sekas, kura bija izsūkusies cauri dzīvei viņa dvēselē un palēnām, domu pēc domas nogulsnējusies, jo cilvēka raksturs ir līdzīgs klintij, kurā ūdens pilieni izgrauž rievas. Sie izvagojumi ir neizdzēšami, šie veidojumi — neiznīcināmi,

1815. gadā, liekas, par to jau minējām, viņš sasniedza septiņdesmit piecu gadu vecumu, taču viņam nevarēja dot vairāk par sešdesmit. Viņš bija ne visai liela auguma, ar slieksmi uz tuklumu, un, lai pret to cīnītos, labprāt mēdza staigāt tālus gabalus kājām; viņa solis bija noteikts un stāvs tikpat kā nesalīcis, taču pēc šā sīkuma mēs netaisāmies neko secināt: Gregorijs XVI arī astoņdesmit gadu vecumā turējās stalts un smaidošs un tomēr nebija labs bīskaps. Monsenjoram Bjenvenijam piemita tas, ko tautā dēvē par «cienīgu stāju», taču viņa piemīlīgums lika aizmirst viņa cienīgumu.

Kad viņš sarunājās, bērnišķīgā jautrība, kas bija viena no viņa jaukākajām īpašībām, ļāva katram justies brīvi viņa tuvumā; šķita, ka no viņa būtnes izstaro prieks. Svaigā, sārtā sejas krāsa, baltie, labi saglabājušies zobi, kas atsedzās smaidā, piešķīra viņām to atklāto un laipno izskatu, kas par jaunu cilvēku liek izsaukties: «Jauks zēns!», bet par sirmgalvi sacīt: «Lāga vīrs.» Tāds iespaids par viņu, kā atceraties, bija arī Napoleonam. Pēc pirmā acu uzmetiena, ja viņu kāds ieraudzīja pirmoreiz, viņš patiešām likās esam tikai lāga vīrs. Bet, ja gadījās palikt viņa tuvumā vairākas stundas un redzēt viņu domīgu, šis lāga vīrs pamazām pārvērtās un kļuva arvien nozīmīgāks; viņa augstā, nopietnā piere, ko sirmie mati vērta cēlu, pārdomās kļuva vēl cēlāka, no viņa labsirdības izauga diženums, turklāt labsirdība nemitējās starot; tas izraisīja saviļņojumu, kādu varētu izjust, raugoties smaidošā eņģelī, kas lēnām izpleš spārnus, turklāt nepārstāj smaidīt. Godbijība, neizsakāma godbijība pamazām pārņem jūs

līdz pat dvēseles dziļumiem, un jūs jūtat, ka jūsu priekšā ir viens no tiem stiprajiem, daudz pieredzējušajiem un lēnprātīgajiem gariem, kuru domas ir tik dižas, ka tās var būt vienīgi maigas.

Kā redzējām, lūgšanas, dievkalpojumi baznīcā, žēlastības dāvanas, apbēdināto mierināšana, sava zemes gabaliņa apstrādāšana, tuvākmīlestība, atturība, viesmīlība, atsacīšanās no pašlabuma, paļāvība uz dievu, mācības un darbs piepildīja katru viņa mūža dienu. «Piepildīja» ir še īstais vārds, jo katra bīskapa diena bija līdz malām pilna ar labām domām, labiem vārdiem un labiem darbiem. Taču diena nebija pilnīga, ja auksts vai lietains laiks neļāva viņam vakarā, kad abas sievietes jau bija devušās pie miera, pirms aizmigšanas pavadīt pāris stundu dārzā. Šķita, ka tas viņam ir sava veida rituāls, lai sagatavotos miegam, klusā apcerē veroties naksnīgo debesu plašumā. Dažreiz visai vēlā nakts stundā, ja abas vecās sievietes vēl nebija aizmigušas, tās dzirdēja vinu lēnām soļojam pa alejām. Viņš bija tur viens, domās iegrimis, mierīgs, pielūgsmes pārpilns, un salīdzināja savas sirds skaidrību ar debesdzīļu skaidrību; šai nakts tumsā viņu saviļņoja zvaigznāju redzamais un dieva neredzamais mirdzums, un viņš atvēra dvēseli domām, kas nāk no Nezināmā. Šādos brīžos, dāvādams savu sirdi tai pašā stundā, kad nakts puķes dāvā savu smaržu, aizdedzies kā spuldze zvaigžņotās nakts vidū, aizgrābtībā saplūzdams ar visas radības starojumu, viņš pats, šķiet, nevarētu pateikt, kas notika viņa dvēselē; viņš juta kaut ko no sevis izstrāvojain un kaut ko sevī nolaižamies. Ai, noslēpumainā apmaiņa starp dvēseles un visuma dzīlēm!

Viņš domāja par visur klātesošā dieva lielumu, par nākamo mūžību, šo brīnumaino noslēpumu, par pagājušo mūžību, kas ir vēl brīnumaināks noslēpums, par bezgalības neizmērojamo daudzveidību, un, nemēģinot saprast neizprotamo, viņš to vēroja. Viņš nepētīja dievu, viņš apžilbis to apbrīnoja. Viņš ļāvās pārdomām par brīnišķīgo atomu saduršanos, kas piešķir matērijai formu, kas atraisa spēkus, tos atklājot, kas rada savdabību vienībā, sakarību izplatījumā, neskaitāmo bezgalīgajā un caur gaismu dzemdina skaistumu. Sī saduršanās — nemitīga saistīšanās un atraisīšanās — ir dzīvības un nāves avots.

Viņš atsēdās uz koka sola, kas bija atbalstīts pret pussabrukušu lapeni, un pāri vārgajiem un līkajiem augļu koku siluetiem raudzījās zvaigznēs. Šis ceturtdaļarpāns zemes, tik nabadzīgi apstādīts, tik pieblīvēts ar visādām piebūvēm un šķūnīšiem, bija mījš viņa sirdij, un viņam ar to pietika. Ko gan vēl vairāk vajadzēja sirmgalvim, kas brīvo laiku savā dzīvē, kur brīva laika bija tik maz, dienu veltīja darbam dārzā, bet nakti apcerei? Vai ar šauro iežogojumu, kam debesis bija griestu vietā, nepietika, lai pielūgtu dievu pārmaiņus gan viņa jaukākajā, gan viņa diženākajā radībā? Vai tad patiesi tas nav viss un jāvēlas vēl kas vairāk? Mazs dārziņš pastaigai un visa bezgalība sapņiem. Pie kājām tas, ko var kopt un ievākt; virs galvas tas, ko var pētīt un apcerēt; dažas puķes zemē un visas zvaigznes debesīs.

14. Ko viņš domāja

Vēl dažus pēdējos vārdus.

Tā kā visu šo sīkumu raksturs, it īpaši patlaban, varētu radīt par Diņas bīskapu tādu priekšstatu, ka viņš bijis savā ziņā «panteists», ja lietojam mūsdienās izplatīto apzīmējumu, un likt domāt, ka viņš — sev par slavu vai negodu — atbalstījis kādu no mūsu laikmetam raksturīgajām subjektīvajām filozofijām, kas dažkārt mostas vientuļās dvēselēs, tur veidojas un aug, kamēr aizstāj reliģiju, tad mums tādā sakarā noteikti jāiebilst, ka neviens no tiem, kas pazina monsenjoru Bjenveniju, nebūtu uzdrīkstējies domāt kaut ko līdzīgu. Sirds bija tā, kas vadīja šo cilvēku. Viņa dzīves gudrību veidoja gaisma, ko izstaro sirds.

Nekādas sistēmas, bet gan darbus! Neskaidras teorijas mulsina garu; nav nekādu norādījumu, ka viņš būtu pārdroši mēģinājis iedziļināties apokaliptiskās alegorijās. Apustulis var būt pārgalvīgs, bet bīskapam jābūt lēnīgam. Droši vien sirdsapziņa neatļautu viņam pārāk dziļi pētīt dažas problēmas, kas atrisināmas vienīgi lieliem un ārkārtīgi stipriem gariem. Katras neizprotamas mīklas lieveni apsargā svētas bailes; tumšās durvis ir atvērtas, bet kaut kas brīdina jūs, garāmgājēju, neiet iekšā. Vai tam, kas tur ielaužas! Ģēniji, iespiedušies neaptveramos abstrakcijas un tīrās teorijas dziļumos, atrazdamies, tā sakot, pāri dogmām, klāsta savas idejas dievam. Viņu lūgšanas pārdroši izaicina uz strīdu. Viņu pielūgsme jautā. Tā ir iieša reliģija, bez starpniekiem, un vieš nemieru un atbildību katrā, kas mēģina uzkāpt pa tās stāvajām kraujām.

Cilvēka domai nav robežu. Sev par briesmām un izbailēm tā analizē un pētī pati savu apžilbumu. Varētu gandrīz sacīt, ka ar savu spožo atspulgu tā apžilbina dabu; noslēpumu pilnā pasaule, kas ir ap mums, atdod to, ko saņem, un iespējams, ka arī paši vērotāji top vēroti. Lai nu kā tas būtu, virs zemes ir cilvēki — vai tikai tie ir cilvēki? — kas savu iedomu apvāršņa malā skaidri saskata absolūtā augstienes un kam baigā vīzijā parādās neaptveramais bezgalības kalns. Monsenjors Bjenvenijs nepiederēja pie šiem cilvēkiem, monsenjors Bjenvenijs nebija ģēnijs. Viņu biedētu šie augstumi, no kuriem daži, pat ļoti lieli gari, kā Svedenborgs* un Paskāls*, noslīdējuši ārprātā. Protams, šiem varenajiem sapņiem ir sava tikumiskā vērtība un pa šiem kraujajiem ceļiem cilvēks tuvojas ideālai pilnībai. Taču bīskaps izraudzījās īsāko taciņu: evaņģēliju.

Viņš nebūt necentās izveidot savā mācītāja tērpā Elijas mēteļa krokas, viņš netiecās notikumu krēslaino viļņojumu apgaismot ar nākotnes paredzējuma staru, viņš nemēģināja saliedēt vienā liesmā visu lietu mirgošanu, viņā nebija nekā no pravieša vai maga. šī pazemīgā dvēsele mīlēja, tas bija viņas saturs.

Iespējams, ka lūgšanas viņam jau bija kļuvušas par pārcilvēcisku tiekšanos augšup, taču lūgt nekad nevar par daudz, tāpat kā nevar par daudz mīlēt, un, ja lūgšanu ārpus svēto rakstu teksta sauktu par ķecerību, tad arī svētā Tereza un svētais Hieronims būtu ķeceri.

Viņš noliecās pār tiem, kas vaid, un pār tiem, kas nožēlo grēkus. Pasaules visums viņam šķita kā milzu brūce; visur viņš juta drudzi, visur samanīja ciešanas un, nemēģinot uzminēt to izcelšanās mīklu, centās pārsiet brūces. Radības drausmās ainas modināja viņā aizkustinājumu, un vienīgais, pēc kā viņš centās: atrast sev pašam un iemācīt citiem labāko veidu, kā žēlot cilvēkus un atvieglot to ciešanas. Viss, kas pastāv virs zemes, bija šim labajam un neparastajam priesterim neizsīkstošs bēdu avots, un šīs bēdas jācenšas remdināt.

Ir cilvēki, kas strādā, lai izraktu zeltu; viņš strādāja, lai izraktu līdzjūtību. Visas pasaules posts bija viņa

raktuves. Bēdas it visur viņam bija tikai pastāvīgs iegansts darīt labu. «Mīliet cits citu,» viņš sludināja kā pilnību, vairāk nekā nevēlēdamies, un tā bija visa viņa doktrīna. Kādu dienu cilvēks, kas sevi uzskatīja par «filozofu», jau minētais senators, sacīja bīskapam:

—   Paraugieties taču šās pasaules ainās: visi savā starpā karo, un gudrākais ir tas, kas izrādās stiprākais. Jūsu «mīliet cits citu» ir muļķība.

— Labi, — nestrīdoties atbildēja monsenjors Bjenvenijs, — ja tā ir muļķiba, tad dvēselei jāieslēdzas tajā kā pērlei gliemežnīcā. — Un viņš ieslēdzās, dzīvoja tajā, bija ar to pilnīgi apmierināts, atvairīdams visus neparastos jautājumus, kas pievelk un reizē atbaida, atvairīdams abstrakcijas neizmērojamās perspektīvas, metafizikas bezdibeņus, visus tos dziļumus, kas apustulim ir dievā, bet ateistam — nebūtībā: likteni, labo un ļauno, radības savstarpējo cīņu, cilvēka apziņu un dzīvnieka domīgo somnambulismu, pārvērtību nāvē, eksistences atkārtošanos, ko vieno kaps, mainīgo tieksmju neizprotamo ietekmi uz nemainīgo «es», būtību, substanci, Nil un Ens , dvēseli, dabu, brīvību, nepieciešamību; viņš nepievērsās tām asajām problēmām, baigajiem biezokņiem, kas saista cilvēciskās domas milžus, nedz arī šausmīgajiem bezdibeņiem, ko Lukrēcijs, Manu, svētais Pāvils un Dante vēro ar tik spožu skatienu, ka, liekas, vērsts tieši bezgalībā, tas spētu tur iedegt zvaigznes.

Monsenjors Bjenvenijs bija gluži vienkārši cilvēks, kas no malas skatīja šīs noslēpumainās parādības un, tās nepētot, nesajaucot, nesatraucot par tām savu prātu, dvēselē izjuta dziļu cieņu pret neaptveramo.

OTRA GRĀMATA kriŠana

.

1. Vakars pēc dienas gājiena

Vienā no pirmajām 1815. gada oktobra dienām, apmēram stundu priekš saules rieta, kāds vīrs, kas ceļoja kājām, ienāca mazajā Diņas pilsētiņā. Retie pilsētas iedzīvotāji, kas tobrīd atradās pie logiem vai uz savu namu sliekšņa, nolūkojās šai ceļiniekā ar zināmu nemieru. Grūti būtu sastapt garāmgājēju vēl nožēlojamākā izskatā. Tas bija vidēja auguma drukns un plecīgs vīrs pašos spēka gados. Viņam varēja būt četrdesmit seši vai četrdesmit astoņi gadi. Uz pieres dziļi uzmauktā cepure ar ādas nagu pa pusei aizsedza saulē iedegušo, vēja appūsto seju, pa kuru tecēt tecēja sviedri. Rupjais nebalināta audekla krekls, pie kakla sasprausts ar mazu sudraba enkuriņu, ļāva saskatīt spalvainas krūtis; viņam bija grīstē savīts kakla lakats, zilas rupjas drānas bikses, gaužām nonēsātas un apdilušas, izbalējušas uz viena ceļa, caurumainas uz otra, veca, galīgi noplīsusi pelēka blūze, kam uz vienas piedurknes ar auklu piediegts zaļš vadmalas ielāps; uz muguras viņš nesa piebāztu, cieši aizsprādzētu un pavisam jaunu zaldāta somu, bet rokā milzīgu zarainu nūju; kailās kājas ieautas ar dzelzi apsistās kurpēs, galvas virsa noskūta, toties bārda — gara.

Sviedri, tveice, kājām veiktā ceļa nogurums un putekļi darīja vēl atbaidošāku viņa nolaisto ārieni.

Svešinieka mati bija īsi un spuraini, tie tikko sāka mazliet ataugt un, likās, kādu laiciņu nebija griezti.

Neviens viņu nepazina. Droši vien tas bija tikai garāmgājējs. No kurienes viņš nāca? No dienvidiem. Varbūt no jūras piekrastes. Jo viņš ienāca Diņā pa to pašu ielu, pa kuru pirms septiņiem mēnešiem bija redzēts ienākam Napoleons, kad tas devās no Kannām uz Parīzi. Droši vien šis cilvēks bija gājis kājām visu dienu. Viņš izskatījās loti noguris. Sievietes no senā miesta, kas atrodas pilsētas lejasgalā, bija ievērojušas, ka viņš apstājās Gasendī bulvāri zem kokiem un dzēra no strūklakas alejas galā. Viņš laikam bija izslāpis, jo bērni, kas viņam sekoja, redzēja divsimt soļu tālāk viņu vēlreiz apstājamies un dzeram pie tirgus laukuma strūklakas.

Nonācis lidz Puašvēra ielas stūrim, viņš nogriezās pa kreisi un devās uz mēriju. Viņš iegāja tur un ceturtdaļstundu vēlāk no turienes iznāca. Durvju priekšā uz akmens sola sēdēja žandarms; 4. martā uz tā paša sola bija pakāpies ģenerālis Druo, lai nolasītu izbiedētajiem Diņas pilsētas iedzīvotājiem Zuāna licī* rakstīto uzsaukumu. Nepazīstamais vīrs noņēma cepuri un pazemīgi sveicināja žandarmu.

Žandarms, sveicienu neatņemdams, vērīgi uzlūkoja svešo, kādu laiku pavadīja viņu ar skatienu un pēc tam iegāja mērijā.

Tolaik Diņā bija lieliska iebraucamā vieta ar izkārtni «Kolbasa krusts». Šās iebraucamās vietas saimnieku Zaķēnu Labāru pilsētā cienīja viņa radniecības dēļ ar kādu citu Labāru, kam Grenoblē piederēja iebraucamā vieta «Trīs delfīni» un kas bija kalpojis imperatora armijas izlases pulkā. Kad imperators no Elbas salas izcēlās kontinenta krastā, tai apvidū klīda baumas par šo «Trīs delfīnu» iebraucamo vietu. Stāstīja, ka ģenerālis Bertrāns, pārģērbies par ormani, tur janvārī bieži iegriezies un dalījis kareivjiem Goda leģiona krustus, bet pilsētas iedzīvotājiem — riekšavām zelta napoieonus. Ir taisnība, ka imperators, ieradies Grenoblē, atteicās apmesties prefektūras namā; viņš bija pateicies pilsētas mēram, sacīdams: &lt;rEs došos pie kada dūšīga puiša, kas ir man labi pazīstams,» — un aizgājis uz «Trim delfīniem». Un tā «Trīs delfīnu» Labāra slava meta atblāzmu divdesmit piecu jūdžu tālumā uz «Kolbasa krusta» Labāru, par kuru pilsētā runāja: «Viņš ir brālēns tam no Grenobles.»

Svešais vīrs devās uz šo iebraucamo vietu, kas bija labakā visā apkaimē. Viņš iegāja virtuvē, kuras durvis vērās tieši uz ielu. Visi pavardi kurējās, kamīnā jautri sprēgaja spožas liesmas. Viesnīcnieks, kas tai pašā laikā bija arī galvenais pavārs, staigāja šurp un turp, gatavodams lieliskas pusdienas, kuras bija domātas važoņiem, kas istabā skaļi tērzēja un smējās. Katrs, kas ir ceļojis, zina, ka neviens nemēdz ēst tik labi kā smagie ormaņi. Trekns murkšķis ar baltajām irbēm un rubeņu gaiļiem gar abām malām gozējās uz gara iesma uguns priekšā; uz plīts cepās divas lielas Lozē ezera karpas un forele no Aloza ezera.

Saimnieks, dzirdēdams atveramies durvis un kādu ienākam, jautāja, nenovēršot skatienu no plīts:

—   Ko kungs vēlas?

—   Paēst un pārgulēt, — ienācējs atbildēja.

—       Nekas nav vienkāršāk, — atteica saimnieks. Sai brīdī viņš pagriezās, noskatīja ceļotāju no galvas līdz kājām un piebilda: — Protams, ja samaksā.

Svešais izvilka no blūzes kabatas biezu ādas maku un sacīja:

—   Nauda man ir.

—       Tādā gadījumā viss jūsu rīcībā, — viesnīcnieks atbildēja.

Svešais iebāza maku atpakaļ kabatā, noraisīja somu, nolika to pie durvīm uz grīdas un, paturēdams rokā nūju, apsēdās uz zema soliņa uguns tuvumā. Diņa atrodas kalnos. Oktobra vakari tur mēdz būt auksti.

Viesnīcnieks, visu laiku šurpu turpu staigājot, vēroja ceļinieku.

—   Vai drīz būs pusdienas? — svešais jautāja.

—   Tūlīt, — atteica viesnīcnieks.

Kamēr ceļotājs, muguru pagriezis, sildījās, cienījamais iebraucamās vietas saimnieks Zaķēns Labārs izvilka no kabatas zīmuli un noplēsa stūri kādam vecam laikrakstam, kas mētājās uz maza galdiņa pie loga. Uz avīzes baltās malas viņš uzrakstīja pāris rindiņu, salocīja papīra strēmelīti un neaizlīmētu iedeva to kādam puišelim, kas, jādomā, kalpoja viņam vienlaikus par pavārpuiku un izsūtāmo. Saimnieks kaut ko iečukstēja zēnam ausī, un tas skriešus devās mērijas virzienā.

Ceļavīrs no tā visa nekā nemanīja.

Viņš vēlreiz jautāja:

—  Vai drīz būs pusdienas?

—   Tūlīt, — viesnīcnieks atbildēja.

Zēns atgriezās un atnesa atpakaļ papīra strēmeli. Saimnieks to steigšus atlocīja, it kā ar nepacietību gaidīdams atbildi. Uzmanīgi izlasījis zīmīti, viņš pakratīja galvu un brīdi palika domīgs stāvam. Tad paspēra soli uz ceļinieka pusi, kas likās iegrimis ne visai priecīgās pārdomās.

—   Kungs, — viņš sacīja, — es nevaru jūs uzņemt.

Svešinieks saslējās uz sēdekļa.

—        Kā tā? Vai baidāties, ka es nemaksāšu? Vai vēlaties, lai samaksāju uz priekšu? Es taču jums teicu, ka man ir nauda.

—   Ne jau par to ir runa ,,,

—   Kas tad?

—  Jums ir nauda …

—   Jā, — svešinieks sacīja.

—   Bet man, — teica viesnīcnieks, — nav brīvas istabas.

—       Novietojiet mani zirgu stallī! — svešais jau mierīgi iebilda.

—   To es nevaru.

—   Kāpēc?

—   Nav vietas. Tur ir zirgi.

—       Nu, labi, — noteica svešais vīrs, — ierādiet man kādu kaktu bēniņos! Un dodiet klēpi salmu! Gan jau pēc pusdienām redzēsim!

—   Es nevaru jums pasniegt pusdienas.

Šis paziņojums, izteikts paklusā, taču noteiktā balsī, likās svešiniekam nopietns. Viņš piecēlās.

—       Klausieties, es mirstu nost aiz izsalkuma! Esmu ceļā kopš saules lēkta. Esmu kājām nogājis divpadsmit ljē. Es samaksāšu. Es gribu ēst.

—   Man nekā nav, — saimnieks sacīja.

Svešais sāka skaļi smieties un pagriezās pret kamīnu un plītīm.

—   Nekā? Un kas tas ir? v

—   To visu man pasūtīja.

—   Kas?

—   Šie kungi, važoņi.

—   Cik viņu ir?

—   Divpadsmit.

—   Bet te jau ir, ko paēst divdesmit cilvēkiem!

_— To visu viņi pasūtīja sev — un jau iepriekš samaksāja.

Svešais atkal apsēdās un, balsi nepaaugstinot, sacīja:

—       Es atrodos iebraucamā vietā, esmu izsalcis un palieku šeit.

Tad viesnīcnieks svešajam pie auss pačukstēja tādā tonī, kas lika viņam nodrebēt:

—   Ejiet projām!

Ceļotājs, patlaban saliecies, ar nūjas dzelzs galu mēģināja ieraust ugunī dažas ogles; viņš spēji pagriezās un jau grasījās atbildēt, kad viesnīcnieks, viņu cieši uzlūkodams, piebilda joprojām klusā balsī:

—   Paklausieties, pietiek tērēt vārdus. Vai vēlaties, lai pasaku, kā jūs sauc? Jūsu vārds ir Žans Valžāns. Varbūt vēlaties, lai pasaku, kas jūs esat? Kad redzēju jūs ienākam, manī jau radās aizdomas. Es aizsūtīju cilvēku uz mēriju, un raugieties, ko man no turienes atbildējai Vai lasīt protat?

Tā runādams, viņš pastiepa svešiniekam atlocīto papīra gabaliņu, kas bija ceļojis no iebraucamās vietas uz mēriju un no mērijas atpakaļ uz iebraucamo vietu. Svešais ieskatījās zīmītē. Brīdi klusējis, viesnīcnieks turpināja:

—   Esmu radis būt pieklājīgs pret visiem. Ejiet projām!

Svešais nokāra galvu, paņēma no grīdas savu somu un aizgāja.

Viņš sāka iet pa galveno ielu. Bez mērķa soļoja tikai uz priekšu, turēdamies cieši gar namu sienām, — tā soļo pazemots un apbēdināts cilvēks. Ne reizes viņš neatskatījās. Ja viņš būtu atskatījies, tad redzētu, ka «Kolbasa krusta» viesnīcnieks stāvēja uz durvju sliekšņa, visu iebraucamās vietas ceļinieku un ielas gājēju ielenkts, un, kaut ko spraigi stāstīdams, rādīja uz aizejošā pusi, un pēc šo ļaužu neuzticības un baiļu pilnajiem skatieniem viņš būtu uzminējis, ka viņa ierašanās katrā ziņā ir notikums, kas satrauc visu pilsētu.

Bet viņš neko nemanīja. Bēdu nomākti cilvēki neskatās atpakaļ. Tie pārāk labi zina, ka ļaunais liktenis tiem seko.

Tā viņš gāja kādu laiku, soļodams uz labu laimi pa ielām, ko nepazina, aizmirsis nogurumu, kā tas mēdz būt dziļās bēdās. Pēkšņi viņš no jauna sajuta stipru izsalkumu. Tuvojās nakts. Viņš paskatījās apkārt, vai nav redzams kāds patvērums.

Lepnā viesnīca bija viņam slēgta; viņš meklēja kādu pavisam vienkāršu krodziņu, kādu gluži nabadzīgu pajumti.

Te ielas galā iedegās uguntiņa, pie dzelzs staba pakārts priedes zars skaidri iezīmējās pret krēslaino debesu blāvumu. Viņš devās turp.

Tas patiešām bija krogs. Safo ielas krodziņš.

Ceļinieks uz brīdi apstājās un pa logu ielūkojās _zemajā kroga zālē, ko apgaismoja maza lampiņa uz kāda galda un gaiša uguns kamīnā. Daži vīri tur iekšā dzēra. Saimnieks sildījās pie kamīna. Kāsī uzkārtais dzelzs kastrolis liesmā sīca.

Sai krogā, kas bija arī sava veida iebraucamā vieta, varēja ieiet pa divējām durvīm. Vienas vērās tieši uz ielu, otras — uz mazu, atkritumiem piegāztu pagalmiņu.

Ceļinieks neuzdrošinājās ieiet pa ielas durvīm. Viņš iezagās pagalmā, vēlreiz apstājās, tad bailīgi pacēla aizbīdni un atgrūda durvis.

—   Kas tur nāk? — krodzinieks jautāja.

—   Ceļavīrs, kas vēlētos paēst un pārnakšņot.

—   Kāpēc ne! Šeit var dabūt paēst un pārnakšņot!

Viņš iegāja iekšā. Visi cilvēki, kas tur sēdēja un dzēra, pievērsās viņam. Lampiņa apgaismoja viņu no vienas puses, kamīna uguns — no otras. Kamēr viņš atraisīja savu somu, visi viņu vērīgi nopētīja.

Viesnīcnieks sacīja:

—Raugiet, uguns! Katlā vārās vakariņas. Nāciet, apsildieties, labo cilvēk!

Ceļinieks apsēdās pie pavarda. Viņš izstiepa pret uguni aiz noguruma sūrstošās kājas. No katliņa plūda tīkama smarža. Viņa seja, cik nu zemu uzmauktā cepure ļāva saskatīt, vienlaikus šķita labsirdīga un skarba, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas pieraduši pie ciešanām.

Vispār viņš izskatījās noteikts, enerģisks un drūms. Viņa seja bija dīvaini veidota: sākumā tā šķita pazemīga, bet, ciešāk ieskatoties, barga. Acis zem uzacīm dzirksteļoja kā uguns zem sausiem krūmiem.

Viens no vīriem, kas sēdēja pie galda, bija kāds zivju tirgotājs; pirms došanās uz krodziņu Šafo ielā viņš bija novietojis savu zirgu Labāra stallī. Nejauši viņam bija gadījies sastapt šo nelāga izskata svešinieku jau no rīta soļojam pa ceļu starp Bradasu un … (Esmu aizmirsis vietas nosaukumu. Liekas — Eskublonu.) Toreiz šis vīrs, kas jau likās ļoti noguris, bija lūdzis viņu pavest, bet zivju tirgotājs bija uzšāvis zirgam un aizbraucis. Vel pirms pusstundas šis pats zivju tirgotājs bija atradies to ļaužu vidū, kas ielenca Zaķēnu Labāru, un stāstījis «Kolbasa krusta» iebraucējiem par savu šārīta nepatīkamo sastapšanos. Tagad viņš no savas vietas neuzkrītoši pamāja krodziniekam. Krodzinieks piegāja pie viņa. Abi klusām parmija_ dažus vārdus. Svešinieks atkal bija nogrimis pārdomās.

Krodzinieks atgriezās pie kamīna, strauji satvēra svešinieku aiz pleca un sacīja:

—   Tev jāiet projām no šejienes!

Svešinieks pagriezās un lēni atjautāja:

—   A, tad jūs jau zināt?

—  Jā.

—   No vienas iebraucamās vietas mani jau izraidīja,

—   Un tevi padzen arī no šejienes.

—   Kurp tad man iet?

—  Vienalga, kur.

Svešinieks paņēma savu nūju un somu un devās projām.

Tiklīdz viņš izgāja ārā, vairāki bērni, kas bija viņam sekojuši jau no «Kolbasa krusta» un kas likās viņu še gaidām, svieda viņam ar akmeņiem. Viņš dusmīgi pagriezās atpakaj un draudēja tiem ar nūju, bērni izklīda uz visām pusēm kā izbiedēts putnu bars.

Viņš gāja gar cietumu. Pie tā vārtiem karājās dzelzs ķēde, savienota ar zvanu. Viņš pazvanīja.

Lodziņš vārtos atvērās.

—       Cietumsarga kungs, — viņš sacīja, godbijīgi noņemdams cepuri, — vai jūs nebūtu tik laipns un neielaistu mani pārgulēt nakti?

Kāda balss atbildēja:

—       Cietums nav iebraucamā vieta. Lieciet, lai jūs arestē, tad jūs ielaidīs.

Lodziņš atkal aizvērās.

Viņš iegriezās mazā ieliņā, kur bija daudz dārzu. Dažus no tiem iežogoja nevis sētas, bet tikai dzīvžogi, kas vērta ieliņas izskatu visai priecīgu. So dārzu un dzīvžogu vidū viņš ieraudzīja mazu divstāvu mājiņu, viens logs bija apgaismots. Viņš ieskatījās pa šo logu, kā bija lūkojies pa kroga logu. Viņš ieraudzīja lielu, kaļķiem izbalsinātu istabu un tajā gultu ar raiba katūna aizkariem, vienā stūrī bērna šūpuli, dažus koka krēslus un divstobreni pie sienas. Istabas vidū bija klāts galds. Vara lampa apgaismoja rupjo balta audekla galdautu, alvas krūku, kas laistījās kā sudrabs un bija pilna ar vīnu, un brūno, kūpošo zupas bļodu.

Pie galda sēdēja kāds vīrs, apmēram četrdesmit gadu vecs, ar jautru un atklātu seju un šūpoja uz ceļiem mazu bērnu. Tēvs smējās, bērns smējās, māte smaidīja,

Svešinieks palika brīdi domīgs stāvam šās maigās un nomierinošās ainas priekšā. Kas notika viņa dvēselē? Vienīgi viņš pats varētu to pateikt. Varbūt viņš domāja, ka šī priecīgā māja būs viesmīlīga un ka šeit, kur viņš redzēja tik daudz laimes, varbūt atradīs ari mazliet līdzjūtības.

Viņš pieklauvēja pie rūts ar īsu un vieglu piesitienu,

Neviens to nedzirdēja.

Viņš pieklauvēja otrreiz.

Tad viņš dzirdēja, ka sieviete sacīja:

—   Vīrs, man šķiet — kāds klauvē.

—   Nē, — atteica vīrs.

Svešinieks pieklauvēja trešo reizi.

Vīrs piecēlās, paņēma lampu un gāja atvērt durvis.

Tas bija gara auguma cilvēks, pēc izskata ne īsti zemnieks, ne amatnieks; plata ādas skotele sniedzās līdz kreisajam plecam; tās augšdaļā, ko saturēja josta, gluži kā kabatā turējās āmurs, sarkans mutautiņš, pulvera rags un visādi citi priekšmeti. Viņš pagrieza galvu atpakaļ; atpogātais krekls atsedza viņa drukno, balto, spēcīgo kaklu. Viņam bija biezas uzacis, milzīga melna vaigubārda, izvelbtas acis, uz priekšu izvirzīts zods un vispār sejā tā neaprakstāmā izteiksme, kas pauž, ka cilvēks atrodas pats savās mājās.

—        Piedodiet, kungs, — sacīja ceļinieks. — Vai par maksu jūs man varētu iedot šķīvīti zupas un ierādīt kādu kaktiņu, kur pārgulēt, tepat dārza šķūnītī? Sakiet, — vai jūs nevarētu? Par samaksu.

—   Kas jūs esat? — jautāja mājas saimnieks.

Svešinieks atbildēja:

—       Es nāku no Piīmuasonas. Augu dienu biju ceļā. Esmu nogājis divpadsmit ljē. Vai jūs varētu? Par samaksu?

—       Es neatteiktos, — zemnieks sacīja, — uzņemt lāga ceļavīru, kas ir ar mieru maksāt. Bet kāpēc jūs'neejat uz kādu iebraucamo sētu?

—   Tur visas vietas aizņemtas.

—       Tas nu gan nevar būt! Nav taču ne gadatirgus, ne parastā tirgus diena. Vai jūs bijāt pie Labāra?

—   Jā.

—   Nu, un?

—       Es nezinu, bet mani neuzņēma, — ceļinieks apjucis atbildēja.

—  Vai jūs bijāt pie tā tur, Šafo ielā?

Svešinieks vēl vairāk apjuka. Viņš nomurmināja*

—  Arī tur mani neielaida.

Zemnieka sejā pavīdēja aizdomas, viņš noskatīja atnācēju no galvas līdz kājām un, pēkšņi nodrebēdams, iesaucās:

—  Vai tik jūs neesat tas cilvēks? …

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu svešajam, trīs soļus atkāpās, nolika lampu uz galda un noņēma no sienas divstobreni.

Pa to laiku, izdzirdusi zemnieka vārdus: «Vai tik jūs neesat tas cilvēks?», sieva bija pielēkusi kājās, paķērusi klēpī abus bērnus un, pat neaizsegusi krūtis, patvērusies aiz vīra muguras; ar izbiedētām acīm šausmās raudzīdamās svešiniekā, viņa čukstēja: «Nešķīstais zaglis!»

Tas viss notika neiedomājami ātri. Dažus mirkļus uzlūkojis šo cilvēku ar tādu skatienu, kā mēdz uzlūkot indīgu čūsku, mājas saimnieks atkal piegāja pie durvīm un sacīja:

—   Ej projām!

—   Apžēlojieties, — svešinieks atsāka, — tikai vienu glāzi ūdens!

—   Tikai vienu šāvienu! — zemnieks atbildēja.

Tad durvis spēji aizcirtās, un ceļinieks dzirdēja aizšaujam divas stipras bultas. Pēc brīža tika aizdarīti loga slēģi un ar troksni aizbīdīts dzelzs aizsargstienis.

Nakts kļuva tumšāka. No Alpiem pūta auksts vējš. Dziestošās dienas gaismā svešinieks kādā no dārziem ielas malā pamanīja kaut ko līdzīgu būdai, kas viņam šķita apmesta ar maura velēnām. Viņš apņēmīgi pārlēca pār kāršu sētu un atradās dārzā. Viņš piegāja pie būdas, durvju vietā tai bija šaurs un zems caurums; tādas būdiņas ceļa strādnieki parasti ierīko sev lielceļu malā. Droši vien, viņš nodomāja, tā patiešām ir kāda ceļa strādnieka mītne. Viņu mocīja aukstums un izsalkums, ar izsalkumu viņš jau bija samierinājies, bet te vismaz varētu paglābties no sala. Parasti šāda veida mītnes naktīs ir tukšas. Viņš nometās uz vēdera un ielīda būdā. Tur bija silts, un tur atradās arī diezgan labas salmu cisas. Brīdi viņš palika izstiepies guļam uz salmiem, nespēdams ne pakustēties, tik ļoti bija noguris. Pēc tam, tā kā soma uz muguras traucēja un turklāt tā labi varēja noderēt par pagalvi, viņš sāka atraisīt vienu no siksnām. Šai brīdī atskanēja nikna rūkšana. Viņš pacēla acis. Tumšajā būdas caurumā rēgojās milzīga doga galva.

Tā bija suņa būda.

Arī vīrs bija spēcīgs un varēja iedvest bailes. Apbruņojies ar nūju un izlietodams somu par vairogu, viņš kā mācēdams izrausās no būdas, vēl vairāk saplēšot savas skrandainās drēbes.

No dārza viņš izkļuva, kāpdamies atmuguriski un atgaiņādamies ar nūju; lai noturētu dogu pienācīgā attālumā, viņš bija spiests izmantot paņēmienu, ko paukošanas meistari apzīmē par «aizsegto rozi».

Kad vīrs ar grūtībām nokjuva ārpus žoga un beidzot atradās uz ielas — viens, bez patvēruma, bez pajumtes, bez paspārnes, padzīts pat no salmu cisām un nožēlojamās suņa būdas, — viņš drīzāk pakrita nekā apsēdās uz kāda akmens, un, kā vēlāk tika stāstīts, kāds garāmgājējs dzirdējis viņu izsaucamies:

— Es neesmu pat suns!

Drīz viņš atkal piecēlās un devās tālāk. Viņš gāja ārā no pilsētas, cerēdams laukos atrast kādu koku aizsegu vai siena kaudzi, kur patverties.

Tā viņš kādu laiku soļoja, galvu nokāris. Juzdams, ka aizgājis jau tālu no cilvēku mitekļiem, viņš pacēla acis un paraudzījās apkārt. Viņš atradās kādā laukā, priekšā pacēlās viens no tiem zemajiem, rugājiem klātajiem pakalniem, kas pēc pļaujas tik ļoti atgādina apcirptas galvas.

Apvārsnis bija gluži melns, tādu to vērta ne tikai nakts tumsa, bet arī zemie mākoņi, kas likās balstāmies pret pašu pakalnu un, kāpdami augšup, piepildīja debesis. Taču, tā kā drīz vajadzēja parādīties mēnesim un zenītā vēl lāsmoja vakarblāzmas atspīdumi, šie mākoņi izveidoja debesu augstumā bālganu velvi, no kuras spožums krita uz zemi.

Zeme tātad bija vairāk apgaismota nekā debesis — tas parasti rada sevišķi baigu noskaņu — un pakalns ar nabadzīgajām un vājajām kontūrām neskaidri un bāli iezīmējās pret tumšo apvārsni. Šai ainā bija kaut kas pretīgs, sīks, drūms un nomācošs. Lauks un pakalns bija gluži klaji, tikai kāds kropls koks drebot locījās dažus soļus no ceļinieka.

Šim vīram acīmredzot nepiemita tās smalkās dvēseles un prāta iemaņas, kas padara cilvēku jūtīgu pret noslēpumainām dabas parādībām, taču šais debesīs, šai pakalnā, līdzenumā un kokā bija kaut kas tik izmisuma pilns, ka, brīdi palicis pārdomās nekustīgi stāvam, viņš strauji pagriezās atpakaļ. Ir mirkļi, kad daba liekas naidīga.

Viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu. Diņas pilsētas vārti bija slēgti. Diņu, kas ticības karos* bija izturējusi vairākus aplenkumus, vēl 1815. gadā ietvēra veci nocietinājumu mūri ar četrstūrainiem torņiem, kurus vēlāk nojauca. Viņš izlīda cauri kādai spraugai un iegāja pilsētā.

Pulkstenis varēja būt ap astoņiem vakarā. Tā kā ielas ceļiniekam bija svešas, viņš atkal sāka klaiņot uz labu laimi.

Tā viņš pagāja garām prefektūrai, pēc tam — semināram. Ejot pār katedrāles laukumu, viņš rādīja baznīcai duri.

Šā laukuma vienā stūrī atrodas spiestuve, tieši te pirmo reizi iespiesti imperatora un tā gvardes uzsaukumi armijai, kas, paša Napoleona diktēti, atvesti no Elbas salas.

Galīgi pārguris un zaudējis jau pēdējās cerības, vīrs apgūlās uz akmens sola, kas atradās pie spiestuves durvīm.

Tai brīdī no baznīcas iznāca kāda vecāka sieviete. Pamanījusi tumsā guļošo cilvēku, tā jautāja:

—   Ko jūs šeit darāt, mans draugs?

Svešais atbildēja asi un īgni:

—   Jūs taču, labo sieviņ, pati redzat: es liekos gulēt.

Labā sieviete, kas patiesi bija šā vārda cienīga, izrādījās marķīze R.

—   Uz šā sola? — tā atjautāja.

—       Deviņpadsmit gadu esmu gulējis uz dēļu cisām, — atbildēja vīrietis, — šonakt pārgulēšu uz akmens cisām.

—   Vai jūs bijāt zaldātos?

—  Jā, labo sieviņ. Zaldātos.

—   Bet kāpēc jūs neejat uz iebraucamo vietu?

—   Tāpēc, ka man nav naudas.

—       Vai! — iesaucās marķīze R. — Man makā ir tikai četri sū.

—   Dodiet tos pašus!

Svešais paņēma šos četrus sū. Marķīze R. turpināja:

—        Ar tik maz naudas jūs nevarēsit apmesties iebraucamā vietā. Vai esat mēģinājis kaut kur lūgt pajumti? Jūs taču nevarat tā pārlaist nakti. Jūs droši vien esat nosalis un izsalcis. Varbūt jūs uzņems aiz žēlsirdības.

—   Esmu jau klauvējis pie visām durvīm.

—   Nu, un?

—   Visur mani raidīja prom.

«Labā sieviņa» pieskārās svešinieka rokai un norādīja viņpus laukuma uz kādu mazu, zemu mājiņu blakus bīskapa pilij.

—   Jūs sakāt, ka esat klauvējis pie visām durvīm? — tā jautāja.

—  Jā.

—   Vai pie tām durvīm jūs klauvējāt?

—   Nē.

—   Pieklauvējiet turi

2. Gudrībai ieteic būt piesardzīgai

Tai vakarā Diņas bīskaps pēc pastaigas pa pilsētu ilgi sēdēja, ieslēdzies savā istabā. Viņu nodarbināja plašs sacerējums «Par pienākumiem», kas diemžēl palicis nepabeigts. Viņš rūpīgi savāca visu, ko baznīcas tēvi un mācīti vīri teikuši par šo svarīgo tematu. Viņa grāmata bija veidota divās daļās: pirmajā bija apcerēti cilvēku vispārīgie pienākumi, otrā — katra atsevišķa cilvēka pienākumi saskaņā ar tā sabiedrisko stāvokli. Vispārcilvēciskie pienākumi ir lieli pienākumi. Tādi ir četri. Sv. Matejs tos iedala: pienākumos pret dievu (Mat. ev. VI), pienākumos pret sevi pašu (Mat. ev. V, 29, 30), pienākumos pret savu tuvāko (Mat. ev. VII, 12), pienākumos pret radību (Mat. ev. VI, 20, 25). Pārējo pienākumu apzīmējumus un aprakstus bīskaps atrada citur: par valdnieku un pavalstnieku pienākumiem — Vēstulēs romiešiem; par augstāko ierēdņu, sievu, māšu un jauniešu pienākumiem — apustuļa Pētera darbos; par vīru, tēvu, bērnu un kalpu pienākumiem — Vēstulēs efesiešiem; par ticīgo pienākumiem — Vēstulēs ebrejiem; par jaunavu pienākumiem — Vēstulēs korintiešiem. No visiem šiem priekšrakstiem viņš cītīgi veidoja harmonisku, viengabalainu darbu, ko gribēja dāvināt kristīgajām dvēselēm.

Pulksten astoņos vakarā viņš vēl strādāja, rakstīdams uz mazām četrstūrainām lapiņām; rakstīšanu apgrūtināja biezā grāmata, ko viņš turēja atvērtu uz ceļiem. Ienāca

Magluāras kundze, lai, kā parasts, paņemtu sudraba galda piederumus no skapīša pie gultas. Pēc brīža, domādams, ka galds uzklāts un māsa droši vien jau gaida, bīskaps aizvēra grāmatu, piecēlās no darba galda un iegāja ēdamistabā.

Ēdamistaba bija iegarena telpa ar kamīnu, ar durvīm uz ielu (to jau minējām) un logu uz dārza pusi.

Magluāras kundze tiešām patlaban beidza klāt galdu.

Visu laiku rosīdamās, tā sarunājās ar Batistīnes jaunkundzi. Uz galda dega lampa; galds atradās netālu no kamīna, kurā kurējās diezgan spoža uguns.

Var viegli iedomāties šīs divas sievietes, kam abām jau bija pāri' sešdesmitiem: mazo, apaļo, kustīgo Magluāras kundzi un maigo, tievo, trauslo Batistīnes jaunkundzi, kas augumā bija mazliet garāka par brāli un allaž ģērbās rūsgani brūnā zīda kleitā — šī krāsa bija modē 1806. gadā, kad viņa Parīzē nopirka šo tērpu, ko valkāja vēl līdz šai dienai. Runājot vienkāršajā tautas valodā, kas spēj vienā vārdā ietvert domu, kuras aprakstīšanai tik tikko pietiktu veselas lappuses, varētu teikt, ka Magluāras kundze izskatījās kā zemniece, bet Batistīnes jaunkundze — kā dāma. Magluāras kundzei galvā bija balta aubīte ar iestīvinātiein volāniem, ap kaklu zelta ķēdīte — vienīgā sieviešu rotaslieta šai mājā; melno rupja vilnas auduma kleitu ar platām, īsām piedurknēm rotāja spodri balts lakatiņš; sarkani un zaļi rūtotais kokvilnas auduma priekšauts jostasvietā bija sasiets ar zaļu lentu, bet augšdaļā abos stūros piestiprināts ar saspraužamām adatām; kājās viņai bija dzeltenas zeķes, kādas valkā Marseļas sievietes, un vienkāršas kurpes. Batistīnes jaunkundzes tērps bija šūts pēc 1806. gada modeļiem: cieši apņemts viduklis, šauri svārki, piedurknes ar uzplečiem, uzšuves un pogas. Sirmos matus viņa slēpa zem parūkas, veidotas «bērnu frizūrā». Magluāras kundzei bija pieredzējuša, rosīga un labsirdīga cilvēka izskats; nevienādi uzrautie mutes kaktiņi un augšlūpa, biezāka par apakšlūpu, piešķīra viņas ārienei reizē kaut ko parupju un valdonīgu. Kamēr monsenjors klusēja, viņa runāja tā klātbūtnē noteikti, godbijīgi un vienlaikus brīvi, bet, tiklīdz monsenjors sāka runāt, viņa, kā jau redzējām, bez ierunām paklausīja, tāpat kā Batistīnes jaunkundze. Batistīnes jaunkundze pati nerunāja nemaz. Viņa tikai paklausīja un visam piekrita.

Pat jaunībā viņa nebija bijusi skaista, viņai bija lielas, zilas, stipri uz āru izvērstas acis un garš, palīks deguns, taču visa viņas seja, visa viņas būtne, kā jau sākumā teicām, pauda neizsakāmu labsirdību. Viņa arvien bija jutusi tieksmi uz lēnprātību, bet ticība, tuvākmīlestība un cerība — šie trīs tikumi, kas maigi iesilda dvēseli, — pamazām bija attīstījuši šo lēnprātību līdz svētumam. Daba bija radījusi viņu tikai kā avi, reliģija pārvērtusi par eņģeli. Nabaga svētā jaunava! Jaukās, izgaisušās atmiņas!

Batistīnes jaunkundze vēlāk tik daudz reižu stāstīja par to, kas noticis šai vakarā bīskapa mājā, ka vairāki cilvēki, kuri vēl tagad dzīvi, atceras visniecīgākos sīkumus.

Tai brīdī, kad bīskaps ienāca ēdamistabā, Magluāras kundze kaut ko sparīgi skaidroja. Viņa tērzēja ar jaunkundzi par parasto jautājumu, kas bīskapam nebija nekas jauns. Runa bija par ārdurvju aizbīdni.

Šķiet, ka, iepērkoties vakariņām, Magluāras kundze vairākās vietās bija dzirdējusi šausmu stāstus. Runāja par kādu aizdomīga izskata vazaņķi: esot ieradies apšaubāms klaidonis, kuram tepat kaut kur pilsētā vajagot būt, un cilvēkiem, kas šonakt iedomāšoties vēlu atgriezties mājās, varot gadīties nepatīkama sastapšanās. Policija vāji darbojoties, jo prefekts ar mēru savā starpā nesaprototies un, mēģinādami viens otram kaitēt, tīši Jaujot notikt visādiem starpgadījumiem. Tāpēc saprātīgiem cilvēkiem pašiem esot jārīkojas policijas vietā un jāpiesargās; vajagot parūpēties, lai mājas būtu pienācīgi aizslēgtas, aizbultētas un nosprostotas un, galvenais, lai durvis būtu ar drošām atslēgām.

Magluāras kundze sevišķi uzsvēra pēdējos vārdus, bet bīskaps, ienācis no savas istabas, kur bija diezgan vēss, apsēdās kamīna priekšā un sildījās, turklāt domādams par ko citu. Viņš nepievērsa uzmanību Magluāras kundzes tikko sacītajiem tik svarīgajiem vārdiem. Magluāras kundze tos atkārtoja. Tad Batistīnes jaunkundze, vēlēdamās mierināt Magluāras kundzi, tai pašā laikā neizraisot nepatiku brālī, uzdrošinājās bikli ierunāties:

—   Brāli, vai jūs dzirdējāt, ko Magluāras kundze teica?

—   Kaut ko pa ausu galam dzirdēju, — bīskaps atbildēja. Pēc tam, pagriezis savu krēslu un nolicis abas rokas uz ceļiem, viņš pievērsa vecajai kalponei savu sirsnīgo un mazliet jautro seju, ko no apakšas apspīdēja kamīna uguns;

—   Paklausīsimies! Kas tad ir? Kas noticis? Tātad mums draud lielas briesmas?

Magluāras kundze sāka savu stāstu no gala, šur tur, pašai nemanot, pārspīlēdama. Izrādījās, ka pilsētā pašreiz klaiņojot kāds čigāns, kāds skrandainis, apšaubāms ubags. Gribējis pārnākšņot pie Zaķēna Labāra, kas atteicies viņu uzņemt. Vēlāk viņš redzēts ejam pa Gasendī bulvāri un vakara krēslā blandāmies pa ielām. Tas esot briesmīga izskata vīrs, īsts karātavputns.

—   Patiesi? — bīskaps iejautājās.

Sis pieļāvīgais jautājums iedrošināja Magluāras kundzi; tas šķita norādām, ka bīskaps nav tālu no satraukuma. Un vecā kalpone svinīgi turpināja:

—   Jā gan, monsenjor! Tā tas ir. Šonakt pilsētā notiks kāda nelaime. To visi saka. Turklāt policija tik vāji darbojas (derīgs atkārtojums)! Dzīvot kalnainā apvidū un naktīs pat neapgaismot ielas ar laternām! Cilvēks iziet no mājas — tumšs kā akā! Un tāpēc es saku, monsenjor, un jaunkundze saka tāpat…

—   Es nesaku neko, — bīskapa māsa viņu pārtrauca. — Viss, ko mans brālis dara, ir labi darīts.

Magluāras kundze turpināja, it kā iebilduma nedzirdējusi:

—   Mēs sakām, ka šī māja nepavisam nav droša, un, ja monsenjors atjauj, es iešu un pateikšu atslēdzniekam Polēnam Mizbuā, lai atnāk pielikt durvīm agrākos aizšaujamos. Tie ir saglabājušies. Pāris minūtēs viss būs darīts. Es jums saku, monsenjor, aizšaujamie ir vajadzīgi, kaut vai tikai šai naktij! Jo patiešām, es saku, nav nekā bīstamāka par durvīm ar aizbīdni, ko no ārpuses var atvērt jebkurš garāmgājējs. Turklāt monsenjorarn ir paradums vienmēr sacīti «Ienāciet!», kaut arī tas būtu nakts vidū, un — ak mans dievs! — nav taču nekādas vajadzības prasīt atjauju …

5ai brīdī kāds diezgan stipri pieklauvēja pie durvīm.

Ienāciet! — bīskaps sacīja.

3. Aklas paklausības heroisms

Durvis atvērās.

Atvērās spēji, līdz galam, it kā tās kāds spēcīgi un noteikti būtu atgrūdis.

Ienāca kāds vīrs.

So vīru mēs jau pazīstam. Tas ir tas pats ceļinieks, ko nule redzējām klaiņojam un naktsmājas meklējam.

Viņš ienāca, paspēra soii uz priekšu un apstājās, atstādams durvis aiz sevis vaļā. Uz pleciem viņam bija mugursoma, rokā nūja, bet acīs skarba, izaicinoša, nogurusi un ļauna izteiksme. Viņu apspīdēja kamīna uguns. Viņš bija atbaidošs. Šķita, ka tā ir kāda baiga parādība.

Magluāras kundzei trūka spēka pat iekliegties. Viņa sarāvās un palika stāvam ar atvērtu muti.

Batistīnes jaunkundze atskatījās, ieraudzīja ienākušo un izbailēs gandrīz pietrūkās kājās, tad lēnām pagrieza galvu uz kamīna pusi, uzlūkoja brāli, un tās seja atkal noskaidrojās un kļuva pavisam mierīga.

Bīskaps bez mazākā satraukuma raudzījās svešiniekā.

Viņš jau atvēra muti, domājams, lai pajautātu atnācējam, ko tas vēlas, kad svešinieks, atbalstījies ar abām rokām uz nūjas, pārmaiņus uzlūkoja sirmgalvi un abas sievietes un, nenogaidīdams, kamēr bīskaps sāk runāi, sacīja skaļā balsī:

— Nu tad tā. Mani sauc Žans Valžāns. Esmu katordznieks. Deviņpadsmit gadu esmu pavadījis spaidu darbos. Priekš četrām dienām es tiku ārā un tagad dodos uz Pontarljē, kas ir mana ceļa mērķis. Jau četras dienas soļoju no Tulonas. Šodien esrnu nogājis kājām divpadsmit ljē. Šovakar, kad ierados šai pilsētā, devos uz iebraucamo vietu, bet mani no turienes aizraidīja manas dzeltenās pases dēļ, ko biju uzrādījis mērijā. Neko darīt. Gāju uz citu iebraucamo vietu. Man sacīja: «Ej projām!» Gāju pie viena, pie otra. Neviens negribēja mani ielaist. Es klauvēju pie cietuma vārtiem, taču sargs man neatvēra. Meklēju pajumti suņa būdā. Suns man iekoda un mani padzina, it kā tas būtu nevis suns, bet cilvēks. Varētu domāt, ka tas zināja, kas es esmu. Izgāju laukos, lai apgultos zem klajas, zvaigžņotas debess. Bet zvaigžņu nebija.

es, domāju, ka sāks līt un ka debesīs nav mīļā dieva, kas aizkavētu lietu, un atgriezos pilsētā, lai tur atrastu paIvērumu kādu durvju ailē. Te, šai laukumā, taisījos apl'.ulties uz akmens sola. Kāda laba sieviņa man parādīja ļiisu māju un sacīja: «Pieklauvē tur!» Es pieklauvēju. Kas tā ir par vietu? Vai te ir iebraucamā vieta? Man ir nauda. Daudz naudas. Simt deviņi franki un piecpadsmit sū, ko nopelnīju deviņpadsmit gados katorgas darbos. Es samaksāšu. Kāpēc gan ne? Man ir nauda. Esmu ļoti nogūlis, divpadsmit ljē kājām, esmu ļoti izsalcis. Vai jūs man atļausit palikt?

—  Magluāras kundze, — bīskaps sacīja, — klājiet galdu vienam cilvēkam vairāk!

Svešinieks panācās soļus trīs uz priekšu, tuvāk lampai, kas dega uz galda.

—   Pagaidiet! — viņš sacīja, it kā kaut ko nesaprazdams. — Tas nav tā. Vai jūs nedzirdējāt? Es esmu katordznieks. Spaidu darbos notiesātais. Es nāku no katorgas.

Viņš izvilka no kabatas lielu, dzeltenu papīru un atlocīja to.

—   Te ir mana pase. Dzeltena, kā redzat. Ar to pietiek, lai mani izdzītu, vienalga, kur es eju. Vai vēlaties izlasīt? Es arī protu lasīt. Katorgā iemācījos. Tur ir skola tiem, kas vēlas mācīties. Paklausieties, kas ierakstīts manā pasē: «Žans Valžāns, atsvabināts katordznieks, dzimis …» tas gan jums vienalga … «… katorgā pavadījis deviņpadsmit gadu. Piecus gadus par ielaušanās zādzību. četrpadsmit gadus par četriem bēgšanas mēģinājumiem. Sis cilvēks ir ļoti bīstams.» — Tā, lūk! Visi mani padzina! Vai dosit man paēst un atļausit pārnakšņot? Vai jums ir zirgu stallis?

—   Magluāras kundze, — bīskaps sacīja, — uzklājiet tīrus palagus uz gultas nišā!

Mēs jau paskaidrojām, kāda bija abu sieviešu paklausība.

Magluāras kundze devās izpildīt pavēles.

Bīskaps pievērsās svešiniekam,

—  Apsēdieties, kungs, un sasildieties! Tūlīt mēs ēdīsim vakariņas, un, kamēr jūs paēdīsit, jūsu gulta būs uzklāta.

Beidzot svešais aptvēra sacīto. Viņa sejas izteiksme, līdz tam drūma un skarba, pauda ārkārtīgu izbrīnu, šaubas, prieku un kļuva gluži neaprakstāma. Viņš sāka murmināt kā ārprātīgais:

—   Patiesi? Ko jūs sakāt? Jūs mani paturat? Jūs mani nedzenāt projām! Mani, katordznieku! Jūs mani saucat par kungul Jūs mani neuzrunājat ar «tu»! — «Vācies projām, suns!» — kā man parasti saka. Es gan domāju, ka jūs mani trieksit projām. Es taču jums tūlīt pateicu, kas esmu. Ai, jaukā sieviņa, kas man parādīja ceļu uz šejieni! Es ēdīšu vakariņas! Gulēšu gultā! Gultā ar matraci un palagiem kā visi cilvēki! Deviņpadsmit gadu neesmu gulējis gultā! Jūs nesakāt, lai es eju projām! Jūs esat krietni ļaudis! Jau teicu, man ir nauda. Es labi samaksāšu. Piedodiet, viesnīcnieka kungs, kā jūs sauc? Es maksāšu, cik prasīsit. Jūs esat godīgs cilvēks. Jūs taču esat šās iebraucamās vietas saimnieks, vai ne?

—   Es esmu garīdznieks un šeit dzīvoju, — bīskaps atbildēja.

—   Garīdznieks! — svešais atkārtoja. — Godavīrs garīdznieks! Tātad jūs neprasāt no manis naudu? Jūs esat mācītājs, vai ne? Šās lielās baznīcas mācītājs? Patiesi, es gan esmu muļķis! Es neievēroju jūsu galvassegu.

Tā runādams, svešais vīrs bija nolicis savu somu un nūju istabas kaktā, iebāzis pasi atpakaļ kabatā un apsēdies. Batistīnes jaunkundze labvēlīgi vērās viņā. Viņš turpināja:

—   Jūs esat cilvēcisks, mācītāja kungs. Jūsos nav nicināšanas. Ir tik labi sastapt labu priesteri. Tātad man nav jums jāmaksā?

—   Nē, — sacīja bīskaps, — paturiet savu naudu. Cik jums tās ir? Vai jūs neteicāt — simt deviņi franki?

—   Un piecpadsmit sū, — svešais piebilda.

—   Simt deviņi franki un piecpadsmit sū. Un cik ilgā laikā jūs to nopelnījāt?

—   Deviņpadsmit gados.

—   Deviņpadsmit gados!

Bīskaps dziļi nopūtās.

Svešinieks turpināja:

—   Man vēl ir visa nauda. Šais četrās dienās esmu iztērējis tikai divdesmit piecus sū, ko nopelnīju, palīdzot izkraut vezumus Grasā. Tā kā jūs esat garīdznieks, es jums pastāstīšu — mums katorgā arī bija priesteris. Un tad es kādu dienu redzēju bīskapu! Ļaudis viņu godā par monsenjoru. Tas bija Marseļas Dievmātes katedrāles bīs-

Lips. Bīskaps ir mācītājs, kas stāv augstāk par visiem mācītājiem. Piedodiet, jūs zināt, es neprotu pastāstīt, bet l i man viss ir tik svešs un tāls! Jūs saprotat — mēs taču liijām notiesātie! Cietuma pagalma vidū viņš noturēja dievkalpojumu, pie altāra! Un galvā viņam bija kaut kas augsts un smails — no tīra zelta! Tas mirdzēja spilgtajā pusdienas saulē. Mēs bijām nostādīti rindās. No trim pusēm. Mums pretī — lielgabali ar aizdedzinātiem degļiem. Mēs nevarējām labi saredzēt. Viņš runāja, bet atradās pārāk tālu no mums, un mēs nekā nedzirdējām. Redziet, kāds ir bīskaps!

Kamēr svešais runāja, bīskaps piecēlās un aizvēra durvis, kas bija palikušas līdz galam vaļā.

Ienāca Magluāras kundze. Atnesa šķīvi un pārējos vienai personai vajadzīgos traukus, ko novietoja uz galda.

—  Magluāras kundze, — bīskaps sacīja, — šo šķīvi lieciet, cik iespējams, tuvāk pie uguns! — Un, pievērsies savam viesim, turpināja:

—   Nakts vējš Alpos ir ļoti auksts. Jums droši vien salst, kungs?

Katru reizi, kad bīskaps savā maigajā, nopietnajā balsī tik draudzīgi izrunāja vārdu kungs, svešinieka seja iemirdzējās. Uzruna «kungs» katordzniekam ir tas pats, kas glāze ūdens «Medūzas» avāriju cietušajam. Apkaunotajam slāpst pēc cieņas.

—   Šīs lampas gaisma ir ļoti vāja, — bīskaps turpināja.

Magluāras kundze saprata aizrādījumu, devās uz monsenjora guļamistabu, kur paņēma no kamīna abus sudraba svečturus un, aizdedzinājusi visas sveces, nolika tos ēdamistabā uz galda.

—   Mācītāja kungs, — sacīja svešais vīrs, — jūs gan esat labs! Jūs mani nenicināt. Jūs mani uzņemat savā mājā. Jūs aizdedzināt man savas sveces. Es taču jums neslēpu, no kurienes nāku, neslēpu, ka esmu ļaundaris.

Bīskaps, sēdēdams blakus nepazīstamajam viesim, maigi aizskāra viņa roku:

—   Jūs varējāt man nemaz neteikt, kas esat. Šī nav mana māja, šī ir Jēzus Kristus māja. Šīs durvis nejautā ienācējam, vai viņam ir vārds, bet gan — vai viņam ir bēdas. Jūs ciešat, jūs esat izsalcis un izslāpis. Esiet sveicināts! Nevajag man pateikties, nesakiet, ka es jūs uzņemu savā mājā! Neviens še nav savā mājā, vienīgi tas, kam nepieciešams patvērums. Es saku jums, ceja gājējam, ka jūs esat še vairāk savās mājās nekā es. Viss, kas te atrodas, ir jūsu. Kāda man vajadzība zināt jūsu vārdu? Un, pirms jūs man to pateicāt, jums jau bija vārds, kuru es zināju.

Svešais izbrīnījies iepleta acis.

—   Patiešām? Jūs zinājāt, kā mani sauc?

—  Jā, — bīskaps atbildēja, — jūs sauc par manu brāli.

—   Paklausieties, mācītāja kungs! — svešais izsaucās. — Se ienākot, es biju izsalcis, bet jūs esat tik labs, ka šobrīd pats vairs nezinu, kas ar mani notiek: pat izsalkums liekas pārgājis.

Bīskaps paraudzījās viņā un jautāja:

•— Jūs esat daudz cietis?

—   O! Sarkanie cietumnieka svārki, svina bumba pie kājas, kaili dēji, kur gulēt, karstums, aukstums, smags darbs, galeras, nūjas sitieni! Par mazāko nieku — divkāršas važas! Par vienu vārdu — karceris! Pat slimais, kas nespēj piecelties no savas guļasvietas, ir iekalts važās. Tik tiešām suņi ir laimīgāki par mums! Deviņpadsmit gadu! Tagad man ir četrdesmit seši. Un dzeltenā pase! Tas arī ir viss!

—  Jā, — bīskaps sacīja, — jūs nākat no bēdu vietas. Uzklausiet! Debesis vairāk priecājas par vienas atgriezušās avs grēku nožēlas asarām nekā par simt taisno nenotraipītām drānām. Ja iznākat no šās ciešanu lejās ar naida un dusmu domām pret cilvēkiem, jūs esat līdzjūtības cienīgs, ja jūs no turienes iznākat ar labvēlīgām, lēnprātīgām un miermīlīgām domām, tad esat vairāk vērts nekā jebkurš no mums!

Pa to laiku Magluāras kundze bija uzlikusi galdā vakariņas: virumu no ūdens, augu eļ]as, maizes un sāls, mazliet speķa, gabalu jēra gaJas, vīģes, svaigu sieru un lielu klaipu rudzu maizes. Zinādama bīskapa paradumus, viņa bija pagādājusi arī pudeli veca Movas vīna.

Bīskapa sejā pēkšņi parādījās tā līksmā izteiksme, kas raksturīga viesmīlīgiem cilvēkiem.

—   Pie galda! — viņš moži aicināja.

Kā parasti, kad pie viņa vakariņoja kāds svešinieks, viņš nosēdināja viesi sev pa labi. Batistīnes jaunkundze, kas izturējās gaužām mierīgi un dabiski, ieņēma vietu viņam pa kreisi.

Bīskaps noskaitīja galda lūgsnu un, kā allaž paradis, pats ielēja šķīvjos viru. Ceļavīrs sāka kāri ēst.

Pēkšņi bīskaps ierunājās:

—   Tomēr man liekas, ka uz galda kaut kā trūkst.

Magluāras kundze bija klājusi galdu ar tikai trim cilvēkiem nepieciešamiem traukiem. Taču, ja pie bīskapa vakariņās bija kāds viesis, tad pēc mājas paraduma uz galdauta tika sakārtoti visi seši sudraba galda piederumu komplekti. Gluži nevainīga lepošanās! Šī laipnā greznības izrādīšana bija sava veida apburoša bērnišķība šai pazemīgajā un stingrajā mājā, kur nabadzība tika celta godā.

Magluāras kundze saprata aizrādījumu, ne vārda neteikusi, izgāja no istabas, un jau pēc brīža bīskapa prasītie trīs sudraba galda piederumu komplekti mirdzēja uz galdauta, simetriski novietoti katra vakariņotāja priekšā.

4. Dažas sīkākas ziņas par Pontarlļē siernīcām

Un tagad, lai dotu priekšstatu par to, kas notika pie galda, labākais, ko varam darīt, ir izrakstīt dažas vietas no Batistīnes jaunkundzes vēstules Buaševrona kundzei; katordznieka un bīskapa saruna tur atstāstīta vientiesīgi un pamatīgi:

«… Šis vīrs nevienam nepievērsa uzmanību. Viņš ēda rijīgi, kā jau izbadējies cilvēks. Tomēr pēc vakariņām viņš sacīja:

—   Mācītāja kungs, jūs, kas kalpojat labajam dievam! Man jau tas viss bija pārlieku labs, taču jāteic, ka važoņi, kas negribēja ar mani dalīties savās vakariņās, ēd daudz labāk nekā jūs.

Starp mums runājot, šī piezīme mani mazliet aizskāra. Mans brālis atbildēja:

—  Viņu darbs ir smagāks nekā mans.

—   Nē, — atteica šis cilvēks, — viņiem ir vairāk naudas. Jūs esat nabags. Es redzu gan. Varbūt jūs neesat pat priesteris. Vai jums tiešām ir sava draudze? Ai, ja labais dievs ir taisnīgs, tad jums vajadzētu gan būt mācītājam!

—   Labais dievs ir vairāk nekā taisnīgs, — mans brālis sacīja.

Pēc brīža tas iejautājās:

—   Žana Valžāna kungs, vai jūs dodaties uz Pontarljē?

—  Jā, pēc iepriekšnoteikta maršruta.

Man liekas, ka tieši tā šis vīrs sacīja. Pēc tam viņš tur* pināja:

—   Rīt līdz ar gaismu man jāiziet. Ceļš ir grūts. Lai gan naktis mēdz būt aukstas, dienās ir karsts.

—  Jūs dodaties uz labu apvidu, — mans brālis runāja. — Revolūcijas laikā mana ģimene tika izputināta, es sākumā atradu patvērumu Franškontē, kādu laiku dzīvoju un savām rokām pelnīju iztiku. Man bija laba griba. Es tur atradu nodarbošanos. Vajag tikai izraudzīties īsto darbu. Tur ir papīrfabrikas, ādu fabrikas, degvīna tecinātavas, eļļas fabrikas, lielas pulksteņu rūpnīcas, tērauda un vara lietuves, ne mazāk kā divdesmit dzelzs apstrādāšanas rūpnīcu, no kurām četras — Lodās, Šatijonas, Odenkūras un Bēras — ir pat ļoti ievērojamas…

Es domāju, ka nekļūdos un ka tieši šīs vietas mans brālis nosauca, tad aprāvās un pievērsās man:

—   Mīļā māsa, vai mums tai apvidū nav radinieku?

Es atbildēju:

—   Bija gan, kā tad, arī Lisnē kungs, kas vecā režīma laikā bija Pontarljē pilsētas sardzes priekšnieks.

—  Jā, — mans brālis turpināja, — bet deviņdesmit trešajā gadā radinieku vairs nebija, atlika tikai pašam paļauties uz sevi. Es strādāju. Pontarljē novadā, uz kurieni jūs, Valžāna kungs, dodaties, ir kāda sensena un jauka rūpniecības nozare, māsiņ. Tās ir viņu siernīcas, ko viņi sauc par «siera darītavām».

Un mans brālis, nepārtraukti skubinādams šo vīru ēst, sīki izskaidroja, kas ir Pontarljē sierotavas, ka izšķir divus siernīcu veidus: bagātnieku siernīcas, tā sauktās lielās rijas, kur ir četrdesmit vai piecdesmit govis un kur ražo septiņus līdz astoņus tūkstošus sieru vasarā, un arteļa siera darītavas, kas pieder nabagajiem; tie ir priekškaļņu zemnieki, kas kopīgi gana govis un ražojumus sadala savā starpā. Viņi algo īpašu siernieku, ko sauc par «sierdari»; siernieks trīsreiz dienā savāc no arteļa biedriem pienu, kura daudzumu atzīmē ar iegriezumiem koka dēlītī; siernīcas sāk darboties aprīļa beigās, bet jūnija vidū siernieki izdzen govis kalnos.

Ēdot svešais vīrs kļuva arvien mundrāks. Mans brālis mudināja svešinieku dzert labo Movas vīnu, ko pats nekad nedzer, jo tas, kā viņš saka, esot dārgs vīns. Par visiem šiem sīkumiem mans brālis stāstīja ar viņam raksturīgo nepiespiesto jautrību, ko Jūs jau pazīstat, ievīdams savā runā arī laipnus, man domātus teicienus. Daudzkārt viņš pieminēja jauko siernieka darbu, it kā vēlēdamies, lai šis cilvēks bez tieša un rupja norādījuma saprastu, ka tāda nodarbošanās būtu tam īsts patvērums. Taču viens mani pārsteidza. Es Jums jau sacīju, kas bija šis cilvēks. Nu, labi, vakariņu laikā un pat visu vakaru — izņemot tos pāris teikumus par Jēzu, kad svešinieks ienāca, — mans brālis neizsacīja ne vārda, kas varētu šim cilvēkam atgādināt viņa stāvokli vai likt manīt, kas ir mans brālis. Ikviens bīskaps, jādomā, te saskatītu izdevīgu gadījumu teikt īsu sprediķi un ņemt priekšā katordznieku tā, lai šī nejaušā satikšanās atstātu viņā nozīmīgas pēdas. Kādam citam varbūt šī būtu likusies īstā reize, lai vienlaikus, kamēr nelaimīgais ir tā varā, pabarotu viņa miesu un dvēseli un pasniegtu viņam dažu labu pārmetumu ar morāles un labu pamācību piedevām vai pat mazliet līdzjūtības ar piekodinājumu nākotnē uzvesties labāk. Mans brālis pat neapjautājās, no kuras puses svešais ir, nedz arī, kāds ir viņa dzīves stāsts. Jo viņa dzīves stāsts ietver viņa pārkāpumu, un šķita, ka mans brālis izvairījās no visa, kas varētu to atgādināt. Pat tik tālu, ka, runādams par Pontarljē kalniešiem, «kas mierīgi strādā tur augšā, tuvu pie debesīm, un jūtas laimīgi, tāpēc ka ir bez vainas», mans brālis šai vietā pēkšņi aprāva savu stāstījumu, bīdamies, ka neviļus izteiktie vārdi varētu svešinieku aizvainot. Visu pārdomājusi, man liekas, es sapratu, kas norisinājās brāļa dvēselē. Brālim droši vien šķita, ka šis vīrs, kura vārds ir Žans Valžāns, jau tā pārāk daudz domā par savu nelaimi un ka labākais ir viņu izklaidēt, ar gluži parastu apiešanos iedvešot viņā kaut uz brīdi pārliecību, ka viņš ir tāds pats cilvēks kā visi citi. Vai tā patiesībā nav īstā tuvākmīlestības izpratne? Vai Jums nešķiet, mana dārgā, ka šai smalkjūtībā, atturoties no sprediķošanas, morāles lasīšanas un aplinkiem mājieniem, ir kaut kas patiesi evaņģēlisks un ka labākā līdzjūtības izpausme, ja cilvēkam kāda vieta sāp, ir šai vietai nemaz nepieskarties? Man likās, tāda varēja būt mana brāļa apslēptā doma. Lai nu kā, jāteic, ja arī tādi bija brāļa uzskati, viņš tos nevienam nelika manīt, pat man ne; no sākuma līdz beigām viņš bija gluži tāds pats kā citos vakaros un, vakariņodams kopā ar Žanu Valžānu, izturējās tieši tāpat, kā būtu izturējies, ja ēstu vakariņas kopā ar ebreju augsto soģi Gideonu vai mūsu draudzes mācītāju.

Kad vakariņas tuvojās beigām un mēs jau ķērāmies pie vīģēm, kāds klauvēja pie durvīm. Tā bija Zerbo māmuļa ar savu maziņo uz rokām. Mans brālis noskūpstīja bērnu uz pieres un, aizņēmies no manis piecpadsmit sū, kas man bija, iedeva tos Zerbo māmuļai. Svešinieks šai laikā notiekošajam nepievērsa lielu uzmanību. Viņš vairs nerunāja un likās ļoti noguris. Kad nabaga vecā Zerbo bija aizgājusi, mans brālis noskaitīja pateicības lūgsnu un, pagriezies pret svešinieku, sacīja:

—  Jums droši vien gribas doties pie miera.

Magluāras kundze ātri novāca galdu. Es sapratu, ka mums laiks doties projām, lai ceļinieks varētu likties gulēt, un mēs uzkāpām augšstāvā. Pēc brīža es tomēr sūtīju Magluāras kundzi, lai aiznes uz ceļavīra gultu Švarcvaldes stirnas ādu, kas parasti atrodas manā istabā. Naktis jau ir ledaini aukstas, un šī ādiņa labi silda. Zēl, ka tā ir tik veca: spalva iet nost. Šo ādiņu mans brālis nopirka toreiz, kad bija Vācijā, Totlingenā, netālu no Doņavas iztekas, turpat viņš pircis arī mazo nazīti ar ziloņkaula spalu, ko es lietoju pie galda.

Magluāras kundze tūlīt bija atpakaļ, un tad mēs pielūdzām dievu salonā, kur parasti izžauj veļu; pēc tam, ne vārda nepārmijušas, devāmies katra uz savu istabu.»

5. Miers

Novēlējis māsai labu nakti, monsenjors Bjenvenijs paņēma no galda vienu sudraba svečturi, otru iedeva saVām viesim un sacīja:

—   Mans kungs, es jūs aizvedīšu uz jūsu istabu.

Ceļinieks viņam sekoja.

Kā jau pēc iepriekš sacītā noprotams, dzīvoklis bija tā iekārtots, ka, ejot uz lūgšanu istabu, kur atradās niša, vai n6 turienes nākot, vajadzēja iet caur bīskapa guļamistabu,

Tai brīdī, kad viņi gāja cauri šai istabai, Magluāras kundze patlaban novietoja sudraba galda piederumus ska-

pītī pie bīskapa gultas. Tās bija vecās sievietes pēdējās imniecības rūpes vakarā pirms došanās pie miera.

Bīskaps ieveda viesi nišā. Tur stāvēja baltiem, tīriem palagiem klāta gulta. Svešais nolika svečturi uz maza galdiņa.

—  Nu ar labu nakti! — bīskaps teica. — Citrīt, pirms dosities ceļā, jūs izdzersit krūzīti mūsu pašu govju piena, vel gluži siltu.

—   Paldies, abata kungs, — svešinieks sacīja.

Tikko viņš bija izteicis šos miera pilnos vārdus, kad pēkšņi un bez kādas pārejas viņā notika dīvaina pārmaiņa, kas abām svētajām sievietēm liktu šausmās sastingt, ja tās būtu bijušas šā brīža liecinieces. Vēl tagad mums grūti izskaidrot, kas viņu tai mirklī vadīja. Vai viņš gribēja brīdināt vai draudēt? Vai arī viņš vienkārši paklausīja kādai instinktīvai tieksmei, ko pats neizprata? Viņš spēji pagriezās pret sirmgalvi, sakrustoja rokas un, ar mežonīgu skatienu cieši raudzīdamies namatēvā, iesaucās aizsmakušā balsī:

—  Ak tā gan! Tātad jūs man ierādāt vietu savā mājā, savā tuvumā!

Viņš uz brīdi apklusa un tad piebilda ar smiekliem, kuros skanēja kaut kas baismīgs:

—   Vai esat visu labi pārdomājis? Kas zina, varbūt es esmu kādu noslepkavojis?

Bīskaps pacēla acis pret griestiem un atbildēja:

—  Tas ir labā dieva ziņā.

Pēc tam viņš nopietni, turklāt kustinot lūpas, it kā lūgtu dievu vai sarunātos pats ar sevi, pacēla labās rokas divus pirkstus un svētīja šo vīru, kas pat nenoliecās, tad, galvu nepagriezdams un neatskatīdamies, iegāja savā istabā.

Kad niša bija aizņemta, altāri lūgšanu istabā no viena gala līdz otram aizklāja liels sarža aizkars. Iedams gar šo aizkaru, bīskaps nometās ceļos un noskaitīja īsu lūgsnu.

Jau pēc brīža viņš bija dārzā, staigāja, pārdomāja, apcerēja, atvēris dvēseli un prātu tiem lielajiem noslēpumiem, kurus dievs naktī atklāj acīm, kas paliek nomodā.

Ceļinieks patiesi bija tik noguris, ka pat neizmantoja tīros, baltos palagus. Nopūtis sveci ar vienu nāsi, kā to dara katordznieki, tas neizģērbies iekrita gultā, kur tūlīt cieši aizmiga,

Pulkstenis nozvanīja pusnakti, kad bīskaps no dārza atgriezās savā istabā. Dažas minūtes vēlāk nelielajā mājiņā visi gulēja.

6. Žans Valžāns

Bija vēl dziļa nakts, kad Žans Valžāns pamodās.

Žans Valžāns bija cēlies no nabadzīgas zemnieku ģimenes Brī provincē. Bērnībā viņš nebija mācījies lasīt. Pieaudzis viņš strādāja Faverolā par atzarotāju mežniecībā. Viņa māti sauca — Žanna Matjē, tēvu — Žans Valžāns jeb VlaŽāns; št iesauka, domājams, radusies, saplūstot vārdiem «Voilā Jeanl»x .

Žans Valžāns bija domīgs, bet ne drūma rakstura, tādi mēdz būt maigas dabas cilvēki. Vismaz no malas skatoties, Žans Valžāns likās diezgan kūtrs un nenozīmīgs radījums. Jau agrā bērnībā viņš bija zaudējis tēvu un māti. Māte, pēc radībām pienācīgi neapkopta, nomira piena drudzī. Viņa tēvs, ari atzarotājs, bija nosities, krītot no koka. Žanam Valžānam palika tikai māsa, vecāka par viņu, atraitne ar septiņiem bērniem — zēniem un meitenēm. Šī māsa bija uzaudzinājusi Žanu Valžānu un, kamēr vīrs bija dzīvs, mitināja un uzturēja savu jaunāko brāli. Vīrs nomira. Vecākajam no septiņiem bērniem bija astoņi gadi, jaunākajam — gadiņš. Žans Valžāns tikko bija sasniedzis divdesmit piekto dzīvības gadu. Viņš stājās bērniem tēva vietā un savukārt pabalstīja māsu, kas bija viņu uzaudzinājusi. To viņš darīja vienkārši, kā veikdams pienākumu un pat izjuzdams nenoteiktu īgnumu. Tā Žana Valžāna jaunība pagāja grūtā un vāji atalgotā darbā. Nekad neviens nebija manījis, ka viņam tai apkārtnē būtu kāda «sirdsmīļotā». Viņam nebija laika iemīlēties.

Vakaros viņš atgriezās noguris un, ne vārda nebilzdams, strēba viru. Kamēr viņš ēda, māsa, māmuļa Žanna, bieži vien paņēma no viņa bļodiņas labāko kumosu — gaļas gabaliņu, speķa šķēlīti, kāposta serdi, lai atdotu kādam no saviem bērniem. Noliecies pār galdu, tā ka deguns gandrīz vai mirka virā un garie mati, aizsedzot acis, nokarājās pār bļodiņu, viņš turpināja ēšanu, likās nekā nemanām un ļāva māsai rīkoties. Faverolā, netālu no Valžānu būdiņas, otrā ieliņas pusē, dzīvoja kāda rentniece, vārdā Marija Kloda; Valžānu bērni, kuri parasti bija izsalkuši, dažreiz gāja pie Marijas Klodas, lai it kā mātes vārdā aizņemtos mēriņu piena, ko turpat aiz žoga vai kādā alejas stūrī izdzēra, raudami piena trauku cits citam no rokām un tādā steigā, ka mazajām meitenēm piens izlaistījās uz priekšautiņiem tikpat daudz, cik ietecēja mutītēs. Ja māte uzzinātu par blēdīšanos, tā vainīgos bargi pārmācītu. Žans Valžāns, šis parupjais un īgnais cilvēks, mātei nezinot, samaksāja Marijai Klodai par pienu, un bērniem sods gāja secen.

Zaru retināšanas sezonā viņš pelnīja dienā divdesmit četrus sū, pēc tam salīga par pļāvēju, par algādzi, par vēršu ganu kādā saimniecībā, par melnstrādni'eku. Viņš darīja, cik spēja. Arī viņa māsa strādāja. Bet kā iztikt ar septiņiem maziem bērniem? Tā bija nelaimīga saime, ko pamazām pārņēma un nomāca trūkums. Gadījās barga ziema. Žanam nebija darba. Ģimenei nebija maizes. Nebija maizes — vārda tiešajā nozīmē. Un septiņi mazi bērni.

Kādu svētdienas vakaru Mobērs Izabo, kam piederēja maiznīca Faverolas baznīcas laukumā, jau taisījās likties gulēt, kad pēkšņi izdzirda spēcīgu sitienu pa režģu aizsargāto sava veikaliņa skatlogu. Viņš piesteidzās īstajā laikā, lai pamanītu roku, kura sniedzās pa caurumu, kas ar dūri bija izsists kā režģos, tā stiklā. Roka satvēra maizes klaipiņu un ar visu pazuda. Izabo steigšus izskrēja ārā, zaglis bēga, ko nagi nes, Izabo dzinās tam pakaļ un panāca. Zaglis jau bija paspējis nomest maizes klaipiņu, bet tā roka vēl asiņoja. Tas bija Žans Valžāns.

Sis notikums norisinājās 1795. gadā. Žanu Valžānu sauca tiesas priekšā «par ielaušanās zādzību naktī apdzīvotā mājā». Žanam Valžānam piederēja šautene, viņš bija ārkārtīgi labs šāvējs, pa druskai arī malu mednieks, un tas runāja viņam par ļaunu. Pret malu medniekiem ir dibināti aizspriedumi. Malu mednieks, tāpat kā kontrabandists, nepavisam nav tālu no laupītāja. Taču pieminēsim, ka vesels bezdibenis šķir šos cilvēkus no zemiskajiem slepkavām pilsētās. Malu mednieks dzīvo mežā, kontrabandists — kalnos vai uz jūras. Pilsēta, samaitādama ļaudis, rada nežēlīgus cilvēkus. Kalni, jūra, mežs rada mežonīgus cilvēkus. Tie padara ļaudis negantus un skarbus, tomēr bieži vien neiznīcinot viņos cilvēcisko.

Žanu Valžānu atzina par vainīgu. Likuma panti bija neapstrīdami. Ir mūsu civilizācijā baigi brīži — tie ir brīži, kad soda likums pasludina cilvēkam bojāeju. Drūmā stunda, kad sabiedrība novēršas un uz visiem laikiem izstumj no sava vidus domājošu būtni. Žanu Valžānu notiesāja uz pieciem gadiem katorgā.

1796. gada 22. aprīlī Parīzē pasludināja Montenotes uzvaru, ko bija guvis Itālijas armijas virspavēlnieks, kurš IV gada 2. floreāla Direktorijas vēstījumā Piecsimt vīru padomei saukts par Buona-Parti; tai pašā dienā Bisetrā lielu grupu katordznieku iekala važās. Viņu vidū bija arī Žans Valžāns. Kāds bijušais cietumsargs, kam šodien jau tuvu deviņdesmit gadiem, vēl gluži labi atceras šo nelaimīgo, kuru piekala ceturtās ķēdes galā pagalma ziemeļu stūrī. Viņš sēdēja zemē tāpat kā visi pārējie. Likās, viņš neaptvēra savu stāvokli, tikai nojauta, ka tas ir briesmīgs. Iespējams, ka nabaga neizglītotā cilvēka neskaidrie priekšstati tomēr ļāva viņam saskatīt šais apstākļos kaut ko pārlieku cietsirdīgu. Kamēr ar spēcīgiem āmura sitieniem sakniedēja viņam zem pakauša kakla dzelžus, viņš raudāja, asaras viņu smacēja un neļāva runāt, vienīgi laiku pa laikam viņš spēja pasacīt: «Es biju atzarotājs Faverolā.» Un tad, nemitīgi šņukstēdams, viņš pacēla labo roku un to pakāpeniski septiņas reizes nolaida, it kā pēc kārtas pieskartos septiņām nevienāda augstuma galyiņām, un pēc šās kustības varēja uzminēt, ka tas, ko viņš nodarījis, bija darīts, lai apģērbtu un pabarotu septiņus mazus bērnus.

Viņu veda uz Tulonu. Tur viņš nonāca pēc divdesmit septiņu dienu ceļojuma ratos ar važu kaklā. Tulonā viņam uzvilka sarkanos cietumnieka svārkus. Viss, kas bija viņa agrākā dzīve, tapa izdzēsts, pat vārds; viņš vairs nebija Žans Valžāns; viņš bija numurs 24601. Kas notika ar viņa māsu? Kas notika ar septiņiem mazajiem bērniem? Vai kādam gar to daļa? Kas notiek ar jauna dzinuma lapām, ja koku aizzāģē pie pašām saknēm?

Vienmēr viens un tas pats stāsts. Sīs nabaga dzīvās būtnes, šie dieva radījumi, palikuši bez atbalsta, bez padomdevēja, bez patvēruma, izgāja pasaulē — kas zina, varbūt pat katrs uz savu pusi, — un pamazām iegrima (ai aukstajā miglā, kas aprij vientuļus likteņus, tai drūmajā tumsā, kur cilvēces bēdu pilnajā gaitā cits pēc cita pazūd tik daudz nelaimīgo. Tie atstāja savu dzimto pusi. Ciema baznīciņas zvanu tornis tos aizmirsa, tēva tīruma eža tos aizmirsa; pēc dažiem gadiem spaidu darbos arī pats Žans Valžāns tos aizmirsa. Sai sirdī, kur reiz sūrstēja brūce, bija palikusi tikai rēta. Tas arī bija viss. Visā tai laikā, ko viņš pavadīja Tulonā, vienu vienīgu reizi viņš dzirdēja runājam par savu māsu. Tas bija, liekas, viņa apcietinājuma ceturtā gada beigās. Es vairs neatceros, kādā ceļā pie viņa nonāca šī vēsts. Kāds vīrs, kas viņa ģimeni bija pazinis vēl dzimtajā pusē, bija saticis viņa māsu. Tā dzīvojusi Parīzē, mazajā, nabadzīgajā Maiznieku ieliņā Sv. Sulpīcija baznīcas tuvumā. Tai līdzi bijis tikai viens bērns, puisēns, pats jaunākais. Kur palikuši seši pārējie? Viņa māsa varbūt pati to nezināja. Katru rītu tā devusies uz spiestuvi Kurpnieku ielas 3. namā, kur strādājusi par papīra locītāju un brošētāju. Darbā bijis jābūt sešos no rīta, tātad ziemā jau agri pirms gaismas. Spiestuves ēkā atradusies skola, uz kuru tā vedusi savu mazo puisēnu, kam tolaik bijuši septiņi gadi. Taču, tā kā pulksten sešos jau vajadzējis būt darbā spiestuvē, bet skola atvērta tikai septiņos, bērnam veselu stundu bijis jāgaida pagalmā līdz skolas atvēršanai. Vesela stunda ziemas laikā, tumsā, zem klajas debess! Spiestuvē zēns neticis ielaists, viņš tur traucējot. No rītiem, garām ejot, strādnieki redzējuši nabaga mazo radījumu sēžam uz pagalma bruģa galīgi samiegojušos, un bieži viņš tumsā pat aizmidzis, tāpat tupus, sakņupis pār savu groziņu. Kad lijis lietus, kāda veca sieviņa, sētniece, par viņu apžēlojusies un ielaidusi savā istabiņā, kur atradusies vienīgi sagrabējusi gulta, vērpjamais ratiņš un divi koka krēsli, un mazais gulējis tur kādā kaktā, cieši piespiedis sev klāt kaķi, lai nebūtu tik auksti. Pulksten septiņos skola tikusi atvērta, un zēns devies turp. Tas ir viss, ko Žans Valžāns kādu dienu uzzināja. Tas bija kā zibens uzliesmojums, kā pēkšņi pavērts logs uz kādreiz mīļo cilvēku likteni, logs, kas tikpat spēji atkal aizcirtās. Nekad vairs viņš par tiem nedzirdēja runājam. Nekāda vēsts par tiem nenonāca līdz viņam, nekad vairs viņš tos neredzēja, nekad nesastapa, un šā bēdu pilnā stāsta turpinājumā tos vairs nepieminēsim.

Ceturtā katorgas gada beigās pienāca Žana Valžāna kārta bēgt. Biedri viņam palīdzēja, kā tas parasts šai bēdu vietā. Viņš bēga. Divas dienas viņš klejoja pa laukiem brīvībā, ja brīvam būt nozīmē — tapt vajātam, ik mirkli uzmanīties, nodrebēt, izdzirdot mazāko troksni, bīties no visa: no kūpoša dūmeņa, no garām ejoša cilvēka, rejoša suņa, auļojoša zirga, no pulksteņa sitieniem, no dienas gaismas, tāpēc ka tad var redzēt, no nakts, tāpēc ka tad nevar redzēt; bīties gan lielceļa, gan taciņas, gan krūmāja, gan miega. Otrās dienas vakarā viņu notvēra. Trīsdesmit sešas stundas viņš nebija ne ēdis, ne gulējis. Par šo pārkāpumu jūras tiesa piesprieda viņam trīs gadus soda pagarinājuma, kas kopā bija astoņi gadi. Sestajā gadā vēlreiz pienāca viņa kārta bēgt, viņš to izmantoja, bet nepaspēja izbēgt. Izsaucot pārbaudē, viņa trūka. Tūlīt tika dots signāls ar lielgabala šāvienu, un naktī patruļa atrada viņu paslēpušos zem kāda jaunbūvējama kuģa ķīļa; viņš pretojās sardzes vīriem, kad tie nāca virsū. Bēgšana un sacelšanās. Šo pārkāpumu, kas paredzēts speciālā kodeksā, sodīja ar pieciem gadiem, no kuriem divi jāpavada divkāršās važās. Trīspadsmit gadi. Desmitajā gadā atkal pienāca viņa reize, un viņš atkal to izmantoja. Arī šoreiz viņam neveicās labāk. Tikai trīs gadi par šo jauno bēgšanas mēģinājumu. Sešpadsmit gadu. Beidzot, tas bija, man šķiet, trīspadsmitajā katorgas gadā, viņš pēdējo reizi mēģināja bēgt, un jau pēc četru stundu prombūtnes viņu notvēra. Trīs gadi par šīm četrām stundām. Deviņpadsmit gadu. 1815. gada oktobrī viņu atbrīvoja; katorgā viņš bija nonācis 1796. gadā par to, ka izsita rūti un paņēma klaipiņu maizes.

Še būtu vieta īsam iespraudumam. Tā ir otrā reize, kad, pētījot jautājumu par krimināltiesībām un likumā paredzētiem sodiem, šās grāmatas autors sastop maizes zādzību kā iesākumu kāda likteņa postam. Klods Gē* nozaga klaipu maizes; Žans Valžāns nozaga klaipu maizes. Angļu statistika konstatē, ka Londonā no katrām piecām zādzībām četrām par tiešu iemeslu ir bads.

Žans Valžāns bija devies katorgā, trīcēdams aiz raudām, viņš no tās atgriezās bezjūtīgs. Turp viņš devās izmisis, bet atgriezās drūms.

Kas bija norisinājies šai dvēselē?

7. Izmisuma dziļumi

Mēģināsim to pateikt.

Sabiedrībai jāieskatās šajās parādībās, jo sabiedrība pati tās rada.

Sis cilvēks, kā jau minējām, bija nemācīts, bet nebija neattīstīts. Viņā dega dabiskā saprāta uguns. Nelaime, kam arī ir savs gaišums, padarīja spožāku to nelielo gaismu, kura bija viņa dvēselē. Pārciezdams nūjas sitienus, važās sakalts, atrazdamies karcerī, pārguris spaidu darbos saules svelmē, gulēdams uz katordznieka dēju nāras, viņš ieskatījās sevī un pārdomāja.

Viņš kļuva par tiesnesi.

Vispirms viņš tiesāja pats sevi.

Viņš atzina, ka nebūt nav nevainīgs un nepatiesi notiesāts. Viņš saprata, ka viņa rīcība bijusi nepieļaujama un ir nosodāma. Ja viņš būtu palūdzis, varbūt viņam neatteiktos iedot šo klaipiņu maizes; un visādā ziņā labāk būtu bijis pagaidīt, kamēr to iedod, vai nu aiz līdzjūtības, vai par darbu. Viņš saprata arī, ka taisnošanās «Vai tad cilvēks var gaidīt, kad viņš ir izsalcis?» nebūt nav bez iebildumiem, jo, pirmkārt, ļoti reti gadās, ka cilvēks tiešā vārda nozīmē nomirst aiz bada, un, otrkārt, sev par laimi vai nelaimi, cilvēks ir tā radīts, ka spēj ilgi un daudz ciest kā morāli, tā fiziski un tomēr nenomirt, tātad vajadzēja paciesties — tā būtu bijis labāk arī nabaga mazajiem bērniem. Viņš atzina, ka tā bijusi neprātīga rīcība — nelaimīgam, vājam cilvēkam grābt aiz apkakles visu sabiedrību, iedomājoties, ka ar zādzību var izkļūt no trūkuma; viņš atzina, ka durvis, kas ved no nabadzības uz negodu, nekādā ziņā nav īstās durvis, un tātad atzina sevi par vainīgu.

Tad viņš sev vaicāja:

Vai patiesi vienīgi viņš vainīgs liktenīgo notikumu gaitā? Vai vispirms jau nebija nozīmīgs tas apstāklis, ka viņam, darba cilvēkam, trūka darba, ka viņam, strādīgam cilvēkam, trūka maizes? Un tālāk, kad pārkāpums bija izdarīts un viņš tajā atzinies, vai sods par to nebija pārāk nežēlīgs? Vai likuma lēmumā, nosakot soda mēru, neslēpās vairāk apzinātas ļaunprātības nekā noziedznieka nodarījumā? Vai viens svaru kauss — tas, kurā ir vainas izpirkšana, — pārāk nenosvērās uz leju? Vai soda pārmērs neizdzēsa noziegumu, un vai tā sekas nebija apgriezta situācija, kur noziedznieka pārkāpumu nomija soda lēmēju pārkāpums, vainīgais kļuva par upuri, parādnieks — par aizdevēju, un vai galu galā likums un taisnība neizrādījās tieši likuma pārkāpēju pusē? Vai šis sods, ko pakāpeniski padarīja smagāku ar soda laika pagarinājumu par bēgšanas mēģinājumiem, savā ziņā nebija stiprākā uzbrukums vājākajam, sabiedrības noziegums pret indivīdu, noziegums, kas atkārtojās ik dienas no jauna, noziegums, kas ilga deviņpadsmit gadu?

Viņš sev jautāja, vai cilvēku sabiedrībai ir tiesības vienlīdz pakļaut savus locekļus kā savai bezrūpīgajai nevērībai vienā gadījumā, tā nežēlīgajai piesardzībai otrā gadījumā un pastāvīgi turēt nabaga cilvēku starp trūkumu un pārmēru — starp darba trūkumu un soda pārmēru? Vai bija attaisnojams, ka sabiedrība tā izturējās tieši pret tiem saviem locekļiem, kam liktenis piešķīris vismazāk šās zemes labumu un kas tādēļ visvairāk pelnījuši saudzību?

Iztirzājis un izlēmis šos jautājumus, viņš tiesāja sabiedrību un to nosodīja.

Viņš to nosodīja ienīzdams.

Viņš padarīja sabiedrību atbildīgu par savu likteni un sacīja sev, ka varbūt pienāks diena, kad viņš nevilcināsies prasīt tai norēķinu. Viņš pārliecināja pats sevi, ka nav līdzsvara starp zaudējumu, ko viņš nodarījis, un zaudējumu, kas nodarīts viņam; beidzot viņš atzina, ka, patiesību sakot, viņš nav sodīts nelikumīgi, bet katrā ziņā netaisnīgi gan.

Dusmas var būt neprātīgas un nepamatotas, cilvēks var skaisties bez iemesla, bet sašutumam arvien ir kāds pamats. Žans Valžāns jutās sašutis.

Cilvēku sabiedrība taču bija darījusi viņam vienīgi ļaunu. Arvien viņš bija redzējis tikai tās saniknoto seju, kuru tā sauc par likuma taisnību un rāda katram, ko tā sit. Cilvēki viņam bija tuvojušies tikai tāpēc, lai viņu ievainotu. Katra saskarsme ar tiem bija sitiens. Kopš bērnības, kopš šķiršanās no mātes un māsas viņš nekad, nekad vairs nebija dzirdējis draudzīgu vārdu, nebija sastapis laipnu skatienu. Nemitīgās ciešanas pamazām radīja viņā pārliecību, ka dzīve ir cīņa un šai cīņā viņš ir uzvarēto vidū. Viņam nebija citu ieroču, vienīgi naids.

Viņš nolēma asināt to katorgas laikā un paņemt sev līdzi, no turienes aizejot.

Tulonā bija skola katordzniekiem, kuru uzturēja ignorantiešu mūki un kurā mācīja pašu nepieciešamāko tiem nelaimīgajiem, kam bija vēlēšanās mācīties. Žans Valžāns !)ija šo labas gribas cilvēku vidū. Četrdesmit gadu vecumā viņš gāja skolā un iemācījās lasīt, rakstīt, rēķināt. Viņš juta, ka, stiprinot prātu, stiprina savu naidu. Dažos gadījumos izglītība un zināšanas var noderēt par līdzekli ļaunuma padziļināšanai.

Ir skumji par to runāt, bet, notiesājis sabiedrību, kas bija radījusi viņa nelaimi, viņš tiesāja dieva prātu, kurš radījis sabiedrību.

Arī to viņš nosodīja.

Tā deviņpadsmit moku un verdzības gados šī dvēsele vienā un tai pašā laikā pacēlās un krita. No vienas puses tajā ieplūda gaisma, no otras — tumsa.

Žans Valžāns, kā jau redzējām, nebija ļaunas dabas cilvēks. Viņš vēl bija labs, kad nonāca katorgā. Tur viņš nosodīja sabiedrību un juta, ka kļūst cietsirdīgs, tur viņš nosodīja likteni un juta, ka kļūst bezdievīgs.

Šeit grūti atturēties no nelielām pārdomām.

Vai cilvēka daba spēj tā pilnīgi un lidz pašiem pamatiem mainīties? Vai cilvēku, ko dievs radījis labu, ļaudis var padarīt ļaunu? Vai liktenis tik būtiski spēj pārvērst dvēseli, ka ļauna likteņa ietekmē arī tā kļūst ļauna? Vai pārmērīga posta smagums spēj sakropļot, padarīt nekrietnu un nedziedējami sirgstošu cilvēka sirdi tāpat kā pārāk zema velve — viņa mugurkaulu? Vai katra cilvēka dvēselē, tātad arī Žana Valžāna dvēselē, nav kāda pirmatnēja dzirksts, kāda dievišķīga pamatviela — nesamaitājama šai pasaulē, nemirstīga viņā saulē, — kam labais var likt attīstīties, iegailēties, aizdegties, uzliesmot un spoži mirdzēt, bet ko ļaunais nekad nespēj pilnīgi izdzēst?

Uz pēdējo no šiem nopietnajiem un neizpētītajiem jautājumiem ikviens fiziologs droši vien būtu nevilcinoties atbildējis ar «nē», ja viņš Tulonā atpūtas stundās, kas bija Žana Valžāna pārdomu stundas, būtu redzējis šo katordznieku sakrustotām rokām sēžam uz kādas no kuģa grieztuvēm ar kabatā iebāztu važas galu, lai tas nevazātos pa zemi, ja būtu redzējis šo drūmo, nopietno, kluso un domīgo katordznieku, šo likuma pāriju, kas cilvēkā raudzījās ar niknumu, šo civilizācijas nolādēto, kas debesīs raudzījās ar bardzību.

Protams, un mēs negribam to slēpt, novērotājs fiziologs te redzētu nelabojamu vainu, varbūt nožēlotu šo likuma sakropļoto sirdzēju, taču pat nemēģinātu to dziedināt; viņš novērstu skatienu no akačiem, ko ieraudzītu šai dvēselē, un kā Dante no elles vārtiem izdzēstu no šās esības vārdu, ko dieva pirksts tomēr ierakstījis katra cilvēka pierē, vārdu cerība.

Vai katordznieka dvēseles stāvoklis, ko mēs te mēģinājām analizēt, arī pašam Žanam Valžānarn bija tikpat skaidrs, cik skaidru to centāmies padarīt lasītājam? Vai Žans Valžāns spēja noteikti atšķirt pēc izveidošanās un bija spējis atšķirt veidošanās procesā visus tos elementus, kas kopā radīja viņa morālo postu? Vai šis raupjais un neizglītotais cilvēks noskaidroja sev jēdzienu secību, kurā viņš soli pa solim bija kāpis un nolaidies līdz tiem drūmajiem priekšstatiem, kas jau tik daudz gadu veidoja viņa gara apvārsni? Vai viņš apzinājās visu, kas bija norisinājies viņa dvēselē, visu, kas viņā bangojās? Mēs neuzdrošināmies apgalvot; mēs pat tam neticam. Žans Valžāns bija pārāk neizglītots, un viņam, pat tik daudz posta pieredzējušam, daudz kas palika neskaidrs. Brīžiem viņš pat īsti neapjauta, ko izjūt. Žans Valžāns atradās tumsā, cieta tumsā, nīda tumsā; varētu sacīt, ka viņš nīda visu jau priekšlaikus. Viņš bija pieradis dzīvot šai tumsā, taustoties kā aklais un sapņotājs. Taču laiku pa laikam viņu pēkšņi satricināja viņa paša vai ārējo apstākļu izraisīts dusmu izvirdums, ciešanu pārplūdums, tas bija -acumirklīgs zibens uzliesmojums, kas apgaismoja viņa dvēseli, un šās rēgainās gaismas atspīdumā piepeši visapkārt, viņa priekšā un aiz viņa, kļuva redzami drausmīgie bezdibeņi un drūmās nākotnes ainas.

Zibens nodzisa, atkal iestājās nakts. Kur viņš atradās? Viņš pats to vairs nezināja.

Sāda rakstura sodiem, kuros dominē nežēlīgais, citiem vārdiem, tas, kas notrulina, ir tāda īpatnība, ka tie bezjēdzīgas pārveidošanas ceļā pamazām padara cilvēku par zvēru. Dažkārt par asinskāru zvēru. Žana Valžāna atkārtotie un stūrgalvīgie bēgšanas mēģinājumi vien jau pierada likuma savādo iedarbību uz cilvēka dvēseli. Žans Valžāns būtu atkārtojis šos pilnīgi bezcerīgos un neprātīgos bēgšanas mēģinājumus tik reižu, cik reižu tam rastos izdevīgs gadījums, ne brīdi nedomādams par sekām, nedz par iepriekšējo pieredzi. Viņš nevaldāmi traucās bēgt, kā bēg vilks, kad tas atrod sprostu vaļā. Instinkts viņam sacīja: «Bēdz!» Saprāts gan sacītu: «Paliec!» Bet tik stipra kārdinājuma priekšā saprāts bija pazudis, palika tikai instinkts. Darbojās vienigi zvērs. Jaunie, bargie sodi, ko viņam pēc notveršanas uzlika, padarīja viņu vēl mežonīgāku.

Vēl nedrīkstam aizmirst, ka fiziskā spēka ziņā ar viņu nevarēja mēroties neviens no pārmācības nama iemītniekiem. Smagos darbos, kad bija jāvelk tauva vai jāgriež kuģa grieztuve, Žans Valžāns atsvēra četrus vīrus. Reizēm viņš pacēla un turēja uz savas muguras milzīgus smagumus, un dažkārt viņam gadījās aizstāt ierīci, ko tagad sauc par cejamskrūvi, bet ko agrāk sauca «orgueil»[6] , no kā, starp citu, radies Montorgeijas ielas nosaukums Parīzē, netālu no tirgus. Biedri bija iesaukuši viņu par Žanu Sviru. Reiz, atjaunojot Tulonas pilsētas domes nama balkonu, viena no brīnišķīgajām Pižē kariatīdēm, kas balsta šo balkonu, atrāvās no pamata un gandrīz nogāzās. Žans Valžāns, kas atradās tuvumā, atbalstīja kariatīdi ar plecu un noturēja, kamēr piesteidzās pārējie strādnieki.

Viņa lokanība bija vēl lielāka par viņa spēku. Daži katordznieki, pastāvīgi sapņodami par bēgšanu, ir radījuši īstu mācību par prasmi savienot spēku ar veiklību. Tā ir mācība par muskuļiem. Tā ir noslēpumainā līdzsvara māksla, kurā katru dienu vingrinās cietumnieki, kas mūžam apskauž kukaiņus un putnus. Uzrāpties pa stāvu sienu un atrast atbalsta punktu tur, kur saskatāms pavisam niecīgs izcilnītis, Žanam Valžānam bija nieka lieta. Pa mūra stūri, sasprindzinādams muguras un kāju muskuļus, ar elkoņiem un papēžiem piespiezdamies pie grumbuļainās akmens sienas, viņš it kā ar pārdabisku spēku pacēlās līdz trešajam stāvam. Dažreiz viņš tādā veidā uzrāpās līdz pat cietuma jumtam.

Viņš runāja maz. Viņš nekad nesmējās. Bija vajadzīgs kāds ārkārtīgs saviļņojums, lai vienu vai divas reizes gadā viņam izvilinātu drūmos katordznieka smieklus, dēmona smieklu atbalsi. Viņā paraugoties, šķita, ka viņa skatienu pastāvīgi saista kaut kas drausmīgs.

Viņš patiešām bija pilnīgi iegrimis sevī.

Ar neattīstīta cilvēka nomāktās apziņas slimīgo uztveri viņš juta, ka viņam uzgūlies kaut kas briesmīgs. Katru reizi, pagriežot galvu un mēģinot pacelt acis no šās drūmās un bezkrāsainās puskrēslas, kur vergoja, viņš ar bailēm un niknumu redzēja līdz skatienam netveramam augstumam pār sevi paceļamies baismīgu grēdu, kas veidota no lietām, likumiem, aizspriedumiem, cilvēkiem un notikumiem, grēdu, kuras apveidi izgaisa, bet milzīgums viņu biedēja un kura nebija nekas cits kā varenā piramīda, ko mēs saucam par civilizāciju. Šur tur šai ņirbošajā, bezveidīgajā milzumā, te pavisam tuvu, te tālu, nepieejamā augstumā, viņš izšķīra kādu grupu, kādu spilgti iegaismotu detaļu: gan uzraugu ar nūju, gan žandarmu ar zobenu, gan arhibīskapu mitrā, bet pašā virsotnē — žilbinošu kā saule — imperatoru ar kroni. Taču viņam likās, ka šis tālais mirdzums ne tikvien neizkliedē nakts tumsību ap viņu, bet padara to vēl drūmāku un tumšāku. Tas viss — likumi, aizspriedumi, notikumi, cilvēki un lietas — virpuļoja virs viņa saskaņā ar sarežģīto un noslēpumaino kustību, ko dievs nosaka civilizācijai, kura iet pāri cilvēkam un samin to ar mierīgu nežēlību un nepielūdzamu vienaldzību. Dvēseles, kas nonākušas dziļākajā postā, kādā vien var nonākt, nelaimīgie cilvēki, kas mokās šāszemes šķīstītavas pašā apakšā, kur neviena acs vairs neieskatās, likuma izstumtie jūt uz savām galvām visas cilvēku sabiedrības smagumu — šīs sabiedrības, kura ir tik barga pret visiem, kas atrodas ārpus tās, tik briesmīga pret visiem, kas ir apakšā.

Tādā stāvoklī Žans Valžāns nodevās pārdomām. Kādas gan varēja būt šīs pārdomas?

Ja grauds zem dzirnakmens spētu domāt, tas katrā ziņā domātu tieši to pašu, ko domāja Žans Valžāns.

Tas viss kopā — tiešamība, ko piepildīja rēgi, un maldu ainas, ko piepildīja tiešamības tēli, — beidzot bija padarījis viņa garīgo pasauli pavisam sevišķu, gandrīz neaprakstāmu.

Brīžiem pašā katorgas darba karstumā viņš pēkšņi apstājās. Sāka domāt. Viņa prāts, kas bija gan vairāk nobriedis, bet līdz ar to arī vairāk satraukts nekā agrāk, sacēlās. Viss, kas ar viņu bija noticis, šķita bezjēdzīgs, viss, kas bija ap viņu, šķita neiespējams. Viņš sev sacīja: «Tas ir sapnis.» Viņš skatījās uz uzraugu, kas stāvēja dažus soļus tālāk; uzraugs šķita kā rēgs, un pēkšņi šis rēgs iesita viņam ar nūju.

Redzamā pasaule viņam tikpat kā neeksistēja. Gandrīz varētu teikt, ka Žanam Valžānam nebija ne saules, ne jauko vasaras dienu, ne dzidro debesu, ne spirgto aprīļa rītausmu. Viņa dvēseli diendienā apgaismoja svešāda, vāja gaisma, kāda iespīd pa vēdlodziņu pagrabā.

Beidzot kopsavilkumā, izdarot iespējamos secinājumus par visu minēto, atliek tikai atzīt, ka deviņpadsmit gados Žans Valžāns, miermīlīgais Faverolas atzarotājs, bīstamais Tulonas katordznieks, bija kļuvis spējīgs — tādu viņu izveidoja katorga — uz divējāda veida ļaundarībām: pirmkārt, uz ātru, neapdomātu, pat neapjaustu, gluži instinktīvu ļaundarību, kas bija it kā atriebība par viņa izciesto postu; otrkārt, uz smagu, nopietnu, apzinātu ļaundarību, kas pamatojās uz nepareizajiem uzskatiem, kurus spēj radīt šāda nelaime. Viņa pārdomas pirms izšķirošas rīcības aizvien izgāja caur trim pakāpeniskām fāzēm, kas iespējamas vienīgi rakstura cilvēkiem, un šīs fāzes bija: prāts, griba, neatlaidība. Viņa rīcību ierosināja nemitīgs sašutums, dvēseles sarūgtinājums, dziļa nodarītās netaisnības apziņa un dziņa pretoties — pat labiem, nevainīgiem un taisnīgiem cilvēkiem, ja tādi vispār būtu. Viņa domu iesākums un galapunkts bija naids pret cilvēku likumiem; šis naids, ja tā attīstību neaptur liktenīga nejaušība, ar laiku pārvēršas naidā pret sabiedrību, pēc tam naidā pret cilvēci, naidā pret visu radību un izpaužas nenoteiktā, pastāvīgā un zvēriskā tieksmē kaitēt, vienalga, kam, jebkuram dzīvam radījumam. Kā redzams, ne bez iemesla pasē Žans Valžāns bija raksturots kā ļoti bistams cilvēks.

Gadu no gada šī dvēsele bija izkaltusi arvien vairāk — lēni, bet nenovēršami. Sausa sirds, sausas acis. Kad Žans Valžāns atstāja katorgu, bija pagājuši deviņpadsmit gadi, kopš viņam ne reizi nebija noritējusi asara.

[1]

8. Viļņi un tumsa

Cilvēks jūrā!

Un kas par to? Kuģis neapstājas. Pūš vējš, šim drūmajam kuģim ir savs ceļš, kas jāturpina. Kuģis brauc tālāk,

Cilvēks pazūd, tad parādās, grimst un atkal iznirst virspusē, viņš sauc, izstiepj rokas, bet neviens viņu nedzird. Kuģis, vētras brāzmās drebēdams, dodas uz priekšu, matroži un pasažieri vairs pat nesaskata grimstošo cilvēku: nelaimīgā galva ir tikai sīks punktiņš bangu bezgalībā.

Viņa izmisīgos kliedzienus aprij dziļumi. Kā rēgs šķiet aizslīdošā bura. Viņš raugās tajā kā neprātīgs. Tā attālinās, bālē, kļūst aizvien mazāka. Nupat vēl viņš bija tur, uz kuģa, viņš bija viens no kuģa ļaudīm, staigāja pa klāju kopā ar citiem, viņam bija sava daļa gaisa un saules, viņš bija dzīvs. Un tagad, kas tad tagad noticis? Viņš paslīdēja, krita, un viss ir pagalam.

Viņš atrodas neganto ūdeņu varā. Zem kājām nav vairs pamata, viss plūst un brūk. Vēja plosītie un izrobotie viļņi draudīgi ielenc viņu, bezdibeņu zvalstīšanās viņu aiznes, šļakatu skrandas plandās ap galvu, bangas viņu apspļauda, sajauktie ūdeņi tiecas aprīt. Katru reizi, kad viņš paiet zem ūdens, viņam paveras tumsas pilni bezdibeņi, pretīgi, nezināmi augi viņu satver, apvijas ap viņa kājām un velk pie sevis. Viņš jūt, ka arī pats kļūst par bezdibeņa daļu, par daļu no putās sakultā ūdens; viļņi viņu mētā, viņš rij to sūrumu, nežēlīgais okeāns arvien niknāk cenšas viņu nogremdēt, bezgalīgā jūra rotaļājas ar viņa agoniju. Šķiet, visi tās ūdeņi ir naida radīti.

Tomēr viņš cīnās, mēģina aizstāvēties, mēģina noturēties, viņš pūlas, peld. Ar saviem niecīgajiem spēkiem, kas ātri izsīkst, viņš turas pretī neizsīkstošajam.

Bet kur tad ir kuģis? Tur, tālu. Tik tikko manāms apvāršņa bālganajā dūmakā.

Triecas vēja brāzmas, šļācienu putas viņu aprok. Viņš paceļ acis un redz tikai mākoņu zilgano pelēkumu. Savās pirmsnāves mokās viņš skata bezprātīgo jūras plosīšanos. Tās bezprāts notiesājis viņu uz nāvi. Viņš dzird cilvēkam svešas skaņas, kas, šķiet, nāk no citas zemes, no kādas baismīgas pasaules.

Mākoņos slīd putni.gluži kā eņģeļi, kas lidinās pār cilvēku bēdām, bet ko tie spēj darīt viņa labā? Tie laižas, dzied, lidinās, kamēr viņš gārdz nāves mokās.

Viņš jūt, ka viņu aptver vienlaikus divas bezgalības: jūra un debesis; pirmā ir kaps, otrā —• līķauts.

Nāk nakts, viņš peld jau stundām ilgi, viņa spēki ir galā. Kuģis, šis tālais punkts, uz kura bija cilvēki, izgaisis; viņš ir viens drausmīgajā, krēslainajā dzelmē, viņš slīkst, stingst, lokās, jūt zem sevis neredzamā bezveidīgos briesmoņus, sauc pēc palīdzības.

Cilvēku vairs nav. Kur ir dievs?

Viņš sauc. Kaut būtu kāds! Kaut būtu kāds! Viņš sauc un sauc.

Tukšs apvārsnis. Tukšas debesis.

Viņš piesauc izplatījumu, bangas, jūras aļģes, zemūdens klintis: tās ir kurlas. Viņš lūdzas vētru, bet nepielūdzamā vētra klausa tikai bezgalībai.

Ap viņu ir tumsa, migla, vientulība, dunoša, bezjēdzīga plosīšanās, satrakoto ūdeņu nenoteiktā viļņošanās. Viņā pašā — šausmas un bezspēks. Zem viņa — krišana. Neviena atbalsta punkta. Viņš domā par nelaimīgās miesas drūmajiem klaiņojumiem šai bezgalīgajā tumsā. Neizsakāms aukstums viņu stindzina. Viņa rokas krampjaini sažņaudzas un tver tukšumā. Vēji, mākoņi, ūdens vērpetes, gaisa pūsmas, nekam nederīgas zvaigznes! I&lt;o darīt? Izmisušais padodas liktenim, pagurušais ir ar mieru mirt; viņš ļaujas, lai ar viņu notiek kas notikdams, viņš vairs nepretojas, un tā viņš ieslīgst drūmajos dziļumos, kas aprij viņu uz mūžiem.

Ai, nepielūdzamā cilvēku sabiedrības gaita! Cik daudz pazudinātu cilvēku un dvēseļu tās ceļā! Okeāns, kurā iegāžas viss, kam likums ļauj krist! Nelaime, kad izgaist jebkurš atbalsts! Ai, morālā nāvei

Jūra — tā ir nepielūdzamā sociālā nakts, kur soda likums iegrūž savus notiesātos. Jūra — tā ir bezgalīgs posts.

Dvēsele šā bezdibeņa zemūdens straumēs var pārvērsties mironī. Kas viņu atmodinās?

9. Jaunas likstas

Kad pienāca laiks atstāt katorgu, kad Žans Valžāns pats savām ausīm dzirdēja neparastos vārdus: «Tu esi brīvs!» — tas bija neticams un nedzirdēts mirklis, spožs gaismas stars pēkšņi ielauzās viņa dvēselē, stars no īstās dzīvo cilvēku pasaules. Bet šis stars drīz vien sāka bālēt.

Doma pai brīvību bija apžilbinājusi Žanu Valžānu. Viņš ticēja jaunai dzīvei. Taču drīz viņš redzēja, kāda ir brīvība cilvēkam ar dzelteno pasi.

Turklāt bija vēl daudz citu sarūgtinājumu. Viņš bija aplēsis, ka atalgojumam par spaidu darbos pavadīto laiku jāsniedzas līdz simt septiņdesmit frankiem. Tiesa, jāpiebilst, ka savos aprēķinos viņš bija piemirsis piespiedu atpūtu svētdienās un svētku dienās, kas deviņpadsmit gados pamazināja viņa pejņu par apmēram divdesmit četriem frankiem. Lai nu kā, pēc dažādiem atvilkumiem viņa peļņa bija samazinājusies līdz simt deviņpadsmit frankiem un piecpadsmit sū, ko viņam izmaksāja, aizejot no katorgas.

Viņš nekā no tā visa nesaprata un domāja, ka viņam nodarīts pāri. Atklāti sakot, viņš jutās apzagts.

Otrā dienā pēc atbrīvošanas viņš Grasā pie kādas pomeianča augļūdeņu darītavas vārtiem redzēja vīrus, kas patlaban izkrāva saiņus. Viņš piedāvājās palīdzēt. Darbs bija steidzams, viņu pieņēma. Viņš sāka strādāt. Viņš bija saprātīgs, spēcīgs un veikls, centās, cik spēja; saimnieks šķita apmierināts ar viņa darbu. Kamēr viņš strādāja, garām gāja kāds žandarms, kas viņu pamanīja un paprasīja dokumentus. Nācās parādīt dzelteno pasi. Pēc tam Žans Valžāns no jauna ķērās pie darba. īsi pirms tam viņš bija jautājis vienam no strādniekiem, cik par šo darbu dienā nopelnot. Tas viņam bija atbildējis: «Trīsdesmit sū.» Tā kā nākamajā rītā Žanam Valžānam atkal bija jādodas ceļā, viņš, vakaram tuvojoties, devās pie saimnieka un lūdza izmaksāt algu. Ne vārda neteicis, saimnieks iedeva viņam divdesmit piecus sū. Viņš iebilda, ka tas esot par maz. Viņam atbildēja: «Tādam kā tev tas ir pietiekami daudz.» Viņš neatlaidās. Tad saimnieks cieši paskatījās viņā un sacīja: &lt;rPiesargies, ka tevi atkal neietu pina!»

Arī šoreiz Žans Valžāns sevi uzskatīja par apzagtu.

Sabiedrība, valsts, samazinot viņa atalgojumu, bija apzagusi viņu vairumā. Nu bija kārta atsevišķiem cilvēkiem apzagt viņu mazumā.

Atsvabināšana vēl nav brīvība. Var tikt vaļā no katorgas, bet ne no nosodījuma.

To viņš pieredzēja Grasā. Mums jau ir zināms, kā viņu uzņēma Diņā.

10. Cilvēks pamodies

Kad katedrāles tornī pulkstenis nosita divi naktī, Žans Valžāns pamodās.

Viņš pamodās tāpēc, ka gulta bija pārāk mīksta. Gandrīz divdesmit gadus viņš nebija gulējis gultā, un, kaut gan apgūlās neizģērbies, sajūta bija pārāk neparasta, lai netraucētu miegu.

Viņš bija nogulējis vairāk nekā četras stundas. Nogurums bija pārgājis. Viņš jau nebija radis ilgi atpūsties.

Viņš atvēra acis un brīdi raudzījās apkārtējā tumsā, tad atkal aizvēra plakstus, mēģinādams no jauna iemigt.

Ja dienā bijis daudz dažādu satraukumu, ja prāts nodarbināts ar visādām domām, tad cilvēks gan vakarā aizmieg, bet pēc pamošanās vairs nevar iemigt. Pirmais miegs nāk viegli, bet neatgriežas. Tā bija arī Žanam Valžānain. Viņš nespēja vairs aizmigt un sāka domāt.

Viņš pārdzīvoja vienu no tiem brīžiem, kad prātā ir tikai saraustīti priekšstati. Smadzenēs neskaidri ņirbēja domas. Atmiņas par agrāko un nupat pārdzīvoto jaucās un mijās juku jukām, zaudēdamas noteiktu veidu, bez mēra izplezdamās un tad pēkšņi izgaisdamas kā savandītā, duļķainā ūdenī. Daudz dažādu domu nāca viņam prātā, bet viena pastāvīgi atgriezās un izstūma pārējās. Kāda bija šī doma, tūlīt atklāsim: viņš bija ievērojis sešus sudraba galda piederumu komplektus un lielo smeļamo karoti, ko Magluāras kundze bija uzlikusi uz klātā galda.

Šie sudraba galda piederumi nedeva viņam miera. Tie atradās tepat, dažus soļus no viņa. Tai mirklī, kad viņš bija gājis cauri blakusistabai, lai nonāktu šai telpā, kur patlaban atradās, vecā kalpone tos bija ielikusi mazā skapītī gultas galvgalī. Viņš bija labi iegaumējis, kur stāv šis skapītis. Nākot no ēdamistabas, labajā pusē. Tās bija masīvas, turklāt senas sudrablietas. Kopā ar lielo smeļamo karoti par tām varētu dabūt vismaz divsimt franku. Divreiz vairāk, nekā viņš bija nopelnījis deviņpadsmit gados. Tiesa, viņš būtu nopelnījis vairāk, ja priekšniecība nebūtu viņu apzagusi.

Veselu stundu viņa prāts svārstījās šaubās, kam pievienojās arī iekšēja cīņa. Pulkstenis nosita trīs. Viņš atkal atvēra acis, pēkšņi uzrausās pussēdus, izstiepa roku uri taustījās pēc somas, ko bija nometis nišas stūrī, tad pārkāra kājas pār gultas malu, nolaida tās līdz grīdai un, pašam īsti neapjaušot, kā tas noticis, jau sēdēja uz gultas malas.

Labu laiku, domās nogrimis, viņš palika tādā stāvoklī, kurā saskatītu ko draudīgu ikkatrs, kas redzētu viņu tā tumsā sēžam, vienīgo nomodā pa visu aizmigušo māju. Piepeši viņš noliecās, noāva kurpes un lēnām nolika tās uz grīdsegas pie gultas, tin tad, no jauna ļaudamies domām, sastinga iepriekšējā pozā.

Šais negantajos apsvērumos viņa smadzenes bez mitas nodarbināja doma, par kuru tikko minējām; tā nāca un gāja, atkal atgriezās un smagi nomāca viņu. Un vēl viņu, pašam nezinot, kādēļ, ar priekšstatu mehānisko uzmanību vajāja doma par kādu katordznieku, vārdā Brevē, ar kuru viņš bija iepazinies spaidu darbos un kura bikses saturēja viena vienīga pīta lencīte. Viņam visu laiku bija jādomā par šās lencītes rakstu, kas atgādināja šaha galdiņu.

Tā sēžam viņš palika un varbūt būtu palicis līdz rītausmai, ja torņa pulkstenis nebūtu nositis vienu reizi: ceturtdaļstundu vai pusstundu. Šis sitiens likās viņam sakām: «Ej!»

Viņš piecēlās kājās, vēl brīdi vilcinājās un ieklausījās: mājā viss bija klusu. Tad viņš sīkiem soļiem virzījās tieši uz logu, kas neskaidri iezīmējās priekšā. Nakts nebija visai tumša, spīdēja pilns mēness, gar kuru skrēja plati, vēja dzīti mākoņi. Ārā tie radīja pastāvīgu gaismas un ēnu miju: mēness aptumsa un atkal noskaidrojās, bet iekšā bija puskrēsla. Šī puskrēsla, ar ko pietika, lai saskatītu nepieciešamo, mainījās, mākoņiem slīdot, un līdzinājās tai zilganajai gaismai, kas ieplūst pa pagraba lodziņu, gar kuru staigā ielas gājēji. Piegājis pie loga, Žans Valžāns to apskatīja. Logs bija bez aizsargrežģiem, vērās uz dārza pusi un, kā tai apkārtnē parasts, bija aiztaisīts tikai ar vienu mazu aizbīdni. Viņš atvēra logu, bet, tā kā istabā spēji ieplūda auksta, asa gaisa strāva, to tūlīt atkal aizvēra. Viņš vērīgi aplūkoja dārzu. Dārzu ietvēra balts, pazems mūris, pār kuru viegli būtu pārkāpt. Tālāk otrpus mūra viņš saredzēja koku galotnes vienādā attālumā citu no citas; tas norādīja, ka mūris šķir dārzu no kādas alejas vai kokiem apstādītas ieliņas.

Pārlaidis tam visam skatienu, viņš apņēmīgi sakustējās, devās uz savu nišu, paņēma somu, atvēra to, brīdi parakņājies, no tās kaut ko izvilka un nolika uz gultas, iebāza kurpes vienā somas nodajā, atkal aizsprādzēja somu un uzmeta plecos, uzlika galvā cepuri, uzmaucot tās nagu dziļi pār acīm, taustīdamies sameklēja savu nūju un nolika loga stūrī, tad piegāja pie gultas un nesvārstoties paņēma priekšmetu, ko bija tur atstājis. Šis priekšmets līdzinājās īsam dzelzs stienītim, kas vienā galā uzasināts kā pīķis.

Tumsā būtu grūti noteikt, kādam nolūkam domāts šis dzelzs gabals. Varbūt tā bija svira? Varbūt boze?

Dienas gaismā katram kļūtu skaidrs, ka tas nebija nekas cits kā kalnrača svečturis. Tolaik katordzniekus dažreiz nodarbināja Tulonas apkārtnes augsto pakalnu akmeņlauztuvēs, un tad viņu rīcībā bija kalnraču darba rīki. Kalnraču svečturi taisīti no masīvas dzelzs ar smailu apakšējo galu, lai varētu iespraust klintī.

Viņš paņēma šo svečturi labajā rokā un, elpu aizturēdams, klusiem soļiem virzījās uz blakusistabas durvīm, kura, kā zināms, bija bīskapa guļamistaba. Nonācis līdz durvīm, viņš atrada tās pusvirus. Bīskaps pat nebija tās, kā nākas, aiztaisījis.

11. Ko viņš dara

Žans Valžāns ieklausījās. Ne mazākā trokšņa.

Viņš pagrūda durvis.

Viņš pagrūda tās ar pirksta galiņu, viegli, zagšus, uzmanīgi un mīksti kā kaķis, kad tas grib ienākt.

Durvis padevās grūdienam, klusu un tik tikko manāmi pavērās, sprauga kļuva mazliet platāka.

Viņš brīdi nogaidīja un otrreiz, nu jau drošāk, pagrūda durvis.

Tās bez trokšņa vērās tālāk. Tagad sprauga bija pietiekami liela, lai varētu ieiet. Taču pie durvīm atradās mazs galdiņš, kura stūris pa daļai aizsprostoja ieeju.

Žans Valžāns atskārta, ka tas kavē. Spraugu katrā ziņā vajadzēja paplašināt.

Viņš ātri izlēma un pagrūda durvis trešo reizi, daudz spēcīgāk nekā abas iepriekšējās reizes. Izrādījās, ka viena no virām ir vāji ieeļļota, un pēkšņi tumsā atskanēja spalgs un garš čīkstiens.

Žans Valžāns nodrebēja. Viņa ausīm šī viras čīkstēšana Izklausījās apdullinoši skaļa un briesmīga — kā pastarās dienas bazūnes.

Pirmā mirkļa pārdabiskajās un pārspīlētajās izbailēs viņš gandrīz iedomājās, ka šī vira atdzīvojusies, pēkšņi kļuvusi par briesmīgu dzīvu būtni, kas rej kā suns, lai visus brīdinātu un pamodinātu aizmigušos ļaudis.

Viņš palika stāvam, trīsu pārņemts un apjucis, un no pirkstgaliem atslīga uz papēžiem. Viņš dzirdēja asinis deniņos dunam kā divus kalēja veserus, un viņam likās, ka elpa izplūst no krūtīm ar vēja šņākoņu, kad tas pūš no alas. Šķita neticami, ka šās sakaitinātās durvju viras briesmīgais kauciens varētu nesatricināt visu māju līdzīgi zemestrīces grūdienam; viņa pagrūstas, durvis bija sacēlušas trauksmi un sauca palīgā; tūlīt piecelsies sirmgalvis, abas vecās sievietes sāks kliegt, saskries ļaudis; nepilnas ceturtdaļstundas laikā pilsēta būs kājās un policija viņam uz pēdām. Vienu brīdi viņš jau šķitās pazudis.

Viņš palika stāvam uz vietas, pārakmeņojies kā sālsstabs, neuzdrošinādamies pakustēties.

Pagāja dažas minūtes. Durvis bija līdz galam vaļā. Viņš uzdrošinājās ieskatīties istabā. Nekas tur nebija mainījies. Viņš uzmanīgi ieklausījās. Mājā nebija ne mazākās kustības. Sarūsējušās viras troksnis nevienu .nebija uzmodinājis.

Pirmās briesmas bija garām, tomēr Žans Valžāns vēl izjuta negantu satraukumu. Taču viņš neatkāpās. Pat tad, kad uzskatīja sevi par pazudušu, viņš nebija atkāpies. Tagad viņš domāja tikai par to, kā ātrāk tikt ar visu galā. Viņš paspēra soli uz priekšu un iegāja istabā.

Šai istabā valdīja pilnīgs miers. Šur un tur varēja saskatīt neskaidrus, nenoteiktu kontūru priekšmetus, kas dienas gaismā būtu uz galda izmētāti papīri, atvērtas grāmatas, uz taburetes sakrauti sējumi, atzveltnes krēsls, apklāts ar apģērba gabaliem, lūgšanu soliņš, bet šai nakts stundā bija izšķirami tikai tumši izrobojumi un bālgani plankumi. Žans Valžāns uzmanīgi devās uz priekšu, cenzdamies neuzgrūsties mēbelēm. Istabas dziļumā bija dzirclama aizmigušā bīskapa mierīgā un vienmērīgā elpošana.

Pēkšņi Žans Valžāns apstājās. Viņš jau atradās pie pašas gultas. Viņš bija pienācis tai klāt ātrāk, nekā domāja.

Reizēm daba ar savām parādībām un ainām it kā drūmi un saprātīgi īstajā laikā iejaucās mūsu rīcībā, gluži kā gribēdama rosināt pārdomas. Jau apmēram pusstundu liels mākonis aizsedza debesis. Tai brīdī, kad Žans Valžāns apstājās gultas priekšā, šis mākonis it kā tīšām pašķīrās, un mēness stars, iespīdot pa augsto logu, pēkšņi apgaismoja bīskapa bālo seju. Bīskaps mierīgi dusēja. Viņš gulēja gultā, gandrīz apģērbies, jo naktis Lejasalpos ir aukstas: brūnā vilnas ģērba piedurknes sedza rokas līdz pat delnām. Viņa galva uz spilvena bija atpakaļ atmesta, pilnīgi ļaujoties mierīgai atdusai; ar bīskapa gredzenu rotātā roka, kas bija darījusi tik daudz labu un svētu darbu, nokarājās pār gultas malu. Viņa sejā staroja nenoteikta apmierinājuma, cerības un svētlaimes izteiksme. Tas nebija tikai smaids, tas bija gandrīz mirdzums. Pār viņa pieri lija neredzamas gaismas neizskaidrojamā atblāzma. Taisno dvēsele miegā skata noslēpumainās debesis.

So debesu atspulgs blāvoja pār bīskapu.

Un reizē gaišs mirdzums strāvoja no viņa puses, jo šīs debesis viņš nesa sevī. Debesis bija viņa sirdsapziņa.

Tai brīdī, kad mēnesstars saplūda ar šo iekšējo gaismu, aizmigušais bīskaps šķita staru vainaga apņemts. Tomēr pāri visam klājās maigas un neizprotamas puskrēslas plīvurs. Mēness debesu augstumos, snaudošā daba, dārzs bez mazākās vēja trīsas, šī miera pilnā māja, vēlā stunda, šis mirklis un klusums piešķīra neizsakāmu svinīgumu gudrā vīra cēlajai atdusai un apvija ar diženuma un apskaidrības oreolu viņa sirmos matus un aizvērtās acis, seju, kur viss pauda cerību un paļāvību, šo veca vīra galvu un bērna miegu.

Kaut kas dievišķīgs bija šai cilvēkā, kas pats neapzinājās sava dižuma.

Žans Valžāns atradās ēnā; ar dzelzs svečturi rokā viņš stāvēja kā sastindzis, izbijies gaišā sirmgalvja. Kaut ko tādu viņš nekad nebija redzējis. Šī paļāvība viņu biedēja. Tikumiskajā pasaulē nav nozīmīgākas ainas par šo: neskaidra un nemierīga sirdsapziņa mirkli pirms nekrietnas rīcības vēro taisnā miegu.

Sai savrupajā miegā līdzās tādam kaimiņam kā viņš slēpās kaut kas cildens, Žans Valžāns to juta miglaini, taču neatvairāmi.

Neviens nevarētu pateikt, kas norisinājās bijušā katordznieka dvēselē, arī viņš pats ne. Lai gūtu par to priekšstatu, jāiedomājas lielākā cietsirdība iepretim lielākajam maigumam. Arī viņa seja nepauda nekā noteikta. Tajā atspoguļojās it kā drūms izbrīns. Viņš skatījās, vairāk neko. Bet kādas bija viņa domas? Būtu neiespējami tās uzminēt. Nav šaubu, viņš bija saviļņots un satraukts. Bet kāda rakstura bija šis saviļņojums?

Viņa skatiens neatrāvās no sirmgalvja. Vienīgais, ko skaidri varēja nojaust pēc viņa sejas un stāva, bija dīvaina nenoteiktība. Šķita, ka viņš svārstās starp diviem bezdibeņiem: starp to, kas pazudina, un to, kas glābj. Viņš likās esam gatavs vai nu sadragāt šo galvaskausu, vai noskūpstīt šo roku.

Pēc dažiem mirkļiem viņa kreisā roka pacēlās līdz pierei, viņš noņēma cepuri, tad roka tikpat lēnām atkal nolaidās, un Žans Valžāns no jauna iegrima domās, turēdams cepuri kreisajā rokā, dzelzs svečturi labajā; virs viņa mežonīgās galvas spurojās īsi apcirptie mati.

Bīskaps zem šā baigā skatiena joprojām gulēja dziļā mierā. :

Mēness spīdums ļāva saskatīt virs kamīna Krustā sistā tēlu, kas likās atveram rokas abiem — ar svētību vicfiam un piedošanu otram.

Pēkšņi Žans Valžāns uzlika galvā cepuri un, bīskapu neuzlūkodams, ātri pagāja garām gultai, apstājās pie skapīša tās galvgalī, jau pacēla dzelzs svečturi, it kā taisīdamies skapīti uzlauzt, bet turpat bija atslēga. Viņš atvēra skapīti. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija groziņš ar sudrablietām. Viņš paņēma to un bez jebkādas piesardzības, nebaidīdamies sacelt troksni, lieliem soļiem izgāja cauri istabai līdz durvīm, iegāja lūgšanu telpā, atvēra logu, paņēma savu nūju, pārkāpa pār palodzi, ielika sudrablietas mugursomā, groziņu aizmeta, izslīdēja cauri dārzam, gluži kā tīģeris pārlēca pār mūri un pazuda.

12. Bīskaps strādā

Nākamajā rītā, saulei lecot, bīskaps jau pastaigājās savā dārzā. Pie viņa lielā satraukumā atskrēja Magluāras kundze.

—       Monsenjor, monsenjor, — tā sauca, — vai jūsu augstība zina, kur atrodas sudrablietu groziņš?

—   jā, — atbildēja bīskaps.

—       Dievs kungs lai slavēts! Es nevarēju saprast, kur tas palicis!

Bīskaps nule bija pacēlis groziņu no kādas dobes. Viņš sniedza to Magluāras kundzei.

—   Te tas ir.

—       Kā tā? — vecā sieviete jautāja. — Groziņš taču ir tukšs! Bet kur ir sudrablietas?

—       Ak tā, — bīskaps sacīja, — jūs prasāt par sudrablietām? Es nezinu, kur tās atrodas.

—       Žēlīgais dievs! Tās ir nozagtas! Vakarējais vīrs tās būs nozadzis!

Vienā acumirklī, cik ātri vien vecās kājas spēja nest, Magluāras kundze ieskrēja lūgšanu istabā, paskatījās nišā un atkal atgriezās pie bīskapa. Bīskaps patlaban bija noliecies un nopūzdamies aplūkoja kādu karošlapja stādu, ko groziņš, iekrītot dobē, bija nolauzis. Viņš saslējās, izdzirdis Magluāras kundzes kliedzienus.

—   Monsenjor, tas vīrs ir projām! Sudrabs ir nozagts!

Tā saucot, vecās kalpones skatiens pievērsās dārza stūrim, kur bija redzamas bēgļa pēdas. Mūra augšējais dakstiņš bija norauts.

—       Paskatieties! Pa šejieni viņš aizbēdzis! Viņš nolēcis no žoga tieši Košfilē ieliņā! Kāda neģēlība! Viņš nozadzis mūsu sudrablietas!

Bīskaps brīdi klusēja, tad pacēla uz Magluāras kundzi savu nopietno skatienu un lēnīgi sacīja:

—   Bet vai šīs sudrablietas bija mūsu?

Magluāras kundze aiz izbrīna sastinga. Pēc brīža klusuma bīskaps turpināja:

—       Magluāras kundze, es netaisni darīju, turēdams sudrablietas tik ilgi pie sevis. Tās piederēja nabagajiem. Un kas bija šis cilvēks? Katrā ziņā viens no nabagajiem.

—       Ak Jēzus, — Magluāras kundze atkal Iesāka. — Es jau neko nesaku par sevi un jaunkundzi. Mums tas ir vienalga. Bet es domāju par monsenjoru. Ar ko monsenjors tagad ēdīs?

Bīskaps izbrīnījies paraudzījās sievietē.

—   Vai tad alvas galda piederumu nav?

Magluāras kundze paraustīja plecus.

—   Alva nejauki ož.

—   Nu, tad lietosim dzelzs nažus un dakšiņas.

Magluāras kundze nozīmīgi savieba lūpas.

—   Dzelzij ir piegarša.

—       Nu, labi, — bīskaps atbildēja, — iztiksim ar koka karotēm!

Dažus mirkļus vēlāk viņš jau ēda brokastis pie tā paša galda, pie kura iepriekšējā vakarā bija sēdējis Žans Valžāns. Brokastu laikā monsenjors Bjenvenijs jautri aizrādīja savai māsai, kas neko neiebilda, un Magluāras kundzei, kura klusiņām kurnēja, ka nebūt nav vajadzīga dakšiņa vai karote, pat ne koka karote, lai pamērcētu maizes riku piena krūzē.

—        Ir gan iedoma! — Magluāras kundze staigādama un rosīdamās klusībā runāja. — Ielaist mājā tādu cilvēku! Un ierādīt guļasvietu savā tuvumā! Kāda laime, ka viņš mūs tikai apzaga! Žēlīgais dievs! Drebuļi uznāk padomājot!

Kad brālis un māsa jau taisījās piecelties no galda, pie durvīm klauvēja.

—   Ienāciet! — bīskaps sacīja.

Durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās dīvaina uztrauktu ļaužu grupa. Trīs vīri turēja ceturto aiz apkakles. Šie trīs vīri bija žandarmi, bet ceturtais — Žans Valžāns.

Žandarmērijas apakšvirsnieks, kas, liekas, vadīja šo grupu, apstājās pie durvīm, tad ienāca iekšā un, pagājis dažus soļus uz bīskapa pusi, militāri sveicināja.

—   Monsenjor … — tas iesāka runāt.

Izdzirdis šo vārdu, Žans Valžāns, kas stāvēja drūms un galīgi nomākts, ārkārtīgā izbrīnā pacēla galvu.

—       Monsenjors? — viņš murmināja. — Tātad tas nav vienkāršs mācītājs …

—       Klusu! — žandarms uzkliedza. — Tas ir monsenjors bīskaps.

Pa to laiku monsenjors Bjenvenijs bija piesteidzies tiem klāt, cik ātri vien viņa lielais vecums atļāva.

—   A! Tas esat jūs! — viņš iesaucās, uzlūkodams Žanu Valžānu. — Priecājos, jūs redzot. Bet kāpēc jūs tā darījāt? Es taču jums iedevu arī svečturus, kas ir tīra sudraba, tāpat kā viss pārējais, un par ko jūs katrā laikā dabūtu divsimt franku! Kāpēc jūs tos nepaņēmāt līdzi kopā ar galda piederumiem?

Žans Valžāns ieplēta acis un raudzījās cienījamā bīskapā ar izteiksmi, kas nav aprakstāma nevienā cilvēku valodā.

—   Monsenjor, — žandarmērijas apakšvirsnieks sacīja, — tātad tā ir taisnība, ko šis cilvēks stāsta? Mēs viņu sastapām. Viņš izskatījās tā, it kā no kaut kurienes bēgtu. Mēs viņu aizturējām, lai pārmeklētu. Pie viņa atrada šīs sudrablietas…

—   Un viņš jums sacīja, — bīskaps smaidīdams to pārtrauca, — ka tās viņam iedevis kāds vecs lāga priesteris, kura namā viņš pavadījis nakti? Nu man viss ir skaidrs. Un jūs viņu atvedāt šurp? Tas ir pārpratums.

—  Ja tā, — apakšvirsnieks turpināja, — tad mēs varam ļaut viņam iet?

—   Bez šaubām, — bīskaps atbildēja.

Žandarmi atlaida Žanu Valžānu, kas neviļus atkāpās.

—   Vai patiešām jūs mani atlaižat? — viņš jautāja gandrīz neskanīgā balsī, it kā runādams miegā.

—   Jā, tu vari iet, vai kurls esi, vai! — žandarms iesaucās.

—   Mans draugs, — bīskaps teica, — pirms jūs aizejat, te būs jūsu svečturi. Ņemiet tos!

Piegājis pie kamīna, viņš paņēma abus sudraba svečturus un sniedza tos Žanam Valžānam. Abas sievietes noskatījās bīskapa rīcībā, ne ar vienu vārdu, kustību vai skatienu nemēģinot viņu aizkavēt.

Žans Valžāns trīcēja. Pavisam samulsis, tas mehāniski paņēma svečturus.

—   Un tagad, — bīskaps sacīja, — ejiet dieva mierā! Un, kad jūs vēl kādreiz pie manis iegriezīsities, nemaz nevajag iet caur dārzu. Jūs arvien varat ienākt un iziet pa ielas durvīm. Dienu un nakti tās ir aizvērtas tikai ar aizbīdni.

Pagriezies pret žandarmiem, viņš piebilda:

—   Kungi, jūs varat iet.

Žandarmi aizgāja.

Žans Valžāns izskatījās tā, it kā būtu tuvu nemaņai.

Bīskaps piegāja tam klāt un klusā balsī sacīja:

—   Tikai neaizmirstiet, nekad neaizmirstiet, ka jūs man apsolījāt izlietot šo sudrabu, lai kļūtu par godīgu cilvēku!

Žans Valžāns nekādi neatcerējās, ka būtu kaut ko solījis, un pavisam apjuka. Bīskaps bija izrunājis šos vārdus ar sevišķu uzsvaru. Gandrīz vai svinīgi viņš turpināja.

—   Žan Valžān, mans brāli, jūs vairs nepiederat ļaunajam, bet gan labajam. Es pērku jūsu dvēseli. Es atrauju to tumšām domām un ļaunuma garam un atdodu dievam.

13.  Mazais Žervē

Žans Valžāns devās ārā no pilsētas, itin kā bēgdams. Viņš steigšus soļoja pāri laukiem, iedams pa ceļiem un takām, kas pagadījās priekšā, nemaz nemanīdams, ka ik brīdi atgriežas vecajā vietā. Tā viņš klaiņoja visu rītu, neēdis un nejuzdams izsalkuma. Neskaitāmas jaunas izjūtas bija sagrābušas viņu savā varā. Viņš izjuta nenoteiktas dusmas, bet nezināja, pret ko. Viņš nevarētu pateikt, vai jūtas saviļņots vai pazemots. Brīžam viņu pārņēmg savāds aizkustinājums, pret ko viņš cīnījās un ko centās apslāpēt ar pēdējos divdesmit gados iegūto dvēseles nocietinātību. Šāds stāvoklis viņu nogurdināja. Ar nemieru viņš vēroja sevī sabrūkam to baigo mieru, ko viņam bija devusi savas nelaimes netaisnīguma apziņa. Viņš sev jautāja, kas stāsies tā vietā. Dažbrīd viņš patiesi labāk būtu vēlējies atrasties cietumā žandarmu uzraudzībā nekā piedzīvot šādu notikumu gaitu; tas viņu mazāk satrauktu. Lai gan bija jau diezgan vēls rudens, vienā otrā sētā, kam viņš gāja garām, vēl ziedēja dažas rudens puķes, kuru smarža atmodināja bērnības atmiņas. Šīs atmiņas bija gandrīz neizturamas, tik ilgs laiks bija pagājis, kopš tās izgaisušas.

Un tā augu dienu viņā krājās neizskaidrojamas domas.

Kad saule jau slīdēja uz rietēšanu, pagarinādama uz zemes niecīgākā akmentiņa ēnu, Žans Valžāns bija apsēdies aiz kāda krūma plašā, rūsganā un gluži tukšā līdzenumā. Pie apvāršņa bija redzami tikai Alpu kalni. Tālē nemanīja pat neviena ciema baznīciņas zvana torņa. Žans Valžāns varēja būt apmēram trīs ljē no Diņas. Dažus soļus aiz krūma vijās taciņa, šķērsojot līdzenumu.

Nogrimis pārdomās, kas jebkura garāmgājēja acīs padarītu viņa skrandaino izskatu vēl briesmīgāku, viņš pēkšņi izdzirda jautras skaņas.

Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja pa taku nākam mazu savojieti, gadus desmit vecu puisēnu, kas dziedāja, nesdams plecā nelielu leijerkasti un uz muguras krātiņu ar murkšķi. Tas bija viens no tiem piemīlīgajiem un jautrajiem bērniem, kas staigā no novada uz novadu caurās bikšelēs, no kurām rēgojas kaili ceļgali.

Nepārtraucot dziesmiņu, puisēns laiku pa laikam apstājās, lai parotaļātos ar sīknaudas gabaliem, ko turēja saujā un kas droši vien bija visa viņa mantība. So monētu vidū atradās arī viens četrdesmit sū gabals.

Zēns apstājās blakus krūmam, nepamanījis Žanu Valžānu, un pameta gaisā sauju sīknaudas, ko līdz tam bija izdevies visai veikli atkal uztvert ar delnas virspusi.

Šoreiz četrdesmit sū gabals izslīdēja un aizripoja gar krūmu līdz Žanam Valžānam.

Žans Valžāns tam uzlika kāju virsū.

Bet puisēns ar skatienu bija sekojis savam naudas gabalam un to pamanījis.

Zēns nebūt nelikās pārsteigts un devās tieši pie svešā vīra.

Šī apkaime bija vientuļa. Cik tālu skatiens sniedzās, neviens nebija redzams ne līdzenumā, ne uz takas. Bija dzirdama tikai tāla, klusa gājputnu sasaukšanās, to baram lidojot debesīs milzīgā augstumā. Puisēns pagrieza muguru saulei, kas ievija tā matos zelta pavedienus un ar asiņainu blāzmu apspīdēja Žana Valžāna mežonīgo seju.

—   Kungs, — mazais savojietis sacīja ar bērna paļāvību, ko veido nezināšana un nevainība, — un mana nauda?

—   Kā tevi sauc? — Žans Valžāns jautāja.

—   Mazais Žervē, mans kungs.

— Ej projām! — sacīja Žans Valžāns.

—       Kungs, — puisēns atkārtoja, — atdodiet manu naudas gabalu!

Žans Valžāns nodūra galvu un neatbildēja.

Bērns sāka no jauna:

—   Manu naudas gabalu, kungs!

Žana Valžāna skatiens palika pievērsts zemei.

—       Manu naudas gabalu! — zēns kliedza. — Manu spožo naudas gabalu! Manu naudiņu!

Žans Valžāns likās nekā nedzirdam. Puisēns saķēra viņu aiz krekla apakakles un purināja, tai pašā laikā pūlēdamies pabīdīt sānis lielo, ar dzelzi apsisto kurpi, zem kuras bija dārgums.

—   Es gribu savu naudu! Es gribu savus četrdesmit sū!

Bērns raudāja. Žans Valžāns pacēla galvu, bet palika joprojām sēžam. Viņa acis bija sadrūmušas. Viņš uzlūkoja bērnu it kā izbrīnā, tad pastiepa roku uz nūjas pusi un uzkliedza briesmīgā balsī:

—   Kas tur ir?

—       Es tas esmu, kungs, — puisēns atsaucās. — Mazais Žervē! Es! Es! Atdodiet, lūdzu, manus četrdesmit sū! Paņemiet nost savu kāju, kungs, es lūdzu!

Un, pēkšņi noskaities, šis gaužām mazais zēns sāka gandrīz vai draudēt:

—       Vai jūs ņemsit nost savu kāju vai ne? Paņemiet nost savu kāju, kad jums saka!

—       A! Tu vēl esi te? — Žans Valžāns atjautāja unĶ: pēkšņi uzslējies stāvus, joprojām turēdams kāju uz naudas gabala, piebilda:

—   Vai tu vāksies projām!

Puisēns izbijies viņu uzlūkoja, tad sāka trīcēt un pēc īsa apjukuma mirkļa metās bēgt, skriedams, cik spēka, neuzdrošinādamies ne atskatīties, ne iekliegties.

Taču, labu gabalu noskrējis, mazais bija tā aizelsies, ka vajadzēja apstāties, un Žans Valžāns, arvien vēl domās nogrimis, dzirdēja viņu raudam.

Vēl pēc dažiem mirkļiem bērns vairs nebija redzams.

Saule bija norietējusi.

Metās krēsla. Žans Valžāns nebija ēdis visu dienu, iespējams, ka viņam bija drudzis.

Viņš bija palicis stāvam, neizkustēdamies no tā brīža, kad puisēns aizbēga. Aprautos, nevienmērīgos elpas vilcienos cilājās viņa krūtis. Viņa skatiens, apstājies desmit, divpadsmit so|us uz priekšu, ar dziļu uzmanību likās pētījam veca fajansa poda zilo lausku, kas gulēja zālē. Pēkšņi viņš nodrebēja, nule viņš sajuta vakara vēsumu.

Uzmaucis cepuri dziļāk uz pieres, viņš neviļus savilka ciešāk blūzi un aizpogāja to, paspēra soli un noliecās, lai paceltu no zemes savu nūju.

Šai brīdī viņš ieraudzīja starp akmentiņiem mirdzam četrdesmit sū gabalu, ko viņa kāja bija pa pusei ieminusi zemē.

Viņu ķēra it kā galvaniskā strāva. «Ko tas nozīmē?» viņš caur zobiem izgrūda. Pāris soļu atkāpies, viņš apstājās, nespēdams novērst skatienu no apaļās ripiņas, ko nupat vēl viņa kājas bija mīdījušas un kas tagad tumsā spīdēja kā atvērta acs, cieši raugoties viņā.

Pēc dažiem mirkļiem viņš drudžaini metās pie naudas gabala, satvēra to un, atkal izslējies, sāka skatīties tālu līdzenumā, reizē lūkodamies uz visām debess pusēm, trīcēdams kā izbiedēts meža zvērs, kas meklē patvērumu.

Viņš nekā nesaskatīja. Tuvojās nakts, līdzenums bija salts un izplūdis, vakara krēslā cēlās augšup lieli, mēļi miglas blāķi.

—   Ā-ā! — viņš iesaucās un sāka ātri soļot uz to pusi, kur bija nozudis bērns. Nogājis kādus simt soļus, viņš apstājās, paskatījās, bet nekā neredzēja.

Tad viņš no visa spēka sauca:

—   Mazais Žervē! Mazais Žervē!

Viņš apklusa un gaidīja.

Neviens neatsaucās.

Lauks bija tukšs un drūms. No visām pusēm viņu apņēma izplatījums. Apkārt bija vienīgi tumsa, kurā zuda skatiens, un klusums, kurā zuda balss.

Pūta ledains vējš, piešķirot visai apkārtnei drausmu dzīvību. Mazi kociņi neticamā niknumā kratīja savas sīkās, vājās rokas. Šķita, tie kādam draudēja, kādu vajāja.

Viņš atkal sāka soļot, pēc tam metās skriet, laiku pa laikam apstājās un sauca klajumā, un viņa balss skanēja bezgala baismīgi un bezgala izmisusi: «Mazais Žervēl Mazais Žervē!»

Ja bērns būtu dzirdējis, tas būtu izbijies un sargātos rādīties viņam acīs. Bet puisēns droši vien bija jau ļoti tālu.

Žans Valžāns satika kādu garīdznieku jāšus uz zirga, piegāja tam klāt un jautāja:

—       Mācītāja kungs, vai jūs pa ceļam neesat sastapis kādu puisēnu?

—   Nē, — garīdznieks atbildēja.

—   Kādu zēnu, ko sauc par mazo Žervē?

—   Es neviena neesmu redzējis.

Žans Valžāns izvilka no naudas maka divus piecfranku gabalus un iedeva garīdzniekam.

—       Mācītāja kungs, ņemiet, tas jūsu draudzes nabagiem… Mācītāja kungs, mazais ir apmēram desmit gadus vecs zēns ar leijerkasti, kā liekas, un murkšķi krātiņā. Viņš gāja te garām. Viens no klaiņojošiem savojiešiem, jūs taču zināt?

—   Es viņu neesmu redzējis.

—       Mazo Žervē? Vai viņš nedzīvo kādā no tuvējiem ciemiem? Vai nevarat man to pateikt?

—       Ja ir tā, kā jūs sakāt, mans draugs, tad šis bērns nāk no svešas puses. Tādi te mēdz klaiņot, bet neviens viņus nepazīst.

Žans Valžāns spēji paķēra vēl divus piecfranku gabalus un iedeva garīdzniekam.

—   Jūsu nabagajiem, — viņš sacīja.

Un tad lielā uzbudinājumā piebilda:

—   Abata kungs, lieciet mani apcietināt! Es esmu zaglis.

Garīdznieks uzšāva zirgam un pārbiedēts aizauļoja.

Žans Valžāns atkal sāka skriet iepriekšējā virzienā.,

Tā viņš noskrēja diezgan tālu gabalu, raudzīdamies

apkārt, saukdams, kliegdams, bet neviena vairs nesastapa. Divas trīs reizes viņš metās līdzenumā uz to pusi, kur viņam rādījās kāds cilvēkbērns guļam vai sakņupis sēžam, taču tie bija tikai krūmi vai akmens, kas tik tikko pacēlās virs zemes. Beidzot kādā vietā, kur trīs takas krustojās, viņš apstājās. Bija uzlēcis mēness. Viņš raidīja skatienu tālē un pēdējo reizi iesaucās: «Mazais Žervē! Mazais Žervē! Mazais Žervē!»

Sauciens izdzisa miglā, pat neatbalsojies. Vājā, gandrīz nedzirdamā balsī viņš čukstēja vēlreiz: «Mazais Žervē!» Tās bija Žana Valžāna pēdējās pūles; pēkšņi kājas sagrīļojās, it kā neredzams spēks ar viņa netīrās sirdsapziņas smagumu spiestu viņu pie zemes; galīgā pagurumā viņš nokrita uz liela akmens, ar rokām ieķērās matos, paslēpa seju starp ceļiem un kliedza:

— Es esmu nelietis!

Tad viņa sirds lūza, viņš sāka raudāt. Pirmo reizi pēc deviņpadsmit gadiem viņš raudāja.

Kad Žans Valžāns izgāja no bīskapa mājas, viņš, kā redzējām, bija gluži izsists no savu agrāko domu loka. Pats nespēja saprast, kas viņā norisinās. Viņš mēģināja palikt nelokāms pret bīskapa pārcilvēciski labo rīcību un maigajiem vārdiem: «Jūs man apsolījāt, ka kļūsit godīgs cilvēks. Es pērku jūsu dvēseli. Es atrauju to ļaunuma garam un atdodu labajam dievam.» Sie vārdi Valžānam bez mitas skanēja ausīs. Šai debesu lēnprātībai viņš pretojās ar lepnumu, kas turas cilvēkos kā visa ļaunuma cietoksnis. Viņš neskaidri nojauta, ka bīskapa piedošanā slēpās lielākais un briesmīgākais uzbrukums, kāds viņu jebkad satricinājis, ka viņa dvēsele kļūs nocietināta līdz galam, ja viņš turēsies pretī šai žēlsirdībai; bet, ja padosies, tad būs jāatsakās no naida, ar ko citu cilvēku rīcība tik daudzos gados bija piepildījusi viņa dvēseli un kas bija viņam pašam tīkams, ka šoreiz vajadzēja vai nu uzvarēt, vai tapt uzvarētam, jo bija sākusies milzīga un izšķirīga kauja starp viņa ļaunumu un tā cilvēka labsirdību.

Šās blāvi mirgojošās noģiedas gaismā viņš gāja kā apskurbis. Vai Žanam Valžānam, tā soļojot un ar mulsu skatienu raugoties tālē, bija kaut cik skaidrs priekšstats par to, kādas sekas viņa dzīvē varēja būt notikumiem Diņā? Vai viņš dzirdēja tos noslēpumainos čukstus, kas brīdina un nedod garam miera dažos cilvēka mūža brīžos? Vai kāda balss runāja viņam pie auss, ka pienākusi likteņa izšķirīgā stunda, ka nav vairs vidusceļa, ka no šā brīža jākļūst par vislabāko no cilvēkiem, ja negrib kļūt par visļaunāko, ka tagad vai nu jāpaceļas augstāk par bīskapu, vai jākrīt zemāk par katordznieku, ka jākļūst par eņģeli, ja grib kļūt labs, vai jāpārvēršas briesmonī, ja grib palikt ļauns?

Te atkal rodas tie paši jautājumi, kurus jau reiz izsacījām: vai viņš kaut neskaidru ēnu no tā visa uztvēra ar apziņu? Protams, mēs jau teicām: nelaime audzina prātu, taču jāšaubās, vai Žans Valžāns bija spējīgs ar prātu noskaidrot sev visu to, uz ko šeit aizrādīts. Ja arī viņam radās šīs domas, viņš tās neatšķīra, tās tikai pavīdēja smadzenēs, iemezdamas viņu nepanesamā un gandrīz sāpīgā satraukumā. Tikko viņš bija izgājis no nekrietnību pilnās un tumšās vietas, ko sauc par katorgu, bīskaps bija nodarījis viņa dvēselei sāpes, gluži kā pārāk spilgta gaisma nodara sāpes acīm, kad cilvēks iziet no aklas tumsas. Turpmākā dzīve, iespējamā dzīve, kas no tā brīža atvērās viņam pavisam tīra un mirdzoša, piepildīja viņa sirdi ar trīsām un nemieru. Viņš patiesi vairs nezināja, kas ar viņu notiek. Kā pūci, kas pēkšņi redz uzlecam sauli, katordznieku bija pārsteidzis un apžilbinājis tikuma spožums.

Viens bija skaidrs, par vienu viņš nešaubījās: viņš vairs nebija tas pats cilvēks, viss viņā bija pārvērties, nebija viņa spēkos padarīt par nebijušiem bīskapa vārdus un to radīto saviļņojumu.

Tādā dvēseles noskaņā viņš bija saticis mazo Žervē un nozadzis tā četrdesmit sū. Kāpēc? Protams, viņš to nevarētu izskaidrot. Vai tā nebija no katorgas līdzi paņemto ļauno domu pēdējā iedarbība, pēdējā piepūle, ļaunuma dziņas pēdējās atliekas, sekas tam, ko apzīmē par inerces spēku? Tas bija tā, bet varbūt arī ne gluži tā. Sacīsim vienkārši: tas nebija viņš, kas nozaga naudas gabalu, tas nebija cilvēks, tas bija zvērs, kurš aiz paraduma, aiz instinkta, bez kādas sajēgas uzlika kāju naudai, kamēr saprāts cīnījās, tik daudzu nepazītu, jaunu sajūtu ielenkts. Kad saprāts pamodās un ieraudzīja šo zvēra nodarījumu, Žans Valžāns sirdssāpēs atkāpās un aiz šausmām iekliedzās.

Tā ir dīvaina parādība, kas iespējama tikai tādā stāvoklī, kādā tobrīd atradās Žans Valžāns, jo, nozogot bērnam naudu, viņš bija izdarījis kaut ko tādu, uz ko nu vairs nebija spējīgs.

Lai nu kā, šī pēdējā ļaunā rīcība viņu izšķiroši ietekmēja: tā piepeši pāršķēla un izkliedēja haosu viņa apziņā, nodalot vienā pusē sabiezējušo tumsu, bet otrā — gaismu, un iedarbojās uz viņa dvēseli tās pašreizējā stāvoklī tā, kā daži ķīmiski reaktīvi iedarbojas uz sajauktu maisījumu, nogulsnējot vienu elementu un attīrot otru.

Pašā sākumā, pat neapsverot un nepārdomājot notikušo, viņš ārkārtīgā satraukumā, it kā meklēdams glābiņu, bija mēģinājis atrast bērnu, lai atdotu tam naudu; atzinis, ka tas ir veltīgi un neiespējami, viņš izmisis apstājās. Tai brīdī, kad viņš iesaucās: «Es esmu nelietis!», viņš ieraudzīja sevi tādu, kāds bija, un viņš jau tik tālu bija atšķīries pats no sevis, ka pats sev šķita esam tikai rēgs, bet nnvā priekšā ar miesu un kauliem, ar nūju rokā, pāri gurniem nolaistā kreklā, zagtām mantām pildītu maisu uz muguras, drūmu un apņēmīgu seju un neģēlīgiem nodomiem pilnu galvu redzēja stāvam riebīgo katordznieku 7anu Valžānu.

Kā jau zināms, nelaimes pārmērs bija iegrūdis viņu kā murgos. Arī šī bija murgu parādība. Viņš patiesi redzēja savā priekšā šo briesmoni — Žanu Valžānu. Viņš jau gandrīz gribēja vaicāt, kas ir šis cilvēks, un viņam no tā bija bail.

Viņa smadzenēm šis bija viens no tiem ārkārtīga sasprindzinājuma un reizē drausmīga miera brīžiem, kad murgu priekšstati kļūst tik dziļi, ka uzsūc sevī tiešamību. Cilvēks vairs neredz apkārtējos priekšmetus, bet skata savus iedomu tēlus kā kaut ko ārpus sevis, īstenībā pastāvošu.

Un viņš vēroja pats sevi, tā sakot, vaigu vaigā, un tai pašā laikā cauri šai parādībai noslēpumainā dziļumā redzēja kādu gaišumu, ko sākumā noturēja par lāpu. Uzmanīgāk ieskatījies gaismā, kas atklājās viņa apziņai, viņš redzēja, ka tai ir cilvēka veids un ka šī lāpa ir bīskaps.

Viņa apziņa pārmaiņus vēroja abus tēlus, kas stāvēja tās priekšā, — bīskapu un Žanu Valžānu. Vienīgi pirmais spēja izgaisināt otro. Kā tas mēdz būt raksturīgi šāda veida aizgrābtības brīžiem, kamēr vien parādība turpinājās, bīskapa tēls auga un kļuva mirdzošāks viņa acīs, bet Žans Valžāns saruka un pamazām dzisa. Pienāca brīdis, kad tas bija vairs tikai ēna. Un pēkšņi arī tā izgaisa. Palika vienīgi bīskaps.

Bīskapa tēls piepildīja nabaga nožēlojamā cilvēka dvēseli ar brīnišķīgu mirdzumu.

Žans Valžāns raudāja ilgi. Viņš raudāja karstas asaras, raudāja elsodams, izjuzdams lielāku bezspēku nekā sieviete, lielākas izbailes nekā bērns.

Kamēr viņš raudāja, arvien spožāka gaisma ausa viņa apziņā, neparasta gaisma, reizē brīnumaina un briesmīga. Viņa agrākā dzīve, pirmais pārkāpums un tā ilgais izpirkšanas laiks, kurā viņš ārēji kļuva līdzīgs zvēram, bet iekšēji — nocietinājies un bezjūtīgs, palaišana brīvībā, kur viņu priecināja tik daudz atriebības plānu, notikumi bīskapa mājā, pēdējais nodarījums — šī četrdesmit sū nozagšana bērnam, noziegums, kas bija jo zemiskāks un neģēlīgāks tāpēc, ka viņš to bija izdarījis pēc bīskapa piedošanas, — tas viss atausa atmiņā, atklājās pavisam skaidri, taču pilnīgi jaunā gaismā. Viņš ielūkojās savā dzīvē, un tā viņam šķita briesmīga, viņš ielūkojās savā dvēselē, un tā šķita atbaidoša. Un tomēr pār šo dzīvi un dvēseli margoja kāda maiga gaisma. Viņam likās, ka redz sātanu paradīzes spožumā.

Cik stundu viņš tā raudāja? Ko viņš darīja pēc tam? Kurp devās? Tas tā arī palicis nezināms. Ticami šķiet vienīgi tas, ka pasta ratu kučieris, kas tolaik uzturēja satiksmi ar Grenobli un ap pulksten trijiem mēdza iebraukt Diņa, tai pašā naktī, braukdams pa Bīskapijas ielu, tumsā redzējis kadu vīru, it kā dievu lūdzot, nometušos ceļos uz ielas bruģa monsenjora Bjenvenija durvju priekšā,

TREŠA GRĀMATA 1817. gadĀ1

.

1. 1817. gads

Tūkstoš astoņsimt septiņpadsmitais gads ir gads, ko Luijs XVIII ar zināmu karalisku aplombu, kurā netrūka uzpūtības, apzīmēja par savas valdīšanas divdesmit otro gadu*. Tas ir gads, kad slavens bija Brigjērs de Sorsoīns. Visi frizieru veikaliņi, kuru īpašnieki cerēja uz pūdera un tā sauktā «karaliskā putna» parūkas atgriešanos, bija nokrāsoti gaiši zilā krāsā un izrotāti ar lilijām. Tas bija naivais laiks, kad grāfs Linčs katru svētdienu kā baznīcas vecākais sēdēja Senžermēndeprē baznīcas goda solā Francijas pēra apģērbā ar savu sarkano ordeņlentu, garo degunu un cienīguma izteiksmi sejā, kas raksturīga cilvēkam, kurš izdarījis kādu varoņdarbu. Grāfa Linča varoņdarbs bija šāds: būdams Bordo pilsētas mērs, viņš 1814. gada 12. martā mazliet priekšlaikus bija atdevis pilsētu Angulemas hercogam*. Par to viņš saņēma pēra titulu. 1817. gadā mode prasīja, lai mazi četrus līdz sešus gadus veci puisēni nēsātu milzīgas ausainas safjānādas cepures, visai līdzīgas eskimosu galvassegām. Francijas armija pēc austriešu parauga valkāja baltusJormas tērpus, pulkus sauca par leģioniem un neapzīmēja vairs ar skaitļa vārdiem, bet piešķīra tiem departamentu nosaukumus. Napoleons atradās Sv. Helēnas salā un, tā kā Anglija atteicās viņam dot zaju vadmalu, lika apgriezt uz otru pusi savus vecos tērpus. 1817. gadā Pelegrīni dziedāja, Bigotīni jaunkundze dejoja; valdīja Potjē*; par Odrī* vēl nekā nezināja. Sakī kundze* stājās Foriozo* vietā. Francijā vēl joprojām uzturējās prūši. Delalo* kungs bija ievērojams vīrs. Likuma vara tikko bija sevi apliecinājusi, nocērtot roku, bet pēc tam galvu Pleņē, Karbono un Toleronam*. Virskambarkungs princis Taleirāns un abats Luijs, kas bija iecelts par finansu ministru, saskatījās, smiedami auguru smieklus; 1790. gada 14. jūlijā viņi abi, Taleirāns kā bīskaps, Luijs kā diakons, bija noturējuši svinīgu mesu Marsa laukumā par godu Federācijai. 1817. gadā šā paša Marsa laukuma sānu alejās varēja redzēt lietū mirkstam , un zālē trūdam lielus, zili krāsotus koka stabus, kādreiz izrotātus ar ērgļu un bišu attēliem*, kuru apzeltījums bija nogājis. Sīs kolonnas pirms diviem gadiem balstīja imperatora tribīni Maija sanāksmē*. Šur tur tās bija nomelnējušas no bivaku ugunskuriem jau tolaik, kad austrieši sacēla savas barakas Grokaijū tuvumā. Divas trīs no šīm kolonnām bivaku ugunskuros bija pārvērtušās pelnos, sasildot ķeizariešu platās ķepas. Maija sanāksme bija ievērojama ar to, ka tā notika jūnija mēnesī Marsa laukumā. Šai 1817. gadā bija iecienītas divas lietas: Voltērs Tukē izdevumā un tabakmaki ar Konstitūcijas hartu. Pēdējais notikums, kas satrauca parīziešus, bija Dotēna noziegums: viņš iemeta sava brāļa galvu Puķu tirgus baseinā. Jūras lietu ministrijā tikko sāka izmeklēt kļūmīgo atgadījumu ar fregati «Medūza», kas sagādāja negodu Šomarē*, bet slavu Zeriko*. Pulkvedis Selvs devās uz Ēģipti, lai kļūtu tur par Suleimanu pašā. Termu pilī Arfas ielā kāds mucinieks bija ierīkojis savu veikaliņu. Uz de Kliņī pils astoņstūrainā torņa lēzenā jumta vēl rēgojās maza dēju būdiņa, kas bija noderējusi par observatoriju Mesjē, jūras lietu astronomam Luija XVI valdīšanas laikā. Hercogiene Dirā savā buduārā, kur visiem ar debeszilu satīnu pārvilktajiem sēdekļiem r bija X veida kājiņas, lasīja trim četriem draugiem vēl neizdoto «Uriku». Luvrā no visām sienām kasīja nost burtu *&lt;N». Austerlicas tilts zaudēja agrāko nosaukumu un tika pārkrustīts par Karaliskā Dārza tiltu — divkārša mīkla, kas reizē nozīmēja Austerlicas tiltu un Botānisko dārzu. Luijs XVIII, joprojām izdarīdams atzīmes ar naga galu uz Horācija lappusēm, bija aizņemts ar domām par varoņiem, kas kļūst par valdniekiem, un tupeļu taisītājiem, kas kļūst par dofiniem, un viņam bija divi iemesli bažām: Napoleons un Matirēns Brino*. Franču Akadēmija izsludināja konkursu par tēmu: Laime, ko sagādā zinibas. Belāra* daiļrunība bija oficiāli atzīta; viņa paēnā jau manīja dīgstam nākamo prokurora biedru de Broē*, vēlāko Pola Luija Kurjē sarkasmu mērķi. Uzradās viltus Šatobriāns, īstajā vārdā saukts Maršanžī*; tikai vēlāk radās viltus Maršanžī, kas izrādījās Arlenkūrs. «Klāru Albu» un «Maleku-Adelu» uzskatīja par šedevriem; Kotēna* kun-dzi dēvēja par laikmeta izcilāko rakstnieci. Institūts iz-svītroja no saviem sarakstiem akadēmiķi Napoleonu Bonapartu. Ar karaļa pavēli Angulemā tika nodibināta jūr-skola, jo, tā kā Angulemas hercogs bija ģenerāladmirālis, tad saprotams, ka Angulemas pilsētai* ir tiesības uz visām jūras ostas priekšrocībām, citādi būtu aizskarti monarhijas principi. Ministru padomē apsprieda jautājumu: vai var atļaut vinjetes ar virves dejotāju attēliem, kas rotāja Frankoni cirka afišas un pulcināja ielaszēnus. Paēra* kungs, «Agnesas» autors, lāga vīrs ar četrstūrainu seju un kārpu uz vaiga, diriģēja marķīzes de Saseneijas nelielos intīmos koncertus Vilevekas ielā. Visas jaunās meitenes dziedāja «Sentavelas vientuļnieku» ar Edmona Zero vārdiem. Žurnāls «Dzeltenais Pundurītis» pārvērtās par «Spoguli». Lamblēna kafejnīca turējās imperatora pusē pret Valuā kafejnīcu, kas aizstāvēja Burbonus. Hercogs de Berī*, kam tumsā jau uzglūnēja Luvels, tikko bija apprecināts ar kādu Sicīlijas princesi. Bija pagājis gads kopš de Stāla kundzes nāves. Gvardes kareivji izsvilpa Marsa*jaunkundzi*. Lielie laikraksti bija kļuvuši mazi. To formāts bija ierobežots, bet brīvība neierobežota. «Konstitucionālis» bija konstitucionāls laikraksts. «Minerva» rakstīja nevis «Chateaubriand» , bet «Chateaubriant» . Šis «t» burts «d» vietā izraisīja pilsoņos zobgalības par lielo rakstnieku. Pārdevušies žurnālisti uzpirktos laikrakstos nonievāja 1815. gada trimdiniekus; Davidam* vairs nebija talanta, Arno* vairs nebija gudrs vīrs, Kārno* pietrūka krietnuma, Suits* nebija uzvarējis ne-vienā kaujā, Napoleons, tiesa kas tiesa, vairs nebija ģēnijs. Visiem zināms, ka vēstules, ko pa pastu sūta trimdiniekiem, diezgan reti nonāk adresāta rokās, jo policija uzskata par savu svētu pienākumu tās pārtvert. Šī parādība nav nekas jauns: jau Dekarts par to žēlojās, kad atradās trimdā. Kad nu tagad Dāvids kādā beļģu laikrakstā izsacīja neapmierinātību par to, ka nesaņem viņam sūtītās vēstules, tad rojalistu avīzēm tas šķita tik jocīgi, ka tās trimdinieku asi izzoboja. Nepārejams bezdibenis šķīra cilvēkus, kas sacīja karaļa slepkavas, no tiem, kuri teica par nāves sodu balsojušie, cijvēkus, kas sacīja  ienaidnieki, no tiem, kuri teica sabiedrotie, cilvēkus, kas sacīja Napoleons, no tiem, kuri teica Buonaparte. Visi ļaudis ar veselu saprātu bija vienās domās, ka revolūciju ēru uz visiem laikiem izbeidzis karalis Luijs XVIII, iesaukts par «nemirstīgo hartas autoru». Uz Jaunā tilta vaļņa, pjedestālā, kas gaidīja Anrī IV statuju*, iekala vārdu «Redivivus»[9] . Pjē kungs Terēzas ielas 4. namā lika pamatus slepenām apspriedēm, kam vajadzēja stiprināt monarhiju. Labējie varasvīri sarežģītos gadījumos mēdza sacīt: «Jāaizraksta Bako*.» Kaniels, O'Mahonī un de Šapdelēns, pa druskai karaļa jaunākā brāļa atbalstīti, jau sāka iecerēt vēlāko «Krasta sazvērestību»*. Arī «Melnā kniepadata»* savukārt gatavoja sazvērestību. Delaverdrī satikās ar Trogovu. Dekāzam, zināmā mērā liberālu uzskatu cilvēkam, bija pārākums. Šatobriāns katru rītu stāvēja pie sava loga Sendominika ielas 27. namā, ģērbies garās biksēs, rītakurpēm kājās un zīda lakatiņu ap sirmo galvu. Viņa priekšā bija atvērta zobārstniecības instrumentu kaste, un, acu no spoguļa nenovērsdams, viņš apkopa savus lieliskos zobus, tai pašā laikā diktēdams sekretāram Piloržam dažādus variantus darbam «Monarhija saskaņā ar hartu». Noteicošā kritika priekšroku deva Lafonam*, nevis Talmā*. De Felecs* parakstījās ar burtu «A», Hofmanis* — ar «Z», Šarls Nodjē* patlaban sacerēja «Terēžu Obēru». Laulības šķiršana bija aizliegta. Licejus sauca par kolēžām. Kolēžu audzēkņi, kuru apkakles greznoja zelta lilija, apstrādāja cits citu ar dūTēm, strīdoties par Romas ķeizaru*. Pils slepenpolicija pavēstīja viņas augstībai karaļa svainei, ka uz izstādītajiem portretiem Orleānas hercogs huzāru ģenerālpulkveža uniformā izskatoties labāk nekā Berī hercogs dragūnu ģenerālpulkveža uniformā; tas bija ļoti nepatīkami. Parīzes pilsēta par saviem līdzekļiem lika no jauna apzeltīt Invalīdu nama* kupolu. Nopietni cilvēki jautāja cits citam, kā vienā vai otrā gadījumā rīkotos de Trenkelaga* kungs; dažos jautājumos Klozela de Montāla* uzskati atšķīrās no Klozela de Kuserga uzskatiem; de Salaberī* kuņgs nebija apmierināts. Komēdiju rakstnieks Pikārs, kas bija Akadēmijas loceklis, lai gan komēdiju rakstnieks Moljē.rs tajā nevarēja iekļūt, izrādīja savus «Divus Filibērufc» Odeonā, uz kura frontona norauto burtu pēdas ļāva vēl gluži skaidri salasīt agrāko uzrakstu: «Ķeizarienes teātris». Ļaudis mēdza izteikties par vai pret Kiņē de Montarlo*. Fabvjē* bija dumpinieks; Bavū* bija revolucionārs. Grāmatu tirgotājs Pelisjē laida klajā jaunu Voltēra izdevumu ar nosaukumu «Franču Akadēmijas locekļa Voltēra raksti». «Tas pievilinās pircējus,» sacīja vientiesīgais grāmatu izdevējs. Visu domas bija tādas, ka Saris Luazons* būs gadsimta ģēnijs; viņu jau sāka aiz skaudības izzobot. Tāda ir pirmā slavas pazīme, un par viņu sacerēja pantiņu

Kaut viņš augstu lidinājās,

Luazonam  zosu kājas.

Tā kā kardināls Fešs* atteicās atkāpties, tad Ainazijas arhibīskaps de Pēns pārvaldīja Lionas bīskapiju. Starp Sveici un Franciju sākās nesaskaņas par Dapas ieleju, kuras izraisīja kapteiņa, vēlākā ģenerāļa Difūra ziņojums. Vēl neviena nepazīts, Sensiinons lika pamatus sava cēlā sapņa piepildīšanai. Zinātņu akadēmijā bija slavens kāds Furjē, ko nākamās paaudzes aizmirsušas, bet kaut kur bēniņos mita cits, gluži nepazīstams Furjē*, kuru nākotne atcerēsies. Pie apvāršņa parādījās lords Bairons; kāda Milvuā dzejoļa piezīme vēstī par viņu Francijai ar šādiem vārdiem: «… kāds lords Bairons». Dāvids d'Anžē* jau mēģināja veidot marmorā. Šaurā semināristu lokā nomaļajā Feijantiešu ieliņā abats Karons cildināja nepazīstamu garīdznieku, vārdā Felisitē Robēru, kas vēlāk pārtapa par Lainenē*. Zem Tilēriju logiem pa Sēņu no Karaliskā tilta līdz Luija XV tiltam šurpu un turpu braukāja kāds priekšmets, kas izlaida dūmus un plunkšķināja, saceldams tādu pašu troksni kā peldošs suns; tā bija nekam nederīga mašīna, kaut kas līdzīgs rotaļlietai, tukšgalvja izgudrotāja izdomājums, utopija; tas bija tvaikonis. Parīzieši vienaldzīgi noskatījās uz šo niekošanos. De Voblāna kungs, kas ar veselu apvērsumu un dažādiem rīkojumiem bija reformējis Institūtu un bija pazīstams kā vairāku akadēmiķu izvirzītājs, vēlāk pats nekādi nespēja panākt, lai kļūtu ievēlēts par akadēmiķi. Senžermēna* priekšpilsēta un Marsāna paviljons* vēlējās par policijas prefektu Delavo kungu, tjipēc ka viņš bija dievbijīgs. Dipijtrēns* un Rekamjē uzsāka ķildu Medicīnas skolas auditorijā un draudēja viens otram ar dūri, strīdoties par Jēzus Kristus dievišķīgumu. Kivjē*, ar vienu aci raudzīda-mies pirmajā Mozus gramatā, bet ar otru dabā, centās iztapt svētulīgajai reakcijai, saskaņojot izrakumus ar bībeles tekstiem un liekot mastodontiem slavināt Mozu. Fransuā de Nefšato, teicams Parmantjē* piemiņas sargā-tājs, visvisādi mēģināja panākt, lai vārdu «kartupelis» aizstātu ar vārdu «parmantupelis», taču viņam nebija panākumu. Abats Greguārs, agrākais .bīskaps un Kon-venta loceklis, bijušais senators, rojālistu polemikā bija novests līdz «nicināmā Greguara» stāvoklim. Šo izteiksmes veidu, ko tikko lietojām, — «novest līdz stāvoklim» — Ruajē-Kolārs* pasludināja par neoloģismu. Zem Jēnas tilta trešās arkas pēc baltuma vēl varēja atšķirt jauno akmeni, ar kuru pirms diviem gadiem tika aizbāzts Blīhera* ieliktās mīnas izrautais caurums, kad viņš gribējis uzspridzināt tiltu. Tiesa nosēdināja uz apsūdzēto sola kādu cilvēku, kas, redzēdams grāfu d'Artuā ieejam Parīzes Dievmātes katedrālē, pavisam skaļi bija teicis: «Velns parāvis! Kā es nožēloju tos laikus, kad redzēju Botiapartu ar Talmā zem rokas ierodamies Mežoņu ballē!» Musinoši izteicieni. Seši mēneši cietuma. Nodevēji kļuva pagalam bezkaunīgi; ļaudis, kas kaujas priekšvakarā bija pārgājuši ienaidnieka pusē, nemaz nedomāja slēpt savus apbalvojumus un gaišā dienas laikā ar neķītru cinismu rādīja savu bagātību un augstos titulus; Liņī un Katrbrā dezertieri, neaizsedzot savu pērkamo neģēlību, gluži kaili atklāja visiem savu monarhistisko padevību, aizmirsuši vārdus, ko Anglijā mēdz rakstīt uz publisko atejas vietu iekšējās sienas: «Please adjust your dress before leaving.»

Tas viss juku jukām neskaidri uzpeld atmiņā no tagad jau aizmirstā 1817. gada. Vēsture nenodarbojas ar visām šīm īpatnībām, nevar ar tām nodarboties, jo citādi to straume pārplūdinātu vēsturi. Tomēr šie sīkumi, ko maldīgi dēvē par nenozīmīgiem, ir derīgi: tāpat kā augu valstī nav pārāk sīku lapu, cilvēces attīstības gaitā nav pārāk sīku notikumu. Atsevišķu gadu vaibsti veido gadsimta seju.

Šai 1817, gadā četri jauni parīzieši «izstrādāja labu joku».

2. Dubultkvartets

Sie parīzieši bija viens no Tulūzas, otrs no Limožas, trešais no Kahoras un ceturtais no Montobānas, bet visi bija studenti, un students nozīmē to pašu ko parīzietis; Parīzē studēt ir tas pats, kas Parīzē piedzimt.

Sie jaunie cilvēki nebija ne ar ko ievērojami, visiem ir gadījies redzēt tāda tipa jauniešus; tie bija četri «pirmā pretimnācēja» paraugi — ne labi, ne Jauni, ne izglītoti, ne nemācīti, ne ģēniji, ne stulbeņi; viņus padarīja pievilcīgus, tas burvīgais maijs, ko sauc par divdesmit gadiem. Tie bija četri parastie Oskari*, jo Arturus* šai laikā vēl nepazina. «Kvēpiniet viņam Arābijas smaržas!» romancē teikts. «Oskars nāk, Oskars, es viņu redzēšu!» Sis priekšstats ir radies no Osiana dziesmiņām; elegances noteicēji bija skandināvi un skoti, tīrais angju stils ņēma virsroku vēlāk, un pirmais no Arturiem, Velingtons, tikai nupat bija uzvarējis Vaterlo kaujā.

No šiem Oskariem vienu sauca par Fēliksu Tolomjesu no Tulūzas, otru par Listoljē no Kahoras, trešo par Fameiju no Limožas un pēdējo par Blašvelu no Montobānas. Gluži dabiski, ka ikvienam no tiem bija sava mīļākā. Blašvels mīlēja Favuritu, tā iesauktu tāpēc, ka bija ceļojusi pa Angliju, Listoljē pielūdza Dāliju, kura bija pieņēmusi puķes vārdu, Fameijs dievināja Zefinu, kas ir saīsinājums no «Zozefina», Toloinjesam bija Fantina, saukta par Gaišmataino tās skaisto, saules zeltaino matu dēļ.

Favurita, Dālija, Zefina un Fantina bija četras apburošas meitenes — smaržojošas un starojošas; tās vēl mazliet izskatījās pēc strādniecēm, jo nebija pilnīgi pametušas šujamadatu. Kaut gan mīlas sakari bija meičas jau samaitājuši, viņu sejās vēl dusēja darba skaidrības atspulgs un dvēselē nevainības spožums, kas nenodziest ar sievietes pirmo krišanu. Vienu no četrām sauca par jauniņo, tāpēc ka tā bija gados visjaunākā, un vienu — par veceni. Vecenei bija divdesmit trīs gadi. Lai nekas nepaliktu noslēpts, sacīsim, ka pirmās trīs bija vairāk pieredzējušas, bezbēdīgākas un vairāk nodevušās trokšņainajai dzīvei nekā Fantina Gaišmatainā, kas patlaban bija savas pirmās ilūzijas varā.

Dālija, Zefina un jo sevišķi Favurita par sevi to nevarēja sacīt. Viņu tikko sāktaja dzīves romānā bija vairāk nekā viena epizode, un mīļotais, ko pirmajā nodaļā sauca par Adolīu, otrajā nodaļā izrādījās Alfonss, bet trešajā — Gistavs. Nabadzība un koķetība ir nelāga padomdevējas: viena rāj, otra glaimo; daiļās meičas no vienkāršās tautas pazīst abas, un abas, katra no savas puses, čukst viņām kaut ko klusu ausī. Nepieskatītās dvēseles klausās. Seko krišana un pēc tam akmeņi, ar ko viņas apmētā. Viņas nomāc spožums, šķīsts un nepieejams. Bet — ak vail — kas notiktu, ja svētā Jaunava ciestu badu?

Tā kā Favuritai bija gadījies būt Anglijā, Zefina un Dālija skatījās uz viņu ar apbrīnu. Jau no agras bērnības viņa dzīvoja pati savu dzīvi. Viņas tēvs bija vecs matemātikas skolotājs, rupjš un plātīgs; palicis neprecējies, tas, par spīti savam vecumam, arvien vēl nodevās skolotāja darbam. Jaunības gados šis skolotājs reiz bija redzējis istabmeitas svārkus aizķeramies aiz kamīna restēm; šis starpgadījums bija iemesls mīlestībai. Un sekas — Favuritas piedzimšana. Laiku pa laikam viņa nejauši satika tēvu, kas viņu sveicināja. Reiz no rīta puses kāda vecāka sieviete, pēc izskata mūķene, bija ienākusi viņas istabā un sacījusi: «Vai jūs manis nepazīstat, jaunkundz?» — «Nē.» — «Es esmu tava māte.» Tad vecā atvēra bufeti, paēda un padzēra, lika ienest gultas maisu, kas bija viņai līdzi, un apmetās pie meitas. Šī māte, nīgra un svētulīga sieviete, nekad nerunāja ar Favuritu, stundām nebilda ne vārda, brokastīs, pusdienās un vakariņās ēda par četriem un pēc tam kāpa lejā pie difrvju sarga ciemoties, kur stāstīja par savu meitu visādas nelabas lietas.

Iemesls, kāpēc Dālija pievērsās Listoljē, varbūt arī vēl citiem, vispār dīkai dzīvei, bija viņas pārlieku skaistie, rožainie nagi. Kā lai tādiem nadziņiem liek strādāt? Ja sieviete grib palikt tikumīga, tā nedrīkst saudzēt savas rokas. Turpretim Zefina iekaroja Fameiju ar ieradumu draiski un reizē glāstoši sacīt: «Jā, kungs.»

Tā kā jaunie cilvēki bija studiju biedri, meičas bijp draudzenes. Tāda draudzība arvien rodas no šādiem mīlas sakariem.

Ir starpība — būt prātīgam un būt godprātīgam; to pierāda tas, ka, ievērojot visus iebildumus pret šādu nelikumīgu kopdzīvi, Favurita, Zefina un Dālija bija prātīgas meičas, bet Fantina — godprātīga meitene.

«Godprātīga?» jūs jautāsit. «Bet Toloinjess?» Zālamans atbildētu, ka mīlestība ir daja no godprātības. Mēs sacīsim tikai to, ka Fantinas mīlestība bija viņas pirmā, vienīgā, uzticīgā mīla.

Viņa bija vienīgā no visām četrām, kuru ar «tu» uzrunāja tikai viens vīrietis.

Fantina bija viena no tām būtnēm, kas uzplaukst, tā sakot, vienkāršās tautas vidū. Tā kā viņa nāca no neizmērojamiem sociālās tumsas dziļumiem, uz viņas pieres bija nenoteiktā un nezināmā zīmogs, Viņa bija dzimusi Piejūras Montreijā. Kas bija viņas vecāki? Kurš gan to varētu pateikt? Neviens nepazina ne viņas tēvu, ne māti. Viņu sauca par Fantinu. Kāpēc par Fantinu? Cita vārda viņai nekad nebija bijis. Viņa piedzima vēl Direktorijas laikā. Tā kā viņai nebija ģimenes, nebija ari uzvārda; tā kā tolaik nebija baznīcas, viņai nebija kristītā vārda. Viņu iesauca tā, kā tas iepatikās nejaušam garāmgājējam, kurš satika viņu pavisam maziņu kailām kājām skraidām pa ielu. Viņa saņēma savu vārdu gluži tāpat, kā saņem uz pieres lietus lāses no mākoņa. Viņu nosauca par mazo Fantinu. Vairāk nekas par to nav zināms. Un tā šis cilvēkbērns iegāja dzīvē. Desmit gadu vecumā Fantina atstāja pilsētu un devās kalpot pie apkārtējiem fermeriem. Piecpadsmit gadu vecumā viņa ieradās Parīzē «meklēt laimi». Fantina bija skaista un dzīvoja tikumīgi tik ilgi, cik vien spēja. Tā bija jauka gaišmate ar skaistiem zobiem. Zelts un pērles bija viņai pūrā: zelts uz galvas, pērles — mutē.

Viņa strādāja, lai dzīvotu; pēc tam — arī tāpēc, lai dzīvotu, — viņa iemīlējās, jo sirds tāpat jūt izsalkumu.

Viņa mīlēja Tolomjesu.

Tolomjesam tā bija mīlas dēka, viņai — īsta mīlestība. Latīņu kvartāla ielas, kurās mudžēt mudž studenti un grizetes, redzēja šā mīlas sapņa sākumu. Panteona pakalna ieliņu labirintā, kur tik daudz mīlas dēku sākušās un beigušās, Fantina ilgi bēga no Tolomjesa, bet aizvien tā, lai to atkal satiktu. Ir tāds bēgšanas veids, kas ļoti līdzīgs meklēšanai. īsi sakot, sākās ganu idille.

Blašvels, Listoljē un Fameijs izveidoja it kā mazu grupu, kuras vadonis bija Tolomjess. Viņš bija par visiem asprātīgāks.

Tolomjess bija viens no agrāko laiku vecajiem studentiem, viņš bija bagāts, saņēma, četrus tūkstošus franku rentes, un četri tūkstoši franku rentes jau ir īsta piedauzība Sv. Zenevjevas kalnā. Tolomjess bija trīsdesmit gadu vecs nolaidies uzdzīvotāja tips ar grumbainu seju un bezzobainu muti. Viņam jau sāka mesties pliks pauris, par ko viņš pats bez jebkādām skumjām mēdza sacīt: «Trīsdesmit gadu vecumā galva, četrdesmit gadu vecumā ceļgals.» Ari kuņģis viņam nebija gluži kārtībā un viena acs asaroja. Taču, jo vairāk dzisa viņa jaunība, jo spožāku viņš uzkūra savu jautrību; zobu vietā viņam bija zobgalības, matu vietā dzīvesprieks, veselības vietā — ironija, bet viņa asarojošā acs nemitīgi smējās. Viņš bija nogājis no grauda un tai pašā laikā — pilnos ziedos. Viņa jaunība, priekšlaikus atstādama kaujas lauku, atkāpās pilnīgā kārtībā, smejoša un dzirkstoša. Viņš bija sacerējis kādu lugu, ko vodeviļas teātris noraidīja. Sad un tad viņš uzrakstīja pa vārsmai. Turklāt viņš augstprātīgi visu apšaubīja, un tas ir liels spēks vājo acīs. Tātad, būdams ironisks un plikpauris, viņš bija pārējo vadonis. «Iron» ir angļu vārds, kas nozīmē «dzelzs». Vai no tā būtu cēlies vārds «ironija»?

Kādu dienu Tolomjess paveda sāņus trīs pārējos draugus un ar īstu orākula žestu sacīja:

— Drīz jau būs gads, kamēr Fantina, Dālija, Zefina un Favurita lūdz mūs sagādāt viņām kādu pārsteigumu. Mēs to svinīgi apsolījām. Viņas vienmēr mums par to prasa, it sevišķi man. Gluži kā Neapoles vecās sievas, kas sauc svētajam Januārijam: «Faccia gialluta, fa o miracolote — «Dzeltenģīmi, rādi brīnumu!» — Mūsu daiļavas pastāvīgi jautā: «Tolomjes, kad tu izperēsi savu pārsteigumu?» Un tai pašā laikā mūsu vecāki bombardē mūs ar vēstulēm. Zāģē no abām pusēm! Man liekas, ka laiks ir pienācis. Aprunāsimies!

Te Tolomjess sāka runāt klusākā balsī un kā lielu noslēpumu pateica kaut ko tik jautru, ka no visām četrām mutēm reizē izlauzās skaļi, sajūsmas pilni smiekli un Blašvels iesaucās: «Tā tik ir doma!»

Ceļā pagadījās kāda piesmēķēta kafejnīca, viņi iegāja tajā, un viņu apspriedes turpinājums pagaisa puskrēslā.

Sās apspriedes sekas bija lielisks izpriecas brauciens, kurš notika jau nākamajā svētdienā un uz kuru četri jaunie cilvēki uzaicināja visas četras meičas.

3. Četri pāri

Mūsdienās grūti iztēloties, kā tas bija, kad studenti un grizetes izbrauca zaļumos pirms četrdesmit pieciem gadiem. Parīzes apkārtne vairs nav tā pati; tas, ko varētu nosaukt par Parīzes apkaimes dzīves veidu, pēdējā pusgadsimta laikā pilnīgi mainījies: agrāko divriču vietā ir vagons, kuģīti, ko kādreiz tauvā vilka zirgi, nomainījis tvaikonītis, par Fekānu šodien runā tā, kā agrāk runāja par Senklū. 1862. gada Parīze ir pilsēta, kuras priekšpilsētas ietver visu Franciju.

Visi četri pāri apzināti nelaida garām nevienu trakulību, kāda tik bija iespējama zaļumos tai laikā. Bija brīvdienu sākums un skaidra, karsta vasaras diena. Iepriekšējā vakarā Favurita, kas vienīgā prata rakstīt, visu četru meiču vārdā bija uzrakstījusi Tolomjesam šādas rindiņas: «Kas agri ceļas, tam laime ceļā.» Tāpēc viņi piecēlās pulksten piecos no rīta. Ar diližansu aizbrauca līdz Senklū, apskatīja kaskādi, kas patlaban nedarbojās, un izsaucās: «Tad gan jābūt jauki, kad ūdens gāžas laukā!» Brokastis viņi ēda «Melnajā galvā», kur Kastēns* vēl nebija iegriezies, atļāvās vienu partiju gredzenu spēles pie lielā baseina, kur šai spēlei ierīkots laukums ar slīpās rindās sastādītiem kokiem; viņi rāpās Diogena laternas stabā, pie Sevras tilta spēlēja ruleti uz mandeļu cepumiem, Pito apkārtnē plūca puķes, Neiji sapirkās niedru stabules, visur ēda ābolkūkas un jutās pilnīgi laimīgi.

Meičas čivināja un pļāpāja gluži kā no sprosta izsprukuši sarkankrūtīši. Tas bija kāds dīvains reibums. Brīžam viņas iegrūda saviem pavadoņiem pa vieglai dunkai. Ai, dzīves rīta skurbums! Brīnišķīgie gadi! Spārīšu spārnu trīsas! Lai kas jūs būtu, — vai jūs atceraties? Vai esat gājis pa krūmāju, pašķirot zarus, lai sargātu kādu burvīgu galviņu aiz jums? Vai smiedamies esat slīdējis pa lietū izmirkušu nogāzi kopā ar mīļoto, kas turas jums pie rokas un sauc: «Ai, mani jaunie zābaciņi! Pēc kā tie tagad izskatās!»

Jāpiebilst, ka jautrais traucēklis — lietusgāze — šai dzīvespriecīgajai sabiedrībai gāja secen, kaut gan, ceļā dodoties, Favurita pamācošā mātes tonī bija sacījusi: «Gliemeži velkas pa celiņiem. Tas uz lietu, mani bērni!»

Visas četras jaunavas bija trakoti piemīlīgas. Kāds vecāks, toreiz slavens klasiskā virziena dzejnieks, lāga vīrs, kas apdziedāja savu Eleonoru, bruņinieks de Labuiss, klaiņodams todien zem Senklū kastaņkokiein, ap pulksten desmitiem rītā redzēja meičas, garām ejot, un izsaucās: «Viena te ir par daudzi» — ar to domādams trīs grācijas. Favurita, Blašvela draudzene, tā, kurai bija divdesmit trīs gadi un kuru dēvēja par veceni, skrēja visiem pa priekšu zem platajiem, zaļajiem zariem, lēca pāri grāvjiem, drāzās cauri krūmiem un ar jauna fauna dedzību pārspēja visus jautrībā. Zefina un Dālija, kuras nejaušība bija_ radījusi daiļas tādā veidā, ka viņas viena otru papildināja un, tuvumā salīdzināts, katras skaistums tikai ieguva, nešķirami turējās kopā, drīzāk aiz koķetības nekā aiz draudzības jūtām, un, viena otru atbalstīdamas, centās nostāties angļu lēdiju pozās. Tolaik tikko bija parādījušies pirmie keepsakesmelanholija kļuva par modes prasību sievietēm tāpat kā vēlāk baironisms — vīriešiem, un maigā dzimuma mati sāka nokarāties sērīgās cirtās. Zefina un Dālija bija savijušas matus ritulīšos. Listoljē un Fameijs, aizrāvušies strīdā par saviem profesoriem, skaidroja Fantinai, kāda ir atšķirība starp Delvenkūru un Blondo.

Blašvels likās radīts vienīgi tādēļ, lai svētdienās nestu uz rokas Favuritas kašmira šalli.

Tolomjess gāja pēdējais, vadīdams visu pulciņu. Viņš bija ļoti jautrs, taču varēja just, ka viņš apzinās savu varu, viņa jokos slēpās kaut kas patvaldniecisks. Galvenais viņa greznums bija dzeltena ķīniešu audekla bikses ar vara trešu saitītēm, šūtas pēc «ziloņa kāju» piegriezuma; rokā viņš turēja masīvu spieķi divsimt franku vērtībā, un, tā kā viņš sev visu atļāvās, mutē viņam bija dīvains priekšmets, ko sauca par cigāru, Viņam nekas nebija svēts, viņš pīpēja.

— Ir gan apbrīnojams šis Tolomjess! — ar godbijību izteicās pārējie. — Kādas bikses! Kāda enerģija!

Fantina bija pati līksme. Viņas mirdzošajiem zobiem, liekas, pats dievs bija vēlējis smieties. Mazo pīto salmu cepurīti ar garām, baltām lentām viņa labprātāk nesa rokā nekā uz galvas. Viņas biezie, gaišie, viegli atrisušie mati, kas tiecās viļņoties vējā un arvien no jauna bija jāsasprauž, likās kā radīti Galatejas* bēgšanai zem vītoliem. Rožainās lūpiņas sajūsmā tērgāja. Saldkaisli uzrautie mutes kaktiņi kā antīkā Erigones maskā likās iedrošinām uz vaļībām, bet garās, ēnainās skropstas bija kautri nolaistas, it kā apvaldot lūpu izaicinošo izteiksmi. Pat viņas ietērpā bija kaut kas dziedošs un liesmojošs. Viņa valkāja mēļu vieglas vilnas drānas tērpu, mazas sarkanbrūnas kurpītes, kuru saites bija krusteniski sasietas pār smalkajām, caurspīdīgajām zeķēm, un muslīna ņieburu, marseliešu izgudrojumu, kura nosaukums «kanzū» ir cēlies no quinze aout[12] izrunas Kanebjēras izloksnē un apzīmē jauku laiku, tveici un dienvidu. Pārējās trīs jaunavas, ne tik biklas, — kā jau minējām, — bija dziļi dekoltētas, un tas vasarā zem ziediem bagātīgi rotātām cepurēm padarīja viņas brīnum pievilcīgas un ķircinošas. Taču blakus šīm uzkrītošajām rotām gaišmatainās Fantinas kanzū ar savu caurspīdīgumu, kas reizē slēpa un atklāja, ar savu izaicinājumu un noklusējumu šķita pārdrošs atradums pieklājības robežās, un slavenā mīlas tiesa, kurā priekšsēdētāja bija vikontese de Seta ar jūras zaļuma acīm, droši vien būtu piespriedusi šim kanzū godalgu par koķetumu, kaut gan tas likās paužam tiklumu. Vientiesīgākais dažkārt ir gudrākais. Tā mēdz gadīties.

Mirdzoša seja, smalks profils, tumši zilas acis, smagi plaksti, slaidas, mazas kājas, lieliski veidotas rokas, balta āda, kam šur tur cauri spīdēja zilu dzīsliņu zarojums, bērnišķīgi svaigi vaidziņi, spēcīgs egejiešu Junonu kakls, stiprs un izliekts pakausis, itin kā Kustū veidoti pleci, kuros muslīns ļāva saskatīt kairinošas bedrītes; jautrība, ko apvalda sapņainums, skulpturālas, smalkas līnijas — tāda bija Fantina; zem drānām un lentām varēja nojaust statujas formas un šai statujā — dvēseli.

Fantina bija daiļa, taču pati to pārāk neapzinājās. Retie sapņotāji, noslēpumainie skaistuma priesteri, kas klusībā visu salīdzina ar pilnību, būtu saskatījuši šai mazajā strādniecē zem parīzietes grācijas plīvura antīko svēto saskaņu. Sai nezināmās izcelšanās jaunavā varēja just rasi. Viņa bija skaista stila un ritma savienojumā. Stils ir ideāla forma, ritms ir tā kustība.

Jau sacījām, ka Fantina bija pati līksme; Fantina bija arī pati nevainība.

Novērotājs, uzmanīgāk viņu papētījot, pamanītu viņā, par spīti jaunības, ziedoņa un mīlas reibumam, nepārvaramu atturības un tiklības izteiksmi. Viņa arvien bija mazliet izbrīnījusies. Šis nevainīgais izbrīns ir tā nianse, kas atšķir Psihi no Veneras. Fantinai bija gari, balti, slaidi pirksti — kā vestālietei, kas ar zelta adatu rušina svētās uguns pelnus. Kaut gan viņa, kā tas vēlāk pierādīsies, neko nebija Tolomjesam liegusi, miegā viņas seja bija neizsakāmi jaunavīga; dažbrīd tajā pēkšņi parādījās nopietna un gandrīz barga pašcieņas izteiksme, un bezgala dīvaini un saviļņojoši bija redzēt līksmi lajā tik strauji nodziestam un jautrības vietā bez kādas pārejas atspoguļojamies dziļu domigumu. Šī pēkšņā nopietnība, reizēm ļoti asi uzsvērta, bija līdzīga dievietes augstprātībai. Viņas piere, deguns un zods atklāja to līniju līdzsvaru, kas padara seju harmonisku un tomēr ļoti atšķiras no proporciju līdzsvara; raksturīgajā atstarpē starp deguna apakšgalu un augšlūpu viņai bija burvīgā, tik tikko manāmā krociņa, noslēpumainā nevainības zīme, kas lika Barbarosam* iemīlēties Ikonas izrakumos atrastajā Diānas statujā.

Mīlestība ir grēks; lai tā būtu! Fantina bija nevainība, kas nenogrimst grēkā.

4. Tolomjess Ir tik jautrs, ka dzied kādu spāņu dziesmiņu

Šī diena viscaur bija starojoša kā rītausma. Likās, ka dabai sācies brīvlaiks un tā līksmojas. Senklū puķu dobes smaržoja, dvesma no Sēnas viegli aijāja koku lapotni, zari šūpojās vēja pūsmā, bites traucās laupīt jasmīnkrūmos, vesels bars tauriņu rotaļājās pelašķos, āboliņā un lāčauzās; Francijas karaJa majestātiskajā parkā bija apmetušies klaidoņi — putni.

Četri priecīgie pārīši, it kā saplūduši ar sauli, laukiem, ziediem un kokiem, staroja laimē.

Un šai paradīzes kopībā ar dabu jaunavas čaloja, dziedāja, skraidīja, dejoja, tvarstīja tauriņus, plūca vīteņus, samērcēdamas augstajā zālē savas rožainās ažūra zeķes;

visas jaunas un aušīgas, viņas nebūt neļaunojās, ja šad tad saņēma no jaunekļiem pa skūpstam; to pieļāva visas, tikai Fantina ne, palikdama ieslēgusies savā neapzinātajā, domīgajā un biklajā nepiekāpībā, kas tomēr mīlēja.

—   Tu vienmēr gribi izlikties par kaut ko sevišķul — Favurita viņai sacīja.

Tādi ir prieki. Laimīgo pārīšu parādīšanās ir skaļš aicinājums tuvoties dzīvei un dabai un visur izvilina glāstus un gaismu. Reiz dzīvoja feja, kas radīja pļavas un kokus īpaši mīlētājiem. Un tā sākās mūžīgā mīlnieku klaiņošana pa krūmājiem, kas atkārtojas arvien no jauna un kas nebeigsies, kamēr vien pasaulē būs krūmi un mīlnieki. Tāpēc domātāji tā iecienījuši pavasari. Patricietis un apkārtklejojošs nažu trinējs, hercogs — pērs un tiesas skrīveris, galma ļaudis un pilsētas ļaudis, kā agrāk mēdza sacīt, visi ir pakļauti šai fejai. Visi smejas, meklē cits citu, gaisā ir dievišķīgs spožums. Kā mīlestība gan pārvērš it visu! Vienkārši notāra rakstveži jūtas kā dievi. Un kur tad vēl paklusie izsaucieni, pakaļdzīšanās pa zāli, skrejot apskautie vidukļi, valoda, kura skan kā melodija, pielūgsme, kas atklājas vienas zilbes noskaņā, ķirši, ko lūpas izrauj no lūpām, — tas viss dzirkstī un gavilējot aiztraucas garām, debesu mirdzuma pārliets. Daiļās meičas maigi un izšķērdīgi izdāvā pašas sevi. Visiem šķiet, ka tas nekad nebeigsies. Filozofi, dzejnieki, gleznotāji raugās uz šo aizrautību un nezina, kā to izpaust, tik ļoti tā viņus apžilbina. «Došanās uz Kitēras salu!» Vato izsaucas; Lankrē, sīkpilsonības gleznotājs, tēlo savus pilsoņus debeszilgmē aizlidojošus; Didro izstiepj rokas, slavējot visus šos mīlas priekus, un d'Irfē* tajos iejauc druīdus*.

Pēc brokastīm visi četri pārīši devās uz «Karaļa puķu dobēm», kā toreiz sacīja, lai apskatītu kādu stādu, kurš bija nesen atvests no Indijas un kura nosaukumu mēs šobrīd vairs neatceramies, bet kurš tai laikā vilināja uz Senklū visu Parīzi; tas bija bezgala dīvains un jauks kociņš uz augsta stumbra, tā neskaitāmie, izspūrušie zariņi, smalki kā pavedieni, bija bez lapām, bet pārklāti tūkstošiem mazu, baltu rozīšu, kas padarīja kociņu līdzīgu ziediem piekaisītai galvai. Ļaudis bariem nāca to apbrīnot.

Kad kociņš bija apskatīts, Tolomjess izsaucās:

—  Es piedāvāju ēzeļus!

Vienojušies ar ēzeļu dzinēju par maksu, viņi devas atpakaļceļā caur Vanvru un Isī. Isī apkārtnē atkal gadījā§ jauns piedzīvojums. Turienes parks, kas revolūcijas laikā bija tautas īpašums, bet tagad piederēja kādam armijas provianta piegādātājam Burgēnam, nejauši bija atvērts. Viņi iegāja aiz treliņu žoga, apmeklēja alu ar vientuļnieka statuju, izmēģināja visus slavenās spoguļu istabas brīnumus, kur notiek bezkaunīga acu apmānīšana, kas_ būtu cienīga par miljonāru kļuvuša satīra vai par Priāpu* pārvērsta Tirkarē*. Viņi spēcīgi iekustināja lielo šūpuļtīklu, kas bija piestiprināts starp diviem kastaņkokiem, kurus savā laikā apdziedājis abats de Bernī*, Šūpodams tajā pēc kārtas visas daiļavas, tā ka, pārējiem skaļi smejot, meiču svārki plīvoja vējā un izveidoja krokas, kas spētu iejūsmināt pašu Grēzu*, tulūzietis Tolomjess, būdams pa druskai arī spānietis (jo Tulūza ir spāņu Tolosas māsīca), dziedāja sērīgā melodijā vecu spāņu dziesmiņu, ko, domājams, iedvesmojusi kāda daiļa jaunava, augstu lidinādamās šūpotnēs starp diviem kokiem:

Soy de Badajoz. Amor me Ilama. Toda mi alma Es en mi ojos, Porque ensenas A tus piemās.1[1] No Badahosas nāku, Surp mani mīla sauc. Un visa mana dvēsele Tik manās acīs mīt, Kad savas daiļās kājiņas Tu tiecies parādit. (Spān.)

Vienīgi Fantina atteicās šūpoties.

— Man nepatīk, ka cilvēks tā ākstās, — Favurita diezgan dzēlīgi nomurmināja.

Izvizinājušies ar ēzeļiem, viņi atrada jaunu izpriecas veidu: pārcēlās laivā pāri Sēnai un no Pasī kājām aizgāja līdz Zvaigznes barjerai. Kā atceramies, viņi bija ceļā no pulksten pieciem rītā, bet — «Svētdienās nejūt nogurumu, svētdienās nogurums neiedarbojas!» bija sacījusi Favurita.

Ap pulksten trijiem visi četri pārīši, aiz laimes jau gluži apstulbuši, laidās lejup pa krievu kalniem, kuri toreiz bija īpaši izbūvēti Božonas pakalnos un kuru līčloču līnija bija redzama pārs Elizejas lauku koku virsotnēm.

Laiku pa laikam Favurita iesaucās:

—   Bet pārsteigums? Es prasu pārsteigumu.

—   Pacietību! — Tolomjess atbildēja.

5. Pie Bombardas

Izpriecājušies pa krievu kalniem, viņi sāka domāt par pusdienām, un visi astoņi starojošie jaunieši, galu galā mazliet noguruši, iegriezās Bombardas krodziņā, ko Elizejas laukos bija atvēris tā slavenā Bombardas restorāna īpašnieks, kura izkārtne tolaik rēgojās Rivolī ielā blakus Delorma pasāžai.

Restorāna zāle bija liela, bet neglīta telpa ar nišu un gultu dziļumā (tā kā svētdienās krodziņš bija pārpildīts, vajadzēja apmierināties ar šo pašu patvērumu). Telpā bija divi logi, pa kuriem aiz vīksnām varēja redzēt upi un krastmalu; spožie augusta saules stari iespīdēja pa logiem; divi galdi: uz viena vesels kalns puķu saišķu juku jukām ar vīriešu un sieviešu cepurēm; četri pārīši jautri sasēdās ap otru galdu, kas bija apkrauts ēdieniem, šķīvjiem, glāzēm un pudelēm; krūzēs — alus, pudelēs — vīns; ne visai liela kārtība uz galda un vēl lielāka nekārtība pagaldē. Kā Moljērs saka:

… Un dzīrotāji kājām Pa galdapakšu ellišķīgi rībināja.

Redziet, cik tālu bija tikusi ap pulksten puspieciem pēcpusdienā ganu idille, kas sākās pulksten piecos no rītai Saule slīdēja uz vakariem, ēstgriba pamazām aprima.

Elizejas lauki, saules un ļaužu pilni, bija viena vienīga gaisma un putekļi — divi elementi, kas veido slavu. Marlī zirgi*, šie zviedzošie marmora tēli, slējās pakaļkājās zeltainā dūmakā. Šurp un turp braukāja karietes. Eskadrons lielisku gvardes kareivju ar taurētāju priekšgalā devās pa Neijī avēniju; baltais karogs, ko rietošā saule padarīja mazliet iesārtu, plīvoja virs Tilēriju pils. Konkordijas laukumu, kas no jauna bija pārdēvēts par Luija XV laukumu, pārpildīja omulīgi staigātāji. Daudziem pogcauruma bija balta muarē lenta ar sudraba liliju, ko 1817. gadā vēl mēdza valkāt. Šur tur garāmgājēji sastājās lokā un aplaudēja mazām meitenēm, kas, rokās saķērušās, dziedāja kādu tolaik slavenu Burbonu rotaļu dziesmiņu, kura bija vērsta pret Simt dienu valdību un kuras piedziedājums skanēja:

Kur paliek mūsu tēvs no Ģentes*

Kur paliek mūsu tēvs?

Svētku drēbēs ģērbušies priekšpilsētu iedzīvotāji — dažs labs pēc buržuā parauga ar sudraba liliju pogcaurumā — baros pastaigājās pa galveno kvadrātu un Mariņī kvadrātu, spēlēja gredzenu spēli, vizinājās ar karuseļa koka zirdziņiem; citi dzēra; dažiem burtliču mācekļiem galvā bija papīra cepurītes, un viņus dzirdēja jautri smejam. Visu sejās staroja līksme. Tas neapstrīdami bija miera un pilnīgas drošības laiks rojālistiern; tas bija laikmets, kad policijas prefekts Angless par Parīzes priekšpilsētām rakstīja karalim īpašu slepenu ziņojumu, kurš beidzās ar šādām rindām: «Visu labi apsverot, Jūsu Augstība, no šiem ļaudīm nav ko baidīties. Viņi ir bezrūpīgi un laiski kā kaķi. Vienkāršā tauta provincēs ir vieglāk samusināma, taču Parīzē ne. Tie visi ir sīki ļautiņi. Labi, ja no diviem tādiem vīreļiem iznāktu viens Jūsu Augstības grenadieris. No galvaspilsētas zemākajiem slāņiem nedraud ne mazākās briesmas. Jāpiezīmē, ka pēdējo piecdesmit gadu laikā šo ļaužu augums vēl vairāk sarucis un šobrīd Parīzes priekšpilsētu iedzīvotāji ir vēl sīkāki nekā pirms revolūcijas. Viņi nebūt nav bīstami. Vispār tie ir labsirdīgi plukatas.»

Policijas prefektiem Šķiet neiespējami,, ka arī kaķis var pārvērsties lauvā, taču tāds brīnums iespējams, un Parīzes tauta uz to ir spējīga. Starp citu, kaķis, ko grāfs Angless tā nonicināja, bija lielā cieņā antīkajās republikās, kur to uzskatīja par brīvības iemiesojumu, un, lai to godinātu, Korintas pilsētas laukumā bija uzcelta milzīga kaķa statuja bronzā, gluži tāpat kā Pīrejā mēdz būt bezspārnu Minervas attēli. Restaurācijas laika vientiesīgā policija redzēja Parīzes iedzīvotājus pārāk rožainā gaismā. Viņi nebūt nebija «labsirdīgi plukatas», kā tas varēja likties. Parīzietis franču tautā ir tas pats, kas atēnietis grieķu tautā; nevienam nav tik salds miegs kā parīzietim, neviens nav tik atklāti vieglprātīgs un laisks kā parīzietis, neviens nešķiet tik ātri aizmirstam kā parīzietis, tomēr uz to visu nevar paļauties; lai gan viņam ir raksturīga jebkura bezrūpības izpausme, taču, kad slava sauc, viņš ir apbrīnojams savā neprātīgajā dedzībā. Dodiet viņam pīķi, un viņš radīs 10. augustu*, dodiet viņam šauteni, un jūs ieraudzīsit Austerlicu. Viņš ir Napoleona balsts un Dantona glābiņš. Tēvija briesmās? — Viņš stājas tās aizstāvju rindās. Brīvība apdraudēta? — Viņš izlauž bruģakmeņus un ceļ barikādes. Sargies! Viņa galva ir niknuma pilna kā episkam varonim, viņa blūze krīt grieķu hlainīdas krokās. Piesargieties! Jebkuru ielu, kaut vai Greneta ielu, viņš ir spējīgs pārvērst Kaudijas aizā*. Kad stunda sitīs, šis priekšpilsētas parīzietis kļūs liels, mazais cilvēks sasliesies, un viņa skatiens kļūs briesmīgs, viņa dvaša pārvērtīsies vētrā, un vējš, kas nāks no šām nabaga vārgajām krūtīm, būs stiprs diezgan, lai gāztu kalnus. Tas bija Parīzes priekšpilsētu iemītnieks, ar kura palīdzību revolūcija, pārņemot armijas, iekaroja Eiropu. Viņš dzied — tas ir viņa prieks. Saskaņojiet viņa dziesmu ar viņa raksturu, — tad tik jūs redzēsit! Kamēr viņa piedziedājums ir Karmaņola, viņš nogāž tikai Luiju XVI; lieciet viņam dziedāt Marseljēzu, un viņš atsvabinās pasauli!

Uzrakstījuši šo piezīmi uz Anglesa ziņojuma malas, atgriezīsimies pie mūsu četriem pārīšiem. Pusdienas, kā jau teicām, tuvojās beigām.

6. Nodaļa, kurā cits citu dievina

Sarunas pie galda un sarunas par mīlestību ir vienādi netveramas; sarunas par mīlestību ir mākoņi, sarunas pie galda — dūmi.

Fameijs un Dālija kaut ko trallināja, Tolomjess dzēra, Zefina smējās, Fantina smaidīja, Listoljē pūta koka stabulīti, ko bija nopircis Senklū. Favurita maigi uzlūkoja Blašvelu un sacīja:

—  Blašvel, es tevi dievinu.

Tas izraisīja Blašvela jautājumu:

—   Ko tu darītu, Favurita, ja es tevi vairs nemīlētu?

—   Es? — Favurita iesaucās. — O! Nerunā tā, pat pa jokam ne! Ja tu mani vairs nemīlētu, es mestos tev virsū, acis izskrāpētu, nagiem tevi saplosītu, es uzgāztu tev ūdeni, liktu tevi apcietināt!

Blašvels saldkairā uzpūtība pasmaidīja kā jau cilvēks, kura patmīlībai glaimots.

Favurita turpināja:

—   Jā, es pasauktu policiju! Tu domā, es kautrētos? Bezgodi tāds!

Blašvels sajūsmā atgāzās krēslā un augstprātīgi piemiedza acis.

Dālija, nepārtraucot ēšanu, vispārējā kņadā klusu jautāja Favuritai:

—   Tātad tu esi neprātīgi iemīlējusies tai savā Blašvelā?

—   Es? Ko vēl ne? Es viņa neieredzu! — tikpat klusu atbildēja Favurita, atkal ķerdamās pie dakšiņas. — Viņš ir skops. Es mīlu to mazo, kas dzīvo manai mājai pretī. Ļoti jauks jauns cilvēks. Vai tu nepazīsti? Skaidrs, ka viņš kļūs aktieris! Man patīk aktieri. Katrreiz, kad viņš pārnāk mājās, viņa māte saka: «Ak dievs, mans miers ir pagalam! Tūlīt viņš sāks bļaustīties. Saproti, mīļais, man taisni galva sprāgst pušu no tavas kliegšanas!» Tas tāpēc, ka viņš staigā pa visu māju, uzkāpj bēniņos pie žurkām, uzrāpjas tumšākajās pažobelēs, cik augstu vien var, un tad dzied un deklamē, un nezin ko vēl, un tik skaļi, ka pašā apakšā dzirdams. Viņš jau tagad pelna dienā divdesmit sū pie viena advokāta, pārrakstot visādus ķengu rakstus. Viņa tēvs agrāk bijis dziedātājs Senžakdiopā baznīcā, Ak, viņš ir ļoti jauks! Viņš manī tik traki iemīlējies, ka viendien, redzēdams, kā es gatavojos cept pankūkas, man sacīja: «Jaunkundz, iecepiet pankokos savus cimdus, un es tos apēdīšu!» Tikai mākslinieki prot kaut ko tamlīdzīgu pateikt. Ak, viņš ir tik mīļš! Sā mazā dēļ es drīz būšu pilnīgi bez prāta! Bet tas nekas, Blašvelam es saku, ka dievinu viņu. Ak, kā es meloju! Ārprāts! Kā es meloju!

Favurita uz brīdi apklusa, tad turpināja:

—  Ak, Dālij, ja tu zinātu, cik es esmu bēdīga! Visu vasaru nepārstāj līt, vējš rnani kaitina, vējš nemaz netaisās norimt. Blašvels ir briesmīgs sīkstulis, un tirgū labi ja var dabūt mazos zirnīšus, vienkārši nevar saprast, ko lai ēd. Man ir splīns, kā angļi saka, sviests ir tik dārgsl Un tad vēl, paskaties, kādas šausmas» mēs ēdam pusdienas istabā, kur stāv gulta! Nē, patiešām, dzīve man kļūst pretīga!

7. Tolomjesa gudriba

Kamēr vieni dziedāja, otri skaļi cits caur citu tērzēja, un galu galā valdīja nepārtraukts troksnis. Tolomjess to pārtrauca.

—    Nemētāsimies ar vārdiem uz labu laimi un nerunāsim pārāk ātri! — viņš iesaucās, — Apdomāsim, ko sakām, ja vēlamies, lai saruna būtu valdzinoša! Pārmērīga improvizēšana muļķīgi iztukšo prātu. Atkorķēts alus neputo. Nevajag steigties, kungi! Padarīsim mūsu dzīres cildenas, ēdīsim, neizkliedējot mūsu domas, mielosimies palēnam. Nesteigsimies! Palūkojieties uz pavasari: ja tas pasteidzas, tad pārsteidzas, citiem vārdiem — viss nosalst. Pārmērīga cītība bojā persiku un aprikožu kokus. Pārmērīga cītība nokauj labu pusdienu jaukumu un prieku, Nemēģiniet būt pārāk cītīgi, mani kungi! Grimo de, la Ranjers* šai ziņā ir vienis prātis ar Taleirānu*.

Sie vārdi sacēla pārējos dobju kurnēšanu.

—   Tolomjes, liec mūs mierā! — Blašvels sacīja.

—   Nost tirānu! — Fameijs sauca.

—    Lai dzīvo dzīres, dzira, dzīrošana! — Listoljē iesaucās.

—   Ir taču svētdiena, — Fameijs turpināja.

—   Mēs esam mēreni, — Listoljē piebilda.

—    Tolomjes, — Blašvels sacīja, — tu taču redzi, ka es mierīgi stāvu visam pāri kā kalns.

—   Drīzāk gan kā Monkalms, — Tolomjess atteica.

Sī viduvējā vārdu spēle iedarbojās gluži kā peļķē iemests akmens. Marķīzs de Monkalms bija tolaik slavens rojālists. Iestājās klusums.

—     Draugi, — Tolomjess iesaucās, apzinādamies, ka atkal pārņēmis noteikšanu, — atjēdzieties! Nevajag šo no debesīm nokritušo kalambūru uzņemt ar tādu pārsteigumu.

Ne jau viss, kas tādā veidā nokrīt, ir sajūsmas un apbrīna cienīgs. Kalambūrs ir lidojošā gara mēsls. Joks nokrīt, kur pagadās, bet gars, izdējis kārtējo muļķību, paceļas debesu augstumos. Balts plankumiņš, kas izplūst uz klints, nekavē ērgļa lidojumu. Es nebūt negribu noniecināt kalambūru! Es to cienu par tā nopelniem, bet ne vairāk. Viss, kas cilvēcē — un varbūt arī ārpus cilvēces — ir pats augstākais, cēlākais un jaukākais, pazīst vārdu rotaļu. Jēzus Kristus ir pateicis kalambūru par svēto Pēteri, Mozus — par IŽaku, Eshils par Polineiku, Kleopatra — par Oktaviānu. Ievērojiet, ka šis Kleopatras kalambūrs ir pateikts pirms Aktijas kaujas un ka bez tā neviens neatcerētos Torīnas pilsētu, kas grieķu valodā nozīmē — pavārnīca. To atzinis, es atgriežos pie savām pamācībām. Mani brāļi, es atkārtoju: mazāk cītības, mazāk sajukuma, mazāk pārmērību arī asprā-tībās, jautrībā, priekos un vārdu spēlēs. Uzklausiet mani, kas esmu gudrs kā Amfiarājs* un plikpaurains kā Cēzars! Ir jāzina robeža arī rēbusos. Est modus in rebus.  Ir jāzina robeža arī pusdienojot. Jūs, manas dāmas, mīlat ābolkūkas, taču nebaudiet tās pār mēru! Arī ābolkūkas ēdot, ir vajadzīgs saprāts un māksla. Rijība soda pašu rīmu — gula punit gulax. Gremošanas traucējumiem pats labais dievs ir uzdevis norāt vēderus. Un iegaumējiet: katrai mūsu kaislībai, pat mīlestībai ir vēders, ko nevajag pārāk piepildīt. Visur jāprot īstajā laikā rakstīt vārdu finis , vajag sevi apvaldīt, kad tas kļūst nepieciešami, nolilft aiz atslēgas savu ēstgribu, ietupināt cietumā savu fantāziju un pašam sevi aizvest uz iecirkni. Gudrais ir tas; kas īstajā brīdī prot pats sevi arestēt. Jūs varat uz mani kaut cik paļauties, tāpēc ka es esmu mazliet nodarbojies ar tieslietu zinībām, kā to rāda noliktie eksāmeni, un zinu, kāda atšķirība ir starp izmeklēšanai pakļautu jautājumu un neizšķirtu jautājumu, un esmu aizstāvējis latīņu valodā tēzi par mocību veidiem, kādus piesprieda Romā tai laikā, kad Munācijs Demens bija kvestors vecāku slepkavību lietās, un tāpēc ka taisos kļūt par tiesību zinātņu doktoru, kas, visu kopā ņemot, man šķiet, nepierāda, ka man būtu jābūt galīgam muļķim. Es jums iesaku mērenību jūsu tieksmēs. Tik tiešām, kā mani sauc par Fēliksu

Tolomjesu, man ir taisnība. Laimīgs ir tas, kurš tad, kad stunda situsi, ir varonis un prot atsacīties kā Sulla* vai kā Origens*!

Favurita klausījās ar dziļu uzmanību,

—   Fēlikss! — viņa sacīja. — Cik skaists vārds! Man patīk šis vārds. Tas ir latīņu valodā. Tas nozīmē to pašu, ko mūsu Prospērs — «laimīgais».

Tolomjess turpināja:

—   Kvirīti, džentlmeņi, kavaljeros, draugi! Vai jūs gribat nejust iekāri, iztikt bez laulības gultas un nicināt mīlestību? Nekas nav vienkāršāk. Recepte ir šāda: limonāde, iespējami daudz fizisko vingrinājumu, smags darbs; nogurdiniet sevi, veliet smagus bluķus, neguliet, palieciet nomodā, dzeriet salpetra dzērienus un balto lēpju novārījumu, baudiet magoņu sēklu un savvaļas piparu emulsijas, turklāt ieturiet stingru diētu, mērdējiet sevi badā, pie tam neaizmirstiet aukstās vannas, zāļu apsējus, vara plāti, aplaistīšanos ar Saturna šķidrumu un etiķūdens apliekamos!

—   Es labāk izvēlos sievieti, — Listoljē sacīja.

—   Sievieti! — Tolomjess atsāka. — Neuzticieties sievietei! Vai tam, kas nodod sevi sievietes mainīgās sirds ziņā! Sieviete ir viltīga un veikla. Viņa neieredz čūsku aiz amata skaudības. Čūska ir viņas konkurente.

—   Tolomjes, tu esi piedzēries! — Blašvels sauca.

—   Nudien! — Tolomjess atsaucās.

—   Tad esi jel jautrs! — Blašvels turpināja.

—   Lai notiek! — Tolomjess atbildēja un, piepildījis savu glāzi, piecēlās.

— Slava vīnam! Nunc te, Bacche, canatnl  Atvainojiet, manas dāmas, tas ir spāniski! Un pierādījums tam, senjoras: kāda tauta, tāds vīna trauks. Kastīliešu arrobā saiet sešpadsmit litru, alikantiešu kantaro — divpadsmit, Kanāriju salu almudā — divdesmit pieci litri, Baļeāru salu kuartinā — divdesmit seši, bet cara Pētera mucā saiet trīsdesmit litru. Lai dzīvo šis cars, kas bijis liels, un lai dzīvo viņa muca, kas bijusi vēl lielāka! Manas dāmas, dodu jums draudzīgu padomu: pārskatieties un sajauciet savus kaimiņus, cik tik jums tīk! Maldīties ir mīlestības būtība. Mīla nav radīta, lai rāpotu uz ceļiem un notrulinātos kā angļu kalpone, kam no pastāvīgas grīdu bēršanas ceļgali tulznās. Nē, mīlas dēka nav tam radīta, mīla jautri klaiņo apkārt, maigā mīla! Mēdz sacīt: «Cilvēks maldās.» Es teikšu: «Mīlētājs maldās.» Manas dāmas, es dievinu jūs visas! O, Zefina, o, Zozefina ar vissmalkākajiem sejas vaibstiem! Jūs būtu apburoša, ja nebūtu greiza. Jūsu glītais ģīmītis izskatās tā, it kā uz tā kādam būtu gadījies netīšām uzsēsties! Un Favurita — ak, nimfas un mūzas! Kādu dienu, kad Blašvels gāja gar noteku Gerenbuaso ielā, viņš ieraudzīja daiļu meiču, kas rādīja savas kājiņas baltās, piekļāvīgās zeķēs. Šis prologs viņam iepatikās, un viņš iemīlējās. Tā, kurā viņš iemīlējās, bija Favurita. Ak, Favurita, tev ir joniešu lūpas! Bija kāds grieķu gleznotājs, vārdā Eiforions, kuru dēvēja par lūpu gleznotāju. Šis grieķis vienīgais būtu cienīgs gleznot tavu muti. Paklausies, pirms tevis pasaulē nav bijis šā vārda cienīga radījuma. Tu esi dzimusi, lai saņemtu ābolu kā Venera vai arī lai to apēstu kā Ieva. Skaistums sākas ar tevi. Es tikko pieminēju Ievu — tu esi tās radītāja. Tev pienākas patents par skaistas sievietes izgudrošanu. Ak, Favurita, es beidzu jūs uzrunāt ar «tu», jo pāreju no dzejas uz prozu. Jūs nupat runājāt par manu vārdu. Tas mani aizkustināja, tomēr, lai kas mēs būtu, neuzticēsimies vārdiem! Tie var būt maldīgi. Es saucos Fēlikss, bet neesmu laimīgs. Vārdi viļ. Nevajag akli ticēt to norādījumiem. Mēs kļūdītos, ja rakstītu uz Korķu un pieprasītu no turienes korķus vai kannas no Kannām. Mis Dālija, jūsu vietā es sauktos par Rozi. Puķei jābūt ar smaržu, sievietei ar prātu. Es neko nesaku par Fantinu, šo sevī nogrimušo, sapņaino, domīgo, pārliekti jūtīgo būtni; viņa ir parādība, kas pieņēmusi nimfas izskatu un kam piemīt mūķenes šķīstība; kaut arī viņa ir pakļ|4usj un dzīvo grizetes dzīvi, viņa meklē glābiņu ilūzijās, dzied, lūdz dievu un raugās debesu zilgmē, pati neapzinādamās ne to, ko redz, ne to, ko dara, un, acis no debesīm nenovērsusi, viņa maldās pa savu iedomu dārzu, kurā mīt vairāk putnu, nekā tiešamībā vispār varētu būt. Ai, Fantina, zini: arī. es, Tolomjess, esmu tikai ilūzija! Bet viņa pat nedzird mani, gaišcirtainā himeru meita! Un tomēr viss viņā ir svaigums, piemīlība, jaunība, maigs rīta dzidrums.. Ak, Fantina, jaunava, kas cienīga saukties margrietiņās vai pērles vārdā, jūs esat sieviete no visburvīgākās rītu zemes! Manas dāmas — vēl otrs padoms: neprecieties! Laulība ir potēšana: tā var izdoties un var arī neizdoties. Izvairieties no šā riska! Taču — ak vai! — ko es te dziedu? Es velti šķiežu vārdus. Kad runa ir par kāzām, tad meitenes ir nelabojamas, un, lai ko mēs, prātīgi cilvēki, sacītu, nekas nespēs šās ņieburu un tupeļu Šuvējas atturēt no sapņošanas par bagātiem vīriem, kas iedzīvojušies dimantos. Galu galā lai tā arī paliek! Vēl ko, manas daiļavas, iegaumējiet: jūs ēdat pārāk daudz cukura! Ak, sievietes, jums ir tikai viena vaina — jūs pastāvīgi graužat cukuru! Ak, grauzēju dzimums, tavi mazie, glītie, baltie zobiņi dievina cukuru! Tagad klausieties uzmanīgi: cukurs pieder pie sāļiem. Visi sāļi sausē. Cukurs sausē vairāk par visiem pārējiem sāļiem. Tas uzsūc no vēnām asins šķidrumu; tā rodas asiņu sabiezēšana un pēc tam asins sastrēgums, rodas tuberkuli plaušās, kam seko nāve. Un tāpēc cukurslimība bieži pāriet dilonī. Tātad negrauziet cukuru, un jūs dzīvosit! Es pievēršos vīriešiem. Kungi, esiet iekarotāji! Bez sirdsapziņas pārmetumiem atņemiet cits citam iemīļotās! Gluži kā dejā — mainiet dāmas! Mī-lestībā draugu nav. Visur, kur sastopama glīta sieviete, ir vaļā ceļš naidam. Nekādas saudzības, cīņa uz dzīvību un nāvi! Skaista sieviete ir casus belli ; skaista sieviete ir nozieguma iemesls. Visus vēsturiskos iebrukumus izrai-sījuši sievietes apakšsvārki. Vīrietim ir tiesības uz sievieti. Romuls laupīja sabīnietes, Vilhelms nolaupīja saksietes, Cēzars — romietes. Vīrietis, kam nav savas iemīļotās, riņķo kā vanags virs citu mīļākām. Kas attiecas uz mani, es griežos pie visiem nelaimīgajiem vecpuišiem ar lielisko uzsaukumu, ar kuru Napoleons savā laikā uzrunāja Itālijas armiju: «Kareivji, jums nav nekā. Ienaidniekam ir viss.»

Tolomjess apklusa.

— Ievelc elpu, Tolomjes! — Blašvels sacīja.

Un tūlīt Blašvels, Fameijam un Listoljē pievienojoties, uzsāka žēlīgā meldijā vienu no tām darbnīcu dziesmiņām, kurās vārdi sakopoti, kā pagadās, bagātīgi atskaņoti vai arī pavisam bez atskaņām, vienu no tām dziesmiņām, kurās nav nekāda satura gluži kā koka zaru šūpās vai vēja šalkoņā, dziesmiņu, kura piedzimst no pīpes dūmiem un līdz ar tiem izgaist un pazūd. Luk, ar kādu pantu viņi atbildēja Tolomjesa svinīgajai runai:

Reiz svētie tēvi gaudās, Bez mēra naudu bēra, Par pāvestu lai jaudā Kļūt vīrs Klermons Tonēra. Bet, kas nav bijis melnsvārcis, Par pāvestu tāds nekļūs vis. Nu svētie tēvi spļaudās — Tiem žēl ir savas naudas.

Taču Tolomjesa tieksme improvizēt nebija rimusi; iztukšojis glāzi, viņš to atkal piepildīja un sāka no jauna:

— Nost ar prātu! Aizmirstiet visu, ko es sacīju! Nebūsim ne augstprātīgi, ne prātīgi, ne godprātīgi! Es uzsaucu tostu līksmei — būsim līksmi! Papildināsim mūsu tiesību zinātņu kursu ar neprātu un barību! Lai dzīvo kulinārs un kuņģa katars! Lai Justiniāns* stājas laulībā ar Uzdzīvi! Lai līksme sabango dzijumus! Esi dzīva, radība! Visa pasaule ir milzīgs dārgakmens. Es esmu laimīgs, Putni dzied tik brīnum jauki. Visapkārt svētku košums! Lakstīgala — tā ir Elevjū par velti! Vasara, es tevi sveicinu! Ai, Luksemburgas dārzs! Ai, georgikas no Princeses ielas un Observatorijas alejas! Ai, domīgie zaldātiņi! Ai, burvīgās aukles, kas, uzraugot mazuļus, lakstodamās uzsāk mīlas dēku! Varbūt man patiktu Amerikas pampas, ja man nebūtu Odeona arkāžu. Mana dvēsele, aizlido pirmatnējos mežos un savannās. Viss ir skaists. Saules staros sīc mušas. Saule nošķaudījās, un radās kolibri. Noskūpsti mani, Fantina!

Viņš pārskatījās un noskūpstīja Favuritu.

8. Kāda zirga nāve

—   Pie Edona ir labāk pusdienot nekā pie Bombardas, — Zefina iesaucās.

—  Man labāk patīk pie Bombardas nekā pie Edona, —Blašvels paziņoja. — Seit ir greznāk. Vairāk aziātisma. Ieskatieties kaut vai apakšējā zālē — sienas laistās vienos spoguļos.

—       Man labāk patīk, ja mans šķīvis tā laistās, — Favurita iebilda.

Blašvels nepiekāpās!

—       Aplūkojiet nažus: pie Bombardas nažu spali ir no sudraba, bet pie Edona — no kaula. Sudrabs taču dārgāks par kaulu.

—       Tikai ne tiem, kam ielikti sudraba žokļi, — Tolomjess piezīmēja.

Tai brīdī viņš raudzījās uz Invalidu nama kupolu, kas bija redzams no Bombardas krodziņa logiem.

Iestājās klusums.

—       Tolomjes, — Fameijs sacīja, — nupat mums ar Listoljē bija strīds.

—        Strīds ir labs, bet ķilda vēl labāka, — Tolomjess atteica.

—   Mēs strīdējāmies par filozofiju,

—   Lieliski!

—   Ko tu vērtē augstāk — Dekartu vai Spinozu?

—   Dezožjē*, — Tolomjess atbildēja.

Izteicis šo spriedumu, viņš iedzēra un turpināja:

—       Esmu ar mieru dzīvot. Vēl zemes virsū viss nav beidzies, kamēr cilvēks spēj. runāt neprātības. Lai pateicība par to nemirstīgajiem dieviem! Cilvēks melo, bet arī smejas. Cilvēks apgalvo, bet arī šaubās. No siloģisma uzšļāc negaidītais. Tas ir skaisti. Vēl šai pasaulē ir mirstīgie, kas prot jautri atvērt un aizvērt paradoksa pārsteigumu kārbiņu. Sis vīns, ko jūs, dāmas, tik mierīgi dzerat, ir Madeiras vīns; jums jāzina, ka tas nācis no Kuraldasfreiras vīna kalniem, kas atrodas trīssimt septiņpadsmit tuāzes1 virs jūras līmeņa! Neaizmirstiet to, kad dzerat! Trīssimt septiņpadsmit tuāzes! Un Bombardas kungs, nepārspējamais krodzinieks, pasniedz jums šīs trīssimt septiņpadsmit tuāzes par četriem frankiem piecdesmit santīmiem!

Fameijs viņu atkal pārtrauca:

—       Tolomjes, tavas domas ir likums. Kas ir tavs mīļākais autors?

—   Ber…

—   … kēns?*

—   Nē. .,. šū*.

Un Tolomjess turpināja:

— Lai slava Bombardam! Viņš būtu līdzīgs Elefantas Minofisam, ja atsūtītu man indiešu dejotāju, un Heronejas Tigelionam, ja pagādātu man heteru! Jo ziniet, daiļās dāmas, ka ari Grieķijā un Ēģiptē bija savi Bombardas. Par to mums stāsta Apulejs. Ak vai! Mūždien viens un tas pats un nekā jauna! Nekas visā radītāja radībā nav palicis nezināms! «Nil sub sole novum,»  saka Zālamans. «Amor omnibus idem,»  saka Vergilijs. Un topošais mediķis ar savu sirdsdāmu kāpj Senklū galiotā, tāpat ka Perikls ar Aspasiju kādreiz sēdās Samas flotiles kuģī. Vēl pāris vārdu. Vai jūs, manas dāmas, zināt, kas bija Aspasija? Kaut gan viņa dzīvoja tais laikos, kad sievietēm vēl nebija dvēseles, viņa bija pati dvēsele; dvēsele, kurā rožu krāsa jaucās ar purpuru, dvēsele, kas bija kvēlāka par liesmu un spirgtāka par rītausmu. Aspasija bija būtne, kurā saskārās divas sievietes galējības, viņa bija netikle un dieviete reizē. Sokrātā un Manonas Lesko apvienojums. Aspasija bija radīta gadījumam, ja Prometejam ievajadzētos prieka meitas.

Tolomjess bija tā aizrāvies, ka grūti būtu bijis viņu apturēt, ja tieši šai brīdī krastmalā nebūtu nogāzies kāds zirgs. No satricinājuma rati un runātājs palika uz vietas. Tā bija Bosas ķēve, vecs un kaulains kraķis, kam īstā vieta būtu ādu dīrātavā, bet kas vēl vilka smagi piekrautu vezumu. Nonācis iepretim Bombardas krodziņam, nabaga nomocījies kustonis bija atteicies tālāk iet. ? Šis starpgadījums sapulcināja garāmgājējus. Tikko saniknotais ormanis lādēdamies paspēja ar pienācīgu enerģiju izgrūst maģisko vārdu «Maita!», pastiprinot to ar nežēlīgu pātagas sitienu, kleperis nokrita, lai vairs neceltos. Tracis uz ielas pievērsa jautro Tolomjesa klausītāju uzmanību, viņi pagrieza galvu uz to pusi, un Tolomjess izmantoja šo starpgadījumu, lai pabeigtu savu uzrunu ar šādu melanholisku vārsmu:

Sai pasaulē gan karietēm, gan ratiem Ir liktens vienādskops. Kā nolemts, dzīvoja šis kleperis pēc skata, Cik dzīvo zirga lops.

—  Nabaga zirdziņš! — Fantina nopūtās.

Bet Dālija iesaucās:

—       Fantina jau taisās apraudāt zirgus! Kur tāda nelabojama muļķe redzēta?

Šai brīdī Favurita, sakrustojusi rokas un atmetusi galvu, cieši paskatījās Tolomjesā un jautāja:

—   Tā! Un kur paliek pārsteigums?

—       Patiešām, īstais mirklis ir klāt, — Tolomjess atbildēja. — Kungi, ir laiks pārsteigt mūsu dāmas. Manas dāmas, vienu brīdi pagaidiet mūs!

—   Tas sākas ar skūpstu, — Blašvels sacīja.

—   Uz pieres, — piebilda Tolomjess.

Katrs svinīgi noskūpstīja uz pieres savu mīļāko, pēc tam viņi cits pēc cita rindā devās uz durvīm, turot pirkstu pie lūpām.

Viņiem tā ejot, Favurita sasita plaukstas.

—   Tas jau tagad ir amiŽanti! — meiča iesaucās.

—       Nepalieciet pārāk ilgi! — čukstēja Fantina. — Mēs jūs gaidām.

9. Līksmošanās līksmais gals

Palikušas vienas, meičas atbalstījās pa clivām uz katras palodzes, tērzēja, izbāzušas galvu ārā, vai arī sakliedzās savā starpā np viena loga uz otru.

Viņas redzēja, kā jaunekļi zem rokas izgāja no Bombardas krodziņa, apgriezās un smiedamies māja viņām un tad pazuda putekļainajā burzmā, kas ik svētdienas piepilda Elizejas laukus.

—   Nepalieciet ilgi! — Fantina sauca.

—   Ko gan viņi mums atnesīs? — ieteicās Zefina.

—   Katrā ziņā kaut ko skaistu, — sacīja Dālija,

—   Es vēlētos, lai tas būtu no zelta, — Favurita iebilda.

Drīz vien viņas izklaidēja kustība upmalā, kas bija redzama pa augsto koku zaru starpu un kas pilnīgi saistīja viņu uzmanību. Bija laiks, kad pasta karietes un diližansi devās ceļā. Gandrīz visi pasta rati, kas uzturēja satiksmi ar dienvidiem un vakariem, brauca caur Elizejas laukiem. To lielākā daļa virzījās gar krastmalu un izbrauca no pilsētas caur Pasi barjeru. Gandrīz ik minūti kāda liela, dzeltenmelni krāsota, smagi piekrauta kariete, kuru bezveidīgu padarīja daudzie ar brezentu pārklātie čemodāni un ceļasomas un no kuras brīžam rēgojās cilvēku galvas, kas tūdaļ atkal pazuda, neganta kā fūrija traucās cauri pūlim, tricinot bruģi un ik akmens šķembu pārvēršot šķiltavās; dzirksteles šķīda gluži kā no kalves, un dūmu vietā cēlās putekļi. Sī kņada uzjautrināja meičas, un Favurita iesaucās:

—        Tā tik ir dārdoņa! Varētu domāt, ka tur aizveļas vesels lēvenis važu!

Gadījās, ka viens no šiem pajūgiem, ko tik tikko varēja saskatīt caur biezo vīksnu lapotni, uz brīdi apstājās un tad aulekšiem devās tālāk. Fantina par to bija izbrīnījusies.

—      Tas ir dīvaini, — viņa sacīja. — Es domāju, ka diližansi nekad ceļā nepietur.

Favurita paraustīja plecus.

—       Sī Fantina ir apbrīnojama. Es raugos uz viņu kā uz īpašu retumu. Visvienkāršākās lietas viņu pārsteidz. Nu, pieņemsim, ka es esmu ceļotājs; es saku diližansa konduktoram: «Es iešu uz priekšu, jūs, pa krastmalu garām braucot, mani paņemiet.» Diližanss brauc, konduktors mani pamana, aptur, es iekāpju, un diližanss turpina ceļu. Tā tas notiek bieži. Tu nepazīsti dzīvi, mana mīļā!

Pagāja labs laika sprīdis. Piepeši Favurita sakustējās, it kā pamozdainās no miega.

—   Nu, labi, — viņa sacīja, — bet kur tad pārsteigums?

—       Jā, paliesi! — Dālija atsaucās. — Kur paliek'tas slavenais pārsteigums?

—   Viņi tik ilgi kavējas! — Fantina sacīja.

Tikko Fantina ar nopūtu bija izteikusi šos vārdus, ienāca viesmīlis, kas bija pasniedzis pusdienas. Rokā viņš turēja kaut ko līdzīgu vēstulei.

—   Kas tas ir? — Favurita jautāja.

Viesmīlis atbildēja:

—   Tas ir papīrs, ko kungi lika nodot dāmām.

—   Kāpēc jūs to neatnesāt tūlīt?

—       Tāpēc ka šie kungi pavēlēja to nodot tikai pēc stundas.

Favurita izrāva papīru apkalpotājam no rokām. Tā patiešām bija vēstule.

—   Kā tā? — viņa brīnījās. — Adreses nav. Bet te ir rakstīts:

Sis ir tas pārsteigums.

Viņa ātri atplēsa vēstuli, atlocīja to un lasīja (viņa prata lasīt):

«Mūsu mīļākās!

Jums jāzina, ka mums ir vecāki. Jums nav sevišķi lielas jēgas par to, kas ir vecāki. Nesarežģītajā un kārtīgajā pilsoņu tiesību kodeksā tā sauc tēvu un māti. Tātad šie vecāki gaužas, šie vecīši aicina mūs pie sevis, šie lāga vīri un lāga sievas dēvē mūs par pazudušajiem dēliem, vēlas, lai mēs atgriežamies, un sakās kaut teļuš, mūs sagaidot. Tā kā mēs esam tikumīgi cilvēki, mēs viņiem paklausām. Kad Jūs lasīsit šīs rindiņas, pieci ugunīgi zirgi raus mūs pie mūsu papiņiem un mammiņām. Mēs laižamies lapās, kā teiktu Bosjē. Mēs braucam, mēs jau esam aizbraukuši. Mēs traucamies Lafila* apskāvienos uz Kaijāra* spārniem. Tulūzas diližanss izrauj mūs no bezdibeņa, un šis bezdibenis esat Jūs, mūsu jaukās maziņās! Mēs atgriežamies sabiedrībā straujos rikšos, ar trīs jūdžu ātrumu stundā, atgriežamies pie saviem pienākumiem un kārtības. Tēvijai ir svarīgi, lai mēs, tāpat kā visi kārtīgi cilvēki, kļūtu par prefektiem, ģimenes teviem, lauku tiesnešiem un valsts padomniekiem. Protiet mūs cienīt! Mēs ziedojamies. Neapraudiet mūs pārāk ilgi un drīz atrodiet mūsu vielā citus! Ja šī vēstule saplosa Jūsu sirdis, atdariet ar to pašu un saplēsiet to! Palieciet sveikas!

Gandrīz divus gadus mēs dāvājām Jums laimi. Nepieminiet mūs ar ļaunu!

Parakstīts:

Blašvels.

Fameijs.

Listoljē.

Fēlikss Tolomjess.

Post scriptum. Par pusdienām ir samaksāts.»

Visas četras meičas saskatījās.

Favurita pirmā pārtrauca klusumu.

—        Lai nu kā, — viņa iesaucās, — tas tomēr ir labs joks!

—   Tas ir gan jocīgi, — sacīja Zefina.

—       Droši vien šī doma ienāca prātā Blašvelam, — Favurita turpināja. — Tāpēc esmu ar mieru no jauna viņu iemīlēt. Jo tālāks, jo mījāks. Tā mēdz būt.

—        Nē, — Dālija iebilda, — tā ir Tolomjesa izdoma. Tas jau tūliņ redzams.

—       Tādā gadījumā, — Favurita turpināja, nāvi Blašvelam, lai dzīvo Tolomjess!

—       Lai dzīvo Tolomjess! — sauca Dālija un Zefina. Un smējās locīdamās.

Fantina smējās līdzi citām.

Stundu vēlāk, atgriezusies savā istabā, viņa raudāja. Tā bija, kā jau sacījām, viņas pirmā mīlestība. Viņa bija atdevusies šim Tolomjesam kā vīram, un nabaga meičai bija bērns.

CETURTA GRAMATA UzticĒt otram DAŽKĀRT NOZĪMĒ PAMEST LIKTEŅA VARĀ

,

1. Kāda māte satiek otru māti

Šā gadsimta pirmajā ceturksnī Monfermeijā netālu no Parīzes bija kāds traktieris, kura tagad vairs nav. Traktieris piederēja diviem cilvēkiem, vārdā Tenardjē, — vīram un sievai. Tas atradās Maiznieku ieliņā. Virs durvīm bija redzams tieši pie sienas pienaglots dēlis. Uz dēļa — kaut kas līdzīgs gleznojumam: it kā cilvēks, kurš nes uz muguras otru cilvēku, kam ir plati, zeltīti ģenerāļa uzpleči un lielas sudraba zvaigznes; sarkanie traipi nozīmēja asinis; pārējā gleznas daļa bija dūmos tīta un droši vien attēloja kauju. Apakšā bija lasāms šāds uzraksts: «Pie Vaterlo Seržanta».

Nekas nav parastāks par ratiem vai divričiem pie iebraucamās vietas durvīm. Tomēr lielie rati vai, pareizāk sakot, ratu daļa, kas aizsprostoja ielu traktiera priekšā kādā 1818. gada pavasara vakarā, ar savu milzīgumu noteikti būtu saistījusi ikviena gleznotāja uzmanību, ja tam gadītos iet tur garām.

Tā bija tādu smago ratu priekša, kādus mežainos apgabalos lieto planku un baļķu pārvadāšanai. Šo ratu priekšdaļu veidoja pamatīga dzelzs ass ar tapu, uz kuras bija uzmaukta smaga dīsele; ass balstījās uz diviem milzīgiem riteņiem. Viss kopskats bija bezveidīgs, smags, nospiedošs. Varēja domāt, ka tā ir kāda milzu lielgabala lafete. Ceļa grambās riteņi, koka daļas, rumbas, ass un dīsele bija aplipuši ar t&gt;iezu dubļu kārtu nejauki dzeltenīgā krāsā, kas bija vjsai līdzīga tam tonim, kādā labprāt mēdz krāsot katedrāles. Koks pilnīgi pazuda zem dubļiem, dzelzs — zem rūsas. Zem ass puslokā nokarājās resna ķēde, ar ko varētu saistīt pašu Goliātu. Šī ķēde lika domāt nevis par pārvadājamām sijām, bet par mamutiem un inastodontiem, kas būtu tajā jūdzami; tā izraisīja priekšstatu par katorgu, nevis par cilvēku katorgu, bet par kādu pārcilvēcisku katorgu, par ciklopu katorgu, un likās, tā ir noņemta kādam briesmonim. Homērs ar to būtu sasaistījis Polifērnu*, Šekspīrs — Kalibanu*.

Kāpēc smago ratu priekša stāvēja šai vietā uz ielas? Pirmkārt, lai aizsprostotu ceļu; otrkārt, lai galīgi sarūsētu. Vecajā sociālajā iekārtā ir daudz iestāžu, kuras gluži tāpat pilnīgi atklāti atrodas sabiedrības attīstības ceļā un kuru pastāvēšanai nav nekādu citu iemeslu.

Ķēdes vidus nokarājās zem ass gandrīz līdz pašai zemei, un tās izliekumā gluži kā uz šūpoļu virves, jauki apskāvušās, tai vakarā sēdēja divas mazas meitenītes — viena apmēram divarpus gadu, otra — pusotra gada veca, un lielākā turēja mazāko. Prasmīgi sasiets lakats neļāva viņām nokrist. Droši vien kāda māte bija ieraudzījusi šo briesmīgo ķēdi un nodomājusi: «Palūk, tā taču ir laba rotaļu vieta maniem bērniem!»

Abi bērni, apģērbti visai piemīlīgi un pat savā ziņā grezni, staroja aiz prieka; varētu sacīt, tie bija divi rožu ziedi vecos dzelžos; viņu acis sajūsmā mirdzēja, spirgtie vaidziņi smējās. Vienai meitenītei mati bija kastaņu krāsā, otrai — pavisam tumši. Viņu vientiesīgajās sejiņās atspoguļojās aizrautīgs izbrīns. Turpat netālu augošs ziedu pilns krūms apdvesa garāmgājējus ar smaržu, kas likās izplūstam no šiem bērniem. Pusotra gada vecā meitenīte rādija savu kailo, mīlīgo vēderiņu tajā nevainīgajā nekautrībā, kas raksturīga mazuļiem. Pāri un visapkārt šām maigajām galviņām — laimes un gaismas veidojumam — rēgojās milzīgā ratu priekša, melna aiz rūsējuma, gandrīz baismīga ar saviem izliekumiem un asajiem stūriem, kas atgādināja it kā ieeju kādā alā. Dažus soļus tālāk uz iebraucamās vietas sliekšņa sēdēja māte, ne visai pievilcīga izskata sieviete, taču tai brīdī viņā bija kaut kas aizkustinošs: ar garas virves palīdzību viņa šūpoja bērnus un, bažīdamās, ka tik tie nenokristu, nenovērsa no tiem acu, kuru izteiksme bija reizē dzīvnieciska un dievišķīga, kas ir tik raksturīgi mātēm. Ar katru vēzienu riebīgās ķēdes posmi nočirkstēja, it kā izgrūžot niknu kliedzienu. Mazās meitenītes bija sajūsmā, rietošā saule pievienojās viņu priekam, un grūti būtu iedomāties ko burvīgāku par šo likteņa rotaļu, kas titānu važas bija pārvērtusi eņģeļu šūpolēs.

Šūpodama abas mazās, māte nepareizā meldijā dziedāja kādu tolaik iecienītu romanci:

«Tā vajag,» teica karotājs …

Dziedot un meitenītes vērojot, viņa nedzirdēja un neredzēja, kas notika uz ielas.

Pa to laiku kāds bija pienācis viņai klāt, un viņa pēkšņi izdzirda pie pašas auss kādu balsi sakām:

— Jums ir jauki bērni, kundze!

Visdaiļai, maigai Imožināi.,

māte dziedāja, turpinādama romanci, un tad pagrieza galvu.

Turpat dažus soļus no viņas stāvēja kāda sieviete. Arī šai sievietei bija bērns, ko tā turēja klēpī.

Turklāt sieviete nesa lielu saini, kas šķita ļoti smags.

Šās sievietes bērns bija viens no dievišķīgākajiem radījumiem, kādi tik iedomājami. Tā bija divus trīs gadus veca meitenīte. Ietērpa greznuma ziņā viņa būtu varējusi sacensties ar abām pārējām meitenēm; viņai bija mugurā krekliņš ar lentītēm, galvā aubīte no Valensijas mežģīnēm un pāri tai smalka auduma lakatiņš. Sakrokojušies svārciņi atsedza mazās balto, apaļīgo, stingro gurniņu. Viņa izskatījās apbrīnojami sārta un veselīga. Uzlūkojot šo jauko mazuli, katrs justu vēlēšanos iekost viņas vaidziņu ābolos. Par viņas acīm varēja sacīt vienīgi to, ka tām bija brīnišķīgas skropstas un, liekas, tām vajadzēja būt ļoti lielām. Viņa gulēja.

Viņa gulēja tai paļāvības pilnajā miegā, kādā mēdz gulēt šai vecumā. Mātes rokas ir veidotas no maiguma, bērna miegs tajās ir dziļš.

Toties māte izskatījās nabadzīga un bēdīga. Viņa bija ģērbusies kā strādniece, kas atkal taisās kļūt par zemnieci. Viņa bija jauna. Vai arī skaista? Varbūt. Bet šais drēbēs to nemanīja. Viņas mati, no kuriem bija redzama tikai viena gaiša šķipsna, likās biezi, bet tos stingri slēpa neglīta, smaila, šaura mūķenes cepure, sasieta zem smakra. Smejoties parādās skaisti zobi, ja tādi ir, taču šī sieviete nesmējās. Šķita, ka viņas acis jau ilgi nav bijušas sausas. Viņa bija bāla, izskatījās ļoti nogurusi un slimīga. Viņa uzlūkoja savās rokās aizmigušo meitiņu ar to sevišķo skatienu, ar kādu raugās māte, kura pati zīdījusi savu bērnu. Plats, zils krūšu lakats, līdzīgs mutautiem, ko lieto invalīdi, lempīgi sedza viņas vidukli. Viņas rokas bija saulē iedegušas un viscaur klātas vasaras raibumiem, rādāmā pirksta āda sacietējusi un šujot sadurstīta. Viņa valkāja brūnu rupja vilnas auduma mēteli, kokvilnas kleitu un smagas kurpes. Tā bija Fantina.

Ta bija Fantina. Grūti bija viņu pazīt. Tomēr, uzmanīgāk pavērojot, bija redzams, ka viņas agrākais skaistums nav zudis. Viņas labajā vaigā bija iegūlusies skumju rieva, kurā sāka iezīmēties ironija. Viņas agrākais greznais tērps, gaisīgais tērps no muslīna un lentām, kas likās darināts no līksmes, neprāta un mūzikas, no zvārguļa skaņām un ceriņu smaržas, bija pazudis, kā izgaist skaistā, mirdzošā_ sarma, kura saulē laistās kā dimanti; tā izkūst un atstāj zaru gluži kailu un melnu.

Desmit mēneši bija pagājuši kopš «labā joka».

Kas bija noticis šais desmit mēnešos? To viegli uzminēt.

Pēc liktenīgās dienas iestājās trūkums. Fantina tūlīt bija pazaudējusi no redzesloka Favuritu, Zefinu un Dāliju. Saites, ko bija pārrāvuši vīrieši, izira un nesaistīja vairs ari sievietes. Pāris nedēļu vēlāk meičas būtu ļoti izbrīnījušās, ja tām kāds sacītu, ka tās ir draudzenes; draudzībai vairs nebija nekāda iemesla. Fantina palika viena. Kad viņas bērna tēvs aizbrauca — ak vai, šāda sakaru pārraušana ir nenovēršama! — viņa bija gluži pamesta, atradusi no darba, pieradusi pie izpriecām. Aizrāvusies ar Tolomjesu, viņa bija sākusi nicīgi skatīties uz vienkāršo amatu, ko prata, pametusi novārtā pasūtījumus, un tagad tādu vairs nebija. Nekādu līdzekļu iztikai. Fantina prata mazliet lasīt, bet neprata rakstīt. Bērnībā viņa bija iemācīta vienīgi parakstīt savu vārdu. Kādam tirgus skrīverim viņa lika uzrakstīt Tolomjesam vēstuli, pēc tam otru, tad trešo. Tolomjess ne uz vienu no tām neatbildēja. Reiz Fantina dzirdēja pļāpīgas sievas, kas tobrīd skatījās uz viņas meitiņu, sakām: «Vai tad šitos bērnus kāds ņem nopietni? Par tādiem bērniem tikai parausta plecus!» — Tad viņa domāja par Tolomjesu, kas parausta plecus par savu bērnu un neņem nopietni nevainīgo radījumu, un viņas sirds pret šo vīrieti atsala. Bet ko lai iesāk? Viņa vairs nezināja neviena, pie kā griezties. Viņa gan bija grēkojusi, taču viņas rakstura pamatā, kā atceramies, bija nevainība un tikums. Viņa neskaidri samanīja, ka ir tuvu izmisumam un var krist vēl zemāk. Vajadzēja drosmes. Tā viņai bija, un viņa nocietinājās pret grūtībām. Viņai ienāca prātā doma atgriezties dzimtajā pilsētā, Piejūras Monlreijā. Varbūt tur kāds viņu vēl atcerētos un dotu darbu. Jā, bet tad viņai jānoslēpj savs grēks. Un viņa neskaidri atskārta, ka var būt nepieciešama vēl viena šķiršanās, kas sagādās daudz vairāk sāpju nekā pirmā. Viņas sirds sažņaudzās, taču apņemšanās palika negrozāma. Fantinai, kā redzēsim, piemita skaudra dzīves varonība.

Viņa jau bija drosmīgi atteikusies no rotām, ģērbās vienkāršā audekla tērpā un visas zīda drānas, savas lentas un mežģīnes izmantoja meitiņas drēbēm, kura tagad bija viņas vienīgais atlikušais lepnums, turklāt svēts lepnums. Viņa pārdeva visu, kas viņai piederēja, un saņēma par to divsimt franku. Kad visi sīkie parādi bija samaksāti, viņai atlika ne vairāk, ne mazāk par astoņdesmit frankiem. Kādā skaistā pavasara rītā divdesmit divu gadu vecumā viņa atstāja Parīzi, nesdama savu bērnu uz muguras. Katrs, kas būtu redzējis viņu tā ejam, izjustu līdzjūtību pret šām abām būtnēm. Sai sievietei visā pasaulē nebija neviena, tikai bērns, un bērnam visā pasaulē bija tikai šī sieviete. Fantina pati bija barojusi savu meitu, tāpēc viņas krūtis bija novājinātas un viņa mazliet kāsēja.

Tālāk mums vairs nebūs izdevības runāt par Fēliksu Tolomjesu. Sacīsim tikai vienu, ka divdesmit gadus vēlāk, karaJa Luija Filipa valdīšanas laikā, viņš bija provincē ievērojams advokāts, bagāts un ar lieiu ietekmi, saprātīgs vēlētājs un stingrs zvērinātais, arvien vēl kārs uz izpriecām.

Tā iedama un laiku pa laikam, lai atpūstos, braukdama tā sauktajās «Parīzes apkaimes mazajās karietēs», kur bija jāmaksā trīs četri sū par jūdzi, Fantina ap pusdienas laiku nonāca Monfermeijā un atradās Maiznieku ieliņā.

Pie Tenardjē iebraucamās vietas viņu it kā apžilbināja abas mazās meitenes, tik sajūsminātas savās briesmīgajās šūpotnēs, un viņa apstājās šās līksmes pilnās ainas priekšā.

Ir skati, kas valdzina un apbur. So māti savaldzināja abas mazās meitenītes. Viņa vēroja tās dzijā aizkustinājumā. Eņģeju parādīšanās vēstī par paradīzes tuvumu. Viņai šķita, ka redz virs šās iebraucamās vietas noslēpumainu, paša likteņa rakstītu vārdu: «ŠEIT.» Abas mazās

bija tik acīm redzami laimīgas! Viņa tās vēroja, viņa tās apbrīnoja ar tādu saviļņojumu, ka brīdī, kad māte. dziedādama ievilka elpu, nevarēja atturēties, neteikusi vārdus, ko jau minējām:

—  Jums ir jauki bērni, kundze!

Visnegantākos radījumus atbruņo mīlīga apiešanās ar viņu mazuļiem. Māte pacēla galvu, pateicās un lūdza garāmgājēju apsēsties uz sola pie durvīm, pati palikdama sēžam uz sliekšņa. Abas sievietes sāka tērzēt.

—   Mani sauc par Tenardjē kundzi, — sacīja abu meitenīšu māte. — Mums pieder šī iebraucamā vieta.

Un, turpinot romanci, caur zobiem dungoja:

«Tā vajag, esmu bruņinieks, Uz Palestinu dodamies …»

Tenardjē kundze bija sarkanmataina, drukna, stūraina sieviete, īsts «sievietes—zaldāta» tips bez mazākās pievilcības. Un — kas ir dīvainākais — viņai bija sapņains skatiens, droši vien no romānu lasīšanas. Viņa bija vīrišķīga koķete. Tā mēdz iedarboties uz krodzinieču iztēli veclaiku romāni, gluži nodriskāti no lielas lasīšanas. Viņa vel bija jauna, viņai nevarēja būt vairāk par trīsdesmit gadiem. Ja šī sieviete, kas tupēja uz sliekšņa, būtu uzslējusies stāvus, tad varbūt viņas lielais augums un platie pleci, kas atgādināja pa gadatirgiem apkārt braukājoša milža plecus, jau sākumā izbiedētu ceļinieci, satricinātu tās uzticību un līdz ar to nebūtu atgadījušies notikumi, par kuriem mums turpmāk stāstāms. Ja kāds cilvēks sēž, nevis stāv, tam dažkārt ir liela nozīme otra cilvēka liktenī.

Ceļiniece pastāstīja savu dzīves stāstu, to mazliet pārgrozīdama.

Viņa esot strādniece. Vīrs viņai miris. Parīzē grūti atrast darbu, un viņa dodoties to meklēt citur, savā dzimtajā pusē. So pašu rītu, kājām ejot, viņa atstājusi Parīzi. Tā kā, bērnu nesot, jutusies nogurusi, viņa iekāpusi Vilmonblas diližansā, kas gadījies pa ceļam. No Vilmonblas viņa kājām nākusi līdz Monfermeijai. Meitenīte arī drusku tipinājusi kājiņām, tikai nedaudz, bērns taču vēl maziņš, drīz nācies to atkal ņemt uz rokām. Un tagad viņas dārgumiņš iemidzis.

To pastāstījusi, viņa tik cieši noskūpstīja mazo, ka tā pamodās. Bērns atvēra acis — lielas, zilas acis, tādas pašas kā mātei — un uzlūkoja… Ko? Visu un neko; raudzījās ar to nopietno un reizēm stingro mazu bērnu skatienu, kas ir .viņu skaidrās nevainības noslēpums mūsu tumšo tikumu, priekšā. Varētu domāt, ka viņi jūtas kā eņģeļi un zina', ka mēs esam tikai cilvēki. Tad bērns sāka smieties un, kaut gan māte viņu turēja, noslīdēja zemē ar to nevaldāmo spēku, kāds piemīt mazai būtnei, kura grib skriet. Piepeši viņa pamanīja šūpolēs abas meitenītes, uz vietas apstājās un pat izbāza mēlīti par izbrīna zīmi.

Tenardjē māte atraisīja savas meitenes, izcēla tās no šūpolēm un sacīja:

—   Nu, tad parotaļājieties visas trīs!

Tādā vecumā cits pie cita ātri pierod, un jau pēc brīža Tenardjē mazules rotaļājās kopā ar svešo meiteni, milzīgā sajūsmā rokot smiltīs bedrītes.

Svešā meitene bija ļoti jautra. Bērna jautrība liecina par mātes labsirdību. Meitenīte bija paņēmusi koka skaidiņu un, izmantojot to par lāpstu, sparīgi raka bedri, kas būtu pietiekami liela vienīgi mušai. Kaprača darbs top līksms, ja pie tā ķeras bērns.

Abas sievietes turpināja sarunu.

—   Kā sauc jūsu maziņo?

—   Kozete.

Kozete ir Eifrazija. Mazo sauca par Eifraziju. Bet Eifraziju māte bija pārveidojusi par Kozeti. Tāda maiga un mīlīga tieksme piemīt mātēm un vienkāršajai tautai, kas pārvērš Zozefu par Pepitu, Fransuāzu par Siletu. Šāda veida atvasinājumi rada sajukumu un nekārtību etimoloģijas zinātnē. Mēs pazinām kādu vecmāmiņu, kam bija izdevies Teodoru padarīt par Gnonu.

—   Cik viņai gadu?

—   Drīz būs trīs.

—   Tāpat kā manai vecākajai.

Pa to laiku trīs mazās meitenītes bija izveidojušas grupiņu, kurā atspoguļojās gan dziļš satraukums, gan svētlaime: bija atgadījies notikums — no zemes izlīda liels tārps. Mazās gan baiļojās, bet reizē bija arī sajūsminātas.

Viņu priekā starojošās pieres saskārās, likās, šīs trīs galviņas ietver viens staru vainags.

—       Ir gan bērni! — iesaucās Tenardjē māte. — Cik ātri viņi sadraudzējas! Varētu vai zvērēt, ka tas ir trīs māsiņās!

Sis vārds bija dzirkstele, ko šķita gaidījusi otra māte. Viņa satvēra Tenardjē kundzes roku un, raudzīdamās tai cieši acīs, jautāja:

—   Vai jūs būtu ar mieru pieņemt manu bērnu?

Tenardjē kundze izdarīja vienu no tām pārsteiguma

pilnajām kustībām, kas nenozīmē ne piekrišanu, ne noraidījumu.

Kozetes māte turpināja:

—       Saprotiet taču, es nevaru ņemt meitiņu līdz uz laukiem. Darbs to neatļauj. Sievietei ar bērnu grūti atrast vietu. Tai apvidū ir jocīgi ļaudis. Pats labais dievs man lika iet gar jūsu traktieri. Kad ieraudzīju jūsu meitiņas — tik jaukas, tik tīras, tik apmierinātas, — es biju dziļi saviļņota. Es nodomāju: «Tā gan ir krietna māte!» Tā tas ir. Nu viņas būs trīs māsiņas. Turklāt es drīz atkal atgriezīšos. Vai esat ar mieru paturēt manu bērnu?

—   Būs jāpadomā, — Tenardjē kundze noteica.

—   Es maksāšu sešus frankus mēnesī.

Te kāda vīrieša balss sauca no traktiera iekšienes:

—       Ne mazāk par septiņiem frankieml Un samaksāt sešus mēnešus uz priekšu!

—       Sešreiz septiņi ir četrdesmit divi, — Tenardjē kundze sacīja.

—   Es maksāšu, — māte teica.

—       Un bez tam vēl piecpadsmit franku pirmajiem iedevumiem, — vīrieša balss piebilda.

—        Kopā piecdesmit septiņi franki, — sacīja Tenardjē kundze. Un skaitīdama paklusu dziedāja:

«Tā vajag,» teica karotājs ,,,

—       Es visu samaksāšu, — māte atbildēja, — man ir astoņdesmit franku. Man vēl atliks, ar ko nokļūt uz laukiem. Protams, ejot kājām. Tur es nopelnīšu naudu un, tiklīdz man tās kaut cik būs, atgriezīšos pēc sava mīļumiņa.

Vīrieša balss turpināja:

—   Vai mazajai ir drēbītes?

—   Tas ir mans vīrs, — Tenardjē kundze paskaidroja.

—       Bez šaubām, viņai ir drēbītes, manam nabaga dārgumiņam. Es tūlīt nopratu, ka tas ir jūsu vīrs. Un kādas vēl drēbītes! Trakoti skaistas! No visa pa ducim. Un zīda kleitiņas kā īstai dāmai! Viss ir te, manā ceļa maisā.

—   To arī vajadzēs atstāt, — vīrieša balss turpināja.

—       Domāju gan, ka atstāšu, — māte sacīja. — Tas tik būtu dīvaini, ja es pamestu savu meitu gluži kailu!

Durvīs parādījās saimnieka galva.

—   Nu, tad labi, — viņš teica.

Viņi salīga. Māte pavadīja nakti iebraucamā vietā, atdeva naudu un atstāja bērnu; viņa atkal aizsēja maisu, kas tagad, iztukšots no bērna drēbītēm, bija kļuvis pavisam viegls, un nākamajā rītā devās ceļā, cerēdama drīz atgriezties. Tādas šķiršanās noris šķietami mierīgi, taču ir pilnas izmisuma.

Kāda Tenardjē kaimiņiene satika šo māti aizejot un, mājās pārnākusi, sacīja:

—        Es tikko redzēju kādu sievieti, kas uz ielas tā raudāja, ka sirds vai pušu plīst.

Kad Kozetes māte bija aizgājusi, vīrs teica sievai:

—        Tagad man būs, ar ko samaksāt vekseli par simt desmit frankiem, kam ritu termiņš. Man trūka piecdesmit franku. Vai tu arī zini, ka man draudēja tiesu izpildītājs un vekseļa protests? Tu ar saviem skuķiem uzrīkoji īsti labas peļu lamatas!

—   Man pašai tas nenāca ne prātā, — sieva atbildēja.

2. Divu šaubīgu cilvēku portreta pirmuzmetums

Noķertā pele bija vārga, bet kaķis priecājas pat par visliesāko peli.

Kas tad īsti bija šie abi Tenardjē?

Patlaban sacīsim par viņiem tikai pāris vārdu. Uzmetumu papildināsim vēlāk.

Šie radījumi piederēja pie tās krustojumu šķiras, ko veido nemācīti ļaudis, kuriem izdevies dzīvē tikt uz priekšu, un pagrimuši izglītoti cilvēki; šī šķira atrodas starp tā saukto vidējo un zemāko šķiru un apvieno sevī dažus pēdējās trūkumus ar gandrīz visiem pirmās netikumiem, turklāt tai nepiemīt ne strādnieku cildenā trauksme, ne buržuā godīgais kārtīgums.

Tie bija tādi pundurīšu raksturi, kas, nejauši kādas nelāga uguns sasildīti, viegli pārvēršas briesmoņos. Sievas būtībā slēpās kaut kas dzīvniecisks, bet vīrs bija dzimis nelietis. Abi bija augstākajā mērā spējīgi tikai uz tāda veida riebīgu attīstību, kas virza uz Jaunu. Ir tādas rāpuļu dvēseles, kas pastāvīgi tiecas uz tumsu, kas dzīvē drīzāk taustās atpakaļ nekā iet uz priekšu, kas izmanto pieredzi, lai pastiprinātu savu kroplumu, un, arvien vairāk deģenerējoties, arvien dziļāk stieg nekrietnībās. Sis vīrs un sieva bija no tādiem ļaudīm.

It īpaši pats Tenardjē atbaidītu fizionomistu. Ir cilvēki, kurus pietiek uzlūkot, lai izjustu pret tiem neuzticību, cilvēki, kuri it kā viscaur piesātināti ar ļaunumu. Aiz sevis viņi atstāj bažas, bet viņiem pa priekšu iet draudīgums. Viņos mājo kaut kas nenosakāms. Nav iespējams atbildēt ne par to, ko viņi darījuši, ne par to, ko viņi vēl darīs. Tumsa, kas mīt viņu skatienā, tūdaļ nodod viņus. Pietiek dzirdēt viņus sakām vienu vārdu vai redzēt vienu viņu kustību, lai nojaustu tumšus noslēpumus viņu pagātnē un tumšas mīklas viņu nākotnē.

Sis Tenardjē, ja var tam ticēt, kādreiz bijis zaldāts, seržants, kā pats sacīja. Droši vien viņš piedalījies 1815. gada kampaņā un, kā liekas, izturējies visai drošsirdīgi. Vēlāk mēs uzzināsim, kā tas īsti bijis. Viņa krodziņa izkārtne netieši norādīja uz vienu no viņa varoņdarbiem. Viņš pats bija gleznojis izkārtni, jo pa druskai prata ^isādus darbus, taču pavirši.

Tas bija laikmets, kad senais klasiskais romāns, no «Klelijas» nonācis līdz «Lodoiskai», joprojām palikdams aristokrātisks, kļuva aizvien vienkāršāks un, noslīdējis no de Skiderī jaunkundzes līdz Burnona-Malarma kundzei un no Lafaijeta kundzes līdz Bartelemī-Ado kundzei, iekvēlināja Parīzes sētnieču mīlestības alkstošās sirdis un nodarīja postu arī priekšpilsētās. Tenardjē kundze bija tieši tiktāl attīstīta, lai lasītu šāda rakstura grāmatas. Tās bija viņas barība. Cik nu viņai saprāta vispār bija, to viņa noslīcināja šais romānos, tāpēc agrā jaunībā un pat nedaudz vēlāk viņa likās mazliet sapņaina līdzās savam vīram, kas bija īsts blēdis, tomēr apveltīts ar zināmu dziļdomību, paskolojies izvirtulis, kam maz jēgas par gramatiku, rupjš un tai pašā laikā viltīgs, kā arī jūtelīgs, šis cilvēks lasīja Pigo-Lebrēnu un visos jautājumos, «kas skar dzimumu», kā. pats mēdza izteikties, bija galīgs un pamatīgs neģēlis. Sieva bija gadus divpadsmit trīspadsmit jaunāka. Vēlāk, kad romantiski nokarenās cirtās krītošie mati sāka sirmot un no Pamelas* izveidojās Megera, Tenardjē madāma vairs bija tikai resna, nikna sieva, pagalam piesūkusies ar muļķīgiem romāniem. Visādu nieku lasīšana nepaliek bez nožēlojamām sekām. Un tā iznāca, ka viņas vecākā meita tapa nosaukta par Eponīnu.-Runājot par jaunāko, nabaga mazuli tik tikko nenokristīja par Gulnāru, taču, par laimi, kāda Dikrē-Diminila romāna parādīšanās radīja liktenīgu pagriezienu, un meitene tapa nosaukta tikai par Azelmu.

Beidzot vēl jāpiezīmē, ka ne viss ir smieklīgs un ārišķīgs šai interesantajā laikmetā, par ko le runājam un ko varētu nosaukt par krustāmo vārdu anarhijas laikmetu. Līdzās romantiski fantastiskajam elementam, uz ko jau norādījām, nozīmīgs ir arī sociālais simptoms. Mūsdienās tas vairs nav nekāds retums, ja vienkāršs ganu puika saucas par Arturu, Alfrēdu vai Alfonsu, bet vikonts — ja vikonti vispār vēl sastopami — par Tomā, Pjēru vai Zaķu. Šī vārdu pārnešana, nosaucot «elegantā» vārdā vienkāršu cilvēku, bet zemnieku vārdā aristokrātu, nav nekas cits kā zemūdens straume, kas tiecas pēc vienlīdzības. Tāpat kā visur, arī še neatturami ielaužas jaunā dvesma. Zem šās ārējās nesaskaņas slēpjas kaut kas liels un dziļš: franču revolūcija.

3. Cīrulītis

Ar nelietībām vien nav panākama labklājība. Traktieris nekādus lielos ienākumus nedeva.

Svešās ceļinieces piecdesmit septiņi franki izglāba Tenardjē no vekseļa protesta un palīdzēja to laikā nomaksāt. Nākamajā mēnesī atkal ievajadzējās naudas. Sieva devās uz Parīzi, kur ieķīlāja lombardā Kozetes drēbītes par sešdesmit frankiem. Tikko šī nauda bija iztērēta, abi Tenardjē sāka skatīties uz mazo meiteni kā uz bērnu, kas pieņemts mājā aiz žēlsirdības, un tāpēc attiecīgi ar viņu apgājās. Tā kā meitenei vairs drēbīšu nebija, viņu ieģērba Tenardjē bērnu novalkātajos svārciņos un kreklā, īsāk izsakoties — skrandās. Mazo baroja ar traktiera viesu ēdiena atliekām — drusku labāk neka suni, drusku sliktāk nekā kaķi. Un suns un kaķis jau arī bija viņas parastie galda biedri: Kozete ēda kopā ar viņiem pagaldē no tādas pašas koka bļodiņas kā viņi.

Kozetes māte, kas bija apmetusies, kā vēlāk redzēsim, Piejūras Montreijā, rakstīja vai, pareizāk sakot, lika rakstīt katru mēnesi, lai saņemtu ziņas par savu bērnu. Tenardjē katrreiz atbildēja vienu un to pašu: «Kozetei klājas lieliski.»

Kad pirmie seši mēneši bija aizritējuši, Kozetes māte nosūtīja septiņus frankus par septīto mēnesi un pēc tam diezgan akurāti turpināja sūtīt katru mēnesi. Nebija vēl pagājis gads, kad Tenardjē sacīja: «Ir gan žēlastības dāvana, ko viņa mums dod! Ko var iesākt ar septiņiem frankiem!» Un viņš aizrakstīja, pieprasīdams divpadsmit frankus. Māte, kas bija pārliecināta, ka viņas bērns ir laimīgs un «jūtas labi», padevās un sūtīja divpadsmit frankus.

Ir tādi raksturi, kas nespēj mīlēt vienu, tai pašā laikā neienīstot otru. Tenardjē māte neprātīgi mīlēja abas savas meitas, toties nīda svešo bērnu. Kļūst skumji, domājot, ka mātes mīlestība var izpausties tik nekrietnā veidā. Lai cik maz vietas Kozete aizņēma mājā, Tenardjē mātei likās, ka tā laupa vietu viņas bērniem un elpo gaisu, kas pieder viņas meitām. Sai sievietei, tāpat kā daudzām viņai līdzīgām, bija katrai dienai paredzēta sava daļa gļāstu un sava daļa sitienu un lamu. Ja nebūtu Kozetes, skaidrs, ka visu saņemtu pašas meitas, lai kā viņa tās dievināja; tagad svešais bērns tām pakalpoja, novēršot visus sitienus uz sevi. Viņas meitas saņēma vienīgi glāstus. Kozete nevarēja ne pakustēties, kad pār tās galvu jau krita nežēlīgu un nepelnītu sodu krusa. Maigā, vājā būtne, kurai vēl nebija jēgas ne par šo pasauli, ne par dievu un kuru pastāvīgi sodīja un rāja, kurai darīja pāri un sita, redzēja turpat līdzās divus tādus pašus radījumus kā viņa dzīvojam rītausmas staru spožumā.

Tā kā Tenardjē kundze bija ļauna pret Kozeti, arī Eponīna un Azelma izturējās pret viņu ļauni. Šai vecumā bērni ir savas mātes kopija, tikai mazāka formāta.

Pagāja viens gads, pēc tam otrs.

Ciemā ļaudis runāja:

— Sie Tenardjē gan ir krietni cilvēki. Nav jau nekādi bagātie un tomēr audzina bērnu, kas pamests viņu mājāl

Visi domāja, ka rnāte ir Kozeti aizmirsusi.

Taču Tenardjē pa diezin kādiem tumšiem ce|iem bija uzzinājis, ka bērns droši vien nav dzimis likumīgā laulībā un ka māte nevar to atzīt par savu, tāpēc viņš pieprasīja piecpadsmit franku mēnesī, sacīdams, ka tas radījums aug un prasa ēst, un draudēdams nosūtīt meiteni mātei.

— Lai Šī mani nekaitina!- viņš iesaucās. — Es šai

uzgrūdīšu mazuli, tā ka izjuks visas viņas viltības! Lai paaugstina maksu!

Un māte maksāja prasītos piecpadsmit frankus.

No gada gadā bērns auga, un auga arī viņa posts.

Kamēr Kozete vēl bija pavisam maza, viņa pacieta pārestības abu saimnieka meiteņu vietā. Tiklīdz viņa mazliet paaugās, tas ir, sasniedza piecu gadu vecumu, viņa kļuva par mājas kalponi.

«Piecu gadu vecumā! Tas ir neticami!» jūs sacīsit. Diemžēl tas ir taisnība. Sociālas ciešanas var sākties jebkurā vecumā. Atcerēsimies neseno prāvu, kurā apsūdzētais, kāds Dimolārs, būdams bārenis, kļuvis par bandītu; jau piecu gadu vecumā, kā vēstī oficiālie dokumenti, viņš palicis pasaulē gluži viens, «pelnījis sev iztiku un zadzis».

Kozetei lika izdarīt iepirkumus, slaucīt istabas, pagalmu, ielu, mazgāt traukus, pat nest nastas. Abi Tenardjē domāja, ka viņiem jo vairāk ir tiesības tā rīkoties tāpēc, ka māte, kas arvien vēl atradās Piejūras Montreijā, sāka naudu sūtīt neregulāri. Viņa bija Tenardjē parādā jau par vairākiem mēnešiem.

Ja šī māte atgrieztos Monfermeijā tagad, kad bija pagājuši tikai trīs gadi, viņa sava bērna vairs nepazītu. Kozete, kas, ierodoties šai mājā, izskatījās tik jauka un spirgta, tagad bija vāja un bāla. Viņas gaitā bija manāmas bažas un nemiers. «Tai skuķei ir kaut kas aiz ādas!» mēdza teikt Tenardjē.

Netaisnība bija padarījusi Kozeti īgnu, nabadzība — neglītu. Viņai bija palikušas tikai skaistās acis, kurās bija grūti skatīties, ļo tās, būdamas tik lielas, šķita atstarojam arī lielākas skumjas.

Satriecoši bija redzēt nabaga nepilnus sešus gadus veco bērnu ziemā, kad tas, drebēdams aiz aukstuma savās vecajās, izdilušajās skrandās, vēl pirms saules lēkta slaucīja

Ielu ar milzīgu slotu mazajās, no sala sasarkušajās rociņās, kamēr lielajās acis riesās asaras.

Visā apkārtnē viņu saukāja par Cīrulīti. Tauta, kurai tīk gleznaina izteiksme, iesauca šai vārdā mazo būtni, kas nebija neko daudz lielāka par putnēnu, tāda pati trīsoša un bikla, katru rītu cēlās pirmā visā mājā un pat visā ciematā un allaž jau pirms saules bija uz ielas vai laukā.

Tikai šis nabaga Cīrulītis nekad nedziedāja.

PIEKTĀ GRĀMATA NokĀpŠana

..

1. Stāsts par uzlabojumiem melnstikla izstrādājumu ražošanā

Kas notika ar šo māti, kura, pēc Monfermeijas iedzīvotāju izteicieniem, bija pametusi savu bērnu? Kur viņa mita? Ko darīja?

Atstājusi savu mazo Kozeti Tenardjē mājā, viņa turpināja ceļu un nonāca Piejūras Montreijā.

Tas notika, kā atceraties, 1818. gadā.

Fantina bija atstājusi savu dzimto pusi apmēram pirms desmit gadiem. Pa to laiku Piejūras Montreijā bija stipri pārvērtusies. Kamēr Fantina lēnām kāpa lejup no likstas likstā, dzimtā pilsēta bija uzplaukusi.

Apmēram pirms diviem gadiem tās rūpniecībā bija noticis pagrieziens, kam mazākā apkaimē ir ļoti liela nozīme.

Šis apstāklis ir tik svarīgs, ka to nevar noklusēt; var teikt vēl vairāk — tas ir sevišķi jāuzsver.

No senseniem laikiem Piejūras Montreijā ir īpaša rūpniecības nozare: tur izgatavo angļu ahāta un Vācijas melnstikla izstrādājumu atdarinājumus. Šī rūpniecība visu laiku nīkuļoja, jo izejvielas bija dārgas, un tas savukārt ietekmēja strādnieku algu. Tai laikā, kad Fantina atgriezās Piejūras Montreijā, šai «melno priekšmetu» ražošanā bija noticis nedzirdēts apvērsums. 1815. gada beigās pilsētā bija apmeties kāds nepazīstams vīrs, kam ienāca prātā doma aizstāt šo priekšmetu ražošanā parastos sveķus ar kauleņkoku sveķiem un, izgatavojot rokassprādzes, aizstāt kaltās slēdzes ar lietajām. Šī niecīgā izmaiņa radīja veselu apvērsumu.

Patiesībā šī niecīgā izmaiņa bija stipri pazeminājusi izejvielu pašizmaksu, kas, pirmkārt, atļāva paaugstināt strādnieku algu par svētību visai apkārtnei, otrkārt, uzlabot ražojumu kvalitati, un tas bija ieguvums patērētājiem, treškārt, visu produkciju pārdot lētāk, lai pašā laikā gūstot trīskāršu peļņu, kura nāca par labu fabrikantam.

Un tā viena doma deva trejādus rezultātus.

Nepilnu trīs gadu laikā jaunā ražošanas paņēmiena izgudrotājs kļuva bagāts, kas, protams, ir labi, un padarīja bagātus visus savā apkārtnē, kas ir vēl labāk. Departamentā viņš bija ieceļotājs. Nekas nebija zināms par viņa dzimtu un tikpat kā nekas par viņa pagātni.

Stāstīja, ka sākumā viņam bijis ļoti maz naudas, augstākais pāris simtu franku.

Ar šo niecīgo kapitālu, izmantojot to gudras domas realizēšanai, pavairojot to ar kārtīgu un lietpratīgu rīcību, viņš bija nodibinājis savu un visas apkārtnes labklājību.

Ierodoties Piejūras Montreijā, viņš pēc apģērba, izturēšanās un runas atgādināja vienkāršu strādnieku.

Kā stāsta, tai pašā decembra vakarā, kad viņš, krēslai metoties, neviena nepamanīts, ar maisu uz muguras un zarainu nūju rokā ienācis Montreijas pilsētiņā, rātsnamā izcēlies liels ugunsgrēks. Svešais vīrs meties liesmās un, riskējot ar savu dzīvību, izglābis divus bērnus, kuri, kā izrādījies, bijuši žandarmērijas kapteiņa bērni; tāpēc arī nevienam nenācis prātā prasīt viņam pasi. Vēlāk kļuva zināms viņa vārds. Viņu sauca par Madlēna tēvu.

2. Madlēna kungs

Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, domīga izskata labsirdīgs cilvēks. Tas ir viss, ko par viņu varēja sacīt.

Sī rūpniecības nozare, ko viņš bija tik apbrīnojami pārveidojis, ātri uzplauka un padarīja Piejūras Montreiju par ievērojamu tirdzniecības centru. Spānija, kur patērē ļoti daudz melnā ahāta izstrādājumu, katru gadu deva milzīgus pasūtījumus. Šai tirdzniecības nozarē Piejūras Montreijā varēja gandrīz sacensties ar Londonu un Berlīni. Madlēna tēva peļņa bija tik liela, ka jau otrā gadā viņš varēja uzcelt lielu rūpnīcu ar divām plašām darbnīcām — vienu vīriešiem, otru sievietēm. Katrs, kas cieta badu, varēja doties turp, pārliecināts, ka atradīs darbu un maizi. Madlēna tēvs prasīja no vīriešiem labu gribu, no sievietēm tikumīgu uzvedību un no visiem — godīgumu. Viņš bija iekārtojis atsevišķas darbnīcas, nošķirot vīriešus no sievietēm, lai sievas un jaunavas varētu saglabāt savu tiklību. Sai ziņā viņš bija nelokāms. Vienīgi šai jautājumā viņš nepazina iecietības. Viņa stingrībai bija savs pamats, jo, tā kā Piejūras Montreijā bija garnizona pilsēta, tur netrūka izdevību tikumiskai pagrimšanai. Vispār viņa ierašanās bija ieguvums, un viņa uzturēšanās šeit — likteņa labvēlība. Pirms Madlēna tēva atnākšanas šai apvidū viss nīkuļoja; tagad te viss dzīvoja veselīgu darba dzīvi. Varena rosība visu sasildīja, visu iekustināja. Bezdarbs un nabadzība bija aizmirsti. Nebija nevienas tik cauras kabatas, kurā neatrastos mazliet naudas, nebija neviena tik nabadzīga mitekļa, kur nebūtu mazliet prieka.

Madlēna tēvs pieņēma darbā visus. Viņš prasīja tikai vienu: «Esiet godavīrs! Esiet godīga jaunava!»

Kā jau sacīts, šā uzplaukuma laikā, kura radītājs un vadītājs viņš bija, arī Madlēna tēvs kļuva bagāts, taču, lai cik dīvaina ir šāda izturēšanās vienkāršam komersantam, likās, ka bagātība nebija viņa galvenās rūpes. Šķita, ka viņš vairāk domā par citiem, mazāk pats par sevi. 1820. gadā bija zināms, ka uz viņa vārda pie Lafita noguldīti sešsimt trīsdesmit tūkstoši franku, bet, iekāms atlicināja sev šos sešsimt trīsdesmit tūkstošus franku, viņš bija izdevis vairāk nekā miljonu pilsētas un nabaga ļaužu vajadzībām.

Slimnīcai trūka līdzekļu, viņš tanī iekārtoja desmit gultas. Piejūras Montreijā sadalās augšējā un apakšējā pilsētā. Apakšējā pilsētā, kur dzīvoja Madlēna tēvs, bija tikai viena skola, nožēlojama ēka, kas jau taisījās sagrūt. Viņš uzcēla divas jaunas skolas: vienu meitenēm, otru zēniem. No saviem līdzekļiem viņš izsniedza diviem skolotājiem pabalstu, kas divkārt pārsniedza niecīgo algu, ko tiem maksāja valsts; kad reiz kāds par to izsacīja izbrīnu, viņš atbildēja: «Paši pirmie valsts ierēdņi ir māte barotāja un skolotājs.» Par saviem līdzekļiem viņš nodibināja bērnu patversmi — tolaik Francijā tādas gandrīz nepazina — un palīdzības kasi veciem un nespējīgiem strādniekiem. Ap viņa rūpnīcu kā ap centru strauji izauga jauns kvartāls, ko apdzīvoja daudz trūcīgu ģimeņu; viņš tur iekārtoja bezmaksas aptieku.

.Pašā sākumā, noraugoties viņa pasākumos, lāga ļautiņi sacīja: «Tas ir izmanīgs vīrs, kas grib tikt pie mantas.» Redzot, ka viņš vispirms padara bagātu savu apkārtni, lāga dvēseles sacīja: «Tas ir godkāris.» Sī varbūtība likās jo vairāk ticama tāpēc, ka Madlēna tēvs bija reliģiozs un pat zināmā mērā izpildīja baznīcas ceremonijas, kas tolaik it īpaši bija cieņā. Katru svētdienu viņš kārtīgi devas noklausīties agro mesu. Kādu turienes deputātu, kam visur rēgojās sāncenši, tāda dievbijība sāka uztraukt. Sis deputāts, kas Impērijas laikā bijis Likumdevējas sapulces loceklis, ticības jautājumos pieslējās kādam oratorija svētajam tēvam, vārdā Fušē, Otrantas hercogam, kurš bija viņa aizgādnis un draugs. Taču slēgtā sabiedrībā viņš par dievu mēdza pazoboties. Redzēdams bagāto rūpnieku Madlēnu ejam uz agro dievkalpojumu pulksten septiņos no rīta, viņš saskatīja tajā iespējamu kandidātu uz savu amatu un nolēma to pārspēt: viņš pieņēma sev par biktstēvu jezuītu un sāka apmeklēt galveno dievkalpojumu un arī vakara dievkalpojumu. Tai laikā cilvēki aiz godkāres sacentās cits ar citu gluži kā jāšanas sacīkstēs pār šķēršļiem. Bailes no sāncenšiem atnesa labumu ne tikvien dievam, bet arī trūcīgajiem, jo cienījamais deputāts savukārt ierīkoja slimnīcā divas gultas; kopā tagad to bija divpadsmit.

Un te kādā 1819. gada rītā pilsētā izplatījās baumas, ka prefekta ieteikuma un zemei izdarīto pakalpojuma dēļ karalis iecelšot Madlēna tēvu par Piejūras Montreijas pilsētas mēru. Ļaudis, kas jau agrāk bija nosaukuši jaunatnācēju par «godkāri», sajūsmā izmantoja katram cilvēkam tik patīkamo izdevību iesaukties: «Tā! Vai es neteicu?» Visā Montreijā valdīja satraukums. Baumas, kā izrādījās, bija pamatotas. Dažas dienas vēlāk ziņa par iecelšanu parādījās laikrakstā «Moniteur». Nākamajā dienā Madlēna tēvs no šā goda atteicās.

Tai pašā 1819. gadā izstrādājumi, kas bija ražoti pēc jaunā, Madlēna izgudrotā paņēmiena, tika nosūtīti uz rūpniecības izstādi; ievērojot žūrijas komisijas ziņojumu, karalis piešķīra izgudrotājam Goda leģiona ordeni. Jauns satraukums mazajā pilsētiņā: «Ak tā! Tātad viņš tīkoja pēc krusta!» Madlēna tēvs no ordeņa atteicās.

Patiešām, šis cilvēks bija neizdibināms. Un tomēr lāga ļautiņi atkal atrada jaunu izskaidrojumu: «Galu galā viņš vienkārši ir dēkainis!»

Kā redzējām, apkaime bija viņam daudz pateicības parādā, bet trūcīgie viņam bija parādā pateicību par visu. Viņš bija tik derīgs cilvēks, ka galu galā vajadzēja viņu godāt, un viņš bija tik laipns, ka galu galā vajadzēja viņu iemīlēt. It īpaši strādnieki viņu gandrīz vai pielūdza, un viņš pieņēma šo pielūgsmi ar skumju nopietnību. Kad viņu atzina par bagātu, «sabiedrības dižvīri» sāka viņu sveicināt un pilsētā viņu sāka saukt par Madlēna kungu. Viņa strādnieki un bērni joprojām dēvēja viņu par Madlēna tēvu, un šī uzruna izvilināja viņam vislaipnāko smaidu. Jo augstāk viņš kāpa, jo vairāk dažādu ielūgumu bira pār viņu. «Sabiedrība» viņu aicināja. Mazie, izsmalcinātie pilsētas saloni, kas pirmajā laikā, pats par sevi saprotams, bija amatniekam slēgti, miljonāram atvēra durvis līdz galam. Viņš saņēma tūkstošiem piedāvājumu. Viņš visus noraidīja.

Arī šoreiz lāga dvēselēm bija savs izskaidrojums: «Tas ir galīgi nemācīts un neaudzināts cilvēks. Nevar zināt, no kurienes tāds uzradies. Sabiedrībā viņš vienkārši neprastu uzvesties. Vēl nemaz nav teikts, ka viņš māk lasīt un rakstīt!»

Kad Jaudis redzēja viņu pelnām naudu, tie sacīja: «Viņš ir izveicīgs veikalnieks!» Kad tie redzēja viņu bārstāmies ar naudu, tie sacīja: «Viņš ir godkāris!» Kad tie redzēja viņu atraidām pagodinājumus, tie sacīja: «Viņš ir dēkainis!» Kad tie redzēja viņu atraidām sabiedrību, tie sacīja: «Viņš ir mežonis!»

1820. gadā, piecus gadus pēc ierašanās Piejūras Montreijā, pakalpojumi, ko viņš bija izdarījis visai apkaimei, bija tik ievērojami, iedzīvotāju vēlēšanās tik vienprātīga, ka vēlreiz karalis viņu iecēla par pilsētas mēru. Viņš atkal atteicās, bet prefekts nepieņēma atteikšanos, visi cienījamie pilsoņi nāca viņu pierunāt, tauta sapulcējās uz ielas un lūdza viņu, visi tik dedzīgi uzplijās, ka viņš galu galā bija ar mieru. Daži teicās ievērojuši, ka it īpaši viņa lēmumu ietekmējis kādas vecas, vienkāršas sieviņas gandrīz niknais izsauciens, kad tā no savu durvju sliekšņa viņam uzsaukusi: «Labs mērs mums ir vajadzīgs! Vai tad cilvēks drīkst atteikties, ja viņš var darīt ko labu?»

Tā bija viņa augšupejas trešā pakāpe. Madlēna tēvs bija kļuvis par Madlēna kungu. Madlēna kungs kļuva par mēra kungu.

3. Pie Laļila noguldītās summas

Un tomēr viņš joprojām bija palicis tikpat vienkāršs ka pirmajā dienā. Viņam bija sirmi mati, nopietns skatiens, strādnieka iedegusi ādas krāsa un filozofa domīgā sejas izteiksme. Parasti viņš valkāja cepuri ar platām maļam un garus, līdz zodam aizpogātus rupjas vadmalas svārkus. Viņš kārtīgi veica visus mēra pienākumus, bet citādi dzīvoja vientuļi. Ar ļaudīm viņš sarunājās maz. Viņš centās izvairīties no laipnības pierādījumiem, sveicināja neapstājoties, ātri pazuda, smaidīja, lai nebūtu jārunā, un deva naudu, lai nebūtu jāsmaida. Pilsētiņas sievas par viņu sacīja: «Kāds lādzīgs lācis!» Viņa lielākais »prieks bija pastaigāties pa laukiem.

Ēdienreizēs viņš aizvien ēda viens pats, turēdams priekšā atvērtu grāmatu, ko lasīja. Viņam bija maza, labi izraudzīta bibliotēka. Viņš mīlēja grāmatas; grāmatas ir neuzbāzīgi un uzticami draugi. Tā kā, pieaugot labklājībai, atlika vairāk brīva laika, viņš to izmantoja, šķiet, lai izglītotu prātu. Kamēr viņš uzturējās Piejūras Montreijā, varēja manīt, ka viņa valoda ar katru gadu kļuva pieklājīgāka, smalkāka un laipnāka.

Pastaigās viņš labprāt ņēma līdz šauteni, ko gan reti izlietoja. Ja tomēr gadījās kādreiz izšaut, šāviens bija*tik nekļūdīgs, ka varēja iedvest šausmas. Nekad viņš nenogalināja nekaitīgu dzīvnieku. Nekad viņš nešāva mazus putniņus.

Kaut gan viņš vairs nebija jauns, ļaudis stāstīja, ka viņam piemītot neparasts spēks. Visur, kur vien vajadzēja, viņš pielika roku: palīdzēja dabūt uz kājām pakritušu zirgu, izcēla iestigušu riteni, aiz ragiem noturēja izbēgušu vērsi. Kad viņš izgāja no mājas, viņam kabatas aizvien bija pilnas ar naudu, bet pārnākot tās bija tukšas. Kad viņš iegriezās kādā ciematā, noskranduši bērni priecīgi skrēja viņam pakaļ un apstāja viņu kā knišļu bars.

Varēja nojaust, ka viņš kādreiz dzīvojis laukos, jo viņš zināja daudz derīgu paņēmienu, ko mācīja zemniekiem. Viņš tiem ierādīja, kā iznīdēt labības kodi, apslakot klēts sienas un grīdu ar sāls šķīdumu; kā izskaust smecerniekus, pakarot ēkās ziedošu salviju saišķus. Viņš zināja «receptes» pret melnplauku un miltrasu, pamācīja, kā iznīcināt labības laukā kokaļus, lapsastes un citas nezāles, kas nomāc labību. Viņš pasargāja trušu sprostu no žurkām, iemitinot tajā jūras cūciņu, kuras smaku žurkas necieš.

Kādu dienu viņš redzēja apkārtējos zemniekus noņemamies ar nātru ravēšanu. Viņš uzlūkoja ar visām saknēm izrauto un jau apkaltušo augu kaudzi un sacīja:

— Tagad tās ir beigtas. Taču nātres var būt gluži noderīgas, ja tās prot izmantot. Kamēr nātre ir jauna, tās lapas lieliski der uzturam. Kad nātre izaugusi, tās šķiedra ir tikpat vērtīga kā kaņepāju vai linu šķiedra. Audekls no nātru šķiedrām nebūt nav sliktāks par kaņepāju audeklu. Sakapātas nātres noder mājputniem, saberztas — ragulopiem. Nātru sēklas, piejauktas lopbarībai, piešķir dzīvnieku spalvai spīdumu; no nātru saknēm, sajaucot tās ar sāli, dabū jauku dzeltenu krāsu. Turklāt no nātrēm iznāk labs siens, ko var pļaut divas reizes gadā. Un ko nātre prasa? Mazliet zemes, nekādu rūpju, nekādas kopšanas. Vienīgais trūkums — nātru sēklas nogatavojoties nobirst, un tās ir grūti savākt. Tas arī ir viss. Mazliet pūļu, un nātre būs derīgs augs. Kad to pamet novārtā, tā kļūst kaitīga. Un tad to iznīcina. Cik daudzi cilvēki līdzinās nātrēm! — Brītiņu klusējis, viņš piebilda: —Mani draugi, iegaumējiet: nav ne sliktu augu, ne sliktu cilvēku. Ir tikai slikti kopēji.

Bērni viņu mīlēja arī tāpēc, ka viņš prata darināt jaukas, sīkas lietiņas no salmiem un kokosriekstiem.

Ja viņam gadījās redzēt melnu drānu apvilktas baznīcas durvis, viņš gāja iekšā. Viņš allaž centās būt klāt bērēs, tāpat kā citi cenšas būt klāt kristībās. Aiz labsirdības viņš nespēja paiet garām citu zaudējumiem un bēdām. Viņš pievienojās sērojošiem draugiem, melnā ģērbtajiem tuviniekiem, garīdzniekiem, kas aizlūdza pie šķirsta. Šķita, ka viņa domas valdzina bēru psalmi, kas pilni kādas citas pasaules redzējumu, Pacēlis acis uz debesīm, viņš, it ķā tiecoties pretī visiem bezgalības noslēpumiem, klausījās skumjajās balsīs, kas dzied tumšā nāves bezdibeņa malā.

Viņš darīja bezgala daudz laba paslepus, kā citi mēdz darīt ļaunu. Vakaros, ielavījies kādā mājā, viņš klusiņām uzkāpa pa kāpnēm. Bieži gadījās, ka dažs labs nabaga vīrs, atgriezdamies savā jumtistabiņā, atrada durvis atvērtas, dažreiz pat uzlauztas. Nabaga cilvēks iesaucās: «Te bijis kāds ļaundaris!» Iegājis iekšā, viņš ieraudzīja zelta naudas gabalu, kas bija nolikts uz galda vai krēsla. Izrādījās, ka ļaundaris, kas ielauzies istabiņā, bijis Madlēna tēvs.

Madlēna tēvs arvien bija laipns un bēdīgs. Ļaudis runāja: «Viņš ir bagāts vīrs, bet nemaz nav lepns. Viņš ir laimīgs cilvēks, bet neizskatās apmierināts.»

Bija arī tādi, kas uzskatīja viņu par noslēpumainu un apgalvoja, ka viņš nevienu nelaižot savā istabā, kura esot īsta vientuļnieka celle, pilna spārnainiem smilšu pulksteņiem, izrotāta krusteniski saliktiem liela kauliem un galvaskausiem. Par to tik daudz runāja, ka dažas jaunas, eleganti ģērbušās Montreijas dāmiņas kādu dienu ieradās pie viņa un šķelmīgi sacīja:

— Mēra kungs, parādiet mums savu istabu! Runā, ka tā esot īsta ala.

Viņš pasmaidīja un nekavējoties ieveda tās šai «alā». Jaunās dāmiņas saņēma sodu par savu ziņkārību. Istabā bija gluži parastas sarkankoka mēbeles, ne visai glītas, kādas jau mēdz būt šāda veida mēbeles, sienas bija klātas vienkāršām tapetēm par divpadsmit sū rullī. Dāmas te neredzēja nekā ievērības cienīga, ja nu vienīgi divus senlaicīgus svečturus, kas stāvēja uz kamīna un, kā likās, bija sudraba, «jo tiem bija prove». Šai novērojumā īsteni izpaužas mazpilsētas gars.

Taču ļaudis nemitējās runāt, ka šai istabā nevien* neiekļūstot, tā esot vientuļnieka ala, īsts ūķis, kapa velve.

Sačukstējās arī par to, ka mēram pie Lafita esot noguldītas milzīgas summas, turklāt ar sevišķu nosacījumu, ka šīs summas jebkuru brīdi esot pilnīgi viņa rīcībā, tā ka Madlēna kurtgs varot kādā jaukā dienā ierasties pie Lafita, parakstīties par saņemšanu un desmit minūšu laikā aiziet ar saviem diviem trim miljoniem. Patiesībā šie «divi trīs miljoni», kā jau sacījām, bija tikai sešsimt irīsdesmit vai četrdesmit tūkstoš franku.

4. Madlēna kungs sērās

1821. gada sākumā laikraksti vēstīja par Diņas bīskapa Miriela, saukta monsenjora Bjenvenija nāvi, kurš kā svēts vīrs aizmidzis mūža miegā astoņdesmit divu gadu vecumā.

Piebildīsim še par kādu apstākli, par ko laikrakstos nerakstīja: jau vairākus gadus pirms nāves Diņas bīskaps bija kļuvis akls un, ari būdams akls, jutas apmierināts, jo kopā ar viņu bija viņa māsa.

Vēl piezīmēsim, ka būt aklam un tapt mīlētam patiesībā ir viena no pacilātākajām laimes izjūtām šai pasaulē, kur nekas nav pilnīgs. Pastāvīgi manīt sev līdzās sievu, meitu vai māsu, burvīgu būtni, kas atrodas jūsu tuvumā tāpēc, ka viņa jums vajadzīga, un tāpēc, ka viņa nevar iztikt bez jums, zināt, ka arī jūs savukārt esat vajadzīgs tai, kura jums nepieciešama, nemitīgi mērot viņas mīlestību ar to laiku, ko viņa jums veltī, un sacīt: «Tā kā viņa man ziedo visu savu laiku, tas nozīmē, ka man pieder visa viņas sirds.» Neredzēt seju, toties redzēt domas, but pārliecinātam par vienas būtnes uzticību satumsušajā pasaulē, uztvert viņas drānu šalkoņu gluži kā spārnu švīkoņu, dzirdēt viņu staigājam, ejam un nākam, runājām un dziedam un domāt, ka tu esi šīs dziedāšanas, šo vārdu un soļu centrā, ik brīdi apliecināt savu paša pieķeršanos, justies jo stiprākam, jo vārgāks kļūst tavs ķermenis, pārvērsties šai tumsā — un taisni tumsas dēļ — par spīdekli, ap kuru kustas šis eņģelis, — tas dod vienreizīgu laimes izjūtu. Augstākā laime dzīvē ir pārliecība, ka tevi mīl, mīl tevis paša dēļ vai, pareizāk sakot, par spīti tev pašam. Aklajam šāda pārliecība ir. Šais bēdās katrs pakalpojums ir glāsts. Vai viņam kaut kā trūkst? Nē. Kamēr viņam ir mīlestība, viņš nav zaudējis gaismu. Un kāda mīlestiba! Mīlestība, ko rada tikums. Akluma nemaz riav, ja cilvēkam ir droša pārliecība. Dvēsele taustoties meklē otru dvēseli un atrod to. Un šī atrastā un pārbaudītā dvēsele ir sieviete. Kāda roka jūs atbalsta, tā ir viņas roka, kādas lūpas pieskaras jūsu pierei, tās ir viņas lupas; jus jūtat kādu elpu savā tuvumā, tā ir viņa. Visu gūt no viņas, sākot ar pielūgsmi un beidzot ar līdzjūtību, nekad nejusties pamestam, jo viņas maigais vājums ir jūsu balsts, atspiesties uz šās nesalaužamās niedres, pieskarties ar pirkstiem savai gādniecei, satvert viņu savām rokām — augstais dievs, kāda svētlaime! Sirds, šī neizpētījamā debesu puķe, atveras noslēpumainā plaukumā. Tā nemainītu šo tumsu pat pret visas pasaules gaišumu. Eņģetiskā būtne ir šeit, visu laiku šeit, jūsu tuvumā. Ja tā aiziet, tad tikai tāpēc, lai no jauna atgrieztos; tā izgaist kā sapnis un atkal parādās kā īstenība, Jūs jūtat siltumu tuvojoties, tā ir viņa. Sirdi pārplūdina gaisma, prieks un jūsma, tā ir mirdzuma pilna šai nakti. Un tūkstošiem sīko rupju! Nieki, kas kļūst milzīgi šai tukšumā. Sievietes balss smalkākās nianses ieaijā jūs un aizstāj jums izdzisušo pazaudēto pasauli. Tie ir dvēseles glāsti. Jūs nekā neredzat, bet jūtat, ka jūs mīl. Tā ir tumsas paradīze.

No šās paradīzes monsenjors Bjenvenijs bija aizgājis otrā paradīzē. Vēsts par viņa nāvi bija iespiesta arī Piejūras Montreijas vietējā laikrakstā. Nākamajā dienā Madlēna kungs parādījās, ģērbies melnās drēbēs, ar krepa lentu pie cepures.

Pilsētā ievēroja viņa sēras un sāka mēļot. Tās it kā viesa skaidrību par Madlēna kunga izcelšanos. Visi nosprieda, ka viņam jābūt cienījamā bīskapa radiniekam, «rViņš sēro par Diņas bīskapu,» salonos runāja. Tas stipri vien pacēla Madlēna prestižu, un dižciltīgā sabiedrība Piejūras Montreijā sāka skatīties uz viņu jau ar cieņu. Vietējā mikroskopiskā Senžermēna priekšpilsēta jau domāja par karantīnas atcelšanu Madlēna kungam, varbūtējam bīskapa radiniekam. Madlēna kungs pamanīja šo labvēlīgo pārmaiņu pēc tā, ka vecākas sievietes sāka viņu godbijīgāk sveicināt, bet jaunavas biežāk viņam uzsmaidīja. Kādu vakaru viena no šīs mazpilsētiņas augstākās sabiedrības pārstāvēm, attaisnojot ziņkārību ar savu cienījamo vecumu, iedrošinājās viņam jautāt:

—   Mēra kungs, bez šaubām, ir Diņas bīskapa radinieks?

Viņš atteica:

—   Nē, kundze.

—  Bet kāpēc tad jūs valkājat sēras? — augstdzimusī dāma nerimās.

—  Tāpēc ka jaunībā es biju sulainis viņa ģimenē, — Madlēns atbildēja.

Vēl ko ļaudis bija ievērojuši: katru reizi, kad pilsētiņā parādījās kāds no jaunajiem savojiešiem, kas, klaiņodami apkārt, meklēja, kur būtu slaukāms kāds dūmenis, mērs lika viņu ataicināt pie sevis, prasīja vārdu un deva naudu. Mazie savojieši pastāstīja par to cits citam un bieži iegriezās šai pilsētā.

5. Neskaidri zibšņi pie apvāršņa

Pamazām un ar laiku visi iebildumi pret Madlēna kungu rima. Sākumā Madlēnam, tāpat kā jebkuram, kam dzīvē veicas, bija jāpacieš apmelojumi un nomelnojumi, pēc tam daža ļaunprātība, vēlāk viena otra ļauna zobgalība, un tad arī tās apklusa, un cieņa, ko ļaudis izjuta pret viņu, kļuva pilnīga, vienprātīga, sirsnīga, un pienāca laiks — tas bija ap 1821. gadu, — kad vārdu «mēra kungs» Piejūras Montreijā izrunāja gandrīz ar tādu pašu godbijību, ar kādu Diņas pilsētā 1815. gadā sacīja «monsenjors bīskaps». Ļaudis no visas apkārtnes pat desmit ljē attālumā nāca pie Madlēna kunga pēc padoma. Viņš izšķīra strīdus, atturēja no prāvošanās, samierināja naidniekus. Aizstāvot savas tiesības, katrs lūdza viņu par šķīrējtiesnesi. Šķita, ka viņa dvēsele ir pati dabas likumu grāmata. Likās, ka godbijīga attieksme pret viņu it kā pielipa citam no cita un sešu septiņu gadu laikā pārņēma visu apkārtni.

Tikai vienu cilvēku pilsētā un visā apkaimē šī godbijība neskāra, un, lai ko Madlēna tēvs darīja, tas joprojām palika iecirtīgs pret viņu, it kā nepieviļams un nemainīgs instinkts liktu tam būt modram un viestu tajā bažas. Patiešām liekas, ka dažiem cilvēkiem piemīt īsti dzīvniecisks instinkts, tīrs un neskarts kā* jebkurš instinkts, kas nosaka viņu patiku vai nepatiku, kas liktenīgi atšķir vienu raksturu no otra, kas nekad nešaubās, nekad neapmulst, neapklust un nemaldās, kas ir redzīgs savā aklumā, nekļūdīgs un visspēcīgs, kas nepadodas nekādiem saprāta padomiem, nedz domāšanas ietekmei un kas arvien slepeni brīdina cilvēku-suni, ka tuvumā ir cilvēks-kāķis, un cilvēk u-la psu, ka tuvumā ir cilvēks-lauva.

Bieži, kad Madlēna kungs gāja pa ielu mierīgs, laipns, vispārējas labvēlības pavadīts, gadījās, ka liela auguma vīrietis, ģērbies tēraudpelēkas krāsas svārkos, ar resnu spieķi rokā un cepuri ar noliektām malām galvā, piepeši apgriezās un noskatījās viņam pakaļ, kamēr viņš pazuda; tad šis vīrs sakrustoja rokas, lēnām pakratīja galvu un uzrāva augšējo un apakšējo lūpu līdz pašam degunam nozīmīgā grimasē, ko varētu iztulkot apmēram tā: «Kas šis ir par cilvēku? Es viņu noteikti kaut kur esmu redzējis. Katrā ziņa mani viņš nepiemānīs.»

Šis nopietnais, gandrīz draudīgi nopietnais vīrs bija no tiern cilvēkiem, kuri, kaut tikai īsu bridi redzēti, nodarbina novērotāja domas.

Viņu sauca par Zavēru, un viņš strādāja policijā.

Piejūras Montreijā viņš veica grūtos, bet derīgos policijas inspektora pienākumus. Madlēna darbības sākumā viņš vēl te nekalpoja. Zavēru šim amatam bija ieteicis Šabuijē kungs, valsts ministra grāfa Anglesa, tai laikā Parīzes policijas prefekta, sekretārs. Kad Zavērs ieradās Piejūras Montreijā, rūpnieks jau bija sasniedzis noteiktu labklājību un Madlēna tēvs pārvērties par Madlēna kungu.

Dažiem policijas ierēdņiem mēdz būt sevišķi savdabīgas sejas, kurās zemiskums savienots ar savas varas apziņu. Tāda seja bija arī Zavēram, vienīgi zemiskums tajā bija mazāk manāms.

Ja dvēseles būtu acīm skatāmas, tad, pēc mūsu pārliecības, kļūtu skaidri redzama tā dīvainā parādība, ka ikvienam cilvēku dzimuma pārstāvim atbilst kāds no dzīvniekiem, un varētu viegli pierādīt patiesību, ko patlaban domātāji tikai neskaidri nojauš, proti, ka, sākot ar gliemezi un beidzot ar ērgli, sākot ar cūku un beidzot ar tīģeri, visi dzīvnieki ir iemiesoti cilvēkā, katrs no tiem — vienā cilvēkā. Dažkārt gadās arī, ka vienā cilvēkā mīt vairāki dzīvnieki reizē. 7

Dzīvnieki nav nekas cits kā mūsu tikumu un netikumu attēli, mūsu dvēseļu redzamās parādības, kas klaiņo mūsu acu priekšā. Dievs parāda mums tos, lai ierosinātu pārdomas. Tā kā dzīvnieki ir tikai ēnas, dievs nav radījis tos pieejamus audzināšanai šā vārda pilnīgajā nozīmē. Kāpēc gan tas būtu Vajadzīgs? Turpretim mūsu dvēselēm, kas ir reālas un kam ir katrai savs mērķis, dievs piešķīris saprātu, tādēļ tās iespējams audzināt. Pareiza sabiedriskā audzināšana vienmēr spēj modināt jebkurā dvēselē derīgo, kas tajā slēpjas.

Tas, pats par sevi saprotams, sacīts, raugoties no ierobežota viedokļa, kas skar tikai redzamo dzīvi zemes virsū, neiedziļinoties sarežģītajā jautājumā par iepriekšējo un nākamo to radījumu esamības veidu, kuri nav cilvēki. Redzamais «es» nekādā gadījumā nedod domātājam tiesības noliegt apslēpto «es». Pēc šīs piebildes varam turpināt.

Tātad, ja lasītājs uz brīdi līdz ar mums pieņem, ka ikvienā cilvēkā mīt kāds no dzīvnieku valsts pārstāvjiem, mums būs viegli pateikt, kas īsti bija policijas ierēdnis Zavērs.

Astūrijas zemnieki ir pārliecināti, ka jaundzimušu vilcēnu vidū allaž ir kāds suns, ko vilku māte iznīcina, lai tas pieaugdams neaprītu pārējos mazuļus.

Piešķiriet cilvēka seju tādam no vilcenes dzimušam sunim, un tas būs Zavērs.

Zavērs piedzima cietumā; viņa māte bija kāršu licēja, kuras vīrs notiesāts katorgā. Pieaudzis Zavērs saprata, ka viņš atrodas ārpus sabiedrības, un necerēja tajā jebkad iekļūt. Viņš ievēroja, ka no sabiedrības nenovēršami izstumtas divas ļaužu šķiras: tie, kas sabiedrībai uzbrūk, un tie, kas sabiedrību apsargā. Viņš varēja izraudzīties starp šīm divām šķirām. Tai pašā laikā viņš juta sevī stingrības, kārtīguma un godīguma iedīgļus, kam piejaucās neizskaidrojams naids pret to čigānu vidi, no kuras pats bija cēlies. Viņš iestājās darbā policijā.

Tur viņam veicās. Četrdesmit gadu vecumā viņš jau bija inspektors.

Jaunībā viņš bija nodarbināts par uzraugu katordznieku pārmācības nometnēs dienvidos.

Pirms ejam tālāk, noskaidrosim, kāda īsti bija «cilvēka seja», ko mēs tikko piešķīrām Zavēram.

Žavēra cilvēka seju veidoja strups deguns ar dziļām nāsīm, kam no abām pusēm piekļāvās milzīga vaigubārda. Ikviens, kas pirmoreiz ieraudzīja šos abus biezokņus un abas alas, jutās nelāgi. Kad Zavērs smējās — viņš smējās reti, bet briesmīgi, — viņa plānās lūpas atvirzījās un atsedza ne tikvien zobus, bet arī smaganas un ap degunu parādījās platas, nejaukas krokas kā uz plēsīga zvēra purna. Kad Zavērs bija nopietns, viņš atgādināja dogu, kad smējās, tas bija tīģeris. Vispār viņam bija šaura pieres daļa un plati žokļi; pieri slēpa mati, kas nokarājās līdz pašām uzacīm, starp abām acīm pastāvīga rieva it kā dusmu zīme, skatiens drūms, lūpas šauras un nikni sakniebtas, viss izskats nežēlīgi pavēlniecisks.

Sā cilvēka būtību veidoja divas ļoti vienkāršas un relatīvi labas jūtas, ko viņš, tās pārspīlējot, bija padarījis gandrīz ļaunas, proti: cieņa pret varu un naids pret dumpību; viņa acīs zādzības, slepkavības un visi citi noziegumi bija tikai dumpības paveidi. Viņš akli un dziļi ticēja visiem, kas ieņēma kādu valsts ierēdņa vietu, sākot ar premjerministru un beidzot ar lauku sargu. Viņš izjuta nicinājumu, nepatiku un riebumu pret katru, kurš kaut reizi bija pārkāpis likuma noteikto slieksni starp labu un Jaunu. Viņš bija nelokāms un nepieļāva nekādus izņēmumus. Par vieniem viņš sacīja: «Ierēdnis nevar kļūdīties. Priekšniecībai vienmēr taisnība.» Par otriem teica: «Šie ļaudis ir neglābjami pazuduši. Nekas labs no tiem nevar iznākt.» Viņš pilnīgi pievienojās to ļaužu galējiem uzskatiem, kuri domā, ka cilvēku likumiem ir nezin kādas tiesības radīt notiesātos vai, ja jums tīk, pierādīt to vainu, un kuri izrok jaunu Stiksu sabiedrības apakšslāņiem. Viņš bija nelokāms, nopietns un bargs, drūms un domīgs, pazemīgs un augstprātīgs, kādi allaž mēdz būt fanātiķi. Viņa skatiens bija kā svārpsts — auksts un caururbjošs. Visa viņa dzīve bija ietverta divos vārdos: pamanīt un uzmanīt. Viņš bija radījis taisnu līniju savam amata ceļam, kas patiesībā ir līkumotākais pasaulē; viņš apzinājās savu derīgumu un uzskatīja par svētiem savus pienākumus, viņš bija spiegs ar tādu pārliecību, ar kādu cits mēdz būt garīdznieks. Vai tam, kas nonāca viņa rokās! Viņš būtu apcietinājis pats savu tēvu, ja tas mēģinātu bēgt no katorgas, un nodevis savu māti, ja tā pārkāptu trimdas noteikumus. Un viņš to darītu ar dziļu iekšēju apmierinājumu, kādu sniedz tikums. Viņa dzīvi piepildīja atsacīšanās, vientulība, sevis ierobežošana, tiklība; nekad nekādu izpriecu. Viņš iemiesoja nepielūdzamu pienāķumu, pašu policiju tai uztverē, kādā spartieši saprata Spartu, nesaudzīgu izsekošanu, cietsirdīgu godīgumu; tas bija marmorā kaldināts spiegs, Brūts Vidoka* veidolā.

Zavēra būtne izteica cilvēku, kas spiego un slēpjas. 2ozefa de Mestra mistiskā skola, kas tai laikā ar augstu kosmogoniju piparoja tā sauktos ultrarojālistu laikrakstus, katrā ziņā būtu nosaukusi Zavēru par simbolu. Viņa piere nebija redzama, to slēpa cepure, viņa acis nebija redzamas, tās pazuda zem uzacīm, viņa zods nebija redzams, to ietvēra kaklauts, viņa rokas nebija redzamas, tās bija ierautas piedurknēs, viņa spieķis nebija redzams, viņš to nesa zem svārkiem. Taču vajadzības gadījumā no šās tumsas gluži kā no slēptuves pēkšņi iznira šaura un stūraina piere, drūms skatiens, draudīgs zods, milzīgas rokas un briesmīga runga.

Vaļas brīžos, kuru viņam nebija daudz, viņš, lai gan neieredzēja grāmatas, tomēr mēdza lasīt; tātad pavisam neizglītots viņš nebija. To varēja manīt arī pēc viņa mākslotā runas veida.

Mes jau teicām, ka viņam nebija nekādu netikumu. Juzdamies ar sevi apmierināts, viņš atļāvās šņaucienu tabakas. Vienīgi tas viņu padarīja kaut cik līdzīgu cilvēkam.

Viegli saprast, ka Zavērs iedvesa šausmas visai tai ļaužu šķirai, kas gadskārtējā tieslietu ministrijas statistikā figurē iedaļā ar nosaukumu «Klaidoņi». Dzirdot pieminam Zavēra vārdu, tie metās bēgt, ieraugot pašu Zavēru, šausmās sastinga.

Tāds bija šis briesmīgais cilvēks.

Zavērs bija it kā acs, kas nemitīgi uzlūkoja Madlēnu. Aizdomu un minējumu pilna acs. Beidzot arī Madlēna kungs to pamanīja, bet šķita, ka tas viņam ir vienaldzīgi. Viņš nekad neko Zavēram nevaicāja, necentās to satikt, bet arī neizvairījās un bez mazākās ievērības uzņēma šo smago, gandrīz nomācošo skatienu. Viņa izturēšanās pret Zavēru bija tāda pati kā pret visiem — laipna un labsirdīga.

Pēc dažiem nejaušiem Zavēra izteikumiem varēja nojaust, ka viņš slepus un ar šim tipam raksturīgu ziņkāri, kurā ir tikpat daudz instinkta, cik mērķtiecīgas gribas, bija mēģinājis sameklēt pēdas, ko Madlēna tēvs savā pagātnē būtu varējis atstāt citā pusē. Šķita, viņš kaut ko bija uzzinājis un dažreiz aplinkus minēja: kāds cilvēks kadā svešā novadā ievācis ziņas par kādu pazudušu ģimeni. Un reiz viņam, pašam ar sevi sarunājoties, paspruka: «Liekas, nu viņš man ir rokā!» Pēc tam viņš trīs dienas staigāja, domās nogrimis, un nebilda ne vārda. Liekas, ka pavediens, ko viņš jau domāja turam rokā, bija notrūcis.

Še nepieciešams labojums, lai dažu iepriekšējo teicienu nozīme neliktos pārāk absolūta: patiesībā cilvēkā nekas nevar būt pilnīgi nekļūdīgs, un instinkta īpatnība jau ir tieši tā, ka instinkts dažkārt maldās, pazaudē pēdas un novirzās no ceļa. Citādi instinkts būtu pārāks par saprātu un dzīvnieks gudrāks par cilvēku.

Zavēru acīmredzot mazliet mulsināja Madlēna kunga pilnīgais dabiskums un miers.

Tomēr reiz Zavēra dīvainā izturēšanās, kā liekas, nedaudz ietekmēja Madlēna kungu. Tas notika visai neparastos apstākļos.

6. Fošlevāna tēvs

Kādu rītu Madlēna kungam gadījās iet pa vienu no pilsētas nebruģētajām ieliņām. Te viņš izdzirda troksni un mazliet tālāk ieraudzīja ļaužu baru. Viņš devās turp. Kāds vecāks vīrs, ko dēvēja par Fošlevāna tēvu, bija, zirgam pakrītot, pakļuvis zem ratiem.

Fošlevāns bija viens no nedaudzajiem, kas tai laikā vēl izturējās pret Madlēnu naidīgi. Kad Madlēns ierados šai apvidū, Fošlevāns, agrākais lauku skrīveris, tātad paskolojies zemnieks, nodarbojās ar tirdzniecību, kas viņam neveicās. Fošlevāns redzēja šo vienkāršo strādnieku Madlēnu kļūstam bagātu, turpretī viņš, saimnieks, arvien vairāk izputēja. Tas radīja skaudību, un viņš, kur vien spēja, mēģināja Madlēnam kaitēt. Sekoja bankrots, un vecais vīrs, kam bija palikuši tikai rati un zirgs un kam turklāt nebija ne ģimenes, ne bērnu, sāka strādāt par smago ormani, lai nopelnītu iztiku.

Zirgam bija lauztas divas kājas, un tas nevarēja piecelties. Večuks bija pakļuvis starp riteņiem. Turklāt kritiens bija tik nelāgs, ka ratu svars gūlās uz vecā krūtīm. Rati bija diezgan smagi piekrauti. Fošlevāna tēvs žēli gārdza. Viņu mēģināja izvilkt, bet velti. Viena nenoteikta kustība, neveikls mēģinājums palīdzēt, grūdiens nelaikā varēja atnest viņam nāvi. Viņu atbrīvot bija iespējams, vienīgi paceļot ratus no apakšas. Zavērs, kas nejauši gadījās klāt nelaimes brīdī, bija aizsūtījis pēc ceļamskrūves.

Te pienāca Madlēna kungs. Pūlis godbijīgi pašķīrās.

—    Palīgā! — vecais Fošlevāns sauca. — Vai tad nav neviena dūšīga puiša, kas izglābtu vecu vīru?

Madlēns pievērsās klātesošajiem:

—  Vai nevar dabūt ceļamskrūvi?

—   Pēc tās jau aizgāja, — kāds zemnieks atbildēja.

—   Cik ilgā laikā var būt klāt?

—   Aizgāja gan uz tuvāko vietu, uz Flašo pie kalēja, bet tik un tā paies laba ceturtdaļstunda.

—   Ceturtdaļstunda! — Madlēns iesaucās.

Iepriekšējā vakarā bija lijis, zeme izmirkuši, rati stiga

ar katru brīdi dziļāk un arvien vairāk spieda vecā ormaņa

krūtis. Bija skaidrs, ka nepaies ne piecas minūtes, kad viņam jau būs lauztas ribas. .

—       Ceturtdaļstundu gaidīt nav vairs iespējams, — Madlēns sacīja zemniekiem, kas to uzlūkoja.

—   Neko darīt.

—       Būs jau par vēlu! Vai tad jūs neredzat, ka rati grimst aizvien dziļāk?

—   Bet ko tad?

—       Paklausieties, — Madlēna atsāka, — zem ratiem vēl ir pietiekami vietas, lai viens cilvēks palīstu apakšā un paceltu tos ar muguru. Tas ilgs ne vairāk par pusminūti, bet nabaga vīrs pa to laiku būs izvilkts. Kuram no jums ir dūša un stipra mugura? Kas grib nopelnīt piecus luidorus?

Ļaužu barā neviens nepakustējās.

—   Desmit luidorus, — Madiēns sacīja.

Klātesošie nodūra acis. Viens no tiem nomurmināja:

—       Tad jābūt velnišķīgi stipram! Turklāt arī pašu var saspiest!

—       Lai notiek! — Madlēns neatlaidās. — Divdesmit luidorus!

Atkal klusums.

—       Labas gribas jau viņiem netrūkst, — kāda balss sacīja.

Madlēns apgriezās un pazina Zavēru. Pienākot viņš nebija to pamanījis.

Zavērs turpināja:

—       Viņiem trūkst spēka. Ir jābūt briesmīgi stipram, lai paceltu ar muguru tādus ratus kā šie.

Un tad, cieši raudzīdamies Madlēnā, viņš turpināja, uzsverot katru vārdu:

—       Madlēna kungs, visā manā mūžā man ir gadījies sastapt tikai vienu cilvēku, kurš būtu spējīgs izdarīt to, ko jūs prasāt.

Madlēns nodrebēja.

Zavērs, nenovēršot acu no Madlēna, vienaldzīgā balsī piebilda:

—  Tas bija kāds katordznieks.

—  Tā? — Madlēns novilka.

—   No Tulonas pārmācības nama.

Madlēns nobāla.

Pa to laiku rati lēnām stiga arvien dziļāk. Fošlevāna tēvs gārdza un vaimanāja:

—       Es smoku! Man lauž ribas! Nesiet ceļamskrūvi! Dariet kaut ko!

Madlēns pārlaida skatienu klātesošajiem.

—       Tātad nav neviena, kas vēlētos nopelnīt divdesmit luidorus un izglābt nabaga vecā vīra dzīvību?

Neviens neatsaucās. Zavērs atkal iebilda;

—        Es pazinu tikai vienu cilvēku, kas varēja aizstāt ceļamskrūvi. Tas bija šis katordznieks.

—  O! Tūlīt mani galīgi saspiedīs! — vecais vaimanāja.

Madlēns pacēla galvu, sastapa Zavēra vanaga skatienu, kas visu laiku bija pievērsts viņam, uzlūkoja nekustīgos zemniekus un skumji pasmaidīja. Pēc tam, ne vārda neteicis, viņš nometās uz ceļiem un, pirins pūlis paspēja iekliegties, jau atradās zem ratiem.

Sekoja briesmīgs, gaidu pilns klusuma mirklis.

Bija redzams, ka Madlēns gandrīz guļus uz vēdera zem drausmīgā smaguma divas reizes veltīgi mēģināja tuvināt elkoņus ceļgaliem. Ļaudis sauca:

—   Madlēna tēv! Lieniet ārā!

Arī pats vecais Fošlevāns sacīja:

—       Madlēna kungs, ejiet projām! Jūs taču redzat, ka man lemts nomirt! Atstājiet mani, citādi arī jūs saspiedīs!

Madlēns neatbildēja,

Klātesošie elsoja. Riteņi stiga arvien dziļāk, un nu jau likās, ka Madlēnam nav vairs iespējams izkļūt no ratu apakšas.

Pēkšņi ļaudis redzēja milzīgo masu sakustamies, rati lēnām pacēlās, riteņi pa pusei iznāca no grambām. Bija dzirdama aizsmakusi balss:

—       Ātrāk! Palīdziet! — Tas bija Madlēns, kas sasprindzināja pēdējos spēkus.

Ļaudis steidzās palīgā. Viena cilvēka uzupurēšanās bija iedvesusi visiem spēku un drosmi. Divdesmit rokas izcēla ratus. Vecais Fošlevāns bija glābts.

Madlēns pieslējās kājās. Viņš bija bāls, kaut gan sviedri plūda straumēm. Drēbes viņam bija saplēstas un dubļainas. Visi raudāja. Vecais Fošlevāns skūpstīja viņam ceļus un sauca viņu par labo dievu. Madlēna sejā bija svētlaimīga un dievišķīga ciešanu izteiksme, un viņš mierīgi uzlūkoja Zavēru, kas nenovērsa no viņa acu.

7. Fošlevāns kļūst par dārznieku Parīzē

Krītot Fošlevāns bija izmežģījis ceļa skriemeli. Madlēna tēvs lika viņu nogādāt slimnīcā, kuru bija ierīkojis saviem strādniekiem turpat rūpnīcas ēkā un kurā slimniekus kopa divas žēlsirdīgās māsas. Nākamajā rītā vecais vīrs atrada uz sava naktsgaldiņa tūkstoš franku naudaszīmi un Madlēna tēva rakstītās rindas: «Es pērku jūsu ratus un zirgu.» Rati bija salauzti, un zirgs bija beigts. Fošlevāns gan izveseļojās, bet celis viņam palika stīvs. Madlēns, izmantojot vietējā mācītāja un mūķeņu ieteikumus, iekārtoja veco vīru par dārznieku kādā sieviešu klosterī Sentantuāna kvartālā Parīzē.

Drīz pēc tam Madlēnu iecēla par mēru. Kad Zavērs pirmo reizi ieraudzīja Madlēnu mēra ietērpā ar jostu, kas apliecināja tā varu pār visu pilsētu, viņu pārņēma trīsas gluži kā dogu, kurš saodis zem sava saimnieka drēbēm vilku. Sākot ar šo dienu, viņš cik spēdams vairījās no Madlēna. Kad neatliekamu dienesta pienākumu dēļ viņš nevarēja citādi rīkoties un bija spiests ierasties pie mēra, tad runāja ar to dziļā godbijībā.

Par labklājību, ko Madlēna tēvs bija nodibinājis Piejūras Montreijā, bez redzamiem izpaudumiem, uz kuriem jau norādīts, liecināja vēl kāda cita pazīme, kas, kaut arī neredzama, tāpēc nebija mazāk svarīga. Sī pazīme nekad neviļ. Kad iedzīvotāji cieš trūkumu, kad valda bezdarbs, kad tirdzniecībā nav rosības, ļaudis, nabadzības spiesti, izvairās no nodokļu maksāšanas, atliek un nokavē termiņus un valsts iztērē daudz naudas, algojot nodokļu piedzinējus un ievācot nodevas. Kad darba ir papilnam, kad zeme ir laimīga un bagāta, nodokļus ir viegli samaksāt un valstij to ievākšana prasa maz līdzekļu. Varētu sacīt, ka nodokļu ievākšanas izdevumi ir nekļūdīgs sabiedriskās nabadzības vai pārticības rādītājs. Septiņu gadu laikā. nodokļu ievākšanas izdevumi Piejūras Montreijas apgabalā bija samazinājušies par trim ceturtdaļām, tāpēc toreizējais finansu ministrs de Vilels bieži minēja šo apgabalu citiem par paraugu.

Tādi bija apstākļi, kad Fantina atgriezās savā dzimtajā pilsētā. Neviens viņu vairs neatcerējās. Par laimi Madlēna rūpnīcas durvis bija viņai draudzīgi atvērtas. Viņa tur pieteicās darbā, un viņu pieņēma par strādnieci sieviešu darbnīcā. Sis amats Fantinai bija pavisam svešs, viņa vēl nebija diez cik izveicīga un par savu darbu saņēma nelielu atalgojumu, taču viņai ar to pietika; galvenais jautājums bija atrisināts — viņa pati nopelnīja sev iztiku.

8. Viklirņēna kundze iztērē trīsdesmit piecus frankus tikumības labad

Kad Fantina redzēja, ka viņai atkal sākas dzīve, brīdi viņu pārņēma prieks. Dzīvot godīgi no sava darba — kāda debesu žēlastība! Viņa patiesi atguva darba prieku. Viņa nopirka spoguli un kļuva līksma, ieraugot tajā savu jaunību, savus skaistos matus un skaistos zobus; viņai daudz kas aizmirsās, viņa domāja tikai par Kozeti un iespējamo nākotni un jutās gandrīz laimīga. Viņa noīrēja mazu istabiņu un iekārtoja to uz kredīta, cerēdama samaksāt par mēbelēm no nākamās darba algas; viņa vēl nebija atmetusi sava agrākā, peļamā dzīves veida paradumus.

Nevarēdama sacīt, ka ir precējusies, viņa, kā jau likām mftnīt, sargājās sarunās pieminēt savu meitiņu.

Sākumā, kā zināms, viņa kārtīgi maksāja Tenardjē pārim. Tā kā Fantina prata vienīgi parakstīt savu vārdu, viņa bija spiesta izmantot kāda skrīvera pakalpojumus, kuram uzdeva rakstīt vēstules.

Viņa rakstīja bieži. Ļaudis to ievēroja. Darbnīcā sāka sačukstēties, ka Fantina «raksta vēstules» un ka «viņai ir sakari».

Citu rīcību visvairāk izseko tie cilvēki, uz kuriem šī rīcība vismazāk attiecas. «Kāpēc šis kungs pastaigājas vienīgi krēslā? Kāpēc tāds un tāds kungs ceturtdienās nekad nepakar savu atslēgu uz naglas? Kāpēc viņš vienmēr iet tikai pa sānieliņām? Kāpēc šī kundze allaž izkāpj no ormaņa, nenobraukusi līdz pašai mājai? Kāpēc viņa sūta pēc vēstuļpapīra, ja mājā ar to ir pilna mape? Utt. Utt.» Ir tādi cilvēki, kas šādu patiesībā viņiem pilnīgi vienaldzīgu mīklu atminēšanai izdod vairāk naudas un izšķiež vairāk laika un pūļu, nekā to prasītu desmit labi darbi; un tas viss par velti, tikai prieka pēc,4 jo vienīgais atalgojums viņu ziņkārei ir šās pašas ziņkāres apmierināšana, Viņi caurām dienām sekos kādam vīrietim vai sievietei, stundām stāvēs sardzē ielu stūros vai pavārtē pat naktī, salā un lietū, viņi uzpirks izsūtāmos, piedzirdīs ormaņus un sulaiņus, piekukuļos istabeni, iemantos sētnieka uzticību. Kādā nolūkā? Tāpat vien. Aiz tieksmes redzēt, uzzināt, atklāt. Aiz nepārvaramas dziņas mēļot. Un bieži šie uzzinātie un izpaustie noslēpumi, atrisinātās un visiem izklāstītās mīklas ir par iemeslu katastrofām, divkaujām, bankrotiem, izputinātām ģimenēm, salauztām dzīvēm — par lielu prieku tiem, kuri «visu atklājuši», turklāt atklājuši, nemeklējot pašlabumu, vienīgi aiz tīra instinkta. Tas ir skumji.

Daži cilvēki ir ļauni tikai aiz nepieciešamības runāt. Viņu mēļošana, tērzēšana salonos, pļāpāšana uzgaidāmajās telpās vedina domāt par kamīniem, kuros malka ātri izdeg; tādiem vajag daudz kurināmā, un šis kurināmais ir — viņu tuvākais.

Fantinu sāka novērot.

Daudzās izraisīja skaudību viņas gaišie mati un baltie zobi.

Sievietes bija ievērojušas, ka, strādājot darbnīcā pārējo vidū, viņa bieži novēršas, lai noraustu asaru. Tie bija brīži, kad viņa domāja par savu bērnu, varbūt arī par vīrieti, ko bija reiz mīlējusi.

Ilgs un moku pilns ir laiks, kurā cilvēks sarauj noslēpumainās saites ar pagātni.

Bija novērots, ka viņa raksta vismaz divas reizes mēnesī, katrreiz uz vienu un to pašu adresi, turklāt apmaksātu vēstuli. Izdevās pat uzzināt adresi: &lt;cAugsti godājamam kungam, Tenardjē kungam, viesnīcniekam Monfermeijā.» To visu uzzināja, izprašņājot krogā skrīveri, lāga večuku, kas nespēja piepildīt vēderu ar sarkanvīnu, neiztukšojot savu noslēpumu somu. īsāk sakot, kļuva zināms, ka Fantinai ir bērns. «Kā liekas, tam vajag būt skuķim!» Atradās pat kāda ziņkārīga sieva, kas devās ccļā uz Monfermeiju, runāja ar abiem Tenardjē un, atgriezusies atpakaļ, sacīja: «Par saviem trīsdesmit pieciem frankiem es visu noskaidroju. Es redzēju to bērnu!»

Tenku vācele, kas to izdarīja, bija īsta ragana, saukta Viktirņēna kundze, vispārējās tikumības uzraudzītāja un sargātāja. Viktirņēna kundzei bija piecdesmit seši gadi, un viņa valkāja divkāršu masku — vecuma un neglītuma masku. Viņai bija drebulīga balss un untumains raksturs. Bija gandrīz neticami, ka arī šī sieviete kādreiz bijusi jauna. Savā jaunībā, 93. gada vētraino notikumu laikā, viņa bija apprecējusi kādu mūku, kas ar sarkano cepuri galvā bija izbēdzis no klostera un no bernardiešiem pārgājis pie jakobīņiem. Sī sieviete bija strupa, rupja, īdzīga, nenovēlīga un dzēlīga, gandrīz indīga; vēl arvien viņa atcerējas savu nelaiķa muku, kas bija pratis viņu savaldīt un liekt. Tā bija nātre, kas vēl nebija brīva no saņurcīta mūka tērpa. Restaurācijas laikā viņa kļuva svētule un tik dedzīgi nožēloja grēkus, ka garīdznieki piedeva viņai agrāko kopdzīvi ar mūku. Viktirņēna kundzei piederēja mazs īpašums, ko viņa ar lielu pompu novēlēja kādai reliģiskai biedrībai. Arasas bīskapijā viņu labi ieredzēja. Tātad šī Viktirņēna kundze bija devusies uz Monfermeiju un atgriezusies no turienes, sacīdama: «Es redzēju to bērnu!»

Tas viss prasīja laiku. Fantina jau vairāk nekā gadu bija nostrādājusi fabrikā, kad kādu rītu darbnīcas uzraudzītāja nodeva viņai no mēra kunga piecdesmit frankus un sacīja, ka no šā brīža viņa esot atlaista, un mēra vārdā uzaicināja viņu atstāt pilsētu.

Tas notika tieši tai mēnesī, kad Tenardjē, kas agrāko sešu franku vietā jau saņēma divpadsmit, tikko bija pieprasījuši divpadsmit franku vietā piecpadsmit.

Fantina bija satriekta. Viņa nevarēja aizbraukt no pilsētas, jo bija parādā par dzīvokli un mēbelēm. Ar piecdesmit frankiem nepietilca, lai samaksātu parādu. Viņa izdvesa dažus lūdzošus vārdus. Uzraudze paziņoja, ka viņai darbnīca jāatstāj nekavējoties. Fantina patiesībā bija tikai viduvēja strādniece. Vairāk kauna nekā izmisuma mākta, viņa atstāja darbnīcu un devās uz savu istabu. Tagad viņas grēks visiem zināms!

Viņa vairs nespēja iebilst ne vārda. Viņai ieteica griezties pie pilsētas mēra, bet to viņa neuzdrīkstējās. Mēra kungs bija dāvinājis viņai piecdesmit franku, jo bija pēc dabas labsirdīgs, un izdzinis viņu, jo bija taisnīgs. Viņa padevās šim lēmumam.

9. Viktirņēna kundzes panākumi

Tātad mūka atraitne arī kaut kam noderēja.

Taču Madlēna kungs nekā no tā visa nezināja. Tādu nolikumu sagadīšanos dzīvē ir daudz. Madlēna kungs parasti gandrīz nekad neiegāja sieviešu darbnīcā. Par darbnīcas vadītāju viņš bija iecēlis kādu vecmeitu, kuru viņam ieteica draudzes mācītājs, un viņš pilnīgi uzticējās šai uzraudzei, patiesi godājamai, stingrai, taisnīgai un tikumīgai sievietei, kurai turklāt piemita žēlsirdība, kas izpaužas žēlastības dāvanās, taču ne tā augstākā žēlsirdība, kura prot saprast un piedot. Madlēna kungs visos jautājumos paļāvās uz viņu. Vislabākie cilvēki bieži vien spiesti pilnvarot citus rīkoties savā vārdā. Izmantodama šo pilnīgo rīcības brīvību un būdama pārliecināta, ka dara pareizi, uzraudze bija ievadījusi izmeklēšanu, spriedusi tiesu un Fantinu sodījusi.

Piecdesmit frankus viņa bija paņēmusi no naudas, ko Madlēna kungs piešķīra žēlastības dāvanām un strādnieču pabalstam un par ko viņai nebija jādod nekāds norēķins.

Fantina meklēja kaut kur tuvumā kalpones vietu, gāja no mājas uz māju. Neviens nevēlējās viņu pieņemt. Aiziet no pilsētas viņa nevarēja. Vecu lietu tirgotājs, kam viņa bija parādā par mēbelēm — un kas tās bija par mēbelēm! — draudēja: «Ja aizbrauksit, likšu jūs arestēt kā zagli.» Namīpašnieks, kam viņa bija parādā par dzīvokli, sacīja: «Jūs esat jauna un skaista, jūs varat maksāt.» Viņa sadalīja piecdesmit frankus starp namsaimnieku un tirgotāju, atdeva grabažniekam trīs ceturtdaļas no mēbelēm, paturēdama tikai pašy nepieciešamāko — gultu, kur pārgulēt, un palika bez darba, bez jebkāda sabiedriskā stāvokļa, bez naudas, turklāt viņas parādi vēl sniedzās apmēram līdz simt frankiem.

Viņa uzņēmās šūt kreklus garnizona kareivjiem un pelnīja dienā divpadsmit sū. Par meitiņu bija jāmaksā desmit sū. Šai laikā viņa sāka nekārtīgi sūtīt naudu Tenardjē.

Kāda veca sieviete, pie kuras viņa vakaros, mājās pārnākusi, aizdedzināja sveci, iemācīja viņai mākslu, kā dzīvot trūkumā. Aiz dzīvošanas no mazuma vēl ir dzīvošana no neka. Tas ir it kā divas istabas: vienā tumsa, otrā — melna nakts.

Fantina iemācījās, kā ziemā iztikt pilnīgi bez kurināmā, kā atteikties no putniņa, kas divās dienās apēd prosas putraimus par veselu liardu, kā pārvērst apakšsvārkus segā un segu atkal apakšsvārkos, kā ietaupīt sveci, ēdot vakariņas gaismas atspīdumā no pretējās mājas loga. Nemaz nevar iedomāties, ko daži vāji radījumi, novecojuši godīgumā un trūkumā, māk izdabūt no viena paša sū. Galu galā šī māka kļūst par talantu. Fantina iemācījās šo brīnišķīgo mākslu un mazlietiņ atguva drosmi.

Sai laikā viņa reiz sacīja kādai kaimiņienei:

— Un kas tur sevišķs? Guļot ne vairāk par piecām stundām un pārējo laiku šujot, es aizvien spēšu kaut kā nopelnīt iztiku. Bēdās cilvēks mazāk ēd. Nu, labi! Ciešanas, rūpes un mazliet maizes, no vienas puses, sirdēsti, no otras puses, — ar to es būšu paēdusi.

Ja mazā Kozete būtu pie viņas, tā šais bēdās būtu bijusi neparasta laime. Viņa jau domāja, kā to atvest. Neiespējami! Likt mazajai dalīties ar viņu trūkumā? Turklāt viņa vēl bija parādā Tenardjē. Kā atdot parādu? Un ceļš! Kur ņemt naudu ceļam?

Vecenīte, kas bija devusi Fantinai, ja tā var izteikties, trūcīgās dzīves skolu, bija svēta sieviete, vārdā Margerita, patiesi dievbijīga, nabadzīga un allaž palīdzīga ne tikvien nabagajiem, bet pat bagātajiem, tieši tik izglītota, lai prastu parakstīt savu vārdu «Margirita», toties viņa ticēja dievam, un tās ir īstenās zināšanas.

Daudz tādu tikumu ir dzīvi sabiedrības apakšslāņos, un reiz tie parādīsies augšpusē. Šai dzīvei ir sava rītdiena.

Pirmajā laikā Fantina izjuta tādu kaunu, ka neuzdrošinājās rādīties ārpus mājas.

Iedama pa ielu, viņa manīja, ka ļaudis pagriežas un rāda uz viņu ar pirkstu; visi viņā noskatījās, bet neviens nesveicināja. Garāmgājēju saltā un asā nicināšana kā ziemeļu vējš stindzināja miesu un dvēseli.

Mazās pilsētiņās nelaimīga sieviete šķiet gluži kaila un neaizsargāta pret pūļa ziņkāri un dzēlīgām zobgalībām. Parīzē vismaz jūs neviens nepazīst, un šī nepazīšana ir jūsu drēbes. Ai, kā viņa vēlētos doties uz Parīzi! Bet tas nebija iespējams.

Vajadzēja pierast pie nicināšanas, tāpat kā viņa bija pieradusi pie nabadzības. Ar laiku viņai tas izdevās. Pēc (līviem trim mēnešiem viņa atmeta kaunu un sāka iziet /iipus mājas, it kā nekas nebūtu noticis. «Tas man vienalga,» viņa sacīja. Viņa nāca un gāja ar augsti paceltu galvu, ar rūgtu smaidu uz lūpām un juta, ka kļūst nekautrīga.

Viktirņēna kundze no sava loga dažreiz redzēja viņu garām ejam, ievēroja, cik nožēlojams izskatās «šis radījums», kam ar tās gādību tagad bija «ierādīta īstā vieta», un priecājās par saviem panākumiem. Ļauniem cilvēkiem ir sava tumša laime.

Pārmērīgais darbs nogurdināja Fantinu, un sausais kāss, kas viņai bija jau agrāk, kļuva stiprāks. Reizēm viņa mēdza sacīt kaimiņienei Margeritai: «Pataustiet, cik man karstas rokas!»

Bet no rītiem, kad viņa ar vecu, salauztu suku sukāja savus skaistos matus, kas plūda kā nešķeterēts zīds, viņa pārdzīvoja dažus tīksmes pilnus laimes brīžus.

10. Panākumu sekas

Viņa bija atlaista ziemas beigās. Vasara pagāja, atkal pienāca ziema. īsas dienas, mazāk padarīta darba. Ziemā nav siltuma, nav gaismas, nav pusdienas laika, vakars saskaras ar rītu, migla, krēsla, pa pelēko lodziņu ieplūst tik maz gaismas, ka nekas nav skaidri saskatāms. Debesis ir pagraba lūka, visa diena — tumšs pagrabs. Saule izskatās pēc ubadzes. Šausmīgais gadalaiks! Ziema pārvērš akmenī debesu ūdeņus un cilvēka sirdi. Fantinu vajāja kreditori.

Viņa pelnīja pārāk maz. Parādi arvien auga. Tenardjē, kam viņa tagad sūtīja naudu neregulāri, nedeva viņai miera ar vēstulēm, kuru saturs plosīja viņas sirdi, un pasta izdevumu apmaksa viņu gandrīz vai izputināja. Kādā vēstulē tie rakstīja, ka mazā Kozete lielajā aukstumā esot palikusi gluži bez drēbēm, ka tai esot nepieciešami vilnas svārciņi un tāpēc lai māte atsūtot vismaz desmit franku. Fantina visu dienu burzīja šo vēstuli rokās. Vakarā viņa iegriezās pie bārddziņa tās pašas ieliņas stūra mājā un atraisīja matus. Brīnišķīgie, zeltainie mati sniedzās viņai līdz gurniem.

—   Skaisti mati! — bārddzinis iesaucās.

—   Cik jūs man par tiem dotu? — viņa jautāja.

—   Desmit īrankus.

—   Nu, tad grieziet nost!

Viņa nopirka adītus svārciņus un aizsūtīja Tenardjē.

Sie svārciņi abus Tenardjē galīgi saniknoja. Viņi taču gribēja naudu. Svārciņus viņi atdeva Eponīnai. Nabaga Cīrulītim joprojām bija jāsalst.

Fantina domāja: «Manam bērnam vairs nav auksti. Es viņu apģērbu ar saviem matiem.» Un Fantina sāka valkāt mazas, apaļas cepurītes, kas apsedza viņas apcirpto galvu, un arī tāda viņa vēl izskatījās skaista.

Fantinas dvēselē norisa tumša cīņa. Kad vairs nebija matu, kuru sukāšana viņu kaut cik bija iepriecinājusi, viņa sāka uz visu apkārtni raudzīties naidīgi. Ilgi viņa kopā ar visiem citiem bija jutusi pret Madlēna tēvu dziļu godbijību, taču, nemitīgi sev atkārtojot, ka tieši Madlēns ir tas, kurš viņu padzina, ka Madlēns ir viņas nelaimes cēlonis, Fantina sāka to nīst, nīst vēl vairāk par citiem. Ja viņai gadījās iet gar fabriku tais stundās, kad strādnieki pulcējās pie vārtiem, viņa pārspīlēti skaļi smējās un dziedāja.

Kāda vecāka strādniece, redzēdama viņu tā smejamies un dziedam, reiz sacīja: «Šī meiča labu galu neņems!»

Ar niknumu sirdī, ar spītīgu izaicinājumu Fantina pieņēma sev mīļāko, pirmo pretimnācēju, vīrieti, ko nemaz nemīlēja. Šis cilvēks bija nelietis, kaut kas līdzīgs apkārtklaiņojošam muzikantam, dīkdienis un nabags, kas sita viņu un beidzot pameta ar tikpat dziļu netīksmi, ar kādu viņa to bija pieņēmusi.

Viņa dedzīgi mīlēja savu bērnu.

Jo zemāk viņa nolaidās, jo tumšāks kļuva viss ap viņu, jo spožāk viņas dvēseles dziļumos mirdzēja mazā, maigā eņģelīša tēls. Viņa sacīja: «Kad es kļūšu bagāta, mana Kozete būs pie manis,» — un smējās aiz prieka. Vēl joprojām viņu mocīja klepus, un viņas mugura pastāvīgi bija vienos sviedros.

Kādu dienu viņa saņēma no Tenardjē šāda satura vēstuli: «Kozete ir saslimusi ar kādu lipīgu slimību, kas plosās šai apkārtnē. To sauc par izsitumu drudzi. Vajadzīgas dārgas zāles. Tās mūs pavisam izputinātu, mēs nevaram par tām samaksāt. Ja nedēļas laikā jūs neatsūtīsit četrdesmit frankus, mazā nomirs.»

Fantina sāka skaļi smieties un sacīja savai vecajai kaimiņienei:

—       Ko gan viņi iedomājas! Četrdesmit frankus! Tas nozīmē divus napoleonus! Kur lai es ņemu tādu naudu? Ir gan muļķi šie zemnieki!

Tomēr viņa izgāja kāpņu telpā un pie jumta lodziņa pārlasīja vēstuli vēlreiz.

Tad viņa nokāpa pa kāpnēm un palēkdamās skrēja pa ielu, joprojām skaļi smiedamās.

Kāds garāmgājējs viņai jautāja:

—  Kāpēc jūs esat tik jautra?

Viņa atbildēja:

—       Es smejos par kādu muļķīgu vēstuli, ko man atrakstījuši laucinieki. Viņi prasa no manis četrdesmit franku! Ir gan lauķi!

Ejot pāri laukumam, viņa ieraudzīja daudz ļaužu, kas bija apstājuši dīvainu karieti, uz kuras jumta stāvēja sarkanās drēbēs ģērbies vīrs un kaut ko skaļi klāstīja. Tas bija apkārtceļojošs zobu dakteris, kas piedāvāja klātesošajiem mākslīgus zobus, zobu pastu, pulveri un dažādus eliksīrus.

Fantina iejaucās barā un smējās līdz ar citiem par viņa svinīgo penterēšanu, kas bija piebārstīta ar jocīgiem, pūlim domātiem žargona vārdiņiem un ar uzpūstiem izteicieniem, kuri bija domāti smalkākiem ļaudīm. Zobu rāvējs ieraudzīja daiļo sievieti smejoties un pēkšņi iesaucās:

—       Jums ir skaisti zobi, jums, jaunkundz, kas tur smejaties! Ja vēlaties man pārdot abas savas paletes, es jums par katru došu zelta napoleonu!

—   Kas tas ir — «paletes»?, — Fantina jautāja.

—       Paletes ir priekšējie zobi, — mācītais zobu dziednieka atbildēja, — divi augšējie priekšzobi.

—' Kādas šausmas! — Fantina iesaucās,.

—       Divi zelta napoleoni! — nomurmināja turpat līdzās kāda bezzobaina vecene. — Tai meičai gan ir laime!

Fantina aizskrēja, aizbāzusi ar pirkstiem ausis, lai nedzirdētu piesmakušo balsi, kas sauca viņai nopakaļ:

—       Apsveriet, skaistulīti Divi zelta napoleoni var noderēt! Ja izdomāsit, iegriezieties šovakar iebraucamā vietā «Sudraba klājs», tur jūs mani atradīsit.

Fantina pārnāca mājās gaužām sadusmota un izstāstīja visu savai labajai kaimiņienei Margeritai:

—       Jūs saprotat? Vai tas nav šausmīgs cilvēks? Kā tādiem ļaudīm ļauj braukāt apkārt? Izraut man divus priekšzobus! Es taču izskatītos drausmīgi! Matus var ataudzēt, bet zobi! Tas ir briesmonis, ne cilvēks! Es labāk uz galvas mestos zemē no piektā stāva! Viņš man sacīja, ka vakarā būšot «Sudraba klaja» iebraucamā vietā,

—   Un cik viņš par to sola? — Margerita jautāja.

—   Divus napoleonus.

—   Tas ir četrdesmit franku.

—   Jā, — Fantina sacīja, — tas ir četrdesmit franku.

Viņa kļuva domīga un ķērās pie darba. Pēc ceturtdaļstundas viņa nolika pie malas šuvekli un izgāja kāpņu telpā vēlreiz pārlasīt Tenardjē vēstuli. \parAtgriezusies viņa jautāja Margeritai, kas turpat strā-' dāja:

—   Vai jūs zināt, kas ir izsitumu drudzis?

—   Jā, — vecā sieviete atbildēja, — tā ir tāda slimība.

—   Vai tai vajag daudz zāļu?^

—   O, jā, briesmīgi daudz!

—   Un kur tad sāp?

—   Grūti pateikt. Visur sāp.

—   Vai šī slimība pielīp arī bērniem?

—   Jā, bērniem it sevišķi.

—   Vai ar to var nomirt?

—  Un kā vēl, — Margerita atbildēja.

Fantina vēlreiz kāpņu telpā pārlasīja vēstuli.

Vakarā viņa izgāja no mājas un devās uz Parīzes ielas

pusi, kur atrodas iebraucamās vietas.

Kad otrā rītā vēl pirms gaismas Margerita iegāja Fantinas istabā — abas sievietes vienmēr strādāja kopā, jo tad varēja iztikt ar vienu sveci, — viņa atrada Fantinu sēžam uz gultas gluži bālu un nosalušu. Fantina nemaz nebija gājusi gulēt. Cepurīte bija nokritusi viņai uz ceļiem. Svece bija degusi visu nakti, un no tās bija atlicis mazs galiņš.

Margerita, ieraudzījusi lielo nekārtību, apjukusi apstājās uz sliekšņa:

—       Kungs dievs! Svece pavisam izdegusi! Vai kas ļauns gadījies?

Tad viņa paskatījās uz Fantinu, kas pagrieza uz viņas pusi savu kailo, apcirpto galvu.

Fantina pa šo nakti bija kļuvusi desmit gadus vecāka.

—   Ak Jēzus! — Margerita iesaucās. — Kas jums kait, Fantina?

—   Man nekas nekait, — Fantina atbildēja. — Gluži otrādi. Mana meitiņa tagad nenomirs ar briesmīgo slimību, viņai būs zāles. Esmu priecīga.

Tā runādama, viņa parādīja vecajai kaimiņienei divus zelta napoleonus, kas mirdzēja uz galda.

—   Kungs Jēzus! — Margerita brīnījās. — Tā taču ir vesela bagātība! Kur jūs ņēmāt šos zelta luidorus?

—  Dabūju, — Fantina atbildēja.

To teikdama, viņa pasmaidīja. Svece apgaismoja viņas seju. Tas bija asiņains smaids. Lūpu kaktiņos sūcās sarkanīgas siekalas, un mutē rēgojās melns caurums.

Divi priekšzobi bija izrauti.

Viņa nosūtīja uz Monfermeiju prasītos četrdesmit frankus.

Taču tā bija tikai Tenardjē viltība, lai izvilinātu naudu. Kozete nemaz nebija slima.

Fantina izmeta savu spoguli pa logu. Jau sen viņa bija atstājusi istabiņu trešajā stāvā un pārvākusies pašā augšā jumtistabiņā, kuras durvis bija tikai aizšaujamas ar aizbīdni; tā bija viena no tām pažobeles telpām, kur griesti, nolaižoties līdz grīdai, veido ar to kopīgu leņķi un kur jūs ik brīdi varat apdauzīt galvu. Nabaga cilvēks nevar ieiet līdz galam nedz savā istabā, nedz savā liktenī, nesaliecoties arvien zemāk. Gultas viņai vairs nebija, palikusi tikai skrandaina seģene, ko viņa sauca par segu, salmu gultas maiss, nolikts tieši uz grīdas, un pusizjucis pīts krēsls. Vienā kaktā stāvēja novārtā pamests podiņā nokaltis rožu stāds, otrā kaktā — tukšs sviesta pods, kurā tagad turēja ūdeni; ūdens ziernā sasala, un ledus loki gar poda malām iezīmēja dažādos ūdens līmeņus. Zaudējusi kaunu, Fantina vairs nerūpējās par savu ārieni. Tā jau bija pēdējā robeža. Viņa sāka rādīties ļaudīs ar netīru cepurīti galvā. Vai nu aiz laika trūkuma, vai vienaldzības viņa vairs nelāpīja savu veļu. Kad zeķēm saplīsa papēži, viņa ielocīja tās dziļāk kurpēs. To varēja manīt pēc neglītajām krokām. Savam vecajam, novalkātajam ņieburam viņa uzlika plānas kokvilnas ielāpus, kas pie mazākās kustības plīsa. Cilvēki, kam viņa bija parādā, «taisīja tračus» un ne mirkli nedeva viņai miera. Tie uzplijās viņai uz ielas, gaidīja kāpņu telpā. Augas naktis viņa raudāja, domās meklēdama izeju. Acis viņai drudžaini mirdzēja, un viņa pastāvīgi juta stipras sāpes mugurā zem kreisās lāpstiņas. Bieži klepoja. Viņa dziļi ienīda Madlēna tēvu, taču nevienam nežēlojās. Viņa šuva septiņpadsmit stundu dienā, bet tad kāds darbuzņēmējs, kas par mazu atlīdzību nodarbināja cietumnieces, pazemināja darba apmaksu, tā ka arī brīvās strādnieces tagad nesaņēma dienā vairāk par deviņiem sū. Strādāt septiņpadsmit stundas dienā un saņemt par to deviņus sū! Kreditori kļuva nežēlīgāki nekā jebkad. Lietotu mantu tirgotājs, kas bija paņēmis atpakaļ gandrīz visas mēbeles, viņu nemitīgi tirdīja: «Kad tu, neliete, man vienreiz samaksāsi?» Mīļais dievs, ko tie grib no viņas! Viņa jutās vajāta un kļuva tramīga kā meža zvērs. Tai pašā laikā viņa saņēma vēstuli, kurā Tenardjē rakstīja, ka šis patiesi esot bijis pārlieku labsirdīgs, tik ilgi gaidīdams, bet tagad nekavējoties esot nepieciešami simt franku, citādi izmetīšot uz ielas mazo Kozeti, kas tikko atveseļojusies no grūtās slimības; lai tad viņa salā ejot, kur gribot, lai ar viņu notiekot kas notikdams, lai viņa kaut vai beidzoties nost.

«Simt franku,» Fantina domāja. «Vai ir tāds amats, ar kuru var nopelnīt simt sū dienā?»

— Nu, ko, — viņa sacīja, — pārdosim pēdējo!

Un nelaimīgā kļuva par ielasmeitu.

11. Chrislus nos liberavit [19]

Kas tad patiesībā ir Fantinas dzīves stāsts? Tas ir stāsts par sabiedrību, kura pērk sev verdzeni.

No kā? No posta.

No izsalkuma, no aukstuma, no vientulības, pamestības un trūkuma. Bēdu tirgus. Dvēseli par gabalu maizes. Nabadzība piedāvā, sabiedrība pērk.

Svētie Jēzus Kristus likumi gan vada mūsu civilizāciju, bet nav vēl tajā pilnīgi ieviesušies. Mēdz sacīt, ka eiropiešu civilizācijā vairs nav verdzības. Tie ir maldi. Verdzība arvien vēl pastāv, tikai tagad tā nomāc vienīgi sievieti un tā saucas — prostitūcija.

Sī verdzība nomāc sievieti — maigumu, vājumu, skaistumu, mātes jūtas. Vīrietim tas ir viens no lielākajiem kauna traipiem.

Sās sāpju pilnās drāmas virsotnē, ko mēs savā stāstā patlaban esam sasnieguši, nekas vairs nebija palicis no agrākās Fantinas. Kļūdama par dubļiem, viņa pārvērtās marmorā. Kas viņai pieskaras, sajūt aukstumu. Viņa iet juins garām, pacieš jūs, bet jūs nepazīst; viņa ir apsmieta un skarba. Dzīve un sabiedriskā iekārta ir teikušas viņai savu pēdējo vārdu. Ar viņu jau noticis viss, kas var notikt. Viņa jau ir visu izjutusi, visu panesusi, visu pārdzīvojusi, visu izcietusi, visu zaudējusi, visu apraudājuši. Viņa ir padevusies liktenim tādā padevībā, kas līdzinās vienaldzībai, tāpat kā nāve līdzinās miegam. Viņa vairs ne no kā nemēģina izvairīties. Viņu vairs nekas nebaida. Lai gāžas pār viņu visi debesu ūdeņi, lai šļāc pār viņu visi okeāna viļņi — vienalga! Viņa ir kā caurcaurēm piesūcies sūklis.

Vismaz viņai pašai tā likās, bet ir maldīgi iedomāties, ka cilvēks var izsmelt likteni un iztukšot tā kausu līdz dibenam.

Ak vai! Kas gan īsti ir visi šie sarežģītie, sajauktie likteņi? Kurp tie traucas? Kāpēc tie ir tieši tādi un ne citādi?

Viņš, kas to zina, redz neizdibināmo.

Vienīgi viņš. Un viņa vārds ir Dievs.

12. Bamatabuā kunga dīkdienība

Kā visās mazās pilsētiņās, arī Piejūras Montreijā bija īpaša jaunu cilvēku suga, kuri provincē iztērē savu tūkstoš piecsimt livru lielo renti tikpat bramanīgi kā viņiem līdzīgie jaunekļi Parīzē notriec divsimt tūkstošus franku gadā. Tie ir īsti trani — dīkdieņi, liekēži, tukšgalvji, kam ir mazliet zemes, mazliet muļķības un mazliet saprāta, radījumi, kas salonā būtu neaptēsti zemnieki, bet krogā sevi iedomājas par aristokrātiem un saka: «Manas pļavas, mani meži, mani zemnieki.» Viņi izsvilpj aktrises teātrī, lai pierādītu, ka viņiem ir gaume, uzsāk ķildu ar garnizona virsniekiem, lai pierādītu, ka ir drošsirdīgi; viņi medī, pīpē, žāvājas, dzer, šņauc tabaku, spēlē biljardu, noraugās, kā ceļotāji izkāpj no diližansa, dzīvo pa kafejnīcām, pusdieno restorānā; viņiem ir suns, kas grauž kaulus zem galda, un mīļākā, kas liek ēdienus uz galda; viņi kaulējas par vienu sū, ģērbjas pārspīlēti moderni, jūsmo par traģēdiju, nicina sievietes, līdz pēdējam novalkā savus vecos zābakus, ar Parīzes starpniecību atdarina Londonu un ar Pontamusonas starpniecību atdarina Parīzi; novecodami viņi kļūst arvien stulbāki, neko nestrādā, nav nekam derīgi, taču nav arī sevišķi kaitīgi.

Arī Fēlikss Tolomjess, ja būtu palicis provincē, nekad neredzējis Parīzi, kļūtu par vienu no tādiem jaunekļiem.

Ja viņi būtu bagātāki, par viņiem sacītu: «Tie ir franti.» Ja viņi būtu nabagāki, par viņiem teiktu: «Tie ir slaisti.» Patiesībā viņi ir gluži vienkārši dīkdieņi. So dīkdieņu vidū ir garlaicīgi cilvēki, ir tādi, kas paši garlaikojas, ir fantasti un pat viens otrs nelietis.

Tai laikā franta pazīmes bija: augsta apkaklīte, plata kaklasaite, pulkstenis ar brelokiem, trīs dažādas krāsas vestes, uzvilktas cita virs citas, apakšā zilā un sarkanā, olīvzaja fraka ar īsiem priekšējiem stūriem, garu šķeltu ļipu, divām ciešām sudraba pogu rindām, kas sniedzās līdz pašiem pleciem, un mazliet gaišākas olīvkrāsas bikses, kuru vīles rotāja nenoteikts skaits uzšuvju, katrā ziņā nepāra skaitlis, no vienas līdz vienpadsmit — šī robeža nekad netika pārsniegta. Pievienojiet tam vēl puszābakus ar maziem dzelzīšiem pie papēžiem, cilindru ar šaurām malām, cekulā uzsukātus matus, milzīgu spieķi un ar Potjē kalambūriem izskaistinātu valodu. Turklāt vēl — pieši un ūsas. Tai laikā pēc ūsām pazina civilpersonu, pēc piešiem — kājnieku.

Provincē franti valkāja garākus piešus un kuplākas ūsas nekā galvaspilsētā.

Tas bija laiks, kad Dienvidamerikas republikas cīnījās pret Spānijas karali, de Bolivars cīnījās pret Moriljo. Karaļa piekritējiem bija cepures ar mazām malām, un tās sauca par moriljo, bet liberāļi nēsāja platmales, ko sauca par bolivariem.

Astoņus vai desmit mēnešus pēc notikumiem, par kuriem stāstīts iepriekšējās lappusēs, tas ir, 1823. gada janvāra sākumā, kādā sniegainā vakarā viens no šiem frantiem un dīkdieņiem, «karalim padevīgs cilvēks» — jo viņš valkāja moriljo, — silti ietinies platā mētelī, kas aukstā laikā papildināja franta apģērbu, uzjautrinājās, ķircinot kādu sievišķīgu radījumu, kurš dziji izgriezta balles tērpā un ar ziediem rotātu cepurīti galvā staigāja gar virsnieku kafejnīcas logiem. Minētais frants smēķēja, jo tāda bija tolaik mode.

Katru reizi, kad sieviete gāja viņam garām, viņš līdz ar cigāra dūmiem raidīja uz to kādu piezīmi, kas, pēc viņa domām, bija jautra un asprātīga, kā, piemēram: «Cik tu esi nejauka! Vai vāksies projām? Tu taču esi bezzobaina!» Utt.

Šo kungu sauca par Bainatabuā kungu. Sieviete, kas izskatījās kā bēdīgs, koši izgreznots spoks, staigādama pa sniegu šurp un turp, viņam neatbildēja, pat neuzlūkoja viņu, bet drūmā noteiktībā turpināja pastaigu, ik pēc piecām minūtēm atgriežoties un saņemot kārtējo izsmieklu līdzīgi nosodītam zaldātam, kurš, caur ierindu dzīts, saņem rikšu sitienus. Vienaldzīgā nevērība droši vien aizkaitināja dīkdieni, un tas, izmantojot brīdi, kad sieviete bija pagriezusi muguru, klusiņām piezagās viņai klal, valdīdams smieklus, noliecās un paķēra sauju sniega, ko negaidot aizbāza viņai aiz tērpa izgriezuma starp abām lāpstiņām. Meiča iekliedzās, apgriezās un ar panteras lēcienu metās vīrietim virsū, ieķērās ar nagiem tam sejā, izgrūzdama briesmīgākos lamuvārdus, kādus vien varētu izdomāt vesels pulks apdzērušos zaldātu. Nodzertā, aizsmakušā balsī izkliegtie lamuvārdi nāca no izķēmotas mutes, kurā patiešām trūka divu priekšējo zobu. Tā bija Fantina.

Izdzirduši traci, no kafejnīcas barā izskrēja virsnieki, sadrūzmējās garāmgājēji un smejot, svelpjot un plaukšķinot sastājās lokā ap šo kamolu, kurā tik tikko varēja atšķirt, kur ir vīrietis un kur sieviete: vīrietis aizstāvējās, cepure viņam bija nokritusi zemē, bet sieviete spiegdama spārdīja viņu kājām un sita dūrēm, gluži zila aiz dusmām, briesmīga, bez galvassegas, bez zobiem, bez matiem.

Te kāds liela auguma vīrs strauji iznāca no pūļa, satvēra sievieti aiz dubļiem notašķītā atlasa ņiebura un sacīja:

— Nāc man līdz!

Sieviete pacēla galvu, viņas niknā balss pēkšņi aprāvās. Acis viņai bija stiklainas, zilganā seja kjuvusi bāla, viņa drebēja šausmās. Viņa pazina Zavēru. Frants izmantoja starpgadījumu, lai aizlavītos.

13. Kā municipālā policija atrisina dažus jautājumus

Zavērs pastūma sāņus klātesošos, pārrāva loku un, vilkdams sev līdzi nelaimīgo sievieti, sāka lieliem soļiem iet uz policijas iecirkņa pusi, kas atradās laukuma viņā galā. Fantina, neko neapjauzdama, ļāva sevi vest. Ne viens, ne otrs neteica ne vārda. Skatītāju bars milzīgā sajūsmā viņiem sekoja, neskopodamies ar rupjām zobgalībām. Arī vislielākais posts dod iemeslu bezkaunībām.

Nonācis līdz policijas iecirknim, kas bija sargposteņa apsargāta zema telpa ar krāsni un aizrestotām stikla durvīm, kuras veda tieši uz ielu, Zavērs tās atvēra, kopā ar Fantinu iegāja iekšā un durvis atkal aizvēra, sagādājot lielu vilšanos ziņkārīgajiem, kuri cēlās uz pirkstgaliem un staipīja kaklus, cenzdamies pa neskaidro rūti ieskatīties sardzes istabā. Ziņkārība ir gardēdība. Redzēt nozīmē pamieloties.

Iegājusi iekšā, Fantina noslīga stūrī uz grīdas mēma un nekustīga, sarāvusies kā izbijies suņuks.

Posteņa seržants atnesa degošu sveci un nolika uz galda. Zavērs apsēdās, izvilka no kabatas zīmogpapīrii' un sāka rakstīt.

Mūsu likumi pakļauj šādas sievietes pilnīgai policijas patvaļai. Policija dara ar tām, ko vēlas, soda tās pēc saviem ieskatiem un pēc savas patikas atņem tām šos divus bēdīgos dzīves ieguvumus, ko tās sauc par savu amatu un savu brīvību. Zavērs likās nesatricināms: viņa stingrā seja nepauda neko. Tomēr viņš bija nopietns un dziļi norūpējies. Sis bija viens no tiem brīžiem, kad viņš rīkojās, izmantojot savu draudīgo varu, nepakļauts nekādai kontrolei, vienīgi savas paša bargās sirdsapziņas vērtējumam. Sai brīdī viņš juta, ka vienkāršais policijas aģenta sols kļuvis par tribunāla sēdekli. Viņš sprieda tiesu. Viņš tiesāja un sodīja. Viņš sakopoja domas ap svarīgo uzdevumu, kas bija veicams. Jo vairāk viņš iedziļinājās notikumā, kas saistījās ar šo sievieti, jo lielāku sašutumu izjuta. Bija taču skaidrs, ka izdarīts pārkāpums, viņš pats savām acīm bija to redzējis. Viņš bija redzējis, kā tur uz ielas šis no sabiedrības izstumtais radījums apvainoja un uzbruka namīpašnieka un vēlētāja personā visai sabiedrībai. Pērkama sieviete bija aizskārusi buržuā. Viņš pats, Zavērs, to bija redzējis. Viņš rakstīja klusēdams.

Beidzis viņš parakstījās, salocīja papīru un iedeva to posteņa seržantam, sacīdams:

—   Paņemiet trīs vīrus un aizvediet šo meiču uz cietumu!

Un, pagriezies pret Fantinu, turpināja:

—  Tur tu pavadīsi sešus mēnešus!

Nelaimīgā nodrebēja.

—    Sešus mēnešus! Sešus mēnešus cietumā! — viņa iesaucās, -r Sešus mēnešus pelnīt dienā tikai septiņus su! Bet kas notiks ar Kozeti? Mana meitiņa! Mana meitiņa! Es taču vēl esmu parādā Tenardjē vairāk nekā simt franku, vai jūs to zināt, inspektora kungs?

Nepieceļoties no mitrā klona, ko bija piemīdījuši visu šo vīru dubļainie zābaki, viņa, rāpodama uz ceļiem, rokas salikusi, tuvojās Zavēram.

—   Zavēra kungs, — viņa sacīja, — esiet žēlīgs, es jūs lūdzu! Ticiet man, es neesmu vainīga! Ja jūs būtu redzējis, kā tas sākās, jūs pats saprastu! Dievs mans liecinieks, es nebiju vainīga! Šis pilsonis, šis kungs, ko es nemaz nepazīstu, nezin kāpēc aizbāza man sniegu aiz kakla! Vai tad ir brīv mums bāzt sniegu aiz apkakles, kad mēs mierīgi ejam pa ielu un nevienam nedarām nekā ļauna? Tas mani saniknoja. Saprotiet, es esmu mazliet nevesela. Un jau pirms tam viņš mani aizskāra ar vārdiem. Tu esi neglīta! Tev nav zobu! Es pati ļoti labi zinu, ka man vairs nav zobu. Es neko nedarīju, es nodomāju: «Kungs grib pajokot.» Izturējos pieklājīgi, es viņam neko neatbildēju. Un tad viņš aizbāza man sniegu aiz kleitas. Zavēra kungs, labais inspektora kungs! Vai tad nav neviena, kas to redzēja un kas jums apliecinātu, ka es runāju skaidru patiesību? Varbūt man nevajadzēja noskaisties? Jūs taču zināt, pirmajā brīdī cilvēks nevalda pār sevi. Gadās, ka mēs pārsteidzamies. Un piepeši kaut kas tik auksts uz muguras, kad jūs to nemaz negaidāt! Esmu vainīga, ka sagumzīju šim kungam cepuri. Kāpēc viņš aizgāja? Es būtu lūgusi viņam piedošanu. Ak mans dievs, man būtu pavisam viegli izlūgties viņam piedošanu! Apžēlojieties par mani, Zavēra kungs, tikai šo reizlti apžēlojieties! Paklausieties, jūs droši vien nezināt, ka cietumā var nopelnīt tikai septiņus sū; tā jau nav valdības vaina, bet tur pelna dienā tikai septiņus sū; un padomājiet, ka man jāmaksā simt franku, citādi man atsūtīs atpakaļ manu mazo meitiņu. Ak mans dievs, es taču nevaru viņu ņemt pie sevis! Tas, ko es daru, ir tik pretīgi! Mana Kozete, mans mazais eņģelītis, ko pati svētā dievmāte man dāvājusi, kas notiks ar manu nabaga dūjiņu? Es jums pastāstīšu — šie Tenardjē, kam pieder iebraucamā vieta, šie zemnieki, viņi nekādi nespēj saprast… Viņiem vajag naudas.,. Nemetiet mani cietumā! Saprotiet taču, tad viņi padzīs manu maziņo no mājas pašā ziemas salā, lai iet, kur acis rāda! Esiet taču līdzjūtīgs, labais Zavēra kungs! Ja viņa būtu lielāka, viņa pati spētu nopelnīt sev iztiku, bet tādā vecumā taču to nevar! Es patiesībā neesmu slikta sieviete. Ne jau aiz gļēvuma vai izvirtības es tāda kļuvu. Jā, esmu dzērusi degvīnu, to es darīju aiz bēdām. Man negaršo degvīns, bet tas apdullina. Kad mana dzīve bija laimīgāka, jums būtu vajadzējis tikai paskatīties manos skapjos, lai redzētu, ka es nebūt nebiju izlaidīga un nekārtīga sieviete. Man bija veļa, daudz veļas! Zavēra kungs, apžēlojieties par mani!

Tā viņa runāja, liekdamās līdz pašai zemei, raustāties elsās, asaru aizmiglotām acīm, ar kailu kaklu, rokas lauzīdama un laiku pa laikam sausi, aprauti ieklepodamās, tā viņa lūdzās vārgā mirējas balsī. Lielas sāpes ir dievišķīgs un baiss stars, kas pārveido nelaimīgos. Šai brīdī Fantina atkal bija kļuvusi skaista. Brīžam viņa apklusa un maigi skūpstīja spiega svārku stērbeles. Viņa būtu aizkustinājusi akmens sirdi, bet koka sirdi nevar aizkustināt.

—   Pietiek! — Zavērs sacīja. — Esmu tevi uzklausījis. Vai tu visu pateici? Tagad ej! Tev paliek tavi seši mēneši; pats debesu tēvs tur vairs neko nevarētu grozīt.

Pēc šiem svinīgajiem vārdiem «pats debesu tēvs tur vairs neko nevarētu grozīt» Fantina saprata, ka spriedums ir galīgs. Viņa pavisam saguma, čukstēdama:

—  Žēlastību!

Zavērs pagrieza muguru.

Sargkareivji satvēra sievieti aiz rokām.

Jau pirms dažām minūtēm, neviena nepamanīts, telpā bija ienācis kāds cilvēks. Viņš bija aizvēris durvis, atbalstījies pret stenderi un noklausījies Fantinas izmisuma pilno lūgšanos.

Tai brīdī, kad sargkareivji satvēra nelaimīgo, kas negribēja piecelties, viņš paspēra soli uz priekšu, iznāca no tumsas un sacīja:

—  Vienu mirkli, esiet tik laipni!

Zavērs pacēla acis un pazina Madlēnu. Policijas inspektors noņēma cepuri, neveikli un nedaudz īgni viņu sveicinot:

—  Atvainojiet, mēra kungs …

Vārdi «mēra kungs» dīvaini iedarbojās uz Fantinu. Viņa vienā rāvienā uzšāvās kājās gluži kā spoks, kas izaug no zemes, abām rokām atgrūda sargkareivjus un, iekāms kāds paspēja atturēt, devās tieši pie Madlēna un, ieurbdamās tajā ar aizmiglotu skatienu, uzbrēca:

—  A! Tu esi mēra kungs!

Tad viņa sāka skaļi smieties un iespļāva tam sejā.

Madlēns noslaucīja seju un sacīja:

—   Policijas inspektor Zavēr, laidiet šo sievieti brīvībā!

Zavēram šķita, ka viņš tūlīt zaudēs prātu. Sai brīdī

viņu cita pēc citas pārņēma spēcīgākās izjūtas, kādas vien viņam mūžā bija nācies pārdzīvot. Redzēt, ka publiska sieviete iespļauj pilsētas mēram sejā, — tas bija kaut kas tik briesmīgs, ka šādas varbūtības pieļaušanu tikai iztēlē vien viņš būtu uzskatījis par svētuma zaimošanu. Un vēl — apslēptākajās domās neskaidri un ar riebumu salīdzinādams to, kas bija šī sieviete, un to, kas varēja būt mērs, viņš ar šausmām apzinājās, ka saskata nule notikušajā smagajā noziegumā kaut ko gluži dabisku. Bet, redzēdams mēru, valdības pārstāvi, gluži mierīgi noslaukām seju un dzirdēdams vārdus «Laidiet šo sievieti brivibā», viņš pavisam apstulba, zaudēja kā domas, tā valodu. Viņa izbrīna mērs bija pilns. Viņš palika bez valodas.

Arī Fantinu šie vārdi bija ne mazāk satrickuši. Viņa pacēla kailo roku un pieķērās pie krāsns aizbīdņa, kā baidīdamās pakrist. Paskatījusies apkārt, viņa sāka runāt gaužām klusā balsī, it kā pati ar sevi:

—   Brīvībā! Mani palaiž brīvībā! Man nebūs seši mēneši jānosēž cietumā! Kas tā teica? Nevar būt, ka to kāds sacīja! Es droši vien pārklausījos. To taču nevarēja teikt šis necilvēks mērs! Vai jūs tas bijāt, labais Zavēra kungs, kas sacīja, ka mani laidīs brīvībā? Paklausieties! Es jums visu izstāstīšu, un jūs man ļausit iet! Šis necilvēks, vecais plukata mērs ir vainīgs manā nelaimē! Iedomājieties, Zavēra kungs, viņš mani padzina tikai tāpēc, ka darbnīcā nelietīgas sievas par mani tenkoja! Vai tas nav briesmīgi? Padzīt nabaga meiču, kas godīgi dara savu darbu! Pēc tam es vairs nevarēju pietiekami nopelnīt, un tā sākās mans posts. Pirmām kārtām jums, policijas kungiem, vajadzētu izdarīt vienu uzlabojumu: neļaut cietumu darbuzņēmējiem darīt pāri nabaga ļaudīm. Es jums tūlīt paskaidrošu, kā tas ir. Jūs, kreklus šujot, nopelnāt dienā divpadsmit sū, tad maksu pazemina līdz deviņiem sū, un jus vairs nespējat nopelnīt iztiku. Kaut kā jāmēģina izsisties. Man taču bija mana mazā Kozete, biju spiesta kļūt par netiklu sievieti. Tagad jūs sapratīsit, ka šis nelietis mērs ir visa ļaunuma iemesls. Tur, pie virsnieku kafejnīcas, es gan samīdīju kājām tā kunga cepuri, bet viņš ar sniegu sabojāja man yjsu tērpu. Un mums, visām mūsējām, taču ir tikai viens zīda tērps, ko vakaros uzvilkt. Tagad jūs saprotat, Zavēra kungs, ka es nekad neesmu darījusi kaut ko ļaunu tīšām, patiesi, tā tas ir. Bet visapkārt es redzu sievietes, kas ir daudz ļaunākas par mani un tomēr — daudz laimīgākas. Ai, Zavēra kungs, jūs taču sacījāt, lai mani laiž vaļā, vai ne? Ievaciet ziņas, prasiet manam dzīvokļa saimniekam, tagad ЈS maksājumus izdaru laikā, visi sacīs, ka es esmu godīga sieviete. Mans dievs! Atvainojiet, es neviļus piedūros krāsns aizbīdnim, un nu tā dūmo.

Madlēns klausījās ar dziļu uzmanību. Kamēr Fantina runāja, viņš vestes kabatā bija sataustījis naudas maku, to izvilcis un atvēris. Makā naudas nebija. Viņš iebāza maku atpakaļ kabatā un jautāja Fantinai:

—  Kā jūs sacījāt, cik jūs esat parādā?

Fantina, kas visu laiku raudzījās tikai Zavērā, pagriezās uz mēra pusi:

—  Vai es tev ko teicu?

Tad viņa pievērsās sargkareivjiem:

—   Nu sakiet, jūs taču redzējāt, kā es viņam iespļāvu ģīmī! Ā, vecais neģēli mēr, tu nāci šurp, lai mani iebiedētu, bet es tevis nebīstos! Es bīstos Zavēra kunga! Man bail tikai no mana labā Zavēra kungal

Viņa atkal pievērsās policijas inspektoram.

—   Jūs saprotat, inspektora kungs, ka cilvēkam jābūt taisnīgam. Es redzu, ka jūs, inspektora kungs, esat taisnīgs. Patiesībā viss ir ļoti vienkārši: vīrietis pa jokam aizbāza sievietei mazliet sniega aiz tērpa, citi virsnieku kungi sāka par to smieties — cilvēkam taču vajag kaut kā uzjautrināties, un mēs, tādas sievietes kā es, tikai tāpēc vien esam, lai kungi ar mums uzjautrinātos. Un tad nācāt jūs, jums taču jāgādā par kārtību, jūs aizvedat vainīgo sievieti sev līdzi, bet tad visu pārdomājāt un, tā kā esat labs cilvēks, teicāt, lai mani laiž brīvībā; to jūs darāt manas mazās Kozetes dēļ, ko sešus mēnešus cietumā es nevarētu gādāt par savu bērnu.

—   Tikai pielūko, lai tas vairs neatkārtotos, palaidne!

—   Nē, Zavēra kungs, tas vairs neatkārtosies! Tagad lai ar mani dara, ko grib, es pat neiepīkstēšos! Šodien, redziet, es kliedzu tāpēc, ka man sāpēja, es nepavisam negaidīju, ka šis kungs aizbāzīs man sniegu aiz kleitas, turklāt, es jau jums sacīju, es nejūtos gluži vesela, es klepoju, un te, iekšās, man ir tāds kā kamols, kas dedzina, dakteris teica, man vajagot ārstēties. Palūkojiet, pataustiet, dodiet savu roku, nebaidieties — tas ir šeit!

Fantina vairs neraudāja, viņas balss bija kļuvusi glāsmaiņa, viņa piespieda pie savām baltajām, liegajām krūtīm Žavēra aso, rupjo roku un smaidot viņu uzlūkoja.

Fantina aši sakārtoja apģērbu, nogludināja svārku krokas — tie bija uzrāvušies gandrīz līdz ceļiem — un devas uz durvju pusi, draudzīgi pamādama ar galvu sargkareivjiem, kuriem pusbalsī sacīja:

—   Nu tā, zēni, inspektora kungs teica, ka mani atlaiž, es aizeju.

Viņa uzlika roku uz aizbīdņa. Vēl solis — un viņa jau būtu uz ielas.

Līdz šim brīdim Zavērs stāvēja nekustīgi, acis nodūris, gluži kā statuja, kas pagaidām nolikta telpas vidū un gaida, lai to kaut kur novieto.

Durvju aizbīdņa troksnis viņu atmodināja. Viņš pacēla galvu, un sejā atspoguļojas pilnīga savas varas apziņa; šī izteiksme ir jo briesmīgāka, jo uz zemākas pakāpes atrodas tas, kam pieder vara, — ja šī izteiksme piemīt meža zvēram, tā ir mežonīga, ja niecīgam cilvēkam, tad cietsirdīga.

—  Seržant! — viņš uzkliedza. — Vai jūs neredzat, ka šī neliete taisās aizšmaukt? Kas jums lika viņu atlaist?

—   Es, — Madlēns sacīja.

Fantina, izdzirdusi Zavēra balsi, nodrebēja un atlaida durvju aizbīdni, gluži kā pieķerts zaglis pamet nozagto mantu. Atskanot Madlēna balsij, viņa pagriezās, un no šā brīža, kaut arī viņa neizsacīja ne vārda, pat neuzdrošinājās brīvi elpot, viņas skūtie,ņs pārmaiņus pievērsās no Madlēna Zavēram un no Zavēra Madlēnam atkarībā no tā, kurš runāja.

Acīmredzot Zavērs bija, kā mēdz teikt, «pilnīgi izsists no sliedēm», ja atļāvās tā uzkliegt seržantam pēc tam, kad mēra kungs bija devis rīkojumu palaist Fantinu brīvībā. Vai policijas ierēdnis bija tā apmulsis, ka neievēroja pat mēra kunga klātbūtni? Vai viņš bija sevī atzinis par neiespējamu, ka «priekšniecība» varētu dot tādu pavēli, un nodomājis, ka mēra kungs droši vien neviļus kaut ko sajaucis un pārteicies? Vai arī pēdējo divu stundu neparastie notikumi, kuru aculiecinieks viņš bija, radīja viņā pārliecību, ka jāķeras pie ārkārtējiem lēmumiem, ka pienākusi nepieciešamība mazajam kļūt par lielu, spiegam darboties kā valsts ierēdnim, vienkāršam policijas inspektoram pārvērsties tiesnesī un ka šais sevišķajos apstākļos viņam, Žavēram, jārīkojas kā visas sabiedrības, kārtības, likuma, morāles un valdības pārstāvim?

Lai nu kā, bet, kad Madlēna kungs bija pateicis šo «Es!», ko visi dzirdēja, policijas inspektors Zavērs, gluži bāls, it kā sastindzis, ar nozilējušām lūpām, izmisušu skatienu, tikko manāmu trīsu pārņemts, pagriezās pret mēru un — kaut kas neiedomājams — sacīja, gan acu nepacēlis, taču noteiktā balsī:

—   Mēra kungs, tas nav iespējams.

—   Kāpēc? — Madlēns jautāja.

—   Šī nekrietnele apvainoja kādu buržuā.

—   Inspektor Zavēr, — Madlēns runāja klusā un samierinošā tonī, — paklausieties! Jūs esat godavīrs, un es domāju, ka mums nebūs grūti saprasties. Tad dzirdiet, kā tas patiesībā notika. Gāju pār laukumu, kad jūs aizvedāt šo sievieti. Tur vēl ļpija ļaužu pūlis, es tos iztaujāju un visu uzzināju: vainīgs bija tas buržuā, un īstenībā policijai būtu vajadzējis aizturēt viņu.

Zavērs iebilda:

—   Sī neģēle tikko apvainoja mēra kungu.

—   Tas skar vienīgi mani, — Madlēns atteica. — Domāju, ka manis apvainošana ir mana darīšana, un varu to uzņemt, kā man tīk.

—  Lūdzu piedošanu, mēra kungs, bet mēra apvainošana nav tikai viņa darīšana, šis apvainojums prasa taisnīgu tiesu.

—    Inspektor Zavēr, — Madlēns atbildēja, — visaugstākā tiesa ir sirdsapziņa. Es dzirdēju, ko runāja šī sieviete. Es zinu, ko daru.

—   Bet es, mēra kungs, pat nezinu, vai varu ticēt savām acīm.

—   Tādā gadījumā pietiek, ka jūs paklausāt.

—   Es paklausu savam pienākumam. Mans pienākums prasa, lai šī sieviete sešus mēnešus pavadītu cietumā.

Madlēns lēnām atbildēja:

—   Uzklausiet mani: viņa nepavadīs cietumā nevienu dienu.

Pēc šiem noteiktajiem vārdiem Zavērs tomēr uzdrošinājās cieši paskatīties mēram acīs un arvien vēl dziļi godbijīgā balsī iebiida:

—   Esmu izmisis, ka man jāpretojas mēra kungam — tas notiek pirmo reizi manā mūžā, taču atļaujiet aizrādīt, ka es rīkojos savu pilnvaru robežās. Ar mēra kunga atļauju es pakavēšos pie starpgadījuma ar šo buržuā. Es biju tur klāt. Sī meiča uzbruka Bainatabuā kungam, kam ir vēlēšanu tiesības un kam pieder skaistais akmens nams esplanādes stūrī, četrstāvu nams ar balkonu! Kas gan nenotiek pasaulē! Lai nu kā, mēra kungs, šis pārkāpums izspriežams ielas policijai, kurā es kalpoju, un tāpēc šo sievieti, vārdā Fantinu, es lieku aizturēt.

Tad Madlēns sakrustoja rokas un sacīja tik stingrā balsī, kādā vēl neviens visā pilsētā nebija dzirdējis viņu runājam:

—   Pārkāpums, par kuru jūs runājat, izlemjams municipālajai policijai. Saskaņā ar kriminālkodeksa devīto, vienpadsmito, piecpadsmito un sešdesmit sesto pantu šāda rakstura pārkāpumi jāizspriež man. Es pavēlu šo sievieti atlaist brīvībā.

Zavērs vēl pēdējo reizi mēģināja iebilst:

—   Bet, mēra kungs …

—   Atgādinu jums astoņdesmit pirmo pantu no 1799. gada 13. decembra likuma par patvaļīgu ieslodzījumu,

—  Mēra kungs, atļaujiet…

—   Ne vārda vairāk!

—   Tomēr …

—  Jūs varat iet, — Madlēns sacīja.

Šo sitienu tieši krūtīs Zavērs saņēma kā krievu zaldāts, nesaraujoties un neizvairoties. Līdz zemei paklanījies mēra kungam, viņš izgāja.

Fantina atvirzījās no durvīm un apjukusi noskatījās, kā viņš aiziet.

Arī Fantinu bija pārņēmis neparasts satraukums. Nelaimīgā tikko bija redzējusi, kā par viņu strīdējās divas pretējas varas. Viņas acu priekšā cīnījās divi vīri, kuru rokās atradās viņas brīvība, dzīve, dvēsele, bērns; viens no šiem vīriem vilka viņu uz tumsas pusi, otrs virzīja uz gaismu. Šai cīņā, ko viņa vēroja ar baiļu radītu pārspīlējumu, abi vīri likās kā divi milži: viens runāja kā viņas dēmons, otrs — kā labais eņģelis. Eņģelis uzvarēja dēmonu, un tas lika viņai nodrebēt no galvas līdz kājām — šis viņas sargeņģelis, atbrīvotājs bija tieši tas cilvēks, ko viņa neieredzēja, pilsētas mērs, ko viņa tik ilgi bija uzskatījusi par visu savu likstu vaininieku, Madlēns! Un tieši brīdī, kad viņa to visriebīgākā kārtā apvainoja, tas viņu izglāba! Vai tiešām viņa būtu maldījusies? Vai tiešām jāpārdzimst no jauna, lai saprastu? Viņa nekā neapjauta, viņa drebēja. Apmulsusi viņa klausījās, izbijusies vēroja un ar katru vārdu, ko Madlēns izrunāja, juta sevī kūstam un brūkam briesmīgo naida tumsu un sirdī dzimstam kaut ko siltu un neizdibināmu, kur bija ir prieks, ir paļāvība, ir mīlestība.

Kad Zavērs bija izgājis, Madlēns pievērsās Fantinai un sacīja lēnīgā balsī, pūlēdamies runāt kā apvaldīts cilvēks un neļaut vaļu asarām:

—   Es dzirdēju, ko jūs teicāt. Nekas no tā, ko jūs stāstījāt, man nebija zināms. Ticu, ka tā ir patiesība, es jūtu, ka tā ir patiesība! Es pat nezināju, ka jūs esat atlaista no manas darbnīcas. Kāpēc jūs nenācāt pie manis? Tagad tā: es samaksāšu jūsu parādus, likšu atvest jūsu bērnu, vai ari jūs pati dosities pie viņa. Jūs varat dzīvot šeit vai Parīzē, kur vien vēlaties. Es parūpēšos par jums un jūsu bērnu, Ja vēlaties, varat turpmāk nestrādāt. Es jums došu naudu, cik būs vajadzīgs. Kļūdama laimīga, jūs atkal kļūsit godīga. Lai gan — klausieties, ko es jums teikšu! — ja viss ir noticis tā, kā jūs sakāt, bet es par to nešaubos, tad dieva priekšā jūs arvien esat bijusi šķista un tikumīga. Ai, nabaga sieviete!

Tas bija vairāk, nekā nabaga Fantina spēja paciest. Būt kopā ar Kozeti! Atstāt šo kauna pilno dzīvi! Dzīvot brīvai, laimīgai, bagātai, godīgai — un kopā ar Kozeti! Pēkšņi vislielākajā postā viņai uzplaukst šī svētlaimes pilnā tiešamība! Kā nemaņā viņa raudzījās cilvēkā, kas ar viņu runāja, un bija spējīga tikai divas trīs reizes elsās izdvest: «0! O! O!» Kājas viņai sagrīļojās, viņa nokrita uz ceļiem Madlēna priekšā un, iekāms tas paguva viņu aizkavēt, satvēra tā roku un noskūpstīja.

Tad viņa zaudēja samaņu.

SESTĀ GRAMATA ZAVĒRS

.

1. Atpūtas sākums

Madlēns lika nogādāt Fantinu slimnīcā, kas bija ierīkota viņa paša mājā. Viņš nodeva nelaimīgo sievieti žēlsirdīgo māsu ziņā, kuras to tūdaļ novietoja gultā. Fantinai bija stiprs drudzis. Lielāko daļu nakts viņa pavadīja bezsamaņā, murgos skaļi runādama. Tomēr beidzot viņa iemiga.

Nākošajā dienā ap pusdienas laiku Fantina pamodās un izdzirdēja kādu elpojam pavisam tuvu pie gultas; viņa pašķīra gultas aizkariņu un ieraudzīja Madlēnu, kas stāvēja un raudzījās uz kaut ko pāri viņas galvai. Sis skatiens bjja pilns līdzjūtības un skumju un likās ko lūdzam. Viņa sekoja šā skatiena virzienam un redzēja, ka tas bija vērsts yz ķ.rucifiksu pie sienas.

Pēc visa notikušā Madlēns Fantinas acīs bija pilnīgi pārvērties. Viņš tai šķita izstarojam gaismu. Patlaban viņš bija nogrimis it kā lūgšanā. Fantina ilgi viņu Mēroja, neuzdrošinoties traucēt. Beidzot bikli iejautājās:

—   Ko jūs te darāt?

Madlēns še bija stāvējis jau veselu stundu. Viņš gaidīja, kad Fantina pamodīsies. Satvēris tās roku, viņš pataustīja pulsu un jautāja:

—   Kā jūs jūtaties?

—   Labi, es biju aizmigusi, — tā atbildēja, — šķiet, man ir jau labāk. Drīz viss pāries.

Tad viņš, it kā tikai tagad sadzirdējis, atbildēja uz Fantinas pirmo jautājumu:

—  Es raidīju lūgsnas moceklim, kas atrodas tur augšā, debesīs.

Un domās piebilda: «Par mocekli, kura ir šeit, virs zemes.»

Visu nakti un rīta cēlienu Madlēns bija vācis ziņas. Tagad viņš zināja visu. Fantinas dzīves stāsts viņam bija skaidrs ar visiem tā mokpilnajiem sīkumiem. Viņš turpināja:

—   Nabaga māte, jūs esat daudz izcietusi. Bet nevajag gausties, jums tagad pieder izredzēto daja. Tieši tādā kārtā cilvēki rada eņģeļus. Cilvēki jau nav vainīgi, viņi neprot citādi rīkoties. Redziet, šī elle, no kuras jūs iznācāt, ir pirmā debesu pakāpe. Ar to bija jāiesāk.

Viņš dziļi nopūtās. Fantina viņam silti uzsmaidīja, atklājot, ka viņai trūkst divu zobu.

Šai naktī Zavērs bija uzrakstījis kādu vēstuli. Otrā rītā viņš pats šo vēstuli nodeva Montreijas pasta kantori. Vēstule bija adresēta uz Parīzi, uz tās aploksnes bija rakstīts: «Sabuijē kungam, policijas prefekta kunga sekretāram.» Tā kā visur jau bija zināms par notikumu policijas iecirknī, pasta kantora vadītāja un dažas citas personas, kas pirms nosūtīšanas redzēja vēstuli un pazina uz aploksnes Zavēra rokrakstu, nodomāja, ka ar to viņš iesniedz atlūgumu.

Madlēna kungs nekavējoties aizrakstīja Tenardjē. Fantina bija tiem parādā simt divdesmit franku. Viņš nosūtīja tiem trīssimt franku, piezīmēdams, lai tie paturot sev pienākošos daļu un par atlikušo naudu tūlīt nogādājot bērnu Piejūras Montreijā, kur slimā māte viņu gaidot.

Tenardjē bija ārkārtīgi pārsteigts.

—   Velns parāvis! — viņš sacīja sievai. —Nelaidīsim vis to skuķi projām! No šī putniņa mēs vfl iztaisīsim labu slaucamu govi! Es varu gan iedomāties: kāds lētticīgais būs ieķēries šās mātē!

Un viņš atbildēja ar veikli izdomātu rēķinu par pieci simti un vēl dažiem frankiem. Šim rēķinam bija pievienotas divas neapstrīdamas lēses par vairāk nekā trīssimt frankiem — viena no ārsta, otra no aptiekāra, kas bija parakstījuši un izgatavojuši zāles Eponīnai un Azelmai, kuras bija pārcietušas ilgāku slimību. Kozete, kā jau teikts, nemaz nebija slimojusi. Un tā labojamā bija rnaz — vajadzēja tikai mainīt vārdus. Zem rēķina Tenardjē bija uzšņāpis: «Parāda dzēšanai saņemti trīssimt franku.»

Madlēns tūlīt aizsūtīja otrus trīssimt frankus un pieprasīja: «Drīzāk atvediet Kozeti!»

—  Pie velna! — Tenardjē teica. — Šo bērnu mēs nelaidīsim vaļā!

Fantinas veselība neuzlabojās. Viņa arvien vēl atradās slimnīcā.

Sākumā žēlsirdīgās māsas bija ar nepatiku uzņēmušas un kopušas «šo meitu». Kas redzējis Reimsas katedrāles bareljefus, tas atcerēsies, cik nicīgi uzraukta apakšlūpa gudrajām jaunavām, kad tās noraugās uz ģeķīgajām jaunavām. Šai sensenajā nicināšanā, ar kādu vestālietes skatās uz netiklēm, izpaužas viens no dziļākajiem sievietes instinktiem, pašcieņas instinkts; žēlsirdīgajām māsām šo instinktu vēl pastiprināja dziļā reliģiozitāte. Taču nedaudzās dienās Fantina viņas atbruņoja. Fantinas valoda bija maiga un pazemīga, un mātes jūtas, kas tajā slēpās, visus aizkustināja. Kādu dienu māsas dzirdēja Fantinu drudža murgos runājam: «Es biju liela grēciniece, bet, kad mans bērns būs pie manis, es ticēšu, ka dievs man piedevis. Kamēr dzīvoju netiklu dzīvi, es nēgribēju ņemt Kozeti pie sevis, jo nebūtu varējusi izturēt viņas izbrīna pilno un skumīgo skatienu. Tikai viņas dēļ esmu grēkojusi, un tāpēc dievs rnan piedos. Es jutīšu labā dieva svētību, kad Kozete būs šeit. Raudzīšos viņā, un, uzlūkojot nevainīgo bērnu, man kļūs vieglāk. Viņa taču vēl nekā nezina. Viņa ir eņģelis, saprotiet, mīļās māsas. Viņas vecumā spārni vēl nav nokrituši.»

Madlēns apmeklēja slimnieci divas reizes dienā, un katrreiz viņa tam vaicāja:

—   Vai es drīz redzēšu savu Kozeti?

—  Varbūt jau rīt no rīta. Kuru katru brīdi viņai jābūt klāt, es viņu gaidu, — Madlēns atbildēja.

Mātes bālā seja sāka starot,

—  Ai, cik es būšu laimīga! — viņa sacīja.

Taču viņas veselība neuzlabojās. Gluži otrādi, šķita, ka ar katru nedēļu stāvoklis kļuva ļaunāks, Šī sniega sauja, nokļūdama ūz kailas ādas starp lāpstiņām, bija spēji pārtraukusi svīšanas procesu, un līdz ar to spēcīgi uzliesmoja slimība, ar ko viņa apslēpti bija sirgusi jau vairākus gadus. Plaušu slimību noteikšanā un ārstēšanā tai laikā sāka ievērot Laeneka vērtīgos norādījumus. Ārsts izmeklēja Fantinu un kratīja galvu.

Madlēns jautāja ārstam:

—   Nu, kā ir?

—  Vai viņai ir bērns, ko viņa vēlētos redzēt? — atvaicāja ārsts.

—  Jā.

—   Tad pasteidzieties to atvest!

Madlēns nodrebēja.

Fantina iejautājās:

—   Ko ārsts sacīja?

Madlēns ar pūlēm pasmaidīja.

—       Viņš sacīja, lai liekot labi drīz atvest jūsu bērnu. Tas palīdzēšot jums atveseļoties.

—       Jā, viņam taisnība! — Fantina iesaucās. — Ko gan tie Tenardjē īsti domā, tik ilgi aizturēdami manu Kozeti? Bet viņa atbrauks! Beidzot es jūtu, ka laime ir pavisam tuvu! r,

Tomēr Tenardjē «neizlaida bērnu no rokām» un atrunājās ar simtiem dažādu ieganstu. Kozete esot mazliet nevesela un nevarot doties ceļā tādā aukstumā. Turklāt viņam esot vēl jāievāc daži sīki parādi no apkārtējiem lauciniekiem utt., utt.

—       Uzdošu kādam atvest Kozeti, — Madlēna tēvs teica. — Ja vajadzēs, braukšu pats.

Fantina viņam nodiktēja vēstuli, ko pati parakstīja:

«Tenardjē kungs,

Nododiet Kozeti šim, cilvēkam! Visi šikie izdevumi tiks jums atlīdzināti.

Ar cieņu jūs sveicinādama,

Fantina.»

Taču pa to laiku notika nopietns starpgadījums. Velti mēs cenšamies cik spēdami labi kalt noslēpumaino akmens bluķi, kas ir mūsu dzīves viela, — likteņa melnā dzīsla tajā parādās arvien no jauna.

2. Kā Žans var pārvērsties par Sanu

Kadu rītu, kad Madlēna kungs sēdēja savā kabinetā, kārtodams jau uz priekšu dažus steidzamus mērijas darbus gadījumam, ja pats nolemtu doties uz Monfermeiju, viņam pieteica policijas inspektoru Zavēru, kas vēloties ar viņu runāt. Dzirdot šo vārdu, Madlēnu neviļus pārņēma nepatika. Pēc notikuma policijas iecirknī Zavērs vairījās

no viņa vairāk nekā jebkad, un Madlēns to vēl nebija saticis.

— Lai ienāk! — viņš sacīja.

Zavērs ienāca.

Madlēns palika tāpat sēžam ar spalvu rokā pie kamīna, nepacēlis acu no aktu mapes, ko šķirstīja, izdarīdams dažādas atzīmes protokolos par satiksmes noteikumu pārkāpumiem. Zavērain viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņš nespēja atturēties no domām par nabaga Fantinu, un tāpēc viņa izturēšanās pret policijas inspektoru bija ledaini vēsa.

Zavērs godbijīgi sveicināja mēra kungu, kas sēdēja pret to ar muguru. Mēra kungs pat neuzlūkoja ienācēju un joprojām kaut ko atzīmēja protokolos.

Zavērs pagāja kabinetā divus trīs soļus uz priekšu un apstājās, nesacījis ne vārda.

Fizionomists, kas labi pazītu Zavēra raksturu un ilgāku laiku būtu pētījis šo mežoni civilizācijas dienestā, šo dīvaino romieša, spartieša, mūka un kaprāļa apvienojumu, šo inelotnespējīgo izlūku, nevainīgo spiegu, fizionomists, kam būtu zināms viņa agrākais, apslēptais naids pret Madlēnu, viņa sadursme ar pilsētas mēru Fantinas dēļ, vērojot Zavēru šai mirklī, būtu nodomājis: «Kas gan ar šo cilvēku noticis?» Katram, kas būtu pazinis šā cilvēka taisno, skaidro, vaļsirdīgo, godīgo, bargo un nežēlīgo sirdsapziņu, kļūtu skaidrs, ka Zavērs-tikko pārdzīvojis dziļu satricinājumu. Viss, kas slēpās Zavēra dvēselē, atspoguļojās arī viņa sejā. Kā visi varmācīga rakstura cilvēki, viņš bija pakļauts pēkšņām ieskatu maiņām.Nekad viņa sejas izteiksme nebija bijusi tik savāda un neparasta. Kad viņš ienācis palocījās mēra kungam, viņa skatienā nebija ne atriebības kāres, ne dusmu, ne neuzticības; apslajics dažus soļus no mēra krēsla, viņš stāvēja izslējies, gandrīz kā ierindā, ar to vientiesīgo un aukstasinīgo iecirtīgurnu, kāds raksturīgs cilvēkam, kas nekad nav bijis maigs, bet allaž bijis pacietīgs. Viņš gaidīja klusu un nekustīgi, patiesā pazemīgumā un lēnīgā padevībā, kamēr mēra kungam labpatiks pagriezties uz viņa pusi, gaidīja mierīgs, nopietns, ar cepuri rokā, nodurtām acīm, un viņa stāja atgādināja pa daļai kareivi virsnieka priekšā, pa daļai apsūdzēto tiesneša priekšā. Visas izjūtas, tāpat kā visas atmiņas, kādas viņam varēja būt, likās izgaisušas. Šī seja — vienkārša un necaurredzama kā granīts — pauda vienīgi dziļas bēdas. No viņa būtnes dvesa nomāktība, apņēmība un vīrišķīga grūtsirdība.

Beidzot mēra kungs nolika spalvu un nedaudz pievērsās viņam:

—  Nu? Kas ir? Kas noticis, Zavēr?

Zavērs brīdi klusēja, it kā sakopodams domas, tad sāka runāt ar skumju svinīgumu, kurā tomēr netrūka vienkāršības:

—   Mēra kungs, ir pieļauta noziedzīga rīcība.

—   Kas par rīcību?

—       Kāds zemāks valsts ierēdnis visrupjākajā kārtā izrādījis necieņu pret augstu amatpersonu. Es atnācu, kā prasa mans pienākums, lai darītu jums to zināmu.

—       Kas ir šis zemākais ierēdnis? — Madlēna kungs vaicāja.

—   Es, — Zavērs atbildēja.

—   Jūs?

—   Jā.

—       Un kas ir šī augstā amatpersona, kam būtu iemesls par jums sūdzēties?

—  Jūs, mēra kungs.

Madlēns saslējās krēslā. Zavērs, joprojām acu nepaceldams, nopietni turpināja:

—       Mēra kungs, atnācu lūgt, lai jūs esat tik laipns un ierosināt mani atlaist.

Madlēns pārsteigumā gribēja ko teikt, bet Zavērs viņu atturēja:

—        Jūs sacīsit, ka es būtu varējis pats iesniegt atlūgumu. Nē, ar to nepietiek. Iesniegt atlūgumu ir goda pilna rīcība. Esmu izdarījis pārkāpumu, man jāsaņem sods. Mani vajag padzīt.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

—       Mēra kungs, pagājušo reizi jūs bijāt pret mani nepamatoti bargs. Esiet tāds šoreiz pamatoti!

—        Bet kāpēc? — Madlēns iesaucās. — Kas tās par muļķībām? Ko tas nozīmē? Kādā ziņā esat pret mani noziedzies? Ko jūs man esat nodarījis? Kāpēc jūs esat manā priekšā vainīgs? Jūs sevi apsūdzat un vēlaties, lai jūs pārceļ…

—   Lai mani padzen, — Zavērs iebilda.

—   Nu, labi, padzen. Vienalga, es nesaprotu.

—   Tūlīt jūs, mēra kungs, sapratīsit.

Zavērs smagi nopūtās un tikpat mierīgi un drūmi turpināja:

—        Mēra kungs, pirms sešām nedējām, pēc starpgadījuma ar šo meiču, es biju tā saniknots, ka uzrakstīju par jums ziņojumu.

—   Uzrakstījāt ziņojumu?

—   Ziņojumu Parīzes policijas prefektūrai.

Madlēns, kas mēdza smieties tikpat reti kā Zavērs, skaļi iesmējās:

—   Uzrādījāt mēru, kas iejaucas policijas darīšanās?

—   Nē, uzradīju bijušo katordznieku,

Mērs nobālēja.

Zavērs, arvien vēl acu nepacēlis, turpināja:

—       Man tā likās. Jau ilgāku laiku man bija aizdomas. Arēja līdzība, turklāt ziņas, ko jūs likāt ievākt Faverolā, jūsu neparastais spēks, atgadījums ar veco Fošlevānu, jūsu veiklums šaušanā, kāja, ko arī jūs mazliet pievelkat, — es pats vairs nezinu, kas vēl viss ne… Muļķības! Un galu galā es jūs noturēju par kādu citu, vārdā Žanu Valžānu.

—   Kā viņu sauc? Kā jūs sacījāt?

—       Žans Valžāns. Tas ir kāds katordznieks, ko es redzēju pirms divdesmit gadiem, kad kalpoju Tulonas pārmācības namā par uzrauga palīgu. Izgājis no katorgas, šis Žans Valžāns esot apzadzis bīskapu, pēc tam izdarījis vēl vienu bruņotu zādzību, aplaupot uz lielceļa mazu savojieti. Astoņus gadus viņš slēpās, neviens nezina* kā, un viņu meklēja. Nu, un es biju iedomājies… Galu galā es to izdarīju! Dusmas mani pamudināja, un es uzrakstīju par jums ziņojumu prefektūrai.

Madlēns, kas jau pirms laba brīža atkal bija ķēries pie saviem protokoliem, ievaicājās pavisam vienaldzīgā balsī:

—   Un ko jums atbildēja?

—   Ka es ēsot traks.

—   Nu, un?

—   Viņiem ir taisnība.

—   Labi, ka jūs to atzīstat!

—   Kā gan citādi, jo īstais Žans Valžāns ir atrasts.

Papīra lapa, ko Madlēns bija paņēmis, izkrita viņam

no rokām, viņš pacēla galvu, cieši paskatījās uz Zavēru un neizprotamā tonī noteica:

—   Ak tā!

Zavērs turpinājās

— Tas noticis tā, mēra kungs. Kā rādās, šai apgabalā netālu no Aijileoklošē, dzīvojis kāds večuks, saukts par Sanmatjē tēvu. Viņš bijis nabadzīgs. Neviens viņu nav Ievērojis. Vispār nevar zināt, no kā šādi ļautiņi pārtiek. Nesen, šo pašu rudeni, Sanmatjē tēvu aizturējuši par ābolu zādzību, viņš bija zadzis ābolus, no kuriem gatavo sidru, tieši tai laikā, kad … — bet tas galu galā nav svarīgi! Tātad notikusi zādzība, pārkāpts pār] sētai, nolauzti koka zari. Mūsu Sanmatjē aizturēts. Ābeles zars vēl bijis viņam rokā. Blēdi ietupinājuši aiz restēm. Tiktāl par viņa pārkāpumu draudētu tikai labošanas darbi. Bet te gadās liktenīga nejaušība. Tā kā turienes cietums ir sliktā stāvoklī, izmeklēšanas tiesnesis atzīst par labāku nosūtīt Sanmatjē uz Arasu, kur atrodas departamenta cietums. Arasas cietumā ir kāds bijušais katordznieks, vārdā Brevē, nezinu, par ko īsti aizturēts, bet, tā kā viņš labi uzvedas, viņu iecēluši par kameras vecāko. Un tad, mēra kungs, Sanmatjē vēl nav lāgā izkāpis no ratiem, kad Brevē iesaucas: «Redz, ko! Es taču pazīstu šo vīru! Tas ir no veciem lietaskokiem, vecs katordznieks! Paskaties uz mani, cilvēkbērns! Tu esi Žans Valžāns!» — «Žans Valžāns? Kas par Žanu Valžānu?» Sanmatjē izliekas izbrīnījies. «Nespēlē muļķi!» Brevē saka. «Tu esi Žans Valžāns. Tu taču biji Tulonā katorgas darbos. Pirms divdesmit gadiem. Mēs abi bijām kopā.» Sanmatjē liedzas. Nu, velns parāvis, kā gan citādi! Lai gūtu skaidrību, tjek uzsākta pamatīga izmeklēšana, un, lūk, kas atklājas: apmēram priekš trīsdesmit gadiem šis Sanmatjē strādājis par atzarotāju vairākās vietās, starp citu, arī Faverola. Tur viņa pēdas pazūd. Labu laiku vēlāk viņš atkal parādās Overņā un pēc tam Parīzē, kur viņš it kā esot bijis ratnieks un viņa meita strādājusi par veļas mazgātāju, bet tas nav pierādīts; pēc tam viņš nokļuvis šai pusē. Tātad — kas bija Žans Valžāns, pirms viņu par zādzību notiesāja katorgā? Atzarotājs! Kur? Faverolā. Vēl viens apstāklis. Sā Valžāna kristītais vārds bija Žans, un viņa māte pirms precēšanās saucās Matjē. Tas gluži dabiski uzvedina uz domām, ka, no katorgas iznācis, viņš, lai slēptos, būs pieņēmis mātes uzvārdu un licis sevi saukt par Žanu Matje. Viņš dodas uz Overņu. Turienes izrunā vārds «Žans» pārvēršas par «Sanu», viņu dēvē par Sanu Matjē. Mūsu vīrs neko neiebilst, un tā viņš kļūst par Sanmatjē. Jūs varat izsekot, vai ne? Tiek ievāktas ziņas Faverolā. Žana Valžāna ģimenes tur vairs nav. Neviens nezina, kur tā palikusi. Tādos ļaudīs nav nekāds brīnums, ka pazūd veselas ģimenes. Meklē, bet neviena neatrod. Ja šie ļaudis nav dubļi, tad viņi ir putekļi. Un, tā kā notikumi sākuši risināties jau pirms trīsdesmit gadiem, Faverolā nav vairs neviena, kas pazītu Žanu Valžānu. Ievāc ziņas arī Tulonā. Bez Brevē ir tikai divi katordznieki, kas kādreiz redzējuši Žanu Valžānu. Tie ir uz mūžu notiesātie KoŠpaijs un Senildjē. Viņus izsauc no spaidu darbiem un atved šurp. Viņus konfrontē ar tā saukto Sanmatjē. Viņi nešaubās. Viņiem, tāpat kā Brevē, tas ir Žans Valžāns. Tas pats vecums — piecdesmit četri gadi, tas pats augums, tas pats izskats, tātad tas pats cilvēks, tas ir viņš. Tieši šai laikā es nosūtīju savu ziņojumu Parīzes prefektūrai. Man atbildēja, ka es esot prātā jucis, ka Žans Valžāns atrodoties Arasā tiesas iestāžu rīcībā. Jūs varat saprast, kā tas mani pārsteidza, jo es taču biju iedomājies, ka tas pats Žans Valžāns ir šeit, manās rokās! Aizrakstīju izmeklēšanas tiesnesim. Viņš lika man ierasties, parādīja rnan Sanmatjē…

—   Nu, un tālāk? — Madlēns iejautājās.

Zavēra seja bija patiesi noskumusi, kad viņš atbildēja:

—  Mēra kungs, patiesība paliek patiesība. Man ļoti žēl, bet tas cilvēks ir Žans Valžāns. Arī es viņu pazinu.

Te Madlēns ļoti klusu jautāja:

—   Vai jūs esat pilnīgi pārliecināts?

Zavērs iesmējās, tie bija skumīgi smiekli, kādus izraisa dziļa pārliecība par kaut ko nepatīkamu,

—   Un kā vēl!

Brīdi viņš domīgs klusēja, bārstīdams ar pirkstu galiem sausās smiltis trauciņā uz galda, kas tur stāvēja tintes sausināšanai, un tad piebilda:

—  Tagad, kad esmu redzējis īsto Žanu Valžānu, es pat nesaprotu, kā varēju domāt citādi. Mēra kungs, piedodiet man!

Uzrunādams ar šiem lūdzošajiem un nopietnajiem vārdiem cilvēku, kas pirms sešām nedēļām visu policistu priekšā bija viņu pazemojis un viņam sacījis: «Varat iet!» .— Zavērs, šis augstprātīgais ierēdnis, pats to neapjaušot, bija pilns dziļas vienkāršības un cieņas. Madlēns atbildēja viņa lūgumam ar pēkšņu jautājumu:

—   Un ko šis cilvēks saka?

—      Nu, ko viņš vairs var teikt! Mēra kungs, nekas labs viņu negaida. Ja tas ir Žans Valžāns, tad jau ir runa par recidīvu. Pārkāpt pār sētu, nolauzt zaru, nočiept ābolus, ja to izdarījis bērns, ir palaidnība, ja to izdara pieaudzis cilvēks, tas ir pārkāpums, ja to izdara katordznieks, tas jau ir noziegums. Tas ietver visu — zādzību un ielaušanos. To vairs neizspriež labošanas komisija, bet zvērināto tiesa. Te vairs nav runa par dažām dienām cietumā, bet par mūža katorgu. Un tad vēl gadījums ar mazo savojieti, ko arī, es ceru, cels gaismā. Velns parāvis! Te būtu, ko spirināties, vai ne? Jā, kādam citam, tikai ne Žanam Valžānam! Žans Valžāns ir slīpēts! Ari pēc tā es viņu pazīstu! Kāds cits, juzdams, ka metas par karstu, būtu ārdījies, kliedzis, — pat katliņš uz uguns sīc, — negribētu būt par Žanu Valžānu, taisnotos un tā tālāk. Bet šis te izliekas nesaprotam un saka: «Es esmu Sanmatjē, es tur nemaz neesmu bijis!» Viņš izliekas izbrīnījies, tēlo muļķi, tā viņam ir izdevīgāk! O, tas ir manīgs zellis! Taču veltīgi — pierādījumi ir pret viņu. Četri cilvēki apliecinājuši, ka viņu pazīst, veco blēdi notiesās. Viņa lieta nodota Arasas tiesā. Došos turp par liecinieku, mani uzaicināja.

Madlēns atkal bija nosēdies pie rakstāmgalda, paņēmis mapi ar protokoliem un mierīgi tos šķirstīja, lasīdams un reizi pa reizei kaut ko pierakstīdams, kā jau aizņemts cilvēks. Viņš pagriezās pret Zavēru:

—    Pietiek, Zavēr! Patiešām, visi šie sīkumi mani maz interesē. Mēs velti zaudējam laiku, mums taču ir daudz steidzamu darīšanu. Tā, Zavēr, jūs tūdaļ dosities pie lāga sieviņas Bizopjē, kas tirgojas ar zaļumiem Sensolva ielas stūrī. Sakiet viņai, lai iesniedz sūdzību pret ormani Pjēru Senelongu. Sis rupjais vīrs tik tikko nesabrauca viņu un viņas bērnu, tam jāsaņem sods. Tad aizejiet pie Sarselē kunga Montrdešampiņī ielā. Viņš žēlojas, ka blakusnama novadcaurule novada lietus ūdeni tieši uz viņa māju un ka tas izskalo ēkas pamatus. Pēc tam jūs pārbaudīsit, vai tiešām notiek policijas noteikumu pārkāpšana, kā tas man ziņots, atraitnes Dorisas namā Gibūra ielā un Renē le Bosē kundzes mājā Garoblāna ielā, un uzrakstiet par to protokolus. Bet es jums dodu tik daudz uzdevumu! Vai jūs netaisāties aizbraukt? Vai neteicāt, ka sakarā ar šo lietu jums pēc astoņām vai desmit dienām jādodas uz Arasu?

—   Agrāk gan, mēra kungs.

—   Kad tad īsti?

—       Man šķiet, es sacīju mēra kungam, ka tiesa notiks rīt, un es izbraukšu ar diližansu jau šonakt.

Madlēns tikko manāmi sakustējās.

—   Un prāva ilgs…

—       Augstākais vienu dienu. Spriedumu pasludinās vēlākais rītvakar. Bet es nenogaidīšu spriedumu, kas jau tāpat ir skaidrs. Tikko būšu nodevis liecību, došos atpakaļ.

—  Labi, — Madlēns sacīja.

Un ar rokas mājienu atlaida Zavēru.

Zavērs vēl negāja projām.

—   Atvainojiet, mēra kungs, — viņš vēl ierunājās.

—   Kas tad vēl? — Madlēns jautāja.

—  Mēra kungs, man jums vēl kaut kas jāatgādina.

—   Kas tad īsti?

—   Ka mani vajag atlaist no dienesta.

Madlēns piecēlās.

—       Zavēr, jūs esat godavīrs, un es jūs cienu. Jūs pārspīlējat savu vainu. Turklāt arī šis apvainojums attiecas vienīgi uz mani. Zavēr, jūs esat cienīgs kāpt augšup, nevis lejup. Es vēlos, lai jūs paliekat savā vietā.

Zavērs uzlūkoja Madlēnu ar savu skaidro skatienu, kurā šķita atklājamies viņa mazattīstītā, bet stingrā un tīrā sirdsapziņa, un sacīja mierīgā balsī:

—       Mēra kungs, šai ziņā es nevaru būt ar jums vienis prātis.

—       Es atkārtoju: tas attiecas vienīgi uz mani, — Madlēns atteica.

Bet Zavērs, būdams šās vienas domas varā, turpināja:

—        Es nebūt nepārspīlēju. Paklausieties, kā es spriežu: esmu jūs nepamatoti turējis aizdomās. Tas vēl nebūtu nekas. Mums, kas kalpojam policijā, ir tiesības turēt otru aizdomās, kaut gan aizdomas pret augstākstāvošu personu jau ir zināma ļaunprātība. Bet es bez jebkādiem pierādījumiem dusmu uzplūdumā atriebības nolūkā denuncēju jūs kā bijušo katordznieku, jūs, cienījamu cilvēku, mēru, amatpersonu! Tas jau ir smags pārkāpums, ļoti smags pārkāpums. Jūsu personā es, pats būdams varas pilnvarotais, esmu apvainojis valsts varu! Ja kāds no man padotajiem būtu rīkojies tā kā es, tad es paziņotu, ka viņš ir sava amata necienīgs, un viņu padzītu. Nu, un tad? Uzklausiet, mēra kungs, vēl dažus vārdus! Bieži savā dzīvē esmu bijis stingrs. Pret citiem. Tas bija taisnīgi. Es rikojos pareizi. Tagad, ja es nebūtu stingrs pats pret sevi,

viss, ko esmu taisnīgi darījis, kļūtu par netaisnību. Vai man sevi jāsaudzē vairāk nekā citus? Nē. Tātad es deru tikai, lai sodītu otru, bet ne pats sevi? Tad es būtu nožēlojams nelietis, un tiem, kas saka: «Tas neģēlis Zavērs!» — būtu taisnība. Mēra kungs, es nevēlos, lai jūs izturētos pret mani labsirdīgi; jūsu labsirdība, kad jūs to izrādījāt litiem, man ir jau sagādājusi diezgan nepatikšanu. Man nav vajadzīga jūsu labsirdība. Tādu labsirdību, kas publiskai sievietei dod virsroku pār cienījamu pilsoni, vienkāršām policijas ierēdnim pār mēru, zemākajam pār augstāko, tādu labsirdību eš saucu par sliktu labsirdību. Tāda labsirdība dezorganizē sabiedrību. Mans dievs! Ir taču tik viegli būt labam, bet grūti ir būt taisnīgam. Ja jūs izrādītos tas, par ko jūs noturēju, es nebūtu bijis pret jums labs, jūs pats to pieredzētu! Mēra kungs, man jāizturas pret sevi tieši tāpat, kā es izturētos pret jebkuru citu. Kad vajāju ļaundarus, bargi apgājos ar visādiem neliešiem, es bieži vien sacīju pats sev: «Ja tev kādreiz gadīsies paklupt, ja es tevi pieķeršu pārkāpumā, esi mierīgs — arī tu saņemsi savu tiesu!» Esmu paklupis, esmu pieķēris pats sevi pārkāpumā — jo ļaunāk! Mani aizsūtīs projām, atcels, padzīs — tā būs pareizi. Man ir rokas, es apstrādāšu zemi, darīšu vienalga ko. Mēra kungs, dienesta interesēs ir jārāda piemērs. Es vienkārši prasu policijas inspektora Zavēra atlaišanu.

Tas viss bija teikts lēnprātīgā, lepnā, bezcerīgā un pārliecinātā tonī, kas pacēla savādā diženumā šo dīvaini godīgo cilvēku.

—  Gan redzēsim, — Madlēns atteica.

Un sniedza policijas inspektoram roku.

Zavērs atkāpās un ar sašutumu sacīja:

—  Piedodiet, mēra kungs, bet tas nav pieļaujams. Pilsētas mērs pasniedz roku spiegam.

Un caur zobiem viņš piebilda:

-Jā, spiegam! Kopš tā brīža, kad es nelietīgi izmantoju policijas varu, esmu tikai nožēlojams spiegs.

Viņš dziļi palocījās un devās uz durvīm.

Tur viņš apgriezās un, arvien vēl acis nodūris, sacīja.

—  Mēra kungs, turpināšu savu amata pienākumu pildīšanu, kamēr man būs norīkots vietnieks.

Viņš izgāja. Madlēns, domās nogrimis, klausījās noteiktajos' un drošajos soļos, kas attālinājās pa gaiteņa akmens grīdu.

SEPTĪTĀ GRĀMATA sanmatjĒ prĀva

.

1. Māsa Simplicija

Ne visi notikumi, par ko būs tālāk stāstīts, bija zināmi Piejūras Montreijā, taču arī tie nedaudzie, kas atklājās, atstājuši pilsētiņā tādas atmiņas, ka šajā grāmatā paliktu liels robs, ja par tiem sīki nepastāstītu.

Sai sīkajā atstāstījumā lasītājs sastapsies ar diviem trim gluži neticamiem apstākļiem, ko mēs patiesības labad neizlaižam.

Pēc Žavēra apmeklējuma Madlēna kungs pēcpusdienā kā parasti apciemoja Fantinu.

Vēl neiegājis Fantinas istabā, viņš lika atsaukt māsu Simpliciju.

Abas mūķenes, kas strādāja par slimnieku kopējām, kā visas žēlsirdīgās māsas, bija lācarietes, un vienu sauca par māsu Perpetiju, otru — par Simpliciju.

Māsa Perpetija bija visparastākā zemniece, vienkārša slimo kopēja, kas bija iestājusies dieva kalpībā gluži tāpat, kā mēdz iestāties kādā amatā. Viņa bija mūķene, tāpat kā daža laba ir virtuvene. Tāds tips nebūt nav retums. Mūku ordeņiem ir ļoti pa prātam šis smagais zemnieciskais māls, no kura var viegli izveidot gan kapucieti, gan ursulieti. Sos lauku ļaudis parasti izmanto dievbijības grūtākajiem darbiem. Vēršu gana pārvēršanās par karmeTītu mūku noris pavisam gludi, bez sevišķām pūlēm viens kļūst par otru. Izglītības trūkums kā lauku ciemā, tā klosterī ir jau gatavs pamats, lai laucinieks tūdaļ nostātos vienā līmenī ar mūku. Mazliet platāku blūzi — un mūka tērps gatavs! Māsa Perpetija bija spēcīga mūķene, dzimusi Marinā, netālu no Pontuāzasj viņa runāja izloksnē, purpināja psalmus, pastāvīgi ņurdēja, saldināja zāļu novfirījumu atkarībā no vājnieka svētulības vai liekulības, inpji apgājās ar slimajiem, bija skarba pret mirējiem, īgni meta tiem dievvārdus gandrīz vai sejā un apsmēja to agoniju ar nikniem pātariem, bet vispār viņa bija dūšīga un godīga sārtvaidze.

Māsa Simplicija bija bāla kā vasks. Līdzās māsai Perpetijai viņa likās kā vaska svece blakus tauku svecei. Vinsents de Pols iemūžinājis brīnišķīgu žēlsirdīgās māsas tēlu šais jaukajos vārdos, kuros apvienojis vislielāko brīvību ar vispilnīgāko pakļautību kalpībā: «Viņām nebūs cita klostera kā vienīgi slimnīca, viņu celle būs nomāta istabiņa, viņu lūgšanu kapela — draudzes baznīca, klostera pagalma vietā viņām būs pilsētas ielas vai slimnīcas palātas, žoga vietā — paklausība, restu vietā — dieva bijāšana, segauta vietā — pazemība.» Sis žēlsirdīgās māsas ideāls bija iemiesots māsā Simplicijā. Neviens nevarētu noteikt māsas Simplicijas vecumu; viņa nekad nebija bijusi jauna un, šķita, nekad nekļūs veca. Sī būtne — mēs neuzdrošināmies sacīt «sieviete» — bija maiga, stingra, smalkjūtīga, vēsa un nekad savā mūžā nebija melojusi. Viņa bija tik maiga, ka likās trausla, taču patiesībā bija stiprāka par granītu. Viņa pieskārās cietējiem ar saviem brīnišķīgajiem pirkstiem, smalkiem un šķīstiem. Viņas valodā, ja tā var teikt, juta klusumu; viņa runāja tikai nepieciešamo, un viņas balss noskaņa vienā un tai pašā laikā spētu pamācīt grēcinieku biktskrēslā un apburt klausītājus kādā salonā. Sis trauslais radījums bija apmierināts ar savu rupjo vilnas tērpu, jūtot tā asajā pieskārienā pastāvīgu atgādinājumu par debesīm un dievu. Uzsvērsim vēl kādu apstākli: nekad nemelot, nekad nesacīt — nedz ar aprēķinu, nedz arī neviļus — to, kas nav patiesība, vissvētākā patiesība, — bija māsas Simplicijas raksturīgākā īpašība, viņas tikumības īpašā iezīme. Ar savu nesatricināmo patiesīgumu viņa bija plaši pazīstama gandrīz visā kongregācijā. Abats Sikārs raksta par māsu Simpliciju kādā vēstulē kurlmēmajam Masjē. Lai cik vaļsirdīgi, godprātīgi, tīri mēs esam, mūsu sirdsskaidrībā arvien var atrast kādu skrambiņu — pavisam sīku, nevainīgu melu skrambu. Bet viņai — ne. Sīki meli, nevainīgi meli — vai tādi vispār var būt? Melošana ir absolūta ļaunuma izpausme. Mazliet melot nav iespējams, kas melo, tas melo līdz galam, melošanā parādās pats nelabais; Sātanam ir divi vārdi, viņu sauc par Sātanu un par Meliem. Tā domāja māsa Simplicija un saskaņā ar šīm domām arī dzīvoja. Tā radās dzidrais baltums, par ko jau minējām, baltums, kas ar savu mirdzumu klāja pat viņas lūpas un acis. Viņas smaids bija dzidrs, skatiens bija dzidrs. Neviena zirnekļa tikla, vissīkākā puteklīša nemanīja šās sirdsapziņas logā. Iestājoties svētā Vinsenta de Pola ordenī, viņa ar nolūku bija izraudzījusies un pieņēmusi Simplicijas vārdu. Simplicija no Sicīlijas, kā zināms, bija svētā, kas atļāva sev nogriezt abas krūtis, bet nemeloja un neteica, ka viņa, kuras dzimtene bija Sicīlija, ir dzimusi Sežestā, kaut gan šie meli viņu izglābtu. Māsa Simplicija bija izraudzījusies sev atbilstošu aizgādni.

Iestājoties ordenī, māsai Simplicijai bija piemituši divi trūkumi, no kuriem viņa pamazām atbrīvojās: viņa bija kāra uz saldumiem, un viņai patika saņemt vēstules. Viņa lasīja vienīgi lieliem burtiem iespiestu lūgsnu grāmatu latīņu valodā. Viņa nesaprata latīņu valodu, taču grāmatu saprata.

Sī dievbijīgā jaunava bija iemīļojusi Fantinu, droši vien nojauzdama tajā apslēptu tikumu, un kopa viņu ar sevišķu rūpību.

Madlēns paaicināja māsu Simpliciju sāņus un savādā balsī, ko māsa atcerējās vēlāk, uzticēja viņas gādībai Fantinu.

Atstājis māsu, Madlēns iegāja pie Fantinas. *

Fantina katru dienu gaidīja Madlēna ierašanos, kā gaida siltuma un prieka staru. Viņa sacīja māsām: «Es atdzīvojos tikai tad, kad mēra kungs ir šeit.»

Tai dienā viņai atkal bija stiprs drudzis. Tikko ieraudzījusi Madlēnu, viņa tam vaicāja:

—   Un Kozete?

Madlēns smaidīdams atbildēja:

—   Drīz.

Madlēna kungs izturējās pret Fantinu kā aizvien. Tikai šoreiz viņš Fantinai par lielu prieku palika nevis pusstundu, bet veselu stundu. Viņš tūkstoškārt atkārtoja visiem apkārtējiem, ka slimniecei nekas nedrīkstot trūkt. Klātesošie ievēroja, ka vienu brīdi viņa seja kļuva bezgala drūma. Taču to varēja izskaidrot, kad uzzināja, ka ārsts, noliecies mēram pie auss, bija pačukstējis: «Viņai klājas arvien ļaunāk.»

Pēc tam Madlēns atgriezās mērijā, un kantorists redzēja viņu uzmanīgi pētījam Francijas ceju karti, kas karājās l-ie sienas mēra kabinetā. Madlēns ar zīmuli uz papīra lapiņas uzrakstīja dažus skaitļus.

2. Meistara Skoftēra attapība

No mērijas viņš devās uz pilsētas nomali pie kāda flāma, meistara Skauflēra, kura uzvārds bija franciskots par Skoflēru un kurš iznomāja zirgus un «kabrioletus pēc vēlēšanās».

Dodoties pie Skollēra pa visīsāko ceļu, būtu jāiet pa klusu ieliņu, kur dzīvoja mācītājs, pie kura draudzes piederēja arī Madlēna kungs. Mācītājs, kā ļaudis runāja, bija cienījams un godājams cilvēks, kam nekad netrūka laba padoma. Tai brīdī, kad Madlēns nonāca pie mācītāja mājas, ieliņā bija tikai viens gājējs, un šis gājējs pamanīja, lūk, ko: mēra kungs, jau pagājis garām mācītāja namam, pēkšņi apstājās, brīdi palika nekustīgi stāvam un tad atgriezās un devās atpakaļ līdz pašiem mācītāja mājas vārtiem, kuros bija veramas durtiņas ar dzelzs klauvējamo veseri. Viņš strauji satvēra veseri un pacēla to, tad atkal apstājās un sastinga, it kā kaut ko pārdomādams; pēc mirkļa viņš nevis skaļi pieklauvēja, kā tas bija gaidāms, bet lēnām nolaida veseri un devās tālāk daudz steidzīgākā gaitā nekā iepriekš.

Madlēns atrada meistaru Skoflēru mājās labojam aizjūgus.

—   Meistar Skoflēr, vai jums ir kāds labs zirgs? — viņš jautāja.

—  Mēra kungs, visi mani zirgi ir labi, — flāms atbildēja.

—   Tāds, kas spēj veikt divdesmit Ijē dienā.

—   Va velis! — flāms iesaucās. — Divdesmit ljē!

—   Jā.

—   Iejūgts kabrioleta?

—  Jā.

—   Un cik ilgi tas atpūtīsies pec tada skrejiena?

—  Vajag, lai nepieciešamības gadījumā tas būtu spējīgs uzsākt atpakaļceļu jau nākamajā dienā.

—   Lai veiklu to pašu attālumu?

—  Jā.

—   Nu, pie velna! Un tas ir — divdesmit ljē?

Madlēns izvilka no kabatas papirīti, uz kura bija ar zīmuli atzīmēti daži skaitļi. Viņš parādīja tos flāmam. Sie skaitļi bija: 5, 6, 8V2.

—       Jūs redzat, — viņš sacīja, — kopā deviņpadsmit ar pusi, var teikt — divdesmit ljē.

—       Mēra kungs, — flāms teica, — man ir tieši tas, kas jums vajadzīgs. Mans mazais, baltais zirdziņš. Jums droši vien ir gadījies to redzēt. Pēc izskata mazs kustoniš, no Lejas Bulonē, bet straujš kā uguns. Sākumā gribējuši no viņa iztaisīt jājamzirgu.. Kur nu! Viņš spēris, nosviedis visus zemē. Domājuši, ka viņam ir kāda kaite, uti nezinājuši, ko ar viņu iesākt. Tad es viņu nopirku. Iejūdzu kabrioletā. Mans kungs, tas bija tieši tas, ko viņš vēlējās! Viņš ir maigs kā meitene un skrien kā vējš. Tikai dieva dēļ nevajag kāpt viņam mugurā! Viņš nevēlas nest seglus. Katram taču ir sava godkāre. Vilkt — jā, nest — nē, Šķiet, tā viņš sevī noņēmies.

—  Vai viņš veiks šo attālumu?

—       Jā, visas jūsu divdesmit ljē. Nepārtraukti straujos rikšos un ātrāk nekā astoņās stundās. Bet ar dažiem noteikumiem.

—   Kādi tie ir?

—       Pirmkārt, pusceļā jūs ļausit viņam stundu atpūsties; viņu pabaros, un kādam jābūt klāt, kamēr viņu baro, lai iebraucamās vietas kalpotājs nenozagtu auzas. Esmu.novērojis, ka iebraucamo vietu kalpi nodzer vairāk auzu, nekā zirgi apēd.

—   Labi, tas tiks izpildīts.

—       Otrkārt… Vai kabriolets vajadzīgs pašam mēra kungam?

—  Jā.

—  Vai mēra kungs prot vadīt zirgu?

—  Jā.

—       Labi, tad mēra kungs ceļos viens un bez bagāžas, lai zirgam nebūtu jāvelk lieks smagums.

—   Esmu ar mieru.

—       Bet, tā kā neviena nebūs līdz, mēra kungam pašam būs jāpapūlas uzmanīt, lai neizzog auzas.

—  Tas jau ir apsolīts.

—   Man nāksies trīsdesmit franku dienā. Par atpūtas dienām jāmaksā tāpat. Neviena liarda mazāk, un barība rirgam jāapgādā mēra kungam pašam.

Aladlēns izņēma no naudas maka trīs zelta napoleoiittun uzlika uz galda.

—  Te būs par divām dienām uz priekšu.

—   Ceturtkārt, tik garam ceja gabalam kabriolets ir tā ka par smagu un nogurdinātu zirgu. Mēra kungam vajadzēs būt ar mieru ceļot mazajos divričos.

—   Esmu ar mieru.

—  Tie ir gan viegli, taču atsegti.

—  Vienalga.

—  Vai mēra kungs ir padomājis, ka patlaban ir ziema?

Madlēns neatbildēja. Flāms turpināja:

—   Ka ir ļoti auksti?

Madlēns joprojām klusēja. Skoflērs nerimās:

—   Ka var uznākt lietus?

Madlēns pacēla galvu un sacīja:

—   Divričiem un zirgam jābūt manu durvju priekšā rit pulksten puspiecos no rīta.

—   Klausos, mēra kungs, — Skoflērs atbildēja, pēc tam, kasīdams ar lielā pirksta nagu kādu traipu galda virsmā, ierunājās bezrūpīgā tonī, kādā flāmi tik labi prot izteikt viltīgus jautājumus:

—    Bet kas man nupat ienāca prātā! Mēra kungs nemaz nepateica, uz kurieni brauc. Uz kurieni tad mēra kungs īsti dodas?

Jau no paša sarunas sākuma flāms par to vien bija domājis, taču nezin kādēļ nebija uzdrošinājies izteikt šo jautājumu.

—   Vai jūsu zirgam ir stipras priekškājas? — Madlēns prasīja.

—   Jā, mēra kungs. Nogāzēs jūs viņu tikai mazliet saturiet. Vai ceļā uz turieni, kurp jūs dodaties, ir daudz nogāžu?

—   Neaizmirstiet, ka jums jābūt pie manām durvīm tieši puspiecos no rīta, — Madlēns atbildēja un gāja projām.

Flāms tā ir palika «muļķos», kā pats vēlāk stāstīja.

Bija aizritējušas jau divas trīs minūtes, kopš mēra kungs aizgāja, kad durvis atkal atvērās: tas bija mēra kungs.

Viņš izskatījās tikpat izklaidīgs un nodarbināts pats ar savām domām kā iepriekš.

—         Skoflēra kungs, par kādu summu jūs novērtējat zirgu un ratus, ko jūs man iznomājat, pašreizējā stāvoklī?

—   Vai mēra kungs vēlas tos no manis atpirkt?

—        Nē, un tomēr vēlos atstāt jums drošības naudu. Kad atgriezīšos, jūs rnan šo summu atdosit. Par cik jūs novērtējat ratus un zirgu?

—   Par piecsimt frankiem, mēra kungs.

—   Te tie būs.

Aladlēns nolika naudaszīmi uz galda, tad aizgāja un šoreiz vairs neatgriezās.

Meistars Skoflērs nožēloja, ka nebija prasījis tūkstoš franku. Patiesībā zirga un ratu kopvērtība bija tikai simts ekiju.

Flāms pasauca savu sievu un pastāstīja viņai šo notikumu. Kurp gan, velns parāvis, mēra kungs varēja braukt? Abi apspriedās.

—   Viņš brauks uz Parīzi, — sieva sacīja.

—   Nedomāju vis, — vīrs atteica.

Madlēns bija aizmirsis uz kamīna papīrīti, kurā bija atzīmēti skaitļi. Flāms paņēma to un sāka pētīt.

—        Pieci, seši, astoņi ar pusi? Sie skaitļi droši vien nozunē attālumus no pasta stacijām.

Un viņš pagriezās pret sievu:

—   Tagad es zinu!

—   Nu?

—       No šejienes līdz Esdēnai ir piecas ljē, no Es^ēna.s līdz Senpolai sešas, un no Senpolas līdz Arasai — 'astoņas ar pusi ljē. Viņš brauc uz Arasu!

Pa to laiku Madlēna kungs bija atgriezies savā' dzīvoklī.

Atpakaļ no meistara Skoflēra viņš bija gājis pa garāko ceļu, it kā mācītāja mājas durvis būtu viņam kādā ziņā kārdinājums, no kura viņš vēlētos izvairīties. Viņš uzkāpa savā istabā un ieslēdzās; tas nebija nekas neparasts, jo viņš labprāt mēdza agri doties pie miera. Tomēr rūpnīcas vārtsardze, kas tai pašā laikā bija arī Madlēna vienīgā kalpone, ievēroja, ka gaisma viņa istabā nodzisa jau pusdeviņos, un pastāstīja par to kasierim, kad tas pārnāca, piebilzdama:

—       Vai tikai mēra kungs nav saslimis? Man viņš šodien izskatījās tāds savāds.

Kasieris apdzīvoja istabu, kas atradās tieši zem Madlēna kunga istabas. Nepievērsis uzmanību vārtsardzes vārdiem, kasieris apgūlās un aizmiga. Ap pusnakti viņš pēkšņi pamodās; miegā viņš šķita virs galvas dzirdējis kādu troksni. Viņš ieklausījās. Tie bija soļi, kas tuvojās un attālinājās, it kā augšstāva istabā kāds staigātu. Viņš ieklausījās uzmanīgāk un pazina Madlēna kunga soļus. Tas viņam likās savādi: parasti Madlēna kunga istabā nebija ne mazākā trokšņa līdz pašam rītam, kad tas cēlās augšā. Ptc brīža kasieris izdzirda skaņas, it kā atvērtu un atkal aizvērtu skapja durvis. Tad dzirdēja pārbīdām kādu mēbeli, sekoja īss klusums, un staigāšana sākās no jauna. Kasieris uzrausās gultā sēdus, pilnīgi pamodās un paskatījās apkārt: pa logu viņš ieraudzīja uz pretējās mājas sienas kāda apgaismota loga sarkanīgo atspīdumu. Spriežot pēc staru virziena, tas varēja būt vienīgi Madlēna kunga istabas logs. Atspīdums drebēja un raustījās, it kā to radītu degoša uguns, nevis lampas gaisma. Loga rāmja ēna tajā nemaz neiezīmējās, tas norādīja, ka logs ir līdz galam vaļā. Tā kā ārā bija ļoti auksts, par atvērto logu gribot negribot bija jābrīnās. Kasieris atkal iemiga. Apmēram pēc stundas vai divām viņš vēlreiz pamodās. Tie paši soļi, lēni un vienmērīgi, arvien vēl bija dzirdami virs galvas.

Uz pretējās sienas vēl joprojām manīja gaismas atspīdumu, tikai tagad tas bija bāls un mierīgs — lampas vai sveces atblāzma. Logs vēl tāpat stāvēja vaļā.

Kas tad īsti norisinājās Madlēna kunga istabā?

3. Apvērsums sevi

Lasītājs, bez šaubām, būs uzminējis, ka Madlēna kungs nav neviens cits kā Žans Valžāns.

Mēs jau reiz ieskatījāmies šās sirdsapziņas dziļumos; ir pienācis brīdis tajos ieskatīties vēlreiz. Mēs nespējam to darīt bez dziļa saviļņojuma un trīsām. Nav nekā baigāka par šāda veida apceri. Gara acs nekur citur nespēj atrast spožāku gaismu un dziļāku tumsu par to, kāda rodama cilvēkā; nekad tā nesaskatīs kaut ko citu, kas būtu baismīgāks, sarežģītāks, noslēpumaināks un bezbailīgāks par cilvēku. Varenāku ainu nekā jūra paver debesis, varenāku ainu nekā debesis paver cilvēka dvēsele.

Radīt poēmu par cilvēka sirdsapziņu, kaut vai par vienu pašu cilvēku, kaut vai par zemāko no visiem cilvēkiem, nozīmētu saliedēt visas epopejas vienā augstākajā un galīgajā. Sirdsapziņa ir iedomu, iekāru un centienu haoss, sapņu ēze, zemiskāko domu midzenis, par kurām cilvēks pats kaunas; tā ir sofismu pandemonijs, kaislību kaujas lauks. Pamēģiniet dažos zināmos mirkļos ar skatienu izurbties cauri kādas cilvēciskas būtnes bālajai sejai, kad tā atrodas savu domu varā, pamēģiniet ieskatīties aiz šās sejas, ieskatīties šai dvēselē, ieskatīties tās tumsā! Zem ārēja miera jūs tur ieraudzīsit cīkstamies Homēra milžus, pūķus cīņā ar hidrām un veselus barus rēgu, ko apraksta Miltons, un Dantes attēlotos fantastiskos apļus. Cik neizdibināma ir bezgalība, ko katrs cilvēks nes sevī un ar ko viņš izmisumā mēro sava prāta tieksmes un savu rīcību dzīvē!

Aligjēri kādu dienu apstājās baigu durvju priekšā un vilcinājās ieiet. Arī mūsu priekšā ir tādas durvis, pār kuru slieksni mēs vilcināmies pārkāpt. Un tomēr — ieiesim!

Maz vēl ir piebilstams pie tā, ko lasītājs jau zina par Žana Valžāna gaitām pēc notikuma ar mazo Žervē. Šākot ar šo brīdi, kā redzējām, Valžāns kļuva cits cilvēks. Viņš kļuva tāds, kādu bīskaps bija vēlējies viņu padarīt. Tā bija vairāk nekā pārvērtība, tā bija būtiska pārradīšana, kas notika ar šo cilvēku.

Viņam izdevās pazust, viņš pārdeva bīskapa sudrablietas, paturēdams sev par piemiņu vienīgi svečturus, paslepšus gāja no pilsētas uz pilsētu, tā šķērsodams gandrīz visu Franciju, līdz nonāca Piejūras Montreijā. Te viņam iešāvās prātā doma, kas jau minēta, viņš realizēja to, par ko jau stāstīts, viņam izdevās kļūt nenotveramam un nepieejamam, un kopš tā laika viņš mita Piejūras Montreijā, juzdamies laimīgs, ka vienīgi pagātne var skumdināt viņa sirdsapziņu un ka mūža pirmo pusi izdzēš tā otra puse, tāpēc viņš dzīvoja mierīgs, drošs un cerību pilns, un viņam bija tikai divas domas: noslēpt savu vārdu un padarīt svētu savu dzīvi, izbēgt no cilvēkiem un atgriezties pie dieva.

Abas šīs domas bija tik cieši savijušās viņa apziņā, ka veidoja tikai vienu, abas tās vienlīdz bija pārņēmušas viņa prātu, abas bija vienādi varenas un noteica katru viņa mazāko rīcību. Parasti tās vadīja viņu saskanīgi: lika .viņam turēties pakrēslā, darīja viņu labvēlīgu un vienkāršu, skubināja uz vienu un to pašu rīcību. Taču dažreiz gadījās, ka tās sadūrās. Tādās reizēs, kā atceraties, šis cilvēks, ko visā Montreijas apkaimē dēvēja par Madlēna kungu, nesvārstoties ziedoja savu drošību tikumam. Tā bez jebkādas uzmanības vai piesardzības viņš bija saglabājis bīskapa svečturus, staigājis sērās, aicinājis pie sevis un iztaujājis visus mazos savojiešus, kas iegriezās pilsētā, ievācis ziņas par ģimenēm Faverolā un izglābis dzīvību vecajam Fošlevānam, neievērojot Zavēra slepenu draudu pilnos mājienus. Likās, ka viņš sekoja visu gudro, svēto un taisno piemēram un domāja, ka rūpes pašam par sevi nav cilvēka pirmais pienākums.

Tomēr jāatzīst, ka kaut kas līdzīgs viņam vēl nebija gadījies. Nekad abas tieksmes, kas vadīja šo nelaimīgo cilvēku, par kura ciešanām stāstām, nebija sadūrušās tik nopietnā cīņā. Viņš to neskaidri, bet dziļi atskārta jau pēc pirmajiem vārdiem, ko izrunāja Zavērs, ieiedams viņa kabinetā. Brīdī, kad tik neparastā sakarā tapa minēts vārds, ko viņš bija apbedījis visdziļākajā tumsā, Valžāns jutās apjucis un it kā sava likteņa draudīgās dīvainības apdullināts, un šai apjukumā viņu pārņēma trīsas, kādas mēdz uznākt pirms lieliem satricinājumiem; viņš liecās kā ozols vētrā, kā kareivis cīņā pret pārspēku. Viņš juta pār savu galvu savelkamies tumšus mākoņus ar pērkonu un zibeni. Klausoties Zavēra vārdos, viņa pirmā doma bija — iet, skriet, uzdoties, izraut šo Sanmatjē no cietuma un pašam palikt tā vietā; šī izjūta bija tik mokpilna un skaudra, it kā viņarn grieztu dzīvā miesā; tad tā aprima, un viņš sev teica: «Apdomāsim! Apdomāsim!» Viņš apslāpēja pirmo augstsirdīgo dziņu un kāpās atpakaļ, vairīdamies varonības.

Protams, būtu bijis skaisti, ja pēc svētajiem bīskapa vārdiem, pēc tik ilgiem nožēlas un pašaizliedzības gadiem, pēc apbrīnojami iesāktās grēku izpirkšanas šis cilvēks arī tagadējos draudīgajos apstākļos ne mirkli nebūtu sagrīļojies, bet tikpat droši gājis uz savā priekšā atvērto bezdibeni, kura dzīlēs bija debesis; tas būtu bijis skaisti, tomēr tā nenotika. Mums jānoskaidro viss, kas norisinājās šai dvēselē, un mēs varam runāt tikai par to, kas patiesi bija. Pirmajā mirklī viņā virsroku ņēma pašaizsardzības instinkts; viņš steigā centās sakārtot domas, nomāca saviļņojumu, attiecīgi novērtēja Zavēra klātbūtni un līdz ar to draudošās briesmas, izbaiļu pilnā apņēmībā atlika jebkuru lēmumu, centās nedomāt par to, kas turpmāk darāms, un atguva mieru gluži kā cīnītājs, kurš no jauna paceļ vairogu.

Atlikusī dienas daļa viņam pagāja šādā stāvoklī: viesulis dvēselē, bet ārēji — dziļš miers; viņš vēl nekā neuzsāka, tikai sagatavojās katrai varbūtībai. Viņa smadzenēs viss nenoteikti viļņojās, tur valdīja tāds sajukums, ka viņš skaidri neatšķīra nevienu domu, un viņš par sevi būtu varējis pateikt vienīgi to, ka nule saņēmis smagu triecienu. Kā parasti viņš apciemoja slimo Fantinu un aiz labsirdības uzkavējās pie tās ilgāk nekā citkārt, sacīdams pats sev, ka vajag tā rīkoties un piekodināt māsām labi rūpēties par slimnieci, ja gadītos, ka viņam jābūt projām. Viņš neskaidri nojauta, ka varbūt vajadzēs doties uz Arasu, un, vēl neizšķīries par šo braucienu, nodomāja, ka, paliekot ārpus jebkurām aizdomām, vār netraucēti noskatīties tiesas gaitā, un tāpēc pasūtīja Skoflēram pajūgu, lai — drošs paliek drošs— viss būtu sagatavots.

Ar labu ēstgribu viņš ieturēja pusdienas.

Iegājis savā istabā, viņš mēģināja sakopot domas.

Viņš apsvēra situāciju un atzina, ka tā ir ārkārtīga, tik ārkārtīga, ka, iegrimis pārdomās, neizskaidrojamu baiļu dzīts, piecēlās no krēsla un aizbultēja durvis. Viņš baidijas, ka vēl kas varētu ienākt. Viņš nodrošinājās pret iespējamo.

Pēc brīža viņš nopūta sveci. Gaisma traucēja.

Likās, ka viņu kāds var ieraudzīt.

Kas tas par «kādu»?

Ak vai! Tas, ko viņš gribēja izdzīt aiz durvīm, bija ienācis, tas, ko viņš vēlējās padarīt aklu, viņu uzlūkoja. Tā bija viņa sirdsapziņa.

Viņa sirdsapziņa, tas nozīmē — dievs.

Taču pirmajā brīdī viņš apmānīja pats sevi, jutās drošībā un vienatnē: bulta bija aizšauta, viņš šķilās nepieejams, svece nodzēsta, viņš jutās neredzams. Tad viņš atguva pašsavaldīšanos, atbalstījies ar elkoņiem uz galda, atspiedis galvu rokās, viņš sāka tumsā domāt.

«Kas ar mani noticis? Vai es nesapņoju? Ko man sacīja? Vai patiesi es redzēju Zavēru un viņš ar mani tā runāja? Kas par cilvēku ir Sanmatjē? Tātad viņš ir man līdzīgs? Vai tas var būt? Kad iedomājos, cik vakar jutos mierīgs un cik tālu biju no visām bažām! Ko es darīju vakar šai stundā? Kas gan slēpjas šai notikumā? Kā tas atrisināsies? Ko darīt?»

Tāda vētra plosījās viņa galvā. Smadzenes bija zaudējušas spēju savaldīt domas, tās plūda kā viļņi, un viņš satvēra abām rokām pieri, lai tās apturētu.

Šis mulsums, satricinot gribu un prātu, radīja viņā tikai mokošu nemieru, un velti viņš tajā mēģināja rast skaidrību un atrisinājumu.

Galva dega. Viņš piegāja pie loga un atvēra to līdz galam vaļā. Debesīs nebija zvaigžņu. Viņš atkal apsēdās pie galda.

Tā aizritēja pirmā stunda.

Pamazām sajauktās priekšstatu līnijas tomēr sāka veidoties un kļūt noteiktākas, un viņš jau diezgan skaidri apjauta reālo situāciju, ja ari ne kopumā, tad atsevišķās detaļās.

Vispirms viņš atzina: lai cik neparasta un bīstama bija šī situācija, viņš tomēr pilnīgi bija tās pavēlnieks.

Taču šī atziņa tikai palielināja apjukumu.

Neatkarīgi no stingrā un svētā mērķa, kas šķita vadām viņa rīcību, visi viņa darbi līdz šai dienai bija tikai bedre, kuru viņš raka, lai noslēptu tajā savu vārdu. Vislielākās bailes pārdomu stundās un bezmiega naktīs arvien iedvesa doma, ka viņš varētu kādreiz dzirdēt atkal izrunājam šo vārdu; viņš sacīja sev, ka tad būs beigas visam, ka tai dienā, kad šis vārds atkal atskanēs, sagrūs viņa jaunā dzīve un — kas zina? — varbūt pat viņa jaunā dvēsele. Iedomājoties vien, ka tas būtu iespējams, viņš nodrebēja. Protams, ja šādā brīdī kāds būtu teicis, ka pienāks stunda, kad šis vārds atkal atskanēs viņa ausīs, kad šis pretīgais vārds — Žans Valžāns — pēkšņi iznirs no tumsas un pacelsies viņa priekšā, ka pienāks stunda, kad pār viņa galvu negaidot atplaiksnīsies baiga gaisma, lai izkliedētu noslēpumu, kurā viņš tinās, un ka šis vārds tomēr nebūs viņam bīstams, ka šī gaisma tikai sabiezinās tumsu, ka šis saplēstais plīvurs padarīs noslēpumu vēl nepieejamāku, ka šī zemestrīce tikai nostiprinās viņa ēkas pamatus un ka sekas šim neparastajam gadījumam, ja vien viņš pats vēlēsies, būs tādas, ka viņa dzīve kļūs vienlaikus vēl spožāka un necaurredzamāka un ka pēc salīdzināšanas ar Žana Valžāna rēgu krietnais un cienījamais pilsonis Madlēna kungs būs vēl cienījamāks, vēl lēnīgāks un vēl vairāk godāts nekā jebkad agrāk, — ja kāds viņam to teiktu, viņš pakratitu gaivu un uzskatītu šos vārdus par bezjēdzīgiem murgiem. Un tomēr tieši tas viss tikko bija noticis, neiespējamais bija kļuvis īstenība, un dievs pieļāva, ka šie murgi vērtās tiešamībā!

Domas pamazām noskaidrojās. Viņš arvien vairāk un vairāk sāka aptvert savu stāvokli.

Viņam šķita, ka tiule ir pamodies no kāda savāda miega un tagad nakts vidu stāvus slīd pa nogāzi virs pašas bezdibeņa malas, drebēdams un veltīgi mēģinādams pie kaut kā pieķerties. Sai tumsā viņš skaidri saskatīja kādu nepazīstamu cilvēku, kādu svešinieku, ko liktenis noturēja par viņu un viņa vietā grūda bezdibenī. Lai bezdibenis aizvērtos, vienam bija tajā jāiekrīt: vai nu viņam, vai tam otram.

Atlika tikai ļaut notikumiem risināties.

Apskaidrība kļuva pilnīga, un viņš atzinās pats sev: viņa vieta galerās bija tukša, lai ko viņš darītu, tā viņu gaidīja aizvien; mazā Žervē aplaupīšana viņu turp novedīs, šī tukšā vieta viņu gaidīs un pievilks tik ilgi, kamēr viņš atkal nokļūs katorgā, tas bija nenovēršami un liktenīgi. Un tālāk viņš sev teica, ka šobrīd viņa vietu var aizstāt kāds cits, ka ļaunais liktenis likās ķēris kādu vīru, sauktu Šanmaljē, ka tagad viņam, atrodoties Sanmatjē personā katorgā un dzīvojot sabiedrībā ar Madlēna vārdu, ne no kā vairs nav jābīstas, ja vien viņš neaizkavēs ļaudis uzvelt uz Sanmatjē galvas to apkaunojuma akmeni, kas, tāpat kā kapa akmens, krīt tikai vienreiz un nekad vairs nav paceļams.

Šīs izjūtas bija tik spēcīgas un neparastas, ka izraisīja viņā to neaprakstāmo kustību, ko neviens cilvēks neizjūt vairāk par divām trim reizēm mūžā — kaut ko līdzīgu sirdsapziņas krampjiem, kuri sadrebina visu, kas dvēselē ir šaubu pilns, kuros sajaucas ironija, prieks un izmisums un kurus varētu apzīmēt par iekšēju smieklu lēkmi.

Negaidot viņš atkal aizdedza sveci.

«Ko gan tas nozīmē?» viņš sev jautāja. «No kā es bīstos? Kāpēc man par to jādomā? Tagad esmu glābts. Viss beidzies. Bija palikušas tikai vienas puspavērtas durvis, pa kurām pagātne varēja ielauzties manā dzīvē; tagad šīs durvis ir aizmūrētas! Uz visiem laikiem aizmūrētas! Pretīgais Zavērs, kas mani tik ilgi mocīja, viņa briesmīgais instinkts, kas šķitās mani uzminējis, kas — pie joda! — bija jau mani uzminējis, kas man visur sekoja, negantais medību suns, kas man pastāvīgi uzglūnēja, tagad ir nomaldījies, novirzījies citur, pilnīgi pazaudējis pēdas! Tagad viņš ir apmierināts, viņš liks mani mierā, jo ir noķēris savu Žanu Valžānu! Kas zina, ir taču iespējams, ka viņš vēlēsies aizbraukt no šās pilsētas! Un tas viss norisinājies bez manis! Es tur neesmu iejaucies! Patiesi — kas tad tur ļauns? Ļaudis, kas mani tagad redzētu, goda vārds, nodomātu, ka man atgadījusies kāda nelaime! Galu galā, ja arī kādam noticis kas ļauns, tad ne jau manas vainas dēļ. Visu dara liktenis. Acīmredzot tāda ir likteņa griba. Vai man ir tiesības izjaukt to, ko liktenis nokārtojis? Ko es šobrīd varu vēlēties? Kāpēc man būtu jāiejaucas? Uz mani nekas neattiecas. Kā, un es vēl neesmu apmierināts? Ko tad man vēl vajag? Mērķis, pēc kura tik daudzus gadus esmu tiecies, manu nakšu sapnis, manu uz debesīm raidīto lūgsnu saturs ir drošība, beidzot esmu to sasniedzis! Dievs tā grib. Dieva gribai man nav ko pretoties. Un kāpēc dievs tā grib? Lai es turpinātu to, ko esmu uzsācis, lai darītu labu, lai kādu dienu kļūtu cilvēkiem par cēlu un iedvesmojošu piemēru un, beidzot, lai šai grēku nožēlošanai, ko esmu izcietis, un tikumam, ko esmu sasniedzis, pievienotos arī mazliet laimes. Patiešām, es nesaprotu, kāpēc baidījos ieiet pie mūsu krietnā mācītāja un viņam kā grēksūdzē visu izstāstīt un lūgt padomu; droši vien viņš man sacītu to pašu. Tātad nolemts! Lai notikumi iet savu gaitu! Lai notiek dieva prāts!»

Tā viņš runāja ar sevi sirdsapziņas dziļumos, noliecies

pār to, ko varbūt varētu nosaukt par viņa dvēseles bezdibeni. Piecēlies no krēsla, viņš sāka staigāt pa istabu. «Diezgan!» viņš sacīja. «Nedomāsim vairs par to! Tas ir izlemts!» Bet viņš nejuta nekāda prieka.

Gluži otrādi.

Nevar aizkavēt domas arvien no jauna atgriezties pie kāda priekšstata, tāpat kā nevar aizkavēt jūru atgriezties uz krastu. Jūrnieki to sauc par paisumu; vainīgajiem tie ir sirdsapziņas pārmetumi. Dievs sabango dvēseli kā okeānu.

Pēc dažiem mirkļiem viņš, pašam negribot, atsāka drūmo dialogu, kurā pats bija runātājs un klausītājs, izteikdams to, ko būtu vēlējies noklusēt, un uzklausīdams to, ko nebūtu vēlējies dzirdēt, pakļaudamies noslēpumainajai varai, kura viņam pavēlēja: «Domā!» — tāpat kā pirms diviem tūkstošiem gadu tā kādam citam nosodītajam bija teikusi: «Ej!»*

Iekāms turpinām stāstu, pakavēsimies pie aizrādījuma, kas nepieciešams, lai mūs pilnīgi saprastu.

Ir skaidrs, ka cilvēki runā paši ar sevi; nav nevienas domājošas būtnes, kas to nebūtu izjutusi. Varētu pat sacīt, ka vārds nekacl neietver sevī tik brīnišķīgu noslēpumu kā tad, kad tas cilvēkā pašā iet no domas uz sirdsapziņu un atkal atgriežas no sirdsapziņas uz domu. Vienīgi tādā nozīmē jāsaprot šai nodaļā bieži lietotie teicieni «viņš sacīja», «viņš izsaucās». Cilvēks runā, stāsta, izsaucas pats sevī, nepārtraucot ārējo klusumu. Mēdz būt, ka mūs pārņem liels satraukums; viss cilvēkā runā, vienīgi mute klusē. Dvēseles realitātes, kaut gan nav redzamas un taustāmas, tāpēc nav mazāk reālas.

Tātad viņš jautāja sev, kur ir nonācis. Viņš vaicāja, kas tad īsti ir «izlemts» un ko tas nozīmē. Viņam bija jāatzīst, ka secinājumi, ko tikko savā prātā bija izdarījis, ir nejēdzīgi, ka «ļaut notikumiem iet savu gaitu, ļaut, lai notiek dieva prāts,» ir gluži vienkārši briesmīgi. Ļaut piepildīties šim likteņa un cilvēku misēklim, to neaizkavēt, ar klusēšanu to veicināt, nekā nedarīt — tas patiesībā nozīmēja darīt visu! Tā bija necienīgas liekulības pēdējā pakāpe! Tas bija noziegums! Zemisks, gļēvs, viltīgs, neģēlīgs un riebīgs noziegums!

Pirmo reizi šais astoņos gados nelaimīgais juta ļaunas domas un ļaunas rīcības rūgto garšu.

Viņš ar riebumu to izspļāva.

Viņš turpināja sevi iztaujāt. Viņš stingri jautāja sev, ko īsti saprot ar vārdiem «Mans mērķis ir sasniegts!». Un atzina, ka viņa dzīvei patiesībā ir mērķis. Bet kāds mērķis? Noslēpt savu vārdu? Piemānīt policiju? Vai tad ar tik sīku nolūku darīts viss, ko viņš darījis? Vai viņam nebija cita mērķa, cēla un īsta mērķa? Glābt nevis sevi pašu, bet savu dvēseli. Atkal kļūt godīgam un labam. Būt taisnam cilvēkam! Vai it īpaši to, vienīgi to viņš nebija gribējis, un vai tieši to bīskaps nebija viņam pavēlējis? Aizvērt durvis uz pagātni? Augstais dievs, viņš taču tās neaizvēra! Ar šo nekrietno rīcību viņš tās atkal līdz galam atvēra! Viņš atkal kļuva par zagli, par visneģēlīgāko zagli! Viņš nozaga kādam citam dzīvi, mieru, vietu zem

2'12 saules! Viņš kļuva par slepkavu! Viņš nokāva, morāliski nokāva kādu nožēlojamu cilvēku! Viņš piesprieda tam, dzīvam esot, šo drausmīgo nāvi, šo nāvi zem klajas debess, ko sauc par katorgu! Un pretējais: nodot sevi, izglābt šo cilvēku, kas kļuvis par liktenīgas pārskatīšanās upuri, atklāt savu īsto vardu, aiz pienākuma atkal kļūt par katordznieku Žanu Valžānu — tas nozīmēja patiesu augšāmcelšanos, tas nozīmēja — uz visiem laikiem aizvērt tās pekles vārtus, no kuras viņš iznācis! Arēji nokļūt atpakaļ šai peklē nozīmēja būtībā no tās iziet!.Viņam tas jādara! Ja viņš to nedarīs, tad vispār nekā nebūs darījis! Tad visa viņa dzīve būs bijusi nederīga, grēku nožēlošana veltīga un viņam atliks tikai vaicāt: «Kam tas viss bija vajadzīgs?» Viņš juta, ka bīskaps ir še, ka bīskaps, būdams miris, ir viņam vēl tuvāk, ka bīskaps viņu cieši uzlūko un ka no šā brīža pilsētas mērs Madlēns ar visiem saviem tikumiem kļūs pretīgs bīskapa acīs, bet katordznieks Žans Valžāns — tīrs un apbrīna vērts. Cilvēki redzēja tikai viņa masku, bet bīskaps redzēja viņa seju. Cilvēki redzēja viņa dzīvi, bet bīskaps redzēja viņa sirdsapziņu. Tātad jādodas uz Arasu, jāatbrīvo neīstais Žans Valžāns un jāuzrāda īstais! Ak vai! Tas ir vislielākais upuris, visrūgtākā uzvara, pēdējais solis, kas jāsper! Bēdu pilnais liktenis! Viņš var kļūt svēts dieva priekšā tikai tad, ja kļūs apkaunots cilvēku acīs.

— Labi, lai tāds ir šis lēmums! — viņš teica. — Izpildīsim pienākumu! Glābsim šo cilvēku!

5os vārdus viņš izsacīja balsī, pats nemaz nemanīdams, ka runā skaļi.

Viņš paņēma savas rēķinu grāmatas, pārbaudīja tās un sakārtoja. Viņš iesvieda ugunī žūksni parādzīmju, ko bija saņēmis no dažiem nabadzīgiem sīktirgotājiem, uzrakstīja kādu vēstuli, aizzīmogoja to; ja kāds šai brīdī būtu istabā, tas uz aploksnes varētu izlasīt: «Baņķierim Lafita kungam Parīzē, Artuā ielā.»

Viņš izņēma no atvilktnes naudas maku, kurā bija dažas banknotes un pase, kas vēl šai pašā gadā, braucot uz vēlēšanām, bija vajadzīga.

Redzot viņu, domās nogrimušu, tā darbojoties, nevienam nebūtu ne jausmas par to, kas norisinājās viņa .dvēselē. Brīžam viņa lūpas sakustējās, reizēm viņš pacēla galvu un cieši raudzījās vienā punktā uz sienas, it kā tieši tur būtu kaut kas tāds, ko viņam vajadzētu noskaidrot vai izdibināt.

Uzrakstījis Lafitam vēstuli, viņš iebāza to kabatā līdz ar naudas maku un atkal sāka sojot.

Viņa domas nebija mainījušas virzienu. Viņš joprojām skaidri saskatija savu pienākumu, rakstītu ugunīgiem burtiem, kas liesmoja viņa acu priekšā un pārvietojās lidz ar viņa skatienu: «Ej! Nosauc savu vārdu! Atklāj, kas tu esi!»

Tāpat viņš redzēja, it kā iemiesojušās taustāmā formā, savā priekšā kustamies abas tieksmes, kas līdz šim bija viņa dzīves divkāršais likums: noslēpt savu vārdu un padarīt svētu savu dvēseli. Pirmo reizi tās viņam šķita pilnīgi dažādas un viņš atskārta to atšķirību. Viņš saprata, ka viena no šām tieksmēm ir noteikti laba, bet otra varēja kļūt arī ļauna, ka viena skubināja uz uzupurēšanos, bet otra lika meklēt pašlabumu, ka viena sacīja: «Domā par savu tuvāko!», bet otra: «Domā par sevi!», ka viena nāca no gaismas, bet otra — no tumsas.

Abas cīnījās savā starpā, un viņš vēroja šo cīņu. Jo vairāk viņš par to domāja, jo lielākas tās auga viņa gara acu priekšā: to apmēri bija kļuvuši milzīgi, un viņam šķita, ka redz pats sevī, šai bezgalībā, par kuru nule runājām, tumšai un gaismai mijoties, kādu dievieti cīkstamies ar milzeni.

ViņŠ bija izbaiļu pārņemts, taču viņam likās, ka labā doma gūst virsroku.

Viņš juta, ka pienācis otrs viņa sirdsapziņai un liktenim izšķirīgais brīdis, ka bīskaps iezīmējis viņa jaunās dzīves pirmo posmu un Sanmatjē tagad iezīmē otru. Pēc liela lūzuma — liels pārbaudījums.

Drudžainais satraukums, kas brīdi bija norimis, atkal sagrāba viņu. Tūkstoš domu jaucās pa galvu, taču tās vēl joprojām stiprināja viņa apņemšanos.

Bija mirklis, kad viņš sev sacīja, ka varbūt uztver visu pārāk asi, ka Sanmatjē varbūt nemaz nav tā vērts un galu galā šis cilvēks taču izdarījis zādzību.

Un pats sev atbildēja: «Ja šis cilvēks patiešām arī nozadzis dažus ābolus, tad tas nozīmē tikai mēnesi cietumā. Tad nevar būt runa par galerām. Un, kas zina, varbūt viņš nemaz nav zadzis? Vai tas ir pierādīts? Žana Valžāna vārds grūž viņu postā un padara nevajadzīgus visus pierādījumus. Vai tad karaliskie prokurori parasti nerīkojas tieši tā? Ja tu esi bijis katordznieks, tad tev jābūt zaglim!»

Prātā ienāca vēl cita doma: ja viņš pats pieteiksies un atzīsies, varbūt, ievērojot šo augstsirdīgo rīcību, ievērojot viņa godīgo dzīvi pēdējos septiņus gadus, visu, ko viņš darījis apkaimes labā, viņu tomēr apžēlos.

Bet šis pieņēmums drīz sabruka, un viņš rūgti pasmaidīja, domādams par to, ka četrdesmit sū nozagšana mazajam Žervē padara viņu par recidīvistu, ka šis pārkāpums katra ziņa nāks klajā un ka saskaņā ar noteiktu likuma pantu viņam būs jāizcieš mūža spaidu darbi.

Viņš atmeta jebkuru ilūziju, arvien vairāk atraisījās no zemes un meklēja mierinājumu un spēku citur. Viņš pats sev sacija, ka jārīkojas tā, kā prasa pienākums, ka varbūt, izpildot savu pienākumu, viņš būs mazāk nelaimīgs, nekā no tā izvairoties. Ja viņš (autu notikumiem iet savu gaitu, ja paliktu Piejūras Montreijā, tad viņa iegūtajai vispārējai cieņai, labajai slavai, labajiem darbiem, ievērībai un godbijībai, ko bija iemantojis, viņa tuvākmīlestībai, bagātībai, popularitātei un tikumībai piejauktos noziegums. Ko gan būtu vērts visi šie cēlie tikumi, ja tie saistīti ar tik pretīgu noziegumu? Turpretim ziedojoties, nonākot katorgā, pie kauna staba, nēsājot kakla važas un valkājot cietumnieka zaļo cepuri, ar nemitīgu darbu un nežēlīgu apkaunojumu viņš tomēr iemantotu debesu svētību!

Beidzot viņš sev sacīja, ka tā vajag, ka tāds ir viņa liktenis, ka nav viņa varā pretoties tam, ko kārto kāds augstāks spēks, ka noteikti jāizvēlas vai nu šķietama tikumība un dvēselē nekrietnība, vai dvēseles skaidrība un ārējs apkaunojums.

Kamēr tik daudz drūmu domu saviļņoja viņa prātu, drosme ncizgaisa, taču smadzenes pamazām pagura. Neviļus viņš sāka domāt par citām, gluži nenozīmīgām lietām.

Asinis deniņos spēcīgi pulsēja. Viņš aizvien vēl staigāja šurp un turp pa istabu. Pulkstenis sita pusnakti — vispirms baznīcas tornī, tad pilsētas valdes namā. Viņš skaitīja abu pulksteņu divpadsmit sitienus un salīdzināja abu zvanu skaņu. Sai sakarā viņš atcerējās, ka pirms dažām dienām pie vecu dzelžu tirgotāja bija gadījies redzēt pārdodamu senu zvanu ar uzrakstu: «Antuāns Albēns de Romenvils.»

Viņam kļuva auksti. Viņš iekūra kamīnā uguni. Logu aizvērt neienāca prātā.

Pa to laiku viņu atkal bija pārņēmis agrākais stingums. Ar pūlēm viņš centās atcerēties, par ko bija domājis pirms pusnakts. Beidzot tas izdevās.

«Ak jā!» viņš atskārta. «Es taču nolēmu sevi uzrādīt!»

Un tad pēkšņi viņš iedomājās par Fantinu.

«Pagaidi!» viņš sev sacīja. «Bet kas notiks ar šo nabaga sievieti?»

Fantinas tēls, pēkšņi parādoties pārdomās, bija kā negaidītas gaismas stars. Likās, ka viss ap viņu pārvērties, un viņš iesaucās:

— Ko es daru? Es taču domāju tikai par sevi! Raugos vienīgi no sava viedokļa, spriezdams par to, kā man būtu jārīkojas! Vai man klusēt vai sevi atklāt, noslēpt savu vārdu vai glābt savu dvēseli, būt nicināmam, bet visu cienītam amatvīram vai apkaunotam, bet godājamam katordzniekam, — te taču runa ir par mani, visu laiku par mani, vienīgi par mani! Ak dievs, tas viss ir egoisms! Varbūt citādā veidā nekā parasti, tomēr egoisms! Ja es kaut mazliet padomātu par citiem? Būt svētam taču vis pirms nozīmē domāt par savu tuvāko. Palūkosim, apsvērsim visu! Ja atstāju sevi pie malas, izdzēšu sevi, aizmirstu sevi, kadas tam visam var būt sekas? Ja es sevi nododu, mani apcietina, Sanmatjē atlaiž brīvībā, mani aizsūta atpakaļ katorgā, nu, labi. Un tālāk? Kas notiek šeiЈ? Jā, šeit! Seit taču ir vesels novads, pilsēta, fabrikas, rūpniecība, strādnieki, vīrieši, sievietes, veci tēvi, bērni, nabaga ļaudis! Es to visu esmu radījis, lieku tam visam dzīvot; visur, kur vien kūp kāds dūmenis, esmu devis pagali pavardam un gaļas gabaliņu aizdaram; es radīju pārticību, rosību, kredītu; pirms manis nebija nekā, es atmodināju, atdzīvināju, uzmundrināju, ierosināju, padarīju auglīgu un bagātu visu novadu; nebūs manis, nebūs šai zemei dvēseles. Es aiziešu, un viss pamirs. Un šī sieviete, kura tik daudz cietusi, kuras pagrimšanā tik daudz cēluma, kuras posta iemesls, pašam negribot, biju es? Un bērns, ko es taisījos uzmeklēt, ko apsolīju atdot mātei? Vai man nav nekādu pienākumu pret šo sievieti, lai izpirktu to ļaunumu, ko esmu viņai nodarījis? Ja es pazūdu, kas tad notiks? Māte nomirs. Bērnam būs jādzīvo, kā prot. Lūk, kas notiks, ja es sevi uzrādu. Bet ja es neuzdodos? Kas būtu tad, ja es sevi nenodotu?

Izteicis šo jautājumu, viņš apstājās, mirkli viņu atkal pārņēma šaubas, un viņš nodrebēja, bet tas ilga tikai mirkli, tad viņš gluži mierīgi pats sev atbildēja:

— Labi, šis vīrs nonāks katorgā, tas ir skaidrs, bet — velns parāvis! — viņš taču ir zadzis! Velti es mēģinu sev iestāstīt, ka viņš nav zaglis, — viņš ir zaglis! Tātad es palieku šeit, turpinu savu darbu. Desmit gados būšu nopelnījis desmit miljonus, es tos izlietošu visa novada labā, man pašam nekā nevajag, kam man nauda? To, ko daru, es nedaru sevis dēļ. Pieaug vispārējā labklājība, rūpniecība mostas un attīstās, rodas arvien vairāk fabriku un darbnīcu, ģimenes, simtiem un tūkstošiem ģimeņu, ir laimīgas! Zemē palielinās iedzīvotāju skaits, aug ciemati tur, kur tagad ir tikai atsevišķas fermas, aug fermas tur, kur patlaban nav nekā, pazūd trūkums, un līdz ar trūkumu pazūd izvirtība, prostitūcija, zādzības, slepkavības, visi netikumi, visi noziegumi! Un šī nabaga māte audzina savu bērnu! Visā novadā dzīve top bagāta un godīga! Nē, es taču biju bez prāta, bez jēgas, grasīdamies pats sevi nodot. Patiešām, vajag visu apsvērt un nepārsteigties. Kā? Vai tikai tāpēc, ka man iepatīkas tēlot cēlu un augstsirdīgu cilvēku — galu galā tā taču ir melodrāma! — tikai tāpēc, ka domāju vienīgi pats par sevi, tikai tāpēc, lai glābtu varbūt no mazliet pārspīlēta, taču būtībā taisnīga soda kādu zagli, kādu blēdi, — vai tāpēc lai iet bojā vesels novads? Vai tāpēc nelaimīgajai sievietei jānobeidzas šeit slimnīcā, bet viņas nabaga bērnam — uz ielas kā sunim? O! Tas taču ir briesmīgi! Māte pat neredzēs savu bērnu! Un bērns tā ir nepazīs savu māti! Un tas viss šā vecā plukatas, šā ābolu zagļa dēļ, kas droši vien pelnījis katorgu, ja ne par šo pārkāpumu, tad par kādu citu. Ir gan skaista un apzinīga rīcība: glābt noziedznieku un ziedot nevainīgos, glābt vecu klaidoni, kam, jādomā, atlicis dzīvot tikai nedaudz gadu un kas katorgā nejutīsies necik nelaimīgāks kā savā būdā; un tāda dēļ ziedot vesela novada iedzīvotājus, mātes, sievas, bērnus! Nabaga mazā Kozete, kurai bez manis nav neviena visā pasaulē un kura šobrīd droši vien ir nosalusi gluži zila šo Tenardjē midzenī! Ir gan nelieši zemes virsū! Un es neizpildīšu savus pienākumus pret visiem šiem nelaimīgajiem radījumiem? Es lai eju un nododu pats sevi? Es lai izdaru šo nedzirdēto muļķību? Iedomāsimies visļaunāko! Pieņemsim, ka manai rīcībai nav attaisnojuma un sirdsapziņa man to kādudien pārmetīs; bet citu labā uzņemties sirdsapziņas pārmetumus, kas skar vienīgi mani, uzņemties atbildību par ļauno rīcību, kas aptraipa vienīgi manu dvēseli, — tā taču ir uzupurēšanās, tas ir tikums!»

Viņš piecēlās un sāka atkal staigāt. Šoreiz viņš šķita ar sevi apmierināts.

Dimantus var atrast tikai zemes tumšajās dzīlēs; patiesību var atrast vienīgi cilvēka domas dziļumos. Viņam likās, ka, nolaidies šais dziļumos un ilgi taustījies vismelnākajā tumsā, viņš beidzot atradis vienu no šiem dimantiem, vienu no patiesībām un tagad tur to savās rokās; viņš aplūkoja to, un acis viņam apžilba no spožuma.

«Jā,» viņš domāja, «tā ir. Esmu uz pareizā ceļa. Esmu atradis atrisinājumu. Galu galā pie kaut kā taču jāpaliekl Esmu izšķīries. Lai viss iet savu gaitu! Nav vairs ko svārstīties, nav vairs ko atkāpties! Tas jādara vispārības labā, nedomājot par sevi. Esmu Madlēns un palieku Madlēns. Vai tam, kas atzīts par Žanu Valžānu! Tas vairs neesmu es. Es nepazīstu šo cilvēku, nezinu, kas viņš tāds ir, un, ja šobrīd kaut kur atrodas kāds Žans Valžāns, lai viņš pats tiek galā ar savām likstām! Uz mani tas neattiecas. Tas ir liktenīgs vārds, kas lidinās tumsā; ja tas apstājas un krīt uz kādas galvas, jo ļaunāk šai galvai!»

Viņš paskatījās mazajā spogulītī uz kamīna un sacīja:

—   Nu raugi, man kļuva vieglāk, tiklīdz es izšķīcps par noteiktu lēmumu. Tagad man ir pavisam cits izskats!

Viņš pagāja vēl dažus soļus, tad pēkšņi apstājās.

—   Pag! — viņš iesaucās. — Nedrīkst vilcināties, apspriežot pieņemtā lēmuma iespējamās sekas. Vēl ir pavedieni, kas mani saista ar šo Žanu Valžānu. Tie jāsarauj! Šeit, šai pašā istabā, ir' lietas, kas mani nodotu, mēmas lietas, kas varētu liecināt pret mani. Tātad nolemts! Tām jāpazūd!

Viņš parakņājās pa kabatu, izvilka naudas maku, atvēra to un izņēma mazu atslēdziņu.

Viņš iebāza atslēdziņu tikko manāmā atslēgas caurumā, ko slēpa vistumšākajos toņos ieturēts raksts uz tapetēm, ar kurām bija aplīmētas istabas sienas. Atvērās slēptuve, kaut kas līdzīgs slepenam skapim, kas bija ierīkots istabas kaktā starp mūri un kamīna apmali. Šai slepenajā skapī atradās tikai daži skrandaina apģērba gabali, zila

audekla blūze, vecas bikses, veca mugursoma un resna, zaraina nūja ar apkaltiem galiem. Tie, kas bija redzējuši Žanu Valžānu tai laikā, kad viņš ienāca Diņas pilsēta, proti, 1815. gada oktobri, katrā ziņā būtu pazinuši nožēlojamos apģērba gabalus.

Viņš bija tos saglabājis tāpat, kā glabāja sudraba svečturus, lai aizvien atcerētos, ar ko bija sācis. To, kas viņam bija līdzi no katorgas, viņš paslēpa, atstājot redzamus vienīgi bīskapa iedotos svečturus.

Viņš zagšus paraudzījās uz durvīm, it kā bīdamies, ka tās varētu atvērties, kaut gan bija aizbultētas ar bultu, tad ar pēkšņu un strauju kustību sagrāba visu klēpi un, pat neuzlūkojis šīs lietas, ko tik ilgus gadus ar tādu bijību un par spīti iespējamām briesmām bija glabājis, paķēra visas šīs mantās — drēbju skrandas, nūju, mugursomu — un iemeta ugunī.

Viņš atkal aizvēra slepeno skapi un, ievērojot vislielāko piesardzību, kas tagad, kad skapis bija tukšs, patiesībā būtu gluži lieka, nomaskēja skapja durvis, aizstumjot tām priekšā smagu atzveltnes krēslu.

Pēc dažām sekundēm istabu un pretējās mājas sienu apgaismoja spēcīga dreboša, sarkana blāzma. Viss dega. Zarainā nūja sprakšķēdama meta dzirkstis līdz pašam istabas vidum.

Kad riebīgo lupatu piestūķētā mugursoma bija sadegusi, pelnos kaut kas iemirdzējās. Noliecoties viegli būtu saskatāms, ka tas ir naudas gabals. Droši vien tie bija mazajam savojietim nozagtie četrdesmit sū.

Bet Valžāns nepalūkojās ugunī, vienmērīgiem soļiem viņš nepārtraukti staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ

Te viņa skatienu saistīja abi sudraba svečturi, kas liesmu atblāzmā blāvi mirgoja uz kamīna.

«Palūk!» viņš domāja. «Te vēl mīt Žans Valžāns! Arī tie jāiznīcina.»

Viņš paņēma svečturus rokā.

Kamīnā vēl bija pietiekami spēcīga uguns, lai tos ātri izkausētu un pārvērstu vienkāršā metāla stienī.

Viņš noliecās pie kamīna un brīdi sildījās. Viņu pār-, ņēma īsta labsajūta.

— Cik jauks siltums! — viņš noteica.

Ar vienu no svečturiem viņš pabikstīja ogles.

Pēc mirkļajau abi svečturi bija ugunī.

Šai brīdī viņam likās, ka dzird kādu balsi sevī saucam:

—  Žan Valžān! Žan Valžān!

Mati uz galvas viņam saslējās stāvus, likās, viņš klausās kaut ko bezgala drausmīgu.

—   Tā, tā! Rīkojies, pabeidz savu darbu! — šī balss runāja. — Izdari visu līdz galam! Iznīcini svečturus! Izgaisini atmiņas! Aizmirsti bīskapu! Aizmirsti visu! Pazudini nelaimīgo Sanmatjē! Turpini vien! Uzgavilē pats sev! Tātad tu esi izšķīries, tu esi izlēmis, tātad šis cilvēks, šis sirmgalvis, kurš pat nesaprot, ko no viņa vēlas, kurš varbūt nav izdarījis nekādu pārkāpumu, kurš ir gluži nevainīgs, kuru tikai tavs vārds iegrūdis nelaimē, uz kuru tavs vārds gulstas kā noziegums, šis cilvēks tiks uzskatīts par tevi, viņu sodīs tavā vietā, un viņš beigs savu mūžu apkaunojumā un šausmās! Tā ir labi! Esi tikai tu godīgs cilvēks! Paliec mēra kungs, paliec cienījams un godāts, padari bagātu pilsētu, baro trūkumcietējus, audzini bāreņus, dzīvo laimīgs, tikumīgs un visu apbrīnots! Un, kamēr tu še dzīvosi priekā un gaismā, būs kāds cits, kas tavā vietā uzvilks sarkanos cietumnieka svārkus, kas valkās tavu apkaunoto vārdu un kas nesīs tavas važas katorgā! Kāpēc gan ne? Tas viss ir tik labi nokārtots! Ai, nožēlojamais!

Sviedri straumēm plūda pār viņa pieri. Ar mulsu skatienu viņš uzlūkoja svečturus. Taču balss, kas runāja viņā, vēl nebija beigusi. Tā turpināja: -

—   Žan Valžān! Ap tevi būs daudz balsu, kas tevi skaļi teiks un slavēs un tevi svētīs, bet viena balss, kuruv neviens nedzirdēs, tevi tumsā nolādēs. Tad klausies, nekrietnais! Visi šie svētības vārdi kritīs zemē, debesis nesasnieguši, un vienīgi lāsti pacelsies lidz dievam!

Sī balss, sākumā tik vaja, nākdama no viņa sirdsapziņas slēptākajiem dziļumiem, bija aizvien pieaugusi un k]uvusi spēcīga un draudīga, un tagad viņš to dzirdēja skaļi atbalsojamies ausīs. Likās, ka tā, izgājusi no viņa paša, tagad runā ārpus viņa. Pēdējos vārdus viņš šķitās dzirdam tik skaidri, ka izbailēs pārlaida skatienu pār istabu.

—   Vai še kāds ir? — viņš apjucis skaļi jautāja.

Tad sāka smieties, un šie smiekli līdzinājās ārprātīgā smiekliem.

—   Kāds es esmu muļķis! — viņš iesaucās. — Te taču neviens nevar būt!

Un tomēr tur kāds bija; bet šis «kāds» nebija no tiem, ko cilvēka acs spēj saskatīt.

Viņš nolika svečturus atpakaļ uz kamīna.

Pēc tam viņš atkal uzsāka vienmuļīgo un baigo staigāšanu, kas iztraucēja apakšējā stāvā guļošā cilvēka miegu un lika tam izbīlī pamosties.

Soļošana atviegloja un tai pašā laikā apskurbināja. Šķiet, ir tādi ārkārtīga sasprindzinājuma brīži, kad cilvēks cenšas nepārtraukti kustēties, it kā prasot padomu visam, ko gadās sastapt ceļā.

Pagāja daži mirkļi, un viņš atkal vairs nekā nesaprata.

Vienādas šausmas viņam tagad iedvesa abi lēmumi, ko vienu pēc otra bija pieņēmis. Abi viedokļi, no kuriem bija vadījies, šķita vienādi baigi. Cik liktenīgi! Kāda sagadīšanās, ka šis Sanmatjē tiek noturēts par viņu! Izrādījās, ka viņu pazudina tieši tas līdzeklis, ko viņš sākumā doma ja esam pa ša likteņa sūtītu, lai viņu glābtu!

Vienu mirkli viņš mēģināja ieskatīties nākotnē. Iet un pieteikties, augstais dievs! Nodot pašam sevi! Bezgalīgā izmisumā viņš centās aptvert visu, ko tagad vajadzēs atstāt, visu, kas būs no jauna jāuzņemas. Būs jāsaka ardievas labajai, tīrajai, gaišajai dzīvei, vispārējai cieņai, godam, brīvībai! Viņš vairs nestaigās pa laukiem, nedzirdēs maijā putnu dziesmas, nepasniegs žēlastības dāvanas maziem bērniem. Viņš vairs nejutīs sev pievērsto skatienu pateicības un mīlestības pilno maigumu. Viņam būs jāatstāj šī māja, ko pats cēlis, šī mazā istabiņa! Šobrīd viss šeit likās tik jauks. Viņš vairs nelasīs grāmatas, nerakstīs, sēžot pie mazā, vienkāršā koka galda! Vecā sētniece, viņa vienīgā apkopēja, rītos vairs neienesīs kafiju. Augstais dievs! To visu nomainīs katorga, kakla važas, sarkanie cietumnieka svārki, važas pie kājām, smags darbs, karceris, dēļu nāra — visas jau pieredzētās šausmas! Un tas — viņa vecumā, pēc šiem gadiem, kad viņš bija dzīvojis pavisam citu dzīvi! Ja viņš vēl būtu jauns! Uzklausīt, ka viņu, vecu cilvēku, kurš katrs uzrunā ar «tu», ļauties, lai cietuma uzraugs viņu pārmeklē, saņemt katordznieku sarga nūjas sitienus! Staigāt kailām kājām ar dzelzi apsistās tupelēs! Katru rītu un vakaru izstiept važās iekalto kāju, ļaujot, lai . ar palmu koka veseri pēc skaņas pārbauda, vai dzelzs gredzens ir vesels! Paciest svešo ziņkārīgos skatienus, kad tiem taps stāstīts; «Sis te ir slavenais Žans Valžāns, kas bija pilsētas mērs

Piejūras Montreijā!» Un vakaros vienos sviedros, aiz noguruma ļimstot, zaļo cietumnieka cepuri uz acīm, ik brīdi gaidot uzrauga pātagas cirtienu, kāpt pa pāriem līdz ar citiem katordzniekiem augšup pa kuģa virvju kāpnēm uz peldošo cietumu! 01 Kāds izmisums! Vai patiešām arī liktenis var būt tikpat ļauns kā saprātīga būtne un tikpat nežēlīgs kā cilvēka sirds?

Un arvien no jauna viņš atkal atgriezās pie mokpilnās dilemmas, kas bija viņa pārdomu pamatā: palikt paradīzē un kļūt tur par dēmonu vai atgriezties ellē un kļūt tur par eņģeli.

Ko darīt? Augstais dievs, ko darīt?

Vētra, ko viņš ar tādām pūlēm bija apvaldījis, ņērnās plosīties viņā ar jaunu spēku. Domas atkal sāka jukt. Tajās bija kaut kas truls un mehānisks, kas raksturīgi izmisuma brīžiem. Nemitīgi viņam skanēja ausīs vārds «Romenvila» un divi panti no kādas dziesmas, ko bija gadījies dzirdēt. Viņš atcerējās, ka Romenvila ir mežiņš Parīzes tuvumā, kurp iemīlējušies jaunieši aprīlī dodas plūkt ceriņus.

Viņš grīļojās kā ārēji, tā iekšēji. Viņš spēra soļus kā mazs bērns, kam pēkšņi liek iet vienam.

Brīžam, cīnīdamies ar nogurumu, viņš pūlējās atgūt varu pār savām domām. Viņš mēģināja pēdējo reizi — un šoreiz galīgi — izšķirt jautājumu, kas bija prasījis gandrīz visus spēkus. Kas jādara: jānodod sevi vai jāklusē? Viņš nespēja skaidri domāt. Visi varbūtējie lēmumi, ko nenoteikti iezīmēja iztēle, jaucās un ņirbēja galvā un cits pēc cita izgaisa kā dūmi. Vienīgais, ko viņš apjhuta, bija: lai kāds būs viņa galīgais lēmums, neizbēgami un nenovēršami kaut kas viņā uz mūžu ies bojā; vai viņš ies pa labi vai pa kreisi, viņu gaida kaps; viņš pārdzīvo pirmsnāves agoniju, savas laimes vai sava tikuma agoniju.

Ak vai! Viņu atkal sagrāba visas agrākās šaubas. Viņš nebija ticis tālāk kā sākumā.

Tā nemiera mokās cīnījās nabaga dvēsele. Tūkstoš astoņsimt gadu pirms šā nelaimīgā cilvēka noslēpumainā būtne, kurā apvienotas visas cilvēces ciešanas un svētums, arī bija ilgi — kamēr olīvkoki drebēja baigajā bezgalības vējā — atvairījusi ar roku to briesmīgo biķeri, kas, ēnu un tumsas pilns, parādījās zvaigžņotajos debesu dziļumos.

4. Ka ciešanas izpaužas miegā

Pulkstenis nosita trīs, bija pagājušas jau piecas stundas, kopš 2ans Valžāns tā gandrīz bez pārtraukuma soļoja, un viņš bezspēkā atkrita krēslā,

Tur viņš iemiga un redzēja sapni.

Šis sapnis kā lielākā daja sapņu neatbilda īstenībai ne ar ko citu kā vienīgi ar kādu drausmu un mokpilnu izjūtu, bet tas viņu dziļi ietekmēja. Šie murgi iedarbojās uz viņu tik spēcīgi, ka vēlāk viņš tos fiksēja. Šis ir viens no viņa atstātajiem papīriem, kas aprakstīti ar viņa paša roku. Mūsuprāt, te nepieciešams to pārrakstīt vārdu pa vārdam.

Lai kāds ir šis sapnis, ja to izlaistu, nakts apraksts būtu nepilnīgs. Šis sapnis ir slimas dvēseles drūms piedzīvojums.

Te tas būs. Uz aploksnes uzrakstīta šāda rinda: «Sapnis, ko es tonakt redzēju.»

«Es atrados kādā laukā. Plašā, drūmā laukā, kur neauga zāle. Man nelikās, ka būtu diena, nedz arī — ka būtu nakts.

Pastaigājos ar savu brāli, ar savu bērnības gadu brāli, ar brāli, par kuru, jāatzīstas, es nekad nedomāju un kuru tikpat kā vairs neatceros.

Mēs sarunājāmies, sastapām pretimnācējus. Mēs runājām par kādu mūsu agrāko kaimiņieni, kas allaž, kamēr viņa apdzīvoja istabu ielas pusē, strādāja pie atvērta loga. Tā tērzējot, mums metās auksti, jo logs bija atvērts.

Laukā nebija neviena koka.

Mēs redzējām kādu cilvēku, kas pajāja mums garām. Tas bija gluži kails cilvēks pelnu krāsā, un viņš jāja uz zirga, kam bija zemes krāsa. Cilvēkam nebija matu; varēja redzēt viņa galvaskausu un dzīslas uz tā. Rokā viņš turēja nūju, lokanu kā vīnstīga un smagu kā dzelzs. Jātnieks pajāja garām un neteica mums ne vārda.

Brālis man sacīja: «Iesim pa šo ieplaku!»

Ceļš veda pa ieplaku, kur nebija neviena krūma, neviena kušķīša sūnas. Viss zemes krāsā, pat debesis. Pēc dažiem soļiem es ievēroju, ka uz maniem vārdiem neviens neatbild. Pamanīju, ka brāļa vairs nav līdzās,

Devos uz kādu ciemu, ko ieraudzīju pa gabalu. Man likās, tai vajag būt Romenvilai (kāpēc Romenvilai?)[20] .

Pirmā iela, pa kuru es gāju, bija tukša. Iegriezos otrā ielā. Aiz stūra, ko izveidoja abas ielas, stāvēja kāds cilvēks, atspiedies pret sienu. Es jautāju: «Kas šī ir par vietu? Kur es atrodos?» Cilvēks neatbildēja. Ieraudzīju kādas mājas durvis atvērtas un iegāju pa tām.

Pirmā istaba bija tukša. Es iegāju otrā. Aiz šās istabas durvīm stāvēja kāds cilvēks, atspiedies pret sienu. Es jautāju: «Kam pieder šī māja? Kur es atrodos?» Cilvēks neatbildēja. Pie mājas bija dārzs.

Es izgāju no mājas un iegāju dārzā. Dārzs bija tukšs. Aiz pirmā koka ieraudzīju stāvam kādu cilvēku. Es jautāju: «Kas šis ir par dārzu? Kur es atrodos?» Cilvēks neatbildēja.

Es klaiņoju pa ciemu un pamanīju, ka tā ir pilsēta. Visas ielas bija tukšas, visas durvis vaļā. Neviena dzīva būtne negāja pa ielām, nekustējās istabās, nepastaigājās dārzos. Bet aiz katra sienas stūra, aiz katrām durvīm, aiz katra koka stāvēja kāds cilvēks, kas klusēja. Visur varēja redzēt tikai pa vienam cilvēkam. Sie cilvēki mani uzlūkoja, kad gāju garām.

Devos ārā no pilsētas un sāku iet pa laukiem.

Pēc kāda laika apgriezos un ieraudzīju lielu pūli, kas nāca aiz manis. Es pazinu visus tos cilvēkus, kurus*biju redzējis pilsētā. Viņiem bija dīvainas galvas. Likās, ka viņi nesteidzās un tomēr gāja ātrāk nekā es. Viņiem»ejot, nebija dzirdams ne mazākais troksnis. Pēc mirkļa pūlis mani panāca un ielenca. Šo cilvēku sejas bija zemes krāsā.

Tad pirmais, ko es, pilsētā ieejot, biju redzējis un uzrunājis, man jautāja: «Kurp jūs ejat? Vai tad jūs nezināt, ka jau sen esat miris?»

Pavēru muti, lai atbildētu, un pamanīju, ka tuvumā neviena nav.»

Viņš pamodās. Viņš bija pārsalis. Auksts rīta vējš virināja abas vaļā palikušā loga puses. Uguns bija izdzisusi. Svece bija gandrīz izdegusi. Vēl bija pavisam tumšs. Viņš piecēlās, piegāja pie loga. Debesīs vēl arvien nebija zvaigžņu.

Pa logu varēja redzēt mājas pagalmu un ielu. Sauss, spalgs troksnis, kas pēkšņi atskanēja uz bruģa, lika viņam paskatīties lejup.

Tur apakšā viņš ieraudzīja divas sarkanas zvaigznes, kuru stari tumsā dīvaini ik pa brīdim pagarinājās un saīsinājās.

Tā kā viņa prāts vēl bija pa pusei sapņu miglā, viņš nodomāja: «Paskat! Debesīs to nav. Tagad tās ir zemes virsū.»

Tomēr mulsums izgaisa — otrs troksnis, gluži līdzīgs pirmajam, viņu pilnīgi pamodināja, viņš paskatījās un saprata, ka šīs divas zvaigznes ir kāda pajūga lukturi. To gaismā viņš pat varēja atšķirt ratu veidu. Tie bija mazi divriči, kam priekšā aizjūgts mazs, balts zirdziņš. Troksnis, ko viņš dzirdēja, bija zirgu pakavu klaboņa pa bruģi.

—       Kas tas par pajūgu? — viņš sev jautāja. — Kas tur tik agri var braukt?

Šai mirklī kāds aprauti pieklauvēja pie istabas durvīm.

Viņš nodrebēja no galvas lidz kājām un iesaucās briesmīgā balsī:

—  Kas tur ir?

Kāds atbildēja:

—   Es, mēra kungs.

Viņš pazina vecās sieviņas, savas vārtsardzes balsi.

—   Nu, kas noticis? — viņš jautāja.

—  Mēra kungs, pulkstenis patlaban ir tieši pieci no

rīta.

—   Un kas tad ir?

—  Mēra kungs, pajūgs ir klāt.

—   Kāds pajūgs?

—   Divriči.

—   Kas par divričiem?

—  Vai tad mēra kungs nav pasūtījis divričus?

—   Nē, — viņš atbildēja.

—   Kučieris teic, šis esot atbraucis pēc mēr$ kunga.

—   Kas par kučieri?

—   Skoflēra kučieris.

—   Skoflēra?

Šis vārds lika viņam satrūkties, it kā acu priekšā būtu uzliesmojis zibens.

—  Ak jā! &lt;— viņš noteica. -— Skoflērs. Ja vecā sieviete varētu viņu šai bridi redzēt, tā pārbītos.

Iestājās ilgs klusums. Ar trulu skatienu viņš raudzījās sveces liesmā un, sarausis ap dakti izkusušo vasku, viļāja to pirkstos. Vecā sieviņa gaidīja. Beidzot tā uzdrošinājās vēlreiz ierunāties: —Mēra kungs, ko lai es viņam atbildu?

—   Sakiet, ka viss ir kārtībā un es tūlīt būšu lejā.

5. Spieķi riteņos

Pasta satiksmi starp Arasu un Piejūras Montreiju tolaik vēl uzturēja nelielas impērijas laika karietes. Šīs karietes bija divu riteņu kabrioleti uz spirāļu atsperēm, iekšpusē izsisti ar tumšbrūnu ādu, un tajos bija tikai divas vietas: viena pastniekam, otra ceļotājam. Riteņiem bija garas draudīga izskata rumbas, — tādas vēl tagad redzamas ratiem Vācijas ceļos, — kas lika citiem pajūgiem turēties pienācīgā atstatumā. Vēstuļe kaste, milzīga, iegarena kārba, bija novietota kabrioleta aizmugurē un veidoja ar to vienotu līniju. Kaste bija nokrāsota melnā krāsā, bet kabriolets dzeltenā. *

Šie pajūgi, kam mūsdienās vairs nav līdzīgu, izskatījās ķēmīgi un kupraini, un, kad tos redzēja tālumā pie apvāršņa rāpjamies pa ceļu, tie atgādināja kukaiņus, ko sauc, liekas, par termītiem un kas ar mazu ķermeņa priekšdaļu velk milzīgu pakaļējo daļu. Tomēr tie brauca ātri. Kariete, kas atstāja Arasu katru nakti pulksten vienos pēc Parīzes pasta pienākšanas, sasniedza Piejūras Montreiju mazliet pirms pieciem rītā.

Tai naktī pasta rati, kas devās uz Piejūras Montreiju pa Esdēnas ceļu, pilsētā iebraucot, kādas ielas pagriezienā aizķēra divričus, ko vilka balts zirgs; divriči brauca pretējā virzienā, un tajos sēdēja tikai viens cilvēks, mētelī ietinies vīrietis. Divriču ritenis dabūja diezgan stipru triecienu. Pasta vedējs sauca, lai braucējs apstājas, taču ceļotājs neklausījās un straujos rikšos devās tālāk.

— Šis cilvēks velnišķīgi steidzas! — pastnieks noteica.

Cilvēks, kurš tā steidzās, bija tas pats, ko mēs tikko redzējām cīnāmies patiešām līdzjūtības cienīgās dvēseles mokās.

Kurp viņš devās? Viņš nevarētu to pateikt. Kāpēc viņš steidzās? Viņš nezināja. Uz labu laimi viņš brauca tikai uz priekšu. Uz kurieni? Uz Arasu, protams, bet varbūt — arī tālāk. Brīžam viņš to apjauta un nodrebēja.

Viņš iegremdējās nakts tumsā kā atvarā. Kaut kas viņu dzina, kaut kas viņu pievilka. Neviens nevarētu pasacīt, kas viņā norisinājās, taču it visi to sapratīs. Kuram gan nav gadījies kaut reizi dzīvē ieiet šai tumšajā neziņas alā?

Galu galā viņš ne par ko nebija izšķīries, neko nebija izlēmis, neko nebija izdarījis. Neviens no viņa sirdsapziņas spriedumiem nebija galīgs. Vairāk nekā jebkad viņš svārstījās pirmā mirkļa šaubas.

Kāpēc viņš devās uz Arasu?

Viņš atkārtoja sev to pašu, ko bija jau sacījis, pasūtīdams Skoflēram kabrioletu: lai kāds būtu iznākums, nekaitē paskatīties pašam ar savām acīm un visu apsvērt; tas būs pat piesardzīgi, jo ir taču jāzina notikumu gaita; nevar neko izlemt, iepriekš visu nenovērojot un neizpētījot; no tālienes raugoties, cilvēks parasti visu pārspīlē; galu galā, kad būs redzēts šis Sanmatjē, droši vien īsts nelietis, varbūt viņš ar atvieglotu sirdsapziņu ļaus tam doties uz katorgu savā vietā; tur gan būs arī Zavērs un Brevē, Senildjē un Košpaijs, veci katordznieki, kas viņu kādreiz pazina, bet tie viņu tagad noteikti vairs nepazīs. Kas gan par iedomu! Zavērs ir simtiem jūdžu tālu no tādām aizdomām; visi minējumi un pieņēmumi vēršas pret Sanmatjē, un ļaudis taču ne pie kā neturas tik stūrgalvīgi kā tieši pie nepamatotiem pieņēmumiem un minējumiem, tātad nebija nekādu briesmu.

Bez šaubām, tas būs grūts brīdis, bet viņš to izturēs. Galu galā viņa liktenis, lai cik ļauns rādījās, bija viņa paša rokās, viņš bija tā noteicējs. Pie šīs domas viņš cieši pieķērās.

Patiesībā, runājot vaļsirdīgi, viņam labāk būtu paticis nemaz nebraukt uz Arasu.

Tomēr viņš brauca turp.

Tā visu laiku domādams, viņš trieca zirgu, kas skrēja slaidā, vienmērīgā, drošā riksī, veicot divarpus ljē stundā.

Jo tālāk divriči devās uz priekšu, jo vairāk viņš juta sevī pašā kaut ko kāpjamies atpakaļ.

Rītausmai tuvojoties, viņš atradās klajā laukā; Piejūras Montreijas pilsēta bija jau diezgan tālu aizmugurē. Viņš skatījās, kā apvārsnis kļūst gaišāks; viņš skatījās, neko neredzēdams, gar acīm slīdošajās aukstajās ziemas ausmas ainās. Ritam ir savi rēgi, tāpat kā vakaram. Viņš tos neredzēja, bet, pašam nemanot, melnie koku un pakalnu silueti gandrīz fiziski iespiedās viņā un pievienoja viņa dvēseles satraukumam kaut ko drūmu un baigu.

Katru reizi, kad viņš brauca garām kādai vientuļai mājai ceļa malā, viņš sev sacīja: «Tur iekšā ir cilvēki, kas mierīgi guļ!»

Zirga pakavu dipoņa, iejūga zvārguļi, riteņu rīboņa pa bruģakmeņiem radīja maigu un vienmuļu troksni. Tas liekas tik jauks, kad cilvēks ir priecīgs, un tik drūms, kad cilvēks ir bēdīgs.

Bija jau pavisam gaišs, kad viņš sasniedza Esdēnu. Viņš pieturēja pie kādas iebraucamās vietas, lai atpūtinātu zirgu un liktu padot tam auzas.

Tas bija, kā Skoflērs bija teicis, Bulonē šķirnes zirgs, mazs, ar pārāk lielu galvu un vēderu, īsu kaklu, bet platām krūtīm un krustiem, stiegrainām, smalkām ciskām un spēcīgām kājām — neglīts, toties stiprs un izturīgs. Lieliskais lopiņš bija divās stundās noskrējis piecas ljē, ļaču tam uz muguras nemanīja ne lāsītes sviedru.

Valžāns neizkāpa no divričiem. Staļļa puisis, kas atnesa auzas, piepeši noliecās un sāka pētīt kreiso riteni.

—   Vai jūs jau ilgi tā braucat? — tas jautāja.

—       Un kas tad ir? — viņš atteica, arvien vēl būdams savu domu varā.

—   Vai jus no tālienes? — zēns vēlreiz vaicāja.

—   Piecas ljē no šejienes.

—   O-o!

—   Kāpēc jūs sakāt «o-o»?

Staļļa puisis vēlreiz noliecās, brīdi klusēja, pievērsis skatienu ritenim, tad izslējās un sacīja:

—       Iespējams, ka šis ritenis nobraucis piecas ljē, bet ir pilnīgi drošs, ka tagad tas nenobrauks ne ceturtdaļu ljē.

Ceļotājs izlēca no divričiem.

—  Ko jūs tur runājat, draudziņ?

—        Es saku, ir brīnums, ka jūs esat nobraucis piecas ljē, neiegāzies ar visu zirgu lielceļa grāvī. Paskatieties tačul

Ritenis patiešām bija stipri bojāts. Ratiem saduroties ar pasta karieti, bija salauzti divi spieķi un iedauzīta rumba, tā ka tās uzgrieznis vairs neturējās.

—        Draudziņ, — viņš jautāja staļļa puisim, — vai te ir kāds ratnieks?

—   Protams, kungs.

—   Esiet tik laipns un uzmeklējiet viņu!

—       Viņš ir tepat, divus soļus no mums. E, meistar Burgaijār!

Meistars Burgaijārs, ratnieks, stāvēja uz savu durvju sliekšņa. Viņš pienāca klāt, aplūkoja riteni un savilka seju grimasē, kāda mēdz būt ķirurgam, kad tas apskata lauztu kāju.

—   Vai jūs varat uz vietas izlabot riteni?

—   Jā, kungs.

—   Kad es varēšu doties tālāk?

—   Rīt.

—   Rīt!

—   Te ir darbs veselai dienai. Vai kungam jāsteidzas?

—   Ļoti. Man jāizbrauc vēlākais pēc stundas.

—   Tas nav iespējams, kungs.

—   Es maksāšu, cik jūs prasīsit.

—   Nav iespējams.

—   Nu, labi, pēc divām stundām.

—       Šodien tas nav iespējams. Jāuztaisa divi jauni spieķi un rumba. Kungs varēs doties ceļā ātrākais rītu.

—       Darīšanas, kas man kārtojamas, nav atliekamas līdz rītam. Ja nu šo riteni nelabotu, bet aizstātu ar jaunu?

—   Tas ir — kā?

—   Jūs esat ratnieks?

—   Tieši tā, kungs.

—       Vai jums nebūtu pārdodams kāds ritenis? Tad es nekavējoties varētu doties ceļā.

—   Ritenis, ko apmainīt?

—   Jā.

—       Man nav gatava riteņa jūsu ratiem. Riteņiem jābūt pārim. Divus riteņus nevar likt kopā, kā pagadās.

—   Nu, tad pārdodiet man pāri riteņu!

—   Kungs, katrs ritenis neder jebkurai asij.

—   Tomēr pamēģiniet!

—       Tas būtu veltīgi, kungs. Man pārdodami tikai vienkāršo ratu riteņi. Mēs te esam mazi ļaudis.

—  Varbūt jūs varat izīrēt kabrioletu?

Ratnieks jau no pirmā acu uzmetiena bija sapratis, ka divriči ir nomāti. Viņš paraustīja plecus.

—       Labi gan jūs apejaties ar kabrioletiem, ko jums izīrē! Ja arī man tāds būtu, es jums to neizīrētu.

—   Nu, tad pārdodiet!

—   Man nav, ko pārdot.

—       Kā? Pat divriču jums nav? Es neesmu izvēlīgs, kā redzat.

—       Mēs te esam mazi ļautiņi. Man gan šķūnī stāv viena veca kariete, — ratnieks piebilda. — Tā pieder kādam šejienes buržuā, kas man to nodevis glabāšanā un gandrīz nemaz to neizmanto. Es jums varētu to izīrēt — kāpēc gan ne? — tikai īpašnieks nedrīkst manīt to braucam. Turklāt tā ir kariete, un tai vajadzīgi divi zirgi.

—   Es paņemšu pasta zirgus.

—   Uz kurieni kungs dodas?

—   Uz Arasu.

—   Un kungs grib tur nokļūt jau šodien?

—   Jā.

—   Ar pasta zirgiem?

—   Kāpēc gan ne?

—       Vai kungam pietiek, ja viņš nonāk tur ap četriem rītā? *

—   Protams, ka ne.

—       Nu tad, redziet, man jums jāteic, ka, ņemot pasta zirgus .., Vai kungam ir pase līdz?

—   Jā.

—       Tatad, ņemot pasta zirgus, kungs nokļūs Arasā agrākais rītu. Mums te iet lauku ceļš. Pasta stacijas ir vāji apgādātas, zirgi atrodas tīrumos. Patlaban sākas lielais aršanas laiks, ir vajadzīgi spēcīgi aizjūgi, un ļaudis ņem zirgus, kur vien var, arī no pasta. Kungs dabūs gaidīt vismaz trīs četras stundas katrā pārjūgšanas stacijā. Turklāt braukt var tikai soļiem. Ceļš ir kalnains.

—       Labi, es došos ceļā jāšus. Izjūdziet zirgu! Sai ciemā taču būs pārdodami kādi segli?

—   Bez šaubām. Bet vai šis zirgs panes seglus?

—        Labi, ka jūs man atgādinājāt. Šis zirgs necieš seglus.

—   Tātad …

—   Bet šai ciemā taču būs kāds nomājams zirgs?

—   Zirgs, ar kuru vienā rāvienā nokļūt lidz Arasai?

—   Jā.

—       Tad butu vajadzīgs tads zirgs, kāda musu puse neatrast. Vispirms tas būtu jānopērk, jo jūs šeit neviens nepazīst. Taču tāda zirga jūs te nedabūsit ne pirkt, ne nomāt, ne par pieci simti un ne par tūkstoš frankiem!

—   Ko tad darīt?

—       Godīgi runājot, vislabakais bus, ja es izlabošu riteni un jūs atliksit braukšanu līdz rītam.

—   Rīt jau būs par vēlu.

—   Neko darīt!

—       Vai uz Arasu neiet pasta kariete? Kad tā brauc še garām?

—       Nākamo nakti. Abas pasta karietes brauc naktī — gan uz turieni, gan atpakaļ.

—       Un jums patiešām vajadzīga vesela diena, lai izlabotu šo riteni?

—   Vesela diena, turklāt pamatīga darba!

—   Bet ja strādātu divi?

—   Kaut vai desmit!

—   Ja nu spieķus sasietu ar auklām?

—        Spieķus — jā, taču ne rumbu. Turklāt arī riteņa loks ir bojāts.

—  Vai pilsētā nav kāds, kas iznomā pajūgus?

—   Nē.

—   Varbūt ir vēl kāds ratnieks?

Staļļa puisis un ratu meistars reizē papurināja galvu un atbildēja:

—   Nē.

Valžāns izjuta milzīgu prieku.

Bija skaidrs, ka te iejaucies liktenis. Tas bija likteņa pirksts, kas lika salūzt divriču ritenim un apstādināja viņu ceļā. Viņš nebija tūdaļ padevies; viņš bija darījis visu iespējamo, lai turpinātu ceļojumu, bija godīgi un pēc sirdsapziņas izmēģinājis visus līdzekļus, nebija atkāpies ne laika apstākļu, ne noguruma, ne izdevumu priekšā, viņam nebija sev nekā, ko pārmest. Ja viņš tagacl nebrauc tālāk, tā vairs nav viņa vaina, tā ir likteņa griba.

Viņš uzelpoja. Pirmo reizi pēc Zavēra aptneklejuma uzelpoja brīvi un ar pilnu krūti. Viņam likās, ka dzelzs dūre, kas divdesmit stundas žņaudza sirdi, tagad to atlaidusi.

Viņš domāja, ka līdz ar to dievs pavēstījis, ka stāv viņa pusē.

Viņš sacīja pats sev, ka ir darījis visu, ko spējis, un ka tagad atliek tikai mierīgi griezties atpakaļ.

Ja saruna ar ratnieku būtu notikusi kādā iebraucamās vietas istabā, tai nebūtu bijis liecinieku, neviens to nebūtu dzirdējis, viss būtu tā arī palicis, un iespējams, ka tad mums nebūtu jāstāsta ne par vienu no tiem notikumiem, par kuriem jūs tālāk lasīsit, bet šī saruna notika uz ielas. Ikviena saruna uz ielas katrā ziņā sapulcina ziņkārīgo bariņu. Allaž gadās ļaudis, kas vēlas būt skatītāji. Kamēr viņš iztaujāja ratnieku, tuvumā bija apstājušies daži garāmgājēji. Brīdi paklausījies sarunā, kāds puišelis, kam neviens nepievērsa uzmanību, bija skriešus devies projām no ļaužu bariņa.

Tai mirklī, kad ceļotājs pēc iekšējas cīņas, par kuru tikko minēts, jau nolēma doties atpakaļceļā, šis zēns atgriezās. Viņu pavadīja kāda vecāka sieviete.

—   Kungs, — sieviete sacīja, — mans zēns teica, ka jūs vēloties nomāt kabrioletu.

Sie vienkāršie vārdi, ko izrunāja vecā sieviete, kuru zēns bija atvedis, lika viņam nosvīst no galvas līdz kājām. Viņam šķita, ka redz tumsā aiz sevis parādāmies roku, kas tikko bija viņu atlaidusi un tagad gatava viņu no jauna satvert.

Viņš atbildēja:

—  Jā, labo sieviņ, es meklēju nomājamu kabrioletu.' — Un pasteidzās piebilst: — Bet šeit tāda nav.

—   Ir gan, — sieviete atteica.

—   Kam tad ir? — ratnieks iejautājās.

—   Man, — vecā sieviete atbildēja.

Viņš nodrebēja. Liktenīgā roka bija viņu no jauna satvērusi.

Vecās sievietes šķūnī patiešām bija kaut kas līdzīgs divričiem ar kulbu, pītu no kārkla klūgām. Ratnieks un staļļa puisis aiz īgnuma, ka ceļotājs izslīd tiem no rokām, mēģināja iejaukties:

—   Tā taču ir briesmīga kaste, uzstādīta tieši uz asīm… Tiesa, sēdekļus tās iekšienē gan satur ādas siksnas,.. Tik un tā tur lietus sūcas iekšā.,. Riteņi sarūsējuši un mitruma saēsti.., Šī kaste neies neko daudz tālāk par ļiisii divričiem, tā taču ir īsta grabaža! Kungs rīkotos neprātīgi, kāpdams tādā iekšā… Utt., utt.

Tas viss bija taisnība, taču šī kaste, šī grabaža, lai mi kā, ripoja uz abiem riteņiem un varēja doties uz Arasu.

Viņš sanļaksāja, cik prasīja, atstāja divričus ratniekam labošanā, lai atgriežoties tos atkal paņemtu, lika iejūgt balto zirgu nopirktajos divričos, iekāpa tajos un turpināja ceļu, ko bija uzsācis no agra rīta.

Ratiem sakustoties, viņš atzinās pats sev, ka pirms īsa brīža bija izjutis prieku, domādams, ka vairs nedosies turp, uz kurieni brauca. Šobrīd viņš īgņājās par prieka brīdi un atzina, ka tas ir bezjēdzīgs. Kāds prieks var būt griezties atpakaļ? Galu galā viņš taču bija uzņēmies ceļojumu labprātīgi. Neviens viņu uz to nebija piespiedis.

Un, protams, notiks tikai tas, ko viņš pats vēlēsies.

Izbraucot no Esdēnas, viņš dzirdēja kādu saucam: «Pieturiet! Pieturiet!» Viņš apturēja ratus ar strauju kustību, kurā bija kaut kas drudžains un krampjains, kaut kas līdzīgs cerībai.

Tas bija vecās sievietes dēlēns.

—       Kungs, — viņš sacīja, — tas biju es, kas jums pagādāja divričus.

—   Nu, un tad?

—   Jūs man nekā neiedevāt.

Viņam, kas arvien mēdza dot visiem un tik labprāt, šī prasība likās pārmērīga, gandrīz pretīga.

—       Ak, tu tas esi, palaidni? — viņš sacīja. — Nekā tu nedabūsi!

Viņš uzšāva zirgam un aizbrauca straujos rikšos.

Esdēnā viņš bija kavējis daudz laika un tagad vēlējās to atgūt. Mazais zirdziņš bija dūšīgs un vilka par diviem, taču bija februāris, bieži lija, ceļi bija izmirkuši. Turklāt tie vairs nebija vieglie divriči. Sie divriči bija lempīgi un ļoti smagi. Bez tam ceļš visu laiku gāja kalnup.

Lai nokļūtu no Esdēnas līdz Senpolai, vajadzēja gandrīz četras stundas. Četras stundas, lai nobrauktu piecas ljē.

Senpolā pie pirmās iebraucamās vietas, kas pagadījās ceļā, viņš izjūdza zirgu ūn lika ievest stallī, Ķā solījis Skoflēram, viņš stāvēja pie siles, kamēr zirgs ēda. Viņš domāja par kaut ko skumju un nenoteiktu.

Stallī ienāca krodzinieka sieva.

—   Vai kungs nevēlas brokastot?

—   Patiešām, — viņš sacīja, — es jūtos izsalcis.

Viņš sekoja sievietei, kam bija jaunavīga un jautra seja. Sieviete ieveda viņu zemā telpā, kur galdus sedza nevis galdauti, bet vaskadrāna.

—   Rīkojieties ātri! — viņš sacīja. — Man tūlīt jādodas tālāk. Es steidzos.

Kalpone, resna flāiniete, steigšus klāja galdu. Ar labpatiku viņš noskatījās meičā.

Re, kur tā vaina, — viņš nodomāja. — Es taču neesmu brokastojis.

Pasniedza ēdienu. Viņš uzklupa maizei, nokoda kumosu, tad lēnām nolika riku atpakaļ uz galda un vairs tai nepieskārās.

Pie otra galdiņa ēda kāds smagais ormanis. Viņš jautāja šim vīram:

—   Kāpēc te maize ir tik rūgta?

Ormanis bija vācietis un nesaprata jautājumu.

Valžāns gāja atpakaļ uz stalli pie zirga.

Pēc stundas viņš jau bija izbraucis no Senpolas un devās uz Tenku, kas atrodas tikai piecas ljē no Arasas.

Ko viņš darīja šā brauciena laika? Par ko domāja? Tāpat kā no rīta viņš vēroja, kā garām slīd koki, salmu jumti, apstrādāti tīrumi, lūkojās izgaistošās ainavās, kas mainās ar katru ceļa pagriezienu. Dažreiz ar tādu vērošanu dvēselei pilnīgi pietiek un tā ir gandrīz atsvabināta no domāšanas. Redzēt tūkstošiem priekšmetu pirmo, un pēdējo reizi — kas gan spēj raisīt cilvēkā vēl skumjāku un dziļāku izjņtu! Ceļot nozīmē ik brīdi no jauna piedzimt un nomirt. Varbūt viņš neapjaustās domās salīdzināja šos mainīgos apvāršņus ar cilvēka dzīvi. It viss šai dzīvē nemitīgi bēg mūsu acu priekšā. Tumsa mijas ar gaismu, pēc spoža uzliesmojuma seko aptumsums; cilvēks skatās, steidzas, izstiepj rokas, lai satvertu to, kas aizslīd; katrs notikums ir ceļa pagrieziens, un pēkšņi cilvēks ir kļuvis vecs. Viņš jūt it kā grūdienu, apkārt plešas melna nakts, tik tikko saskatāmi kādi tumši vārti; drūmais dzīves zirgs, kas viņu vilka, apstājas, un cilvēks redz kādu aizsegušos svešinieku, kurš to tumsā izjūdz.

Jau metās krēsla, kad bērni, kas nāca no skolas, redzēja ceļinieku iebraucam Tenkā. Taisnība, šai gadalaikā dienas vēl bija īsas. Tenkā viņš neapstājās. Kad viņš jau brauca ārā no ciemata, kāds strādnieks, ceļa bruģētājs, pacēla galvu un sacīja:

—   Ir gan nodzīts zirgs.

Nabaga lopiņš patiešām gāja vairs tikai soļos.

—  Vai jūs braucat uz Arasu? — strādnieks jautāja.

—   Jā.

—   Tadā gaitā jūs tur tik drīz nenokļūsit.

Viņš apturēja zirgu un jautāja strādniekam:

—   Cik tālu ir no šejienes līdz Arasai?

—   Būs krietnas septiņas ljē.

—       Kā tā? Pasta sarakstā atzīmētas tikai piecas ar ceturtdaļu.

—       Jā, bet jūs laikam nezināt, ka patlaban ceļu labo, strādnieks sacīja. — Ceturtdaļstundas braucienā no šejienes ceļš ir slēgts, tālāk nav iespējams tikt.

—   Patiešām?

—       Nogriezieties pa kreisi, pa ceļu, kas ved uz Karansī, pārbrauciet pāri upei un, kad nonāksit Kamblēnā, pagriezieties pa labi — tas būs Monsenteluā ceļš, kas ved uz Arasu.

—   Kļūst jau tumšs, es apmaldīšos.

—   Vai jūs neesat šejienietis?

—   Nē.

—       Jā, pa lauku ceļiem braucot, jūs. viegli varat nomaldīties. Paklausieties, kungs, — strādnieks turpināja, — vai zināt, kādu padomu es jums dotu? Jūsu zirgs ir noguris, brauciet atpakaļ uz Tenku! Tur ir laba iebraucamā vieta. Jūs pārnakšņosit un no rīta dosities tālāk uz Arasu.

—   Man tur jānokļūst jau šovakar.

—       Tā ir cita runa. Tomēr dodieties uz iebraucamo vietu un paņemiet tur piejūga zirgu! Staļļa puisis jūs izvadīs pa lauku ceļiem.

Viņš paklausīja ceļa strādnieka padomam, griezās atpakaļ un jau pēc pusstundas atkal brauca garām tai pašai vietai, bet šoreiz straujos rikšos ar labu piejūga zirgu. Divriču priekšā uz ilkss sēdēja staļļa puisis, kas sevi dēvēja par pastnieku.

Tomēr Valžāns juta, ka zaudē daudz laika.

Bija jau gluži satumsis.

Viņi iegriezās lauku ceļā, kas likās pavisam briesmīgs. Rati gāzās no grambas grambā. Viņš sacīja pasta puisim:

—   Brauc rikšos, dabūsi divkārtīgu dzeramnaudu!

Kādā grūdienā salūza zveņģele.

—   Kungs, — pasta puisis sacīja, — zveņģele salūzusi, un es vairs nezinu, kā lai piejūdzu savu zirgu; šis ceļš naktī ir dikti nelāgs. Vai labāk negriezties atpakaļ un nepārnakšņot Tenkā, un rīt agri mēs jau varētu būt Arasā?

Viņš atbildējar

—   Vai tev ir kāda aukla un nazis?

—   Jā, kungs.

Viņš nogrieza koka zaru un pagatavoja no tā zveņģeli.

Tas prasīja liekas divdesmit minūtes, toties tālāk viņi devās aulekšos.

Klajums tinās tumsā. Šauri, tumši, zemi miglas vāli līda pār pauguriem un atkal cēlās augšā kā dūmi. Mākoņos pavīdēja bālganas gaismas strēles. Stiprs vējš, kas pūta no jūras, sacēla visās apvāršņa malās tādu troksni, it kā tur kāds pārbīdītu mēbeles. Viss, ko varēja redzēt, pauda baismas. Cik daudz baiļu trīsu vieš nakts varenā elpa!

Viņu pārņēma aukstums. Kopš vakardienas viņš nekā nebija ēdis. Viņš neskaidri atminējās kādu citu gājienu naktī plašā līdzenumā Diņas apkārtnē. Astoņi gadi bija pagājuši kopš tā laika, bet viņam tas likās kā vakar.

Kādā tālā zvanu tornī sita pulkstenis. Viņš vaicāja vedējam:

—   Cik tur sita?

—  Septiņi, kungs. Arasā mēs būsim astoņos. Mums atlikušas tikai trīs ljē.

Šai brīdī viņam pirmo reizi ienāca prātā doma — savādi, ka viņš par to neiedomājās agrāk, — ka varbūt visi viņa pūliņi ir veltīgi, jo viņš pat nezināja tiesas prāvas laiku. Vismaz to viņam vajadzēja uzzināt; ir pārsteidzīgi braukt tā uz labu laimi, pat nezinot, vai tam var būt kāda nozīme. Pēc tam viņš sāka prātā aptuveni aplēst: parasti tiesas sēdes sākās deviņos no rīta; šī prāva nevarēja būt gara, jo ābolu zādzību iztiesās ātri; paliks tikai jautājums par personas identitāti, tātad četras piecas liecības, maz vielas advokātu runām; galu galā viņš tur nonāks, kad viss jau būs beidzies!

Pasta puisis trenca zirgus. Viņi jau bija pārbraukuši pāri upei un atstājuši aizmugurē Monsenteluā.

Nakts kļuva arvien tumšāka.

6. Masas Simplicijas pārbaudījums

Sai pašā laikā Fantina jutās bezgala priecīga.

Viņa bija pārlaidusi grūtu nakti. Viņu bija mocījis briesmīgs klepus un stiprs drudzis, viņa bija redzējusi sapņus. No rīta, kad atnāca ārsts, viņa vēl murgoja. Ārsts izskatījās satraukts un lūdza, lai to brīdinot, tiklīdz ieradīšoties Madlēna kungs.

Visu rītu Fantina bija drūma, runāja maz un, locīdama krokās palagu, klusu murmināja kādus skaitļus, kas, liekas, nozīmēja attālumu. Acis viņai bija iekritušas un stingas. Tās šķita gandrīz izdzisušas, bet tad brīžam iedegās un iemirdzējās kā zvaigznes. Šķiet, ka, tuvojoties nenovēršamajai, baigajai stundai, debesu gaisma piepilda skatienus, kam zūd zemes gaisma.

Katru reizi, kad māsa Simplicija jautāja, kā viņa jūtas, Fantina atbildēja vienu un to pašu: «Labi. Es vēlētos redzēt Madlēna kungu.»

Pirms dažiem mēnešiem, kad Fantina bija zaudējusi pēdējo tiklumu, pēdējo kaunu un pēdējo prieku, viņa bija vairs tikai pati sava ēna, tagad viņa bija kļuvusi par sevis pašas regu. Fiziskās sāpes pastiprināja morālo sāpju iedarbību. Sai divdesmit piecus gadus vecajai sievietei bija grumbaina piere, ļengani vaigi, pārlieku smails deguns, bezzobaina mute, pelēcīga seja, vājš kakls, uz āru izspiedušās lāpstiņas, izdēdējuši locekļi, miesa zemes krāsā, un viņas gaišie mati ataugot jaucās ar sirmiem. Ak vai! Cik labi slimība atdarina vecumu!

Pusdienas laikā ārsts atnāca vēlreiz, izteica dažus norādījumus, apjautājās, vai mēra kungs nav iegriezies slimnīcā, un pakratīja galvu.

Madlēns mēdza apmeklēt slimnieci pulksten trijos. Tā kā noteiktība šai gadījumā bija labsirdības izpausme, viņš bija noteikts.

Ap pustrijiem Fantina kļuva nemierīga. Divdesmit minūšu laikā viņa vairāk nekā desmit reižu jautāja mūķenei:

— Māsiņ, cik pulkstenis?

Pulkstenis nosita trīs. Pēc trešā sitiena Fantina, kas parasti tikko spēja gultā pakustēties, uzrausās sēdus, viņa krampjaini sažņaudza izdēdējušās, dzeltenīgās rokas,

un mūķene dzirdēja no viņas krūtīm izlaužamies vienu no tām dziļajām nopūtām, kas, liekas, vēstī par atvieglojumu galīgā pagurumā. Pēc tam Fantina pagriezās un lūkojās uz durvīm. Neviens nenāca, durvis nevērās.

Tā viņa palika veselu ceturtdaļstundu, pievērsusi skatienu durvīm, nekustēdamās, gandrīz aizturēdama elpu. Māsa neuzdrošinājās viņu uzrunāt. Baznīcas pulkstenis nozvanīja ceturksni pēc trijiem. Fantina atslīga spilvenā.

Viņa nebilda ne vārda un sāka atkal locīt palagu krokās.

Aizritēja pusstunda, tad stunda. Neviens nenāca. Katru reizi, kad torņa pulkstenis zvanīja, Fantina saslējās un skatījās uz durvju pusi, pēc tam atlaidās guļus.

Viņas domas bija skaidri nojaušamas, bet viņa neizrunāja neviena vārda, nežēlojās, nesūdzējās. Viņa tikai dīvaini baigi klepoja. Šķita, ka pār viņu nolaižas kāda tumsa. Viņa bija gluži bāla, pavisam sazilējušām lūpām. Mirkļiem viņa tomēr pasmaidīja.

Pulkstenis nosita pieci. Un māsa dzirdēja, ka viņa pavisam klusu un lēnām sacīja: «Tā kā man rītu jāaiziet, viņš nedara labi, šodien nenākdams!»

Pat māsa Simplicija bija izbrīnījusies par Madlēna kunga aizkavēšanos.

Fantina pa to laiku raudzījās augšup gultas aizkaros. Viņa izskatījās tā, it kā mēģinātu kaut ko atcerēties. Piepeši viņa sāka dziedāt tik liegi — kā dvesma. Mūķene klausījās. Fantina dziedāja:

Mēs pirksim mantiņas sev pilnu grozu, Pa ielām klaiņojot, kas priekšpilsētās ved. Ir zilas rudzpukes, un sarkanas Ir rozes, Ir zilas rudzpukes, — sirds miļo nepamet.

Pie mana pavarda visškistā jaunava

Bij krāšņā tērpā vakar atnākusi

Un teica: «Raug, zem mana plivura

Dus paslēpts bērniņš, ko tu izlūgusi.»

— Jel steidziet pilsētā pēc audekla,

Pēc diegiem, adatas, — tā man nav rūpējusi!

Mēs pirksim mantiņas sev pilnu grozu, Pa ielām klaiņojot, kas priekšpilsētās ved.

Rau, svētā jaunava, kā klājas godam, Stāv šūpulis, ar lentām izrotāts. Kaut dievs man skaistāko no zvaigznēm dotu, Man tomēr miļāks bērniņš, tevis dāvināts.

—   No drānas, kundze, ko lai gatavotu?

—   Tev pūriņu būs mazam šūdināt!

Ir zilas rudzpukes, un sarkanas ir rozes. Ir zilas rudzpukes, — sirds miļo nepamet.

Tec mazgāt audeklus! — Kur? — Upes straumē spožā1 Klāj viegli, negumzā un darini no tiem Jo kuplus svārciņus un ņieburiņu košu, Ko gribu izrakstīt ar ziediem starainiem.

—   Nav, kundze, bērna vairs. Kam drānas došu?

—   Tad šuj tās man par bēru palagiem!

Mēs pirksim mantiņas sev pilnu grozu, Pa ielām klaiņojot, kas priekšpilsētās ved. Ir zilas rudzpukes, un sarkanas ir rozes, Ir zilas rudzpukes, — sirds miļo nepamet.

Tā bija veca šūpuļdziesma, ar kuru viņa kādreiz ieaijāja savu mazo Kozeti un kura viņai nebija ienākusi prātā visus šos piecus gadus, kamēr bērna vairs nebija pie viņas. Viņa to dziedāja tik skumjā balsī un tik maigā melodijā, ka bija jāraud pat mūķenei. Žēlsirdīgā māsa, lai gan pieradusi pie skarbas dzīves, juta acīs riešamies asaras.

Torņa pulkstenis nosita seši. Fantina likās to nedzirdam. Šķiet, viņa vairs nepieversa nekam uzmanību.

Māsa Simplicija aizsūtīja apkopēju pie fabrikas vārtsardzes apjautāties, vai mēra kungs nav pārnācis un vai viņš drīz neierastos slimnīcā. Pec dažām minūtēm kalpone atģriezās.

Fantina vēl arvien gulēja nekustīgi un likās nogrimusi domās.

Kalpone pavisam klusu pastāstīja māsai Simplicijai, ka mēra kungs šorīt jau pirms sešiem aizbraucis mazos divričos ar baltu zirgu, nevērojot auksto laiku, aizbraucis viens, bez kučiera, un neviens nezinot, uz kurieni viņš devies: daži redzējuši viņu nogriežamies pa Arasas ceļu, bet citi apgalvojot, ka sastapuši viņu uz Parīzes ceļa. Aizejot viņš kā parasti bijis ļoti laipns un tikai pateicis vartsardzei, lai šonakt viņu negaidot.

Kamēr abas sievietes, pagriezušas muguru Fantinas gultai, sačukstējās — māsa vaicāja, bet kalpone izteica dažādus minējumus, — Fantina ar drudžaino dzīvumu, kas raksturīgs dažām organiskām slimībām, kur vesela cilvēka brīvās kustības apvienojas ar baismīgu nāves vājumu, piecēlās gultā uz ceļiem un, atbalstījusies ar sažņaugtām dūrēm pret pagalvi un izbāzusi galvu pa priekškaru starpu, klausījās. Pēkšņi viņa iesaucās:

—       Jūs runājat par Madlēna kungu! Kāpēc jūs runājat tik klusu? Kas ar viņu noticis? Kāpēc viņš nenāk?

Viņas balss bija tik asa un dobja, ka abas sievietes šķita dzirdam kāda vīrieša balsi un izbailēs atskatījās.

—  Atbildiet taču! — Fantina sauca.

Kalpone nomurmināja:

—   Vārtsardze sacīja, ka šodien viņš nevarēšot atnākt.

—       Mans bērns, — māsa teica, — izturieties mierīgi, atgulieties!

Fantina, nemainot pozu, skaļi turpināja valdonīgā un reizē izmisuma pilnā balsī:

—       Viņš nevarēs atnakt? Kāpēc? Jūs zināt iemeslu. Jūs par to sačukstējāties. Es gribu zināt visu.

Kalpone steigšus iečukstēja mūķenei ausī:

—  Atbildiet, ka viņš aizņemts pilsētas padomē!

Māsa Simplicija viegli piesarka: kalpone skubināja Viņu uz meliem. Taču arī viņai likās, ka sacīt slimniecei patiesību nozīmētu dot tai smagu triecienu, kas Fantinas slimības dēļ var būt bīstams. Šis pietvīkums drīz izzuda. Māsa pievērsa Fantinai savu mierīgo un skumjo skatienu un sacīja:

—  Mēra kungs ir aizbraucis.

Fantina saslējās un atslīga sēdus uz papēžiem. Viņas acis mirdzēja. Bezgalīgs prieks staroja sāpju izmocītajā sejā.

—       Aizbraucis! — viņa iesaucās. — Viņš aizbraucis pēc Kozetes!

Tad viņa izstiepa abas rokas pret debesīm, un viņas seja neizsakāmi pārvērtās. Lūpas kustējās: klusām viņa lūdza dievu.

Pabeigusi lūgšanu, viņa sacīja:

—  Māsiņ, tagad es atkal apgulšos un darīšu visu, ko man teiks; nupat es biju ļauna, lūdzu, piedodiet, ka runāju tik skaļi, es zinu, ka nav labi skaļi runāt, bet, mīļo masiņ, es esmu tik priecīga. Mīļais dievs ir labs, Madlēna kungs ir labs, padomājiet tikai, viņš aizbraucis uz Monfcrrneiju pēc manas mazās Kozetes!

Viņa apgūlās, palīdzēja mūķenei sakārtot pagalvi un noskūpstīja mazo sudraba krustiņu, kas karājās viņai kaklā un ko māsa Simplicija bija dāvinājusi.

—   Mans bērns, — māsa sacīja, — tagad mēģiniet pagulēt un nerunājiet vairāk!

Fantina saņēma savās miklajās rokās, māsas roku, un tai, sajūtot šos sviedrus, kļuva sāpīgi.

—   Šorīt viņš devies ceļā uz Parīzi. Patiesībā nemaz nav jābrauc caur Parīzi. Monfermeija atrodas mazliet vairak pa kreisi. Vai jūs atceraties, kā vakar, kad es iejautājos par Kozeti, viņš man sacīja: «Drīz, drīz!» Viņš grib man sagādāt pārsteigumu. Vai zināt, viņš man lika parakstīt vēstuli, lai atdabūtu meiteni no Tenardjē. Tiem nebūs, ko iebilst, vai ne? Tie atdos Kozeti. Par visu jau ir samaksāts. Iestādes taču nepieļaus, ka aiztur bērnu, par kuru samaksāts? Māsiņ, nemājiet man, lai es nerunāju! Esmu bezgala laimīga, jūtos ļoti labi, man vairs nekas nesāp, es redzēšu Kozeti, man pat sagribējās ēst. Ir jau gandrīz pieci gadi, kopš neesmu savu mazo redzējusi. Jums grūti pat iedomāties, cik ļoti var ilgoties pēc sava bērna. Un viņa būs tik mīļa, jūs redzēsit! Ja jūs zinātu, cik viņai ir mazi, jauki, rožaini pirkstiņi! Viņai būs ļoti skaistas rokas. Kad viņa bija gadu veca, viņai bija pavisam jocīgas roķeles. Rau, tādas! Tagad viņa droši vien jau ir liela. Ko jūs domājat — septiņi gadi! Tā jau ir jaunkundze. Es viņu saucu par Kozeti, bet viņas īstais vārds ir Eifrazija. Paklausieties, šorīt es skatījos uz putekļiem, kas sakrājušies uz kamīna, un pēkšņi man ienāca prātā, ka drīz vien redzēšu Kozeti. Mans dievs, cik netaisnīgi ir gadiem ilgi neredzēt savu bērnu! Cilvēkiem vajadzētu labi padomāt par to, ka dzīve nav mūžīga! Ai, cik mēra kungs ir labs, ka aizbraucis viņai pakaļ! Vai tiesa, ka ārā ir ļoti auksts? Vai viņš paņēma līdzi mēteli? Rīt viņš būs šeit, vai ne? Rīt būs svētki. Rīt no rīta atgādiniet man, māsiņ, lai es uzlieku galvā mazo aubīti ar mežģīnēm. Monfermeija jau ir vesels apgabals. Es savā laikā nogāju visu šo ceļu kājām. Tas likās ļoti tāls. Bet diližansi brauc pavisam ātri. Rīt viņš ar Kozeti būs šeit! Cik tālu ir no šejienes līdz Monfermeija i?

Māsa, kam nebija nekādas jēgas par attālumiem, atbildēja:

—   O! Es domāju gan, ka rīt viņš varēs būt jau šeit!

—       Rīt! Rītdien! — Fantina runāja. — Rit es redzēšuKozeti! Nu raugieties, labo māsiņ, es vairs neesmu slima! Esmu gluži bez prāta! Es varētu pat dejot, ja man Jautu.

Ja kāds būtu viņu redzējis pirms ceturtdaļstundas un tagad, tas neko nesaprastu. Viņa bija gluži sārta, runāja možā vesela cilvēka balsī, un viņas seja bija viens vienīgs smaids. Brīžiem viņa smējās, klusu runādama pati ar sevi. Mātes prieks ir gandrīz tas pats, kas bērna prieks.

—       Nu diezgan, — mūķene ieteicās, — tagad jūs esat laimīga, paklausiet mani un nerunājiet vairāk!

Fantina atlaidās spilvenā un pusbalsī sacīja:

—       Jā, guli, esi prātīga, jo rīt tev būs tavs bērns! Māsai Simplicija! taisnība. Šeit visiem ir taisnība.

Un tad nekustoties, nepagriežot galvu, viņa sāka priecīgi skatīties apkārt ar plati atplestām acīm un nesacīja vairs ne vārda.

Māsa aizvilka gultas aizkarus, cerēdama, ka viņa iemigs.

Starp pulksten septiņiem un astoņiem ieradās āfsts. Nedzirdēdams nekāda trokšņa, viņš nodomāja, ka Fantina guļ, klusām ienāca iekšā un uz pirkstgaliem tuvojās gultai. Viņš pavēra aizkarus un naktslampiņas gaismā ieraudzīja Fantinas lielās, mierīgās acis, kas lūkojās viņam pretim.

Fantina viņu uzrunāja:

—       Ārsta kungs, man taču atļaus viņu guldināt tepat līdzās mazā gultiņā?

Ārsts nodomāja, ka slimā murgo. Viņa piebilda:

—   Paskatieties, tieši tik daudz vietas te ir!

Ārsts paaicināja māsu Simpliciju sānis, un tā viņam paskaidroja, ka Madlēna kungs uz dienu vai divām aizbraucis; tā kā neviens nekā skaidri nezinot, visi domājot, ka nevajag atņemt slimniecei pārliecību, it kā mēra kungs būtu aizbraucis uz Monfermeiju; galu galā iespējams, ka tieši tā arī esot. Ārsts šādu rīcību atzina par pareizu.

Viņš atkal piegāja pie Fantinas gultas, un slimniece turpināja:

—   Saprotiet taču, no rītiem, kad viņa pamodīsies, es tūlīt pateikšu labrītu savam nabaga mīļumiņam, un naktī, tā kā es tik un tā nevaru aizmigt, es klausīšos, kā viņa guļ. Man būs tik labi, dzirdot viņas mierīgo elpu.

—   Dodiet roku! — ārsts sacīja.

Viņa pastiepa roku un smiedamās iesaucās:

—   Vai! Nu kā tad! Patiesi, jūs taču nemaz nezināt! Es esmu izveseļojusies. Rīt atbrauc Kozete.

Ārsts bija pārsteigts. Slimniecei bija labāk. Elpas trūkums bija mazinājies, pulss kļuvis spēcīgāks. Pēkšņs dzīvības spēka uzplūdums atdzīvināja šo nabaga izmocīto būtni.

—   Ārsta kungs, — viņa turpināja, — vai māsa jurns sacīja, ka mēra kungs aizbraucis pēc manas drostaliņas?

Ārsts noteica pilnīgu klusumu un izvairīšanos no jebkura nepatīkama satraukuma, parakstīja tīra hinīna tinktūru un gadījumam, ja drudzis naktī sāktos no jauna, ari nomierinošas zāles. Aizejot viņš māsai sacīja:

—   Kļūst labāk. Ja gādītos tik laimīgi, ka mēra kungs patiešām rīt atvestu viņas bērnu, — kas zina? — mēdz būt negaidīti lūzumi; ir pieredzēts, ka liels prieks aptur slimības gaitu. Es labi zinu, ka šī ir organiska slimība, turklāt ļoti ieilgusi, bet kādi gan brīnumi nenotiek! Varbūt mēs viņu izglābsim.

7. Tikko atbraucis, ceļotājs rūpējas par atpakaļceļu

Pulkstenis bija jau gandrīz astoņi vakarā, kad divriči, ko mēs pametām ceļā, iebrauca pa Arasas pasta nama vārtiem. Cilvēks, kam līdz pat šim brīdim sekojām, izkāpa no ratiem, izklaidīgi atbildēja uz viesnīcas ļaužu pakalpīgajiem jautājumiem, aizsūtīja atpakaļ piejūga zirgu, bet mazo, balto zirgu pats ieveda stallī; pēc tam viņš iegāja biljarda istabā, kas atradās apakšējā stāvā, un te atsēdās, atbalstīdamies ar elkoņiem pret galdu. Četrpadsmit stundu bija prasījis šis brauciens, ko viņš bija cerējis veikt sešās stundās. Viņam nebija, ko sev pārmest,

tā nebija viņa vaina, un patiesībā viņš nemaz nejutās noskumis.

Ienāca viesnīcas saimniece.

—       Vai kungs vēlas pārnakšņot? Vai kungam pasniegt vakariņas?

Viņš noraidot pakratīja galvu.

—   Staļļa puisis teic, kunga zirgs esot ļoti noguris.

Te viņš ierunājās:

—   Vai tad zirgs nespēs citrīt doties atpakaļceļā?

—       Ko jūs, kungs! Zirgam vajag vismaz divas dienas atpūtas!

Viņš jautāja:

Vai šeit nav pasta kantoris? Ir gan, kungs.

Viesmcniece aizveda viņu uz kantori; uzrādījis savu pasi, viņš apjautājās, vai būtu iespējams jau šonakt pat ar pasta karieti atgriezties Piejūras Montreijā. Vieta blakus kučierim vēl, kā izrādījās, bija brīva; viņš to aizrunāja un samaksāja.

—       Tikai nenokavējiet, kungs, — pasta ierēdnis aizrādīja, — kariete izbrauc tieši vienos naktī.

Pēc tam viņš devās ārā no viesnīcas un sāka iet pa pilsētu.

Arasu viņš nepazina, ielas bija tumšas, un viņš soļoja uz labu laimi. Šķita, ka šis cilvēks stūrgalvīgi apņēmies neprasīt ceļu pretimnācējiem. Viņš pārgāja pāri mazajai Krenšonas upītei un pēkšņi atradās tādā šauru ieliņu labirintā, ka pavisam apjuka. Tuvojās kāds vīrs ar lielu lukturi rokā. Brīdi vilcinājies, viņš nolēma uzrunāt šo vīru, iepriekš uzmanīgi paskatījies apkārt, it kā bīdamies, ka vēl kāds varētu dzirdēt, ko viņš jautās.

—       Kungs, — viņš teica, — sakiet, lūdzu, kur atrodas tiesas nams!

—       Jūs neesat šejienietis, kungs? — atjautāja svešais buržuā, jau diezgan pavecs vīrs. — Nāciet man līdzi! Es taisni eju uz tiesas nama pusi, tas ir, uz prefektūras pusi. Jo tiesas namu patlaban remontē un tiesas sēdes pagaidām notiek prefektūrā.

—   Vai tur sanāk arī zvērināto tiesa?

—       Protams, kungs. Redziet, tagadējā prefektūras ēka pirms revolūcijas bija bīskapa pils. Monsenjors de Konzjē, kas bija bīskaps astoņdesmit otrajā gadā, licis tur uzcelt lielu zāli. Šai lielajā zālē tad nu arī spriež tiesu.

Pa ceļam buržuā viņam sacīja:

—       Ja kungs grib dzirdēt kādu prāvu, tad ir mazliet vēlu. Parasti tiesas sēdes beidzas sešos.

Tomēr, kad viņi bija sasnieguši lielo laukumu, buržuā norādīja uz platu, tumšu celtni, kuras fasādē četri augsti logi bija apgaismoti.

—       Jums, kungs, ir laimējies — esat atnācis laikā. Vai redzat šos četrus logus? Tā ir tiesas zāle. Tur vēl ir gaisma. Tātad sēde nav beigusies. Prāva droši vien būs ieilgusi, un tagad notiek vakara sēde. Vai jūs šī lieta interesē? Vai tā ir kriminālprāva? Varbūt jūs esat liecinieks?

Viņš atbildēja:

— Es nenāku ne uz kādu prāvu, man tikai jāparunā ar vienu advokātu.

— Tas ir kas cits, — buržuā teica. — Redziet, kungs, tās durvis! Tur, kur stāv sargkareivis. Jums tikai jāuzkāpj pa galvenajām kāpnēm.

Viņš sekoja buržuā norādījumiem un pēc īsa brīža jau atradās zālē, kur bija daudz ļaužu, kas atsevišķās grupās, sajaukušies ar advokātiem amata mantijās, savā starpā sačukstējās.

Sirds arvien sažņaudzas, redzot šos melni ģērbtos vīrus, kuri apmainās klusiem čukstiem tiesas zāles sliekšņa priekšā. Gaužām reti to vārdos var saklausīt žēlsirdību un līdzjūtību. Visbiežāk tie apsūdzētos jau iepriekš notiesā. Novērotājam, kas domīgs iet garām, šīs grupiņas liekas kā drūmi bišu stropi, kur dūcoši gari kopīgi būvē visādas slepenas šūnas.

Plašā zāle, ko apgaismoja viena vienīga spuldze, bija agrākā bīskapa pils priekštelpa un tagad noderēja par tiesas uzgaidāmo zāli. Patlaban aizvērtās divviru durvis atdalīja to no lielās istabas, kur notika tiesas sēdes.

Bija tik tumšs, ka viņš nebaidījās uzrunāt pirmo advokātu, kas pagadījās tuvumā.

—   Kungs, cik tālu ir prāva? — viņš jautāja.

—   Prāva beigusies, — advokāts atbildēja.

—   Beigusies!

Sis vārds tika atkārtots tādā balss noskaņā, ka advokāts atskatījās.

—   Piedodiet, kungs, jūs laikam esat kāds radinieks?

—       Nē. Es šeit nevienu nepazīstu. Un kāds ir spriedums — vai notiesāja?

—   Bez šaubām. Citādi nemaz nebija iespējams.

—   Ar spaidu darbiem? ..,

—  Jā. Mūža katorga.

Tālāk viņš jautāja tik vājā balsī, ka tik tikko varēja sadzirdēt:

—  Tātad personas identitāte pierādīta?

—       Kāda identitāte? — advokāts atbildēja. •— Nekāda identitāte nebija jāpierāda. Lieta ir pavisam vienkārša. Šī sieviete nogalinājusi savu bērnu, bērna slepkavība ir pierādīta, zvērinātie noraidīja pieņēmumu par iepriekšēju nodomu, viņu notiesāja mūža katorgā.

—   Ak tad tā ir sieviete? — viņš sacīja.

—       Protams. Jaunava Limuzēna. Par ko īsti jūs runājat?

—       Es tāpat vien. Bet, ja prāva beigusies, kāpēc zāle vēl apgaismota?

—       Tur notiek kāda cita prāva, kas sākās apmēram pirms divām stundām.

—   Kas tā par prāvu?

—       O, arī tā jau ir skaidra! Kāds vazaņķis, recidīvists, katordznieks, izdarījis zādzību. Es vairs neatceros viņa vārdu. Bet tad nu ir gan īsts bandīta ģīmis! Šā ģīmja dēļ vien es viņu nosūtītu uz galerārn.

—       Sakiet, kungs, — viņš jautāja, — vai iespējams iekļūt zālē?

—       Nedomāju vis. Ļoti daudz ļaužu. Patlaban gan ir pārtraukums. Daži izgājuši, un, kad sēde atkal turpfnāsies, jūs varat pamēģināt.

—   Pa kurieni tur ieiet?

Advokāts viņu atstāja. Dažos mirkļos viņš bija vienlaicīgi pārdzīvojis gandrīz pilnīgi saplūdušas visas iespējamās izjūtas. Advokāta vienaldzīgie vārdi bija dūrušies viņam sirdī te kā ledainas adatas, te kā nokaitēti asmeņi. Sapratis, ka vēl nekas nav beidzies, viņš uzelpoja, tomēr pats nevarētu pasacīt, vai izjūt atvieglojumu vai sāpes.

Viņš piegāja pie vairākām ļaužu grupiņām un ieklausījās. Tā kā šai sesijā bija izspriežamas daudzas prāvas, priekšsēdētājs bija noteicis vienā dienā divu vienkāršu un īsu lietu izskatīšanu. Sākuši bija ar bērna slepkavību un tagad tikuši līdz katordzniekam recidīvistam, «šim vecajam grēku āzim». Šis vīrs nozadzis ābolus, bet tas, šķiet, nebija pilnīgi pierādīts, toties bija pierādīts, ka viņš jau reiz atradies katorgā Tulonā. Tas padarīja viņa stāvokli

Jaunāku. Šā vīra nopratināšana jau bija beigusies, liecinieku liecības uzklausītas; atlika vēl advokāta aizstāvēšanas runa un prokurora apsūdzības runa; prāva nevarēja beigties ātrāk par pusnakti. Šo vīru droši vien notiesāšot; prokurora biedrs esot ļoti spējīgs un nekad neļaujot izsprukt saviem apsūdzētajiem; tas esot puisis ar galvu un rakstot pat dzejoļus.

Pie durvīm, kas veda uz sēžu zāli, stāvēja tiesas sulainis. Viņš tam pajautāja:

—   Sakiet, kungs, — vai durvis drīz atvērs?

— Tās vispār neatvērs, — tiesas sulainis atbildēja.

—     Kā? Vai tās neatvērs, sākoties sēdes turpinājumam? Vai tad pašlaik nav sēdes pārtraukums?

—     Sēde nupat atkal sākās, — tiesas sulainis atbildēja, — bet durvis netiks atvērtas.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc ka zāle ir pilna.

—   Vai tad nav vairs nevienas vietas?

—    Nevienas pašas. Durvis ir noslēgtas. Zālē vairs neviens netiks.

Pēc brīža tiesas sulainis piebilda:

—     Aiz priekšsēdētāja kunga ir gan vēl divas trīs brīvas vietas, bet priekšsēdētāja kungs ļauj tās ieņemt tikai augstākām amatpersonām.

To pateicis, tiesas sulainis pagrieza viņam muguru.

Ar nodurtu galvu viņš devās projām, izgāja cauri uzgaidāmajai zālei un sāka kāpt lejup pa kāpnēm — lēnām, vilcinoties pie katra pakāpiena. Iespējams, ka viņš kaut ko sevī apsprieda. Niknā cīņa, kas norisinājās viņā jau kopš iepriekšējā vakara, nebija beigusies, ik brīdi tajā gadījās kāds jauns, negaidīts sarežģījums. Nonācis līdz kāpņu laukumiņam, viņš atbalstījās pret margām un sakrustoja rokas. Piepeši viņš atpogāja svārkus, sameklēja kabatas portfeli, izņēma no tā zīmuli, noplēsa strēmelīti papīra un laternas gaismā ātri uzrakstīja uz tās: «Madlēns, Piejūras Montreijas mērs.» Tad viņš strauji atkal uzkāpa pa kāpnēm, izspraucās cauri pūlim, devās taisni pie tiesas sulaiņa, pasniedza tam zīmīti un pavēloši sacīja:

—   Nododiet to priekšsēdētāja kungam!

Tiesas sulainis paņēma zīmīti, ieskatījās tajā un paklausīja.

8. Brīva ieeja

Pašam nezinot, Piejūras Montreijas mērs bija kļuvis savā ziņā slavens. Kopš septiņiem gadiem valodas par viņa tikumiem bija dzirdamas visā Lejas Bulonē, beidzot tās pārsniedza apvidus robežas un izplatījās arī divos trijos kaimiņu departamentos. Viņš bija izdarījis ievērojamu pakalpojumu ne tikai galvenajai pilsētai, atjaunojot tajā melnstikla izstrādājumu rūpniecību, bet arī starp visiem Piejūras Montreijas apgabala pagastiem — to bija simt četrdesmit viens — neatrastos tāds, kam viņš nebūtu darījis labu. Ja vajadzēja, viņš prata palīdzēt un padarīt ienesīgu pat citu apgabalu rūpniecību. Bija gadījumi, kad viņš ar savu kredītu un saviem līdzekļiem pabalstīja Buloņas tilla fabriku, mehānisko linu vērptuvi Frevānā un audeklu hidraulisko manufaktūru Bubē pie Kanšas. Visur ar godbijību minēja Madlēna kunga vārdu. Arasa un Duē apskauda mazo, laimīgo Piejūras Montreijas pilsētiņu tās mēra dēļ.

Duē karaliskās tiesas padomnieks, kas bija šās tiesas sesijas priekšsēdētājs Arasā, tāpat kā visi zināja šo tik dziji un vienprātīgi cienīto vārdu. Kad tiesas sulainis, klusu pavēris durvis, kas veda no apspriežu telpas sēžu zālē, noliecās pār priekšsēdētāja krēslu un pasniedza zīmīti, kurā bija rakstīti lasītājam jau zināmie vārdi, piebilzdams: «Šis kungs vēlas būt klāt sēdē,» — priekšsēdētājs tūlīt piekrītot pamāja, satvēra spalvu, uzrakstīja zīmītes apakšā dažus vārdus un iedeva to tiesas sulainim, sacīdams: «Ielaidiet!»

Nelaimīgais cilvēks, par kura gaitām še stāstām, bija palicis stāvam pie zāles durvīm tai pašā vietā un tādā pašā pozā, kādā tiesas sulainis viņu bija atstājis. It kā pa sapņiem viņš dzirdēja kādu sakām: «Vai kungs neparādītu man godu, nākot man līdzi?» Tas pats tiesas sulainis, kas pirms pāris minūtēm bija pagriezis viņam muguru, tagad klanījās līdz zemei. Tai pašā laikā tiesas sulainis pasniedza viņam zīmīti. Viņš to atlocīja un, tā kā tuvumā bija spuldze, varēja izlasīt:

«Tiesas priekšsēdētājs apliecina Madlēna kungam savu cieņu.»

Viņš saburzīja zīmīti, it kā šais nedaudzajos vārdos justu dīvainu un rūgtu piegaršu.

Viņš sekoja tiesas sulainim.

Pēc brīža viņš jau atradās viens kādā kabinetam līdzīgā, paneļiem apsistā, svinīgā stilā ieturētā telpā, ko apgaismoja divas sveces, novietotas uz galda ar zaļu pārklāju. Ausīs viņam vēl skanēja tiesas sulaiņa beidzamie vārdi, ko tas sacīja, viņu atstājot: «Kungs, ši ir apspriežu telpa, jums tikai jāpagriež durvju rokturis, un jīīs atrādīsities sēžu zālē aiz priekšsēdētāja kunga krēsla.» Sie vārdi saplūda viņa domās ar neskaidru priekšstatu par šauriem gaiteņiem un tumšām kāpnēm, pa kurām viņš tikko bija gājis.

Tiesas sulainis bija atstājis viņu vienu. Bija pienācis izšķirīgais brīdis. Viņš centās sakopot domas, bet tas neizdevās. It sevišķi tais mirkļos, kad visvairāk nepieciešams piesaistīt prātu dzīves mokpilnajai tiešamībai, domu pavedieni smadzenēs pārtrūkst. Viņš atradās tieši tai vietā, kur tiesneši apspriežas un notiesā. Trulā mierā viņš aplūkoja kluso un baigo istabu, kur salauztas tik daudzas dzīves, kur drīz vien atskanēs viņa vārds un kur šobrīd pats liktenis viņu bija novedis. Viņš paskatījās uz sienām, paskatījās pats uz sevi un brīnījās ir par šo telpu, ir pats par sevi.

Vairāk nekā divdesmit četras stundas viņš nebija nekā ēdis, no kratīšanās ceļā jutās pagalam pārguris, bet neatskārta to; viņam likās, ka vispār nekā nejūt.

Viņš piegāja pie sienas, kur zem stikla melnā ietvarā karājās kāda sena vēstule, Parīzes mēra un ministra Žana Nikolā Paša autogrāfs; vēstule bija datēta — droši vien aiz pārskatīšanās — ar II gada 9. jūniju, un Pašs tajā paziņoja komūnai mājas arestā turamo ministru un deputātu sarakstu. Ja kādam šai brīdī būtu gadījies viņu redzēt un novērot, tas, bez šaubām, būtu nodomājis, ka šī vēstule viņu ļoti interesē, jo viņš nenovērsa no tās acu un pārlasīja to divas trīs reizes. Viņš lasīja bez mazākās uzmanības, gluži neapzināti. Viņš domāja par Fantinu un Kozeti.

Joprojām domās nogrimis, viņš pagriezās, un viņa skatiens atdūrās pret durvīm, kas viņu šķīra no tiesas zāles. Viņš bija gandrīz aizmirsis šīs durvis. Sākumā tik mierīgais skatiens apstājās pie tām, palika kā piekalts pie vara roktura, tad izbailēs sastinga un pamazām pildījās ar šausmām. Sviedru lāses sūcās viņam starp matiem un strāvoja pār deniņiem.

Te pēkšņi viņš apņēmīgi un reizē nepadevīgi izdarīja to neaprakstāmo kustību, kam vajadzēja izteikt un kas tik labi izteici «Pie velna! Kas mani uz to spiež?» Tad viņš spēji apgriezās, Ieraudzīja savā priekšā durvis, pa kurām bija ienācis, piegāja tām klāt, atvēra tās un izgāja ārā. Viņš vairs nebija šai istabā, viņš bija ārpusē, gaitenī, garā, šaurā gaitenī ar pakāpieniem un šķērsejām, kas izveidoja kaktus, gaitenī, ko šur tur apgaismoja laternas, līdzīgas slimnieku naktslampiņām, — viņš atradās gaitenī, pa kuru bija nācis. Viņš uzelpoja, ieklausījās: ne mazākā trokšņa ne aizmugurē, ne priekšā; viņš sāka skriet, it kā viņam kāds dzītos paka].

Ticis garām vairākiem gaiteņa pagriezieniem, viņš vēlreiz ieklausījās. Visapkārt tas pats klusums, tā pati krēsla. Viņš bija aizelsies, viņš grīļojās, atbalstījās pret sienu. Akmens bija auksts, sviedri uz viņa pieres salti kā ledus; trīcēdams viņš atkal saslējās.

Un tad, viens stāvēdams šai tumsā, drebēdams aiz aukstuma un varbūt vēl aiz kā cita, viņš sāka domāt.

Viņš bija domājis visu nakti, domājis visu dienu, viņš dzirdēja sevī vairs tikai vienu balsi, kas saucai «Vai mani»

Tā aizritēja stundas ceturksnis. Beidzot viņš nodūra galvu, izdvesa dziļu baiļu nopūtu, nokāra rokas un .devās pa to pašu ceļu atpakaļ. Viņš gāja lēnām, kā smaguma nomākts. Šķita, kāds notvēris viņu bēgot un tagad ved atpakaļ.

Viņš atgriezās apspriežu telpā. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija durvju rokturis. Apaļā, spožā vara poga mirdzēja pretī kā baiga zvaigzne. Viņš raudzījās tajā, kā avs raudzītos tīģera acī.

Skatiens nespēja no tās atrauties.

Laiku pa laikam viņš paspēra soli uz priekšu, uz durvju pusi.

Ja viņš būtu ieklausījies, tad būtu dzirdējis neskaidru rūkoņu, troksni blakuszālē, bet viņš neklausījās un nekā nedzirdēja.

Pēkšņi, pats nesaprazdams, kā tas gadījies, viņš atradās pie pašām durvīm. Krampjaini viņš satvēra rokturi, durvis atvērās.

Viņš bija sēžu zālē.

9. Vietu, kur veidojas pārliecības

Viņš paspēra soli uz priekšu, aizvēra aiz sevis durvis un palika stāvam, vērīgi aplūkodams visu, kas pavērās skatienam.

Tā bija samērā plaša, vāji apgaismota telpa, te trokšņaina, te klusa, kur pūļa acu priekšā risinājās kriminālprāvas attīstība visā tās drūmajā svarīgumā.

Vienā zāles galā — tajā, kur viņš patlaban atradās, — sēdēja tiesneši apvalkātās mantijās, citi grauza nagus, citi snauduļoja pievērtiem plakstiem; otrā zāles galā — noskrandis pūlis, advokāti visvisādās pozās, zaldāti ar godīgām un bargām sejām; vecas, notraipītas paneļu sienas, netīri griesti, galdi, pārklāti ar kādreiz zaļu, tagad jau nodzeltējušu saržu; no roku pieskārieniem nomelnējušas durvis; uz panelī iedzītām naglām mazas lampiņas, kuras redzamas vienkāršos krogos un kuras dod vairāk kvēpu nekā gaismas; uz galdiem sveces vara svečturos; krēsla, neglītums, skumjas; tomēr viss še radīja bargu un svinīgu noskaņu, jo te bija jūtams tas augstais cilvēciskais princips, ko sauc par likumu, un tas augstais dievišķīgais princips, ko sauc par taisnību.

Neviens pūlī nepievērsa viņam uzmanību. Visu skatieni tiecās uz vienu vienīgu punktu, visi raudzījās uz koka solu blakus mazām durtiņām sienā, pa kreisi no priekšsēdētāja. Uz šā sola, ko apgaismoja vairākas sveces, starp diviem žandarmiem sēdēja kāds vīrs.

Šis vīrs bija tas cilvēks.

Viņš to nemeklēja, viņš to uzreiz ieraudzīja. Viņa acis pašas no sevis pievērsās šim stāvam, it kā viņš jau iepriekš būtu zinājis, kur tas atrodas.

Viņam šķita, ka redz pats sevi, tikai novecojušu un, protams, ne pilnīgi līdzīgu pēc vaibstiem, bet gaužām līdzīgu pēc izturēšanās un ārienes: izspūrušie mati, vajāta zvēra nemierīgais skatiens, blūze — tāds viņš izskatījās tai dienā, kad ienāca Diņā, pilns naida, glabādams dvēselē derdzīgus dārgumus — briesmīgus nodomus, ko bija sakrājis deviņpadsmit katorgas gados.

Nodrebēdams viņš sev vaicāja: «Mans dievs! Vai tiešām es atkal kļūšu tāds?»

Šis cilvēks likās vismaz sešdesmit gadus vecs. Viņš izskatījās rupjš, truls un iebiedēts.

Durvīm nočīkstot, klātesošie pavirzījās, lai dotu ienācējam vietu; priekšsēdētājs pagrieza galvu un, saprazdams, ka ienācējs ir Piejūras Montreijas mērs, sveicināja viņu. Prokurora biedrs, kas bija sastapis Madlēnu Piejūras Montreijā, kur to vairākkārt bija novedušas amata darīšanas, pazina viņu un arī sveicināja. Viņš to tikko pamanīja. Viņš bija kā rēgu varā, viņš skatījās.

Tiesneši, tiesas sekretārs, žandarmi, pUja nežēlīgi ziņkārīgās sejas — to visu viņš jau reiz bija redzējis, toreiz, pirms divdesmit septiņiem gadiem. Tagad viņš atkal skatīja šos drūmos tēlus; tie bija šeit, tie kustējās, tie bija dzīvi. Tos vairs neatsauca atmiņas piepūle, neizraisīja iztēle, tie bija īsti žandarmi un īsti tiesneši, īsts pūlis, īsti cilvēki ar miesu un asinīm. Tas bija noticis: viņš redzēja savas pagātnes šausmu ainas atkal parādāmies un atdzīvojamies baigākajā tiešamībā.

Tas viss atvērās kā bezdibenis viņa priekšā.

Viņu pārņēma baismas, viņš aizvēra acis un visdziļākajās dvēseles dzīlēs iekliedzās: «Nekad!»

Traģiskas likteņa rotaļas dēļ, kas satricināja visus viņa priekšstatus un darīja viņu gandrīz ārprātīgu, viņš redzēja šeit savu otro «es». Cilvēku, ko še tiesāja, visi sauca par Žanu Valžānu! ^

Viņa acu priekšā norisinājās neiedomājama aina, kurā paša rēgs attēloja viņa dzīves baigāko brīdi.

Viss bija tāpat kā toreiz: tāda pati norise, tā pati nakts stunda, gandrīz tās pašas tiesnešu, zaldātu un skatītāju sejas. Tikai tagad virs priekšsēdētāja galvas karājās krucifikss, kura nebija tiesas sēdēs tai laikā, kad viņu notiesāja. Kad viņu tiesāja, dieva nebija klāt.

Aiz muguras bija krēsls, viņš iesliga tajā, šausmās iedomādamies, ka viņu varētu redzēt. Atsēdies viņš izmantoja uz tiesnešu galda kaudzē sakrautās mapes, lai paslēptu aiz tām savu seju no zālē sēdošajiem. Tagad viņš varēja visu redzēt, pats palikdams neredzams. Pamazām viņš atjēdzās. Viņš pilnīgi atguva tiešamības izjūtu, sasniedza to mierīguma pakāpi, kad jau var klausīties.

Zvērināto vidū bija Bamatabuā kungs.

Viņš ar acīm meklēja Zavēru, bet nevarēja Ieraudzīt. Unkstveža galdiņš aizsedza liecinieku solu. Turklāt, kā man zināms, zāle bija vāji apgaismota.

Tai mirklī, kad viņš bija ienācis, apsūdzēti advokāts beidza aizstāvēšanas runu. Visu uzmanība bija augstākā mērā sasprindzināta; prāva ilga jau trīs stundas. Veselas trīs stundas šis pūlis vēroja, kā pamazām zem briesmīgās varbūtības nastas salīkst kāds cilvēks, kāds svešinieks, nožēlojams radījums, kas bija vai nu ārkārtīgi aprobežots, vai ārkārtīgi izmanīgs. Šis cilvēks, kā jau zināms, bija klaidonis, notverts uz lauka, nesot ābeles zaru ar jau nobriedušiem āboliem; zars bija nolauzts no ābeles turpat blakussētā, no Pjerona dārza. Kas bija šis cilvēks? Viņu nopratināja, uzklausīja lieciniekus; visas lielības saskanēja, izmeklēšanā tika gūta pilnīga skaidrība. Apsūdzībā bija sacīts: «Mēs esam notvēruši ne tikai vienkāršu augju zagli, mūsu rokās ir laupītājs, nelabojams noziedznieks, agrākais katordznieks, viens no bīstamākajiern ļaundariem, īsts neģēlis, vārdā Žans Valžāns, ko liesas iestādes jau sen meklē un kas pirms astoņiem gadiem, atgriežoties no Tulonas pārmācības nama, izdarīja bruņotu laupīšanu uz lielceļa, aplaupot kādu savojiešu zēnu, sauktu par mazo Žervē; par šo pārkāpumu, kas paredzēts kriminālkodeksa 383. pantā, mēs viņu sodīsim vēlāk, kad tiesas gaitā būs pierādīta personas identitāte. Tagad viņš izdarījis jaunu zādzību. Tātad šis ir atkārtots noziegums. Tiesājiet viņu par jauno pārkāpumu, par ag rako pārkāpumu viņu tiesās vēlāk.» Uzklausot šo apsūdzību, dzirdot vienprātīgās liecības, apsūdzētais šķita pirmām kārtām izbrīnījies. Viņš vai nu ar kustībām un zīmēm rādīja, ka visu noliedz, vai arī vienkārši raudzījās griestos. Runāja viņš ar pūlēm, atbildot apjuka, taču visa viņa būtne no galvas līdz kājām pauda noliegumu. Viņš likās idiots līdzās visiem šiem mācītajiem vīriem, kas vērsās pret viņu, un kā svešinieks šai sabiedrībā, kura turēja viņu satvertu. Un tomēr viņam draudēja briesmīgākā nākotne, varbūtība kļuva ar katru brīdi ticamāka, un viss šis pūlis ar lielāku nemieru nekā viņš pats raudzījās, kā arvien nenovēršamāks kļūst bezgalīga posta pilnais tiesas spriedums. Varēja pieļaut iespēju, ka viņam draud ne vien katorga, bet pat nāves sods, ja tiktu atzīta personas identitāte un viņam būtu jāatbild arī par pārkāpumu pret mazo Žervē. Kas īsti bija šis cilvēks? Kā lai izskaidro viņa vienaldzību? Vai tā bija muļķība vai viltība? Vai viņš saprata visu pārāk labi vai nesaprata nemaz? Šie jautājumi sadalīja pūli un, liekas, arī zvērinātos divās grupās. Šī prāva bija biedējoša un reizē intriģējoša; drāma bija ne vien baismīga, bet arī neskaidra.

Aizstāvis bija teicis diezgan labu runu tai provinciālajā valodā, kuru ilgu laiku uzskatīja par tiesnešu kārtas daiļrunas mākslu un kādreiz lietoja visi advokāti tiklab Parīzē, kā Romorantēnā vai Monbrizonā un kurā mūsu dienās, kad tā kļuvusi jau klasiska, runā vienīgi oficiālie tiesas oratori, ko valdzina tās svinīgais skanīgums un krāšņā izteiksme, Šai valodā vīru apzīmē par laulāto draugu, sievu — par laulāto draudzeni, Parīzi sauc par mākslu un civilizācijas centru, karali — par monarhu, monsenjoru bīskapu — par svēto priesteri, prokurora biedru — par daiļrunīgo apsūdzības tulku, aizstāvja runu — par izteicieniem, ko mēs nule dzirdējām, Luija XIV laikmetu — par dižo laikmetu, teātri — par Melpomenes templi, valdošo ģimeni — par mūsu karaļu dižciltīgajām asinīm, koncertu — par muzikālām svinībām, departamenta karaspēka virspavēlnieku — par slavas vainagoto karavīru, kurš utt., semināra audzēkņus — par maigajiem Ievītiem, maldīgas ziņas, ko piedēvē laikrakstiem, — par apmelojumu, kas lej indi šo orgānu slejās, utt., utt. Tātad advokāts bija sācis ar ābolu zādzības noskaidrošanu — visai neizdevīga viela runai augstā ^tilā; taču arī pašam Beniņam Bosjē reiz bēru runā nācies pieminēt kādu vistu, un viņš ar šo grūto uzdevumu lieliski ticis galā. Advokāts konstatēja, ka ābolu zādzībai trūkst noteiktu pierādījumu. Viņa klientu, ko viņš kā aizstāvis joprojām sauca par Sanmatjē, neviens nebija redzējis kāpjam pāri sētai vai laužam zaru. Aizturot Sanmatjē, pie tā atrada šo zaru (ko advokāts labprāt mēdza dēvēt par zariņu), taču apsūdzētais apgalvoja, ka atradis to zemē un pacēlis. Kur ir pierādījums, kas runātu tam pretī? Bez šaubām, šo zaru nolauzis un nozadzis kāds, kas pārrāpies pār sētu, un pēc tam zaglis iztraucēts to nometis. Protams, to darījis zaglis. Bet ar ko var pierādīt, ka šis zaglis ir Sanmatjē? Tikai viens apstāklis runā viņam par ļaunu — tas, ka viņš ir bijušais katordznieks. Advokāts nenoliedza, ka šis apstāklis diemžēl ir gandrīz noskaidrots: apsūdzētais kādreiz dzīvojis Faverolā, strādājis tur par atzarotāju, vārds «Sanmatjē» varēja būt cēlies no «2ana Matjē» — tas viss bija taisnība; beidzot, rdii liecinieki nešaubīgi un noteikti atzina Sanmatjē par «Kifiko katordznieku Žanu Valžānu. Šiem norādījumiem, Aun liecībām advokāts varēja likt pretī vienīgi sava aizMavamā liegšanos, ieinteresēta cilvēka liegšanos, taču, p.it pieņemot, ka viņš ir katordznieks Žans Valžāns, vai i.is pierāda, ka viņš ir arī ābolu zaglis? Tās ir tikai aizdomas, nekas vairāk, pierādījumu nav. Taisnība, apsūdzētais, kā tas aizstāvim «vaļsirdīgi» jāatzīst, izraudzījies • nelāgu aizstāvēšanās sistēmu». Viņš stūrgalvīgi noliedza visu — kā ābolu zādzību, tā faktu, ka ir bijušais katordznieks. Atzīstoties šai pēdējā jautājumā, viņš neapšaubāmi nkotos prātīgi un iemantotu tiesnešu labvēlību; advokāts bija devis viņam šādu padomu, bet apsūdzētais no tā Ietiepīgi atteicās, acīmredzot cerēdams izglābties, neko neatzīstot. Tā bija nepareiza rīcība, bet vai nevajadzēja ņemt vērā viņa šauro saprātu? šis cilvēks bija acīm redzami aprobežots. Ilgstošais posts katorgā, ilgstošais trūkums pēc katorgas bija padarījis viņu trulu utt. Viņš neprata aizstāvēties, bet vai tas ir iemesls, lai viņu notiesātu? Nodarījums mazajam Žervē, pēc advokāta domām, še nebija iztirzājams, tas nemaz neietilpa šai prāvā. Runas nobeigumā advokāts lūdza zvērinātos un tiesu, ja identitāte ar Žanu Valžānu tiem liekoties neapstrīdama, sodīt apsūdzēto ar policijas sodu, kāds piemērojams atbrīvotam cietumniekam par patvarīgu norādītās dzīves vietas atstāšanu, bet nepiespriest viņam briesmīgo sodu, kāds gaidāms katordzniekam recidīvistam.

Prokurora biedrs atbildēja aizstāvim. Viņa runa bija dedzīga un izpušķota, kādas parasti mēdz būt prokurora biedra runas.

Viņš uzslavēja aizstāvi par tā «godprātību» un visai veikli izmantoja šo godprātību. Visus faktus, kuros advokāts bija piekāpies, viņš vērsa pret apsūdzēto. Advokāts pats, kā liekas, atzinis, ka apsūdzētais ir Žans Valžāns. Prokurora biedrs šo faktu sevišķi atzīmēja. Tātad šis cilvēks ir Žans Valžāns. Šis fakts ietilpst apsūdzībā un nav apstrīdams. Un te prokurora biedrs, ar veiklu antonomā/iju pievērsdamies noziedzības avotiem un cēloņiem, uzbruka romantiskās skolas* netikumībai; šis virziens tolaik bija pilnā plaukumā un pazīstams ar nosaukumu sātaniskā skota, kā to bija iesaukuši laikraksta «Oriflamme» un «Dienas Ziņu» kritiķi; šās izvirtušās literatūras ietekmei viņš ne gluži pamatoti piedēvēja Sanmatjē jeb, pareizāk sakot, Žana Valžāna noziegumu. Izsacījis šos vispārīgos apsvērumus, viņš pievērsās pašam Žanam Valžānam. Kas tad bija Žans Valžāns? Sekoja Žana Valžāna raksturojums. Briesmonis, izdzimtenis utt. Sāda veida raksturojumiem labs paraugs ir Tēramena* stāsts, kas gan ne sevišķi iederas traģēdijā, bet ko ik dienas lieliski izmanto tiesas oratori. Klausītājiem un zvērinātajiem «šermuļi skrēja pār kauliem». Pabeidzis raksturojumu, prokurora biedrs ar aizrautīgu daiļrunību turpināja, cerēdams izraisīt cildinošu sajūsmu nākamā rīta «Prefektūras Vēstīs»: «Un tāds cilvēks, klaidonis, vazaņķis, ubags, bez jebkādiem eksistences līdzekļiem utt., utt. — savā iepriekšējā dzīvē pieradis pie noziedzīgiem darījumiem, katorgā maz ko labojies, kā to pierāda mazā Žervē aplaupīšana, utt., utt. — notverts nozieguma vietā uz ceļa dažus soļus no žoga, pār kuru viņš rāpies, notverts ar nozagto zaru rokās utt., utt. — noliedz acīm redzamo pārkāpumu, zādzību, rāpšanos pār žogu, noliedz visu, pat savu vārdu, pat savu personu! Atstājot pie malas simt citu pierādījumu, ko mēs še neatkārtosim, viņu pazinuši četri liecinieki: Zavērs, neuzpērkatnais policijas inspektors Zavērs, un trīs viņa agrākie negoda biedri, katordznieki Brevē, Senildjē un Košpaijs. Ar ko viņš var pretoties šai graujošajai vienprātībai? Viņš noliedz. Kāda rūdīta ietiepība! Zvērināto kungi, jūs spriedīsit taisnīgi utt., utt.»

Kamēr prokurora biedrs runāja, apsūdzētais, muti atplētis, klausījās ar tādu kā izbrīnu, kurā bija sava daļa apbrīna. Viņš, liekas, bija pārsteigts, ka cilvēks var tik skaisti runāt. Laiku pa laikam «visspēcīgākajās» apsūdzības runas vietās, tais brīžos, kad pāri plūstošā daiļrunība izlejas nievājošu epitetu straumē un brāžas pār apsūdzēto kā pērkona negaiss, viņš lēnām pagrozīja galvu no labās puses uz kreiso un no kreisās uz labo, izsacīdams skumju un mēmu protestu, ar ko apmierinājās kopš paša sēdes sākuma. Skatītāji, kas atradās viņam vistuvāk, dzirdēja, ka viņš divas trīs reizes pusbalsī sacīja:

— Re, kā iznāk, tāpēc ka nepajautāja Balū kungam.

Prokurora biedrs vērsa zvērināto uzmanību uz šo pamuļķo izturēšanos, kas acīmredzot bija jau iepriekš aprēķināta un kas norādīja nevis uz aprobežotību, bet gan uz izveicīgumu, viltību, prasmi apmānīt tiesu, un kas spilgti atklāja šā cilvēka «dziļo samaitātību». Viņš beidza ar paziņojumu, ka pārkāpumu pret mazo Žervē vēl izmeklēs, un pieprasīja bargu sodu.

Sai gadījumā, kā atceraties, tas nozīmēja mūža katorgu.

Aizstāvis piecēlās, iesāka ar to, ka uzslavēja «prokurora biedra kunga lielisko runu», pēc tam cik spēdams izsacīja iebildumus, kas bija vāji; kļuva skaidrs, ka viņš zaudē pamatu zem kājām.

10. Liegšanās sistēma

Bija pienācis laiks beigt debates. Priekšsēdētājs lika apsūdzētajam piecelties un griezās pie viņa ar parasto jautājumu.

—  Vai jums ir kas iebilstams sev par attaisnojumu?

Vīrs stāvēja, burzīdams rokās savu nejauko cepuri, un šķita nedzirdam.

Priekšsēdētājs atkārtoja jautājumu.

Šoreiz apsūdzētais dzirdēja. Viņš, liekas, atguvās, sakustējās, it kā pamozdamies no miega, paskatījās visapkārt, uzlūkoja publiku, žandarmus, aizstāvi, zvērinātos, tiesnešus, uzlika savu pamatīgo dūri uz koka barjeras malas, kas atradās viņa sola priekšā, vēlreiz paskatījās visapkārt un pēkšņi, cieši raudzīdamies prokurora biedrā, sāka runāt. Tas bija gluži kā izvirdums. Vārdi plūda no viņa mutes nesakarīgi, neatturami, aprauti, juku jukām, un likās, ka tie steidzas visi reizē, lai vienlaicīgi izlauztos pār viņa lūpām. Viņš sacīja:

—   Es varu teikt to, ka esmu bijis ratnieks Parīzē, un vēl to, ka strādāju pie Balū kunga. Tas ir grūts amats. Ratnieka darbu arvien iznāk strādāt klajā laukā, pagalmos, arī nojumē, ja pagadās labi saimnieki, bet nekad ne slēgtās darbnīcās, jo šim darbam, redziet, vajag daudz telpas. Ziemā tu tā salsti, ka jāsit plaukstas, lai sasildītos, bet saimniekiem tas nav pa prātam, viņi saka, tā tērējot laiku. Rīkoties ar dzelzi, kad zeme sasalusi ledū, ir smaga būšana. Tā cilvēku ātri sabeidz. Sai amatā pavisam jauns cilvēks jau ir večuks. Četrdesmit gadu vecumā tu jau esi beigts cilvēks. Bet man bija piecdesmit trīs un klājās visai grūti. Turklāt amatnieki ir tik neganti ļaudisl

Kad tu, cilvēks, neesi vairs jauns, tevi saukā par vecu ērmu, par vecu muļķi! Es nopelnīju dienā tikai trīsdesmit sū, man maksāja, cik vien maz varēja, saimnieki izmantoja manu vecumu. Un man vēl bija meita, kas strādāja par vejas mazgātāju pie upes. Arī viņa pa druskai piepelnīja. Pa abiem iztikām. Bet viņai ari nebija viegli. Visu dienu līdz jostasvietai baļļā — lietū, sniegā, vējā; kaut arī ārā sals, tik un tā jāmazgā; ir cilvēki, kam veļas nav daudz, tie gaida, kamēr izmazgā; ja nemazgāsi, pazaudēsi darba devējus. Dēļi baļļā nav, kā nākas, savienoti, ūdens visur šļakst cauri. Svārki samirkst no augšas līdz apakšai. Viss slapjš. Viņa strādāja arī Sarkano bāreņu veļas mazgātavā, kur ūdens tek no krāniem. Tur nav jāmazgā baļļā. Tur mazgā veļu pie krāna un skalo turpat blakus baseinā. Tā kā tas notiek slēgtā telpā, tad nav tik dikti jāsalst. Bet no karstā ūdens nāk briesmīgi garaiņi, kas kaitē acīm. Viņa pārnaca mājās ap septiņiem vakarā un drīz vien likās gultā, viņa bija tik nogurusi. Virs viņu sita. Tagad viņa mirusi. Mēs nebijām neko laimīgi. Viņa bija krietna meiča, nestaigāja pa ballēm, dzīvoja mierīgi. Atceros viengad karnevāla pēdējo dienu, kad viņa jau astoņos aizgāja gulēt. Tā ja. Es runāju patiesību. Pajautājiet, kam gribat, un jūs redzēsit. Ak jā, — pajautājiet! Cik es muļķīgi runāju! Parīze ir bezdibenis. Kas gan tur pazīs Sanmatjē tēvu? Tomēr es jums teikšu: Balū kungs! Uzmeklējiet Balū kungu! Citādi es nesaprotu, ko te no manis grib!

Vīrs apklusa, bet palika stāvam. To visu viņš nobēra skaļā, straujā, rupjā, aizsmakušā un dobjā balsī, aizkaitinātā un niknā vientiesībā. Vienu reizi viņš aprāva runu, lai sveicinātu kādu cilvēku pūlī. Sie sava veida apgalvojumi, ko viņš, šķiet, izmeta uz labu laimi, atgādināja žagas, un katru no tiem viņš pavadīja ar kustību, ar kādu malkas cirtējs skalda malku. Kad viņš beidza, klausītāji sāka skaļi smieties. Viņš paskatījās publikā un, redzēdams, ka ļaudis smejas, bet nesaprazdams, kāpēc, arī pats saka smieties.

Tas bija drausmīgi.

Tiesas priekšsēdētājs, uzmanīgs un vēlīgs cilvēks, sāka savu runu.

Viņš atgādināja «zvērināto kungiem», ka «veltīgi ir atsaukties uz Balū kungu, agrāko ratnieku meistaru, pie kura teicies esam kalpojis apsūdzētais. Balū kungs, izrādAs, bankrotējis, un to nav iespējams atrast.» Tad, pievaldāmies apsūdzētajam, viņš aicināja to labi uzklausīt viņa vārdus un sacīja:

—  Jūsu stāvoklis ir tāds, ka jums viss labi jāpārdomā. Uz jums gulstas smagākās aizdomas, kam var būt liktenīgas sekas. Apsūdzētais, jūsu paša interesēs pēdējo reizi uzaicinu jūs skaidri atbildēt uz šiem diviem jautājumiem: pirmkārt, vai jūs pārkāpāt pār Pjerona dārza žogu, nolaužat zaru un nozagāt ābolus, tas ir, vai esat izdarījis ielaušanās zādzību, jā vai nē? Otrkārt, vai jūs esat vai neesat atbrīvotais katordznieks Žans Valžāns?

Apsūdzētais pakratīja galvu, likdams saprast, ka visu labi sapratis un zina, ko atbildēt. Viņš atvēra muti, pagriezās pret priekšsēdētāju un sacīja:

—   Vispirms …

Tad viņš paskatījās uz savu cepuri, paskatījās griestos un apklusa.

—   Apsūdzētais, — stingrā balsī sāka runāt prokurora biedrs, — esiet uzmanīgs! Jūs neatbildat ne uz vienu no uzdotajiem jautājumiem. Jūsu apjukums jūs nodod. Ir skaidrs, ka jūs nesauc Sanmatjē, bet ka jūs esat katordznieks Žans Valžāns un sākumā slēpāties ar Žana Matjē vārdu, kas ir jūsu mātes uzvārds; jūs esat bijis Overņā, dzimis Faverolā, kur strādājāt par atzarotāju. Ir skaidrs, ka jūs ielauzāties Pjerona dārzā un nozagāt ienākušos ābolus. Zvērināto kungi izspriedis par jūsu pārkāpumu.

Apsūdzētais bija jau atsēdies; kad prokurora biedrs beidza, viņš strauji pielēca kājās un iesaucās:

— Jūs esat ļoti ļauns cilvēks! Man ir, ko teikt! Pirmīt es neatradu vārdu. Neesmu neko zadzis. Es esmu cilvēks, kam ne katru dienu ir, ko ēst. NācunoElī, gāju pa šo apvidu pēc stipras lietus gāzes. Visi lauki bija gluži dzelteni, pat peļķes plūda pāri, un tikai ceļmalā no smiltīm rēgojās zāles stiebriņi. Zemē atradu nolauztu zaru ar āboliem un pacēlu to. Būtu zinājis, ka tas man sagādās tādas likstas, nebūtu ņēmis. Jau trīs mēnešus esmu cietumā un mani tirda. Tālāk man nav, ko teikt, visi runā pret mani un saka: «Atbildiet!» Arī žandarms, kas liekas lāga puisis, piegrūž man ar elkoni un čukst: «Atbildi!» Es, ziniet, neprotu izskaidrot, neesmu mācīts cilvēks, esmu vienkāršs nabaga vīrs. Slikti, ka jūs to neredzat. Neesmu zadzis, es tikai pacēlu to, kas bija zemē. Jūs sakāt —

Žans Valžāns, Žans Matjēl Es šos cilvēkus nepazīstu. Tie droši vien ir no laukiem. Es strādāju pie Balū kunga Hospitāļa bulvārī. Mans vārds ir Sanmatjē. Esat gan jūs manīgi, ja varat pateikt, kur esmu dzimis. Es pats to nezinu. Visiem jau nav māju, lai tanīs piedzimtu. Tas būtu pārlieku ērti. Es domāju, ka mans tēvs un māte bija no tiem ļaudīm, kas klaiņo pa ceļiem. Patiesībā es pats lāgā nezinu. Kad biju bērns, mani sauca par Mazo, tagad mani saukā par Veco. Tādi nu ir mani kristītie vārdi. Domājiet par to, kā gribat! Esmu bijis Overņā, esmu bijis Faverolā. Velns parāvis, un kas tad ir? Vai tad cilvēks nevar būt bijis Overņā un Faverolā un nebūt bijis katorgā? Es jums saku, ka neesmu zadzis, es esmu Sanmatjē tēvs. Strādāju pie Balū kunga, man bija pastāvīga dzīves vieta. Galu galā jūs man esat apnikuši ar savām muļķībām! Kāpēc jūs visi tik neganti brūkat man virsū?

Prokurora biedrs bija palicis stāvam, viņš griezās pie priekšsēdētāja:

—   Priekšsēdētāja kungs, ievērojot apsūdzētā juceklīgo, bet visai izmanīgo liegšanos, — viņš gan gribētu izlikties par garā vāju, bet tas viņam neizdosies, mēs jau iepriekš brīdinām, — es lūdzu jūsu un visu tiesnešu atļauju vēlreiz ataicināt šai zālē notiesātos Brevē, Košpaiju un Senildjē, kā arī policijas inspektoru Zavēru, lai tos .pēdējo reizi nopratinātu par apsūdzētā identitāti ar katordznieku Žanu Valžānu. 9

—  Man jāaizrāda prokurora biedra kungam, — priekšsēdētājs sacīja, — ka policijas inspektors Zavērs, kam amata darīšanās bija jādodas uz kaimiņu apgabala centru, tūlīt pēc savas liecības ir atstājis sēžu zāli un pat pilsētu. Mēs viņam to atļāvām ar prokurora biedra kunga un apsūdzētā aizstāvja piekrišanu.

—   Pilnīgi pareizi, priekšsēdētāja kungs, — prokurora biedrs atsāka. — Tā kā Zavēra kunga nav klāt, es uzskatu par nepieciešamu atgādināt zvērināto kungiem vārdus, ko viņš tepat pirms nedaudzām stundām sacīja. Zavērs, šis visu cienītais vīrs, ar savu stingro un nelokāmo patiesīgumu dara godu savam ne tik augstajam, cik svarīgajam amatam. Viņa liecība ir šāda: «Man nav vajadzīgi pat ne morāli pieņēmumi, ne lietiski pierādījumi, kas atspēkotu apsūdzētā liegšanos. Es viņu pilnīgi noteikti pazīstu. So vīru nesauc Sanmatjē, tas ir agrākais katordznieks, ļoti ļauns un bīstams cilvēks, vārdā Žans Valžāns.

Soda laikam beidzoties, viņu atbrīvoja nelabprāt. Viņš bija pavadījis deviņpadsmit gadus spaidu darbos par zādzību. Piecas vai sešas reizes viņš mēģināja no katorgas bēgt. Man ir aizdomas, ka bez mazā Žervē aplaupīšanas un ielaušanās Pjerona dārzā viņš izdarījis zādzību ari viņa gaišības nelaiķa Diņas bīskapa namā. Esmu viņu bieži redzējis tai laikā, kad strādāju par cietuma uzrauga palīgu Tulonas katorgā. Atkārtoju, es viņu pilnīgi noteikti pazīstu.»

Šī tik precīzā liecība, likās, dziji ietekmēja kā publiku, tā zvērinātos. Prokurora biedrs beidza runāt, palikdams pie savas prasības, lai, kaut arī Zavēra šeit nav, vēlreiz atsauc trīs lieciniekus — Brevē, Senildjē un Košpaiju — un svinīgi no jauna nopratina.

Priekšsēdētājs deva pavēli tiesas kalpotājam, un jau pēc mirkļa liecinieku istabas durvis atvērās. Tiesas sulainis ar žandarmu, kurš vajadzības gadījumā bija gatavs iejaukties un palīdzēt, ieveda apcietināto Brevē. Zāle bija neziņā, un visu krūtis satraukumā cilājās, it kā tām būtu tikai viena kopīga dvēsele.

Agrākajam katordzniekam Brevē mugurā bija pelēki melnas cietumnieka drēbes, kādas parasti mēdz būt centrālajos cietumos ieslodzītajiem. Brevē bija apmēram sešdesmit gadus vecs vīrs ar veikalnieka seju un blēža izskatu. Arī šāds savienojums dažkārt ir sastopams. Cietumā, kur viņu bija noveduši jauni pārkāpumi, viņš bija kļuvis kaut kas līdzīgs uzraugam. Tas bija cilvēks, par kuru priekšniecība sacīja: «Viņš cenšas būt derīgs.» Priesteri atzinīgi izteicās par viņa reliģiskajām paražām. Nav jāaizmirst, ka tas notika restaurācijas laikā.

—  Brevē, — priekšsēdētājs sacīja, — jūs esat izcietis kauna pilnu sodu un nedrīkstat zvērēt,.,

Brevē nodūra acis.

—   Un tomēr, — priekšsēdētājs turpināja, pat cilvēkā, ko likums pazeminājis, var saglabāties, ja dieva žēlastība to atļauj, goda un taisnīguma jūtas. Šo jūtu vārdā griežos pie jums izšķirīgajā mirklī. Ja jūsos vēl dzīvas šīs jūtas, — un es ceru, ka tā ir, —tad apdomājiet, iekāms atbildat, domājiet par šo cilvēku, ko viens jūsu vārds var pazudināt, bet domājiet arī par taisnību, ko viens jūsu vārds var noskaidrot. Šis ir nozīmīgs brīdis, un vēl jums ir laiks atteikties no savas liecības, ja jums šķiet, ka esat maldījies… Apsūdzētais, piecelietiesl Brevē, aplūkojiet labi apsūdzēto, sakopojiet savas atmiņas un sakiet mums pēc sirdsapziņas, vai jūs joprojām vēl pazīstat šai cilvēkā savu agrāko katorgas biedru Žanu Valžānul

Brevē paskatījās uz apsūdzēto, tad pagriezās pret tiesnešiem.

—   Jā, priekšsēdētāja kungs. Es pats pirmais viņu pazinu un palieku pie sava. Šis cilvēks ir Žans Valžāns. Viņš ieradās Tulonā 1796. gadā un tika atbrīvots no turienes 1815. gadā. Mani atbrīvoja gadu vēlāk. Pašlaik viņam ir pamulķa izskats, varbūt gadi viņu notrulinājuši, bet toreiz, katorgā, viņam bija daudz kas aiz ādas. Un tomēr es viņu pazīstu.

—  Sēdieties! — priekšsēdētājs sacīja. — Apsūdzētais, palieciet stāvotl

Ieveda Senildjē, uz mūža katorgu notiesāto, par ko liecināja sarkanie cietumnieka svārki un zaļā galvassega. Viņš sodu izcieta Tulonas katorgā, no kurienes bija īpaši izsaukts šās prāvas dēļ. Tas bija maza auguma, gadus piecdesmit vecs vīrs, kustīgs, grumbains, vājš, dzeltens, nekaunīgs, drudžaini nemierīgs, viņa locekļi un viss izskats pauda slimīgu vārgumu, bet acīs slēpās milzīgs spēks. Katorgas biedri bija iesaukuši viņu par Še-navdievu.

Priekšsēdētājs griezās pie viņa apmēram ar tādiem pašiem vārdiem kā pie Brevē. Kad viņam atgādināja, ka kauna pilnais sods viņam atņem tiesības zvērēt, Senildjē pacēla galvu un izaicinoši raudzījās tieši pūlī. Priekšsēdētājs aicināja viņu apdomāties un jautāja tāpat kā iepriekšējam lieciniekam Brevē, vai viņš vēl joprojām pazīstot apsūdzēto.

Senildjē sāka skaļi smieties.

—  Ak tu dieniņ! Vai es viņu pazīstu? Mēs taču piecus gadus bijām piekalti pie vienas ķēdes! Tu esi noskaities, vecais?

—   Sēdieties! — priekšsēdētājs sacīja.

Tiesas sulainis ieveda Košpaiju. Sis otrs uz mūžu notiesātais, ieradies no katorgas un ģērbies sarkanās drēbēs tāpat kā Senjldjē, bija Lurdas zemnieks, īsts Pireneju lācis. Viņš bija sargājis kalnos ganāmpulkus un tur no gana kļuvis par laupītāju. Košpaijs bija tikpat neaptēsts un likās vēl vairāk aprobežots nekā apsūdzētais. Viņš bija viens no tiem nelaimīgajiem cilvēkiem, ko daba pirmuzmetumā rada līdzīgus meža zvēriem un ko sabiedrība beidzot padara par katordzniekiem.

Priekšsēdētājs mēģināja viņu aizkustināt ar dažiem svinīgiem un nopietniem vārdiem un jautāja viņam tāpat kā abiem iepriekšējiem lieciniekiem, vai viņš vēl joprojām nevilcinoties un nešaubīgi varot apgalvot, ka pazīst cilvēku, kas stāv viņa priekšā.

—  Tas ir Žans Valžāns, — Košpaijs atteica. — Viņu vēl saukāja par Žanu Sviru, tāpēc ka viņš bija tik stiprs.

Apgalvojumi, ko izteica šie trīs cilvēki, kuri acīmredzot runāja vaļsirdīgi un pēc skaidras sirdsapziņas, sacēla klausītājos murdoņu, kas apsūdzētajam nevēstīja neko labu; ar katru jaunu apstiprinošu liecību murdoņa kļuva skaļāka un ilgstošāka. Apsūdzētais uzklausīja šīs liecības ar izbrīnījušos seju, kas, pēc apsūdzības uzturētāja domām, bija viņa galvenais aizstāvēšanās līdzeklis. Pēc pirmās liecības žandarmi, kuri stāvēja viņam blakus, dzirdēja, ka viņš caur zobiem noņurdēja: «Re, ko! Ir gan cilvēks!» Pēc otrās viņš mazliet skaļāk un gandrīz atzinīgi sacīja: «Jauki!» Pēc trešās viņš iesaucās: «Lieliski!»

Priekšsēdētājs griezās pie viņa ar jautājumu:

—   Apsūdzētais, jūs dzirdējāt? Ko jūs uz to varat teikt?

Viņš atbildēja:

—   Es saku: «Lieliski!»

Publikā izcēlās skaļa kurnēšana, kas pa daļai pārņēma pat zvērinātos. Kļuva skaidrs, ka šis cilvēks ir pazudis.

—  Uzraugi, — priekšsēdētājs sacīja, — gādājiet par klusumu! Es beidzu debates.

Šai mirklī turpat blakus priekšsēdētājam sākās kustība. Dzirdēja kādu balsi saucam:

—   Brevē, Senildjē, Košpaij! Paskatieties šurp!

Visi, kas dzirdēja šo balsi, juta asinis sastingstam — tā bija tik žēla un drausma. Visas acis vērsās uz to pusi, no kuras tā skanēja. Kāds vīrs no privileģētajiem skatītājiem, kuri sēdēja aiz tiesnešiem, bija piecēlies, atgrūdis durtiņas barjerā, kas atdalīja tiesas tribīni no publikas, un tagad stāvēja zāles vidū. Priekšsēdētājs, prokurora biedrs, Bamatabuā kungs, vispār kādi divdesmit cilvēki viņu pazina un reizē iesaucās:

—   Madlēna kungs!

11. Sanmatjē izbrīns aug

Tas patiešām bija viņš. Sekretāra galdiņa lampa apgaismoja viņa seju. Viņš turēja cepuri rokā, viņa apģērbā nemanīja ne mazākās nekārtības, svārki bija rūpīgi aizpogāti. Viņš bija pavisam bāls un mazliet drebēja. Viņa mati, kas, viņam ierodoties Arasā, bija tikai iesirmi, tagad bija kļuvuši gluži balti. Tie bija nosirmojuši vienā stundā, kamēr viņš atradās šeit.

Visas galvas pagriezās uz viņa pusi. Satraukums bija neaprakstāms. Vienu mirkli klātesošie šaubījās. Balss bija skanējusi tādās mokās, cilvēks, kas te stāvēja, likās tik mierīgs, ka sākumā neviens nekā nesaprata. Visi vaicāja sev, kurš te kliedzis. Neviens nespēja ticēt, ka baigais kliedziens izlauzies šim mierīgajam cilvēkam.

Neziņa ilga tikai dažas sekundes. Iekāms priekšsēdētājs un prokurora biedrs paspēja bilst vārdu, iekāms žandarmi un tiesas kalpotāji paguva spert soli, cilvēks, ko šai brīdī visi vēl sauca par Madlēna kungu, piegāja pie lieciniekiem Košpaija, Brevē un Senildjē.

—  Vai jūs mani nepazīstat? — viņš jautāja.

Visi trīs bija ārkārtīgi pārsteigti un tikai pakratīja galvu, apliecinādami, ka viņu nepazīst. Košpaijs, pagalam nobijies, militāri sveicināja. Madlēna kungs pagriezis pret zvērinātajiem un tiesnešiem un sacīja rāmā balsī:

—   Zvērināto kungi, lieciet atsvabināt apsūdzēto! Priekšsēdētāja kungs, lieciet mani apcietināt! Cilvēks, ko jus meklējat, ir nevis viņš, bet es. Es esmu Žans Valžāns.

Neviena mute neelpoja. Pirmajam pārsteiguma pilnajam saviļņojumam sekoja kapa klusums. Zālē bija jaušamas tās dīvainās, svētbijīgās bailes, kas pārņem pūli, kad norisinās kaut kas bezgala liels.

Priekšsēdētāja sejā šai laikā atspoguļojās līdzjūtība un skumjas; viņš bija apmainījis ātrus, nozīmīgus skatienus ar prokurora biedru un klusā balsī pārmijis dažus vārdus ar padomniekiem piesēdētājiem. Tagad viņš vērsās pie publikas un jautāja tādā balss noskaņā, ko visi saprata:

—  Vai šeit nav kāds ārsts?

Arī prokurora biedrs ņēma vārdu:

—   Zvērināto kungi, šis dīvainais un negaidītais starpgadījums, kas satrauc visus klātesošos, iedveš mums, tāpat kā jums, tikai vienas jūtas, kuras nav pat nepieciešams apzīmēt. Jūs visi pazīstat, kaut vai vārda pēc, cienījamo Madlēna kungu, Piejūras Montreijas mēru. Ja klausītāju vidū atrodas kāds ārsts, mēs pievienojamies priekšsēdētāja kunga lūgumam, lai viņš palīdz Madlēna kungam un aizvada to mājās.

Madlēns pat neļāva prokurora biedram izrunāt līdz galam. Viņš to pārtrauca lēnprātības pilnā, bet nepiekāpīgā tonī. Atkārtosim še vārdus, ko viņš sacīja, atkārtosim burtu pa burtam, kā tos tūlīt pēc tiesas sēdes pierakstījis viens no šā skata aculieciniekiem un kā tie vēl tagad skan ausīs cilvēkiem, kas toreiz tos dzirdēja, kaut gan no tā brīža pagājuši jau gandrīz četrdesmit gadi:

— Pateicos jums, prokurora biedra kungs, bet es neesmu ārprātīgs. Jūs par to pārliecināsities. Jūs tikko gandrīz izdarījāt lielu kļūdu; atbrīvojiet šo cilvēku, es izpildīšu savu pienākumu, nelaimīgais notiesātais esmu es. Vienīgi man še viss ir skaidrs, un es jums saku patiesību. Dievs, kas ir debesīs, redz, ko es šobrīd daru, un ar to man pietiek. Varat mani apcietināt, tā ka esmu šeit. Un tomēr esmu rīkojies pēc labākās pārliecības. Es slēpos ar citu vārdu, kļuvu bagāts, kļuvu pilsētas mērs, vēlējos atgriezties godīgu ļaužu vidū. Izrādās, ka tas nav iespējams. Ir daudz kas tāds, ko nevaru sacīt, es nestāstīšu jums savu dzīves gājumu, reiz to uzzinās. Es apzagu monsenjoru bīskapu, tas ir taisnība, apzagu mazo Žervē, arī tas ir taisnība. Gluži pamatoti jums ir sacīts, ka Žans Valžāns bija ļauns nelietis. Bet varbūt tā nav tikai viņa vaina. Uzklausiet, tiesnešu kungi, kaut gan cilvēkam, kas kritis tik zemu kā es, nav tiesību pārmest liktenim, nedz dot padomu sabiedrībai, bet, saprotiet, apkaunojums, no kura es mēģināju izkļūt, nodara daudz posta. Katorga rada katordznieku. Padomājiet par to, es lūdzu! Pirms katorgas es biju nabaga zemnieks, pavisam maz izglītots, savā Ziņā aprobežots; spaidu darbi mani pārvērta. Es biju aprobežots, bet kļuvu ļauns, es biju malkas gabals, bet kļuvu degoša pagale. Vēlāk lēnprātība un labsirdība mani izglāba, tāpat kā bardzība bija pazudinājusi. Bet, piedodiet, jūs nespējat saprast, ko es še runāju. Manā dzīvoklī kamīna pelnos jūs atradīsit četrdesmit sū naudas gabalu, ko es pirms septiņiem gadiem nozagu mazajam Žervē. Vairāk m^n nav, ko piebilst. Apcietiniet mani! Ak dievs! Prokurora biedra kungs krata galvu, jūs sakāt? «Madlēna kungs sajucis prātā!» Jūs man neticat! Tas mani apbēdina. Vismaz nenotiesājiet šo cilvēku! Kā? Un pat šie vīri mani nepazīst? Es vēlētos, kaut Zavērs būtu šeit. Viņš gan mani pazītu!

Nav iespējams aprakstīt tās labsirdīgās un bezcerīgās skumjas, ko pauda viņa vārdu noskaņa.

Viņš pievērsās trim katordzniekiem:

—   Bet es jus pazīstu! Brevē! Jus taču atceraties?.»*

Viņš aprāvās, brīdi vilcinājās, tad turpināja:

—  Tu taču atceries šaha galdiņa rakstā adītās bikšu lences, ko valkāji katorgā?

Brevē pārsteigumā nodrebēja un ar izbijušos skatienu aplūkoja runātāju no galvas līdz kājām. Viņš turpināja:

—   Senildjē, tu, kas pats sev izdomāji vārdu Se-navdievs, tavs labais plecs ir dziji apdedzināts, jo reiz tu uzgūlies ar plecu uz,-pannas ar kvēlojošām oglēm, lai izdzēstu burtus T.F.P.[21] , kas tomēr vēl aizvien ir redzami. Atbildi — vai tas nav tiesa?

— Tas ir tiesa, — Senildjē sacīja.

Viņš pievērsās Košpaijam:

—   Košpaij, tev virs kreisās rokas locītavas ar pulveri iededzināti zili cipari, kas apzīmē datumu, kad imperators izkāpa krastā Kannās: «1815. gada 1. marts.» Atloki piedurkni!

Košpaijs atrotīja piedurkni, visu skatieni vērsās uz viņa kailo roku. Viens no žandarmiem pienesa klāt lampu: patiesi, tur bija šis datums.

Nelaimīgais cilvēks pagriezās pret klausītājiem un tiesnešiem ar 6maidu, kuru atceroties vēl tagad izjūt dziju satricinājumu visi, kas toreiz to redzēja. Tas bija uzvaras smaids, tas bija arī izmisuma smaids.

—  Tagad jūs redzat, ka es esmu Žans Valžāns, — viņš sacīja.

Zālē vairs nebija ne tiesnešu, ne apsūdzētāju, ne žandarmu, bija tikai stingas acis un aizkustinātas sirdis. Neviens vairs neatcerējās lomu, kas tam tēlojama; prokurora biedrs aizmirsa, ka atrodas šeit, lai apsūdzētu, priekšsēdētājs aizmirsa, ka atrodas šeit, lai vadītu tiesas sēdi, aizstāvis aizmirsa, ka atrodas šeit, lai aizstāvētu. Pavisam dīvaini: netika izsacīts neviens jautājums, neviens no varas pārstāvjiem neiejaucās. Tāda ir cildenu latu īpatnība: tie aizgrābj visas dvēseles un visus lieciniekus pārvērš skatītājos. Laikam neviens neapzinājās, ko l/jūt; neviens, protams, nenojauta, ka te atspīd spoža paisma, bet visi jutās dvēselē apžilbināti.

Nebija šaubu, ka visu acu priekšā stāv Žans Valžāns. I as bija gluži skaidrs. Pietika ar šā cilvēka parādīšanos, lai noskaidrotu gadījumu, kas pirms mirkļa vēl šķita dzijā lumsā tīts. Nevajadzēja nekādu paskaidrojumu, visi šie (audis, it kā elektriskas dzirksts skarti, acumirklī saprata a cilvēka vienkāršo un apbrīnojamo rīcību — nodot sevi, lai netiktu notiesāts otrs cilvēks. Sīkumi, vilcināšanās, Iespējamā nelielā pretošanās — viss pazuda šā notikuma varenajā spožumā.

Noskaņa gan nebija ilgstoša, toties tai mirklī neatvairāma.

—   Nevēlos ilgāk traucēt tiesas sēdi, — Žans Valžāns turpināja.— Tā kā mani neapcietina, es aizeju. Man vēl daudz kas kārtojams. Prokurora kungs zina, kas es esmu, zina, kurp dodos, viņš var likt mani apcietināt, kad vien vēlas.

Viņš virzījās uz izejas durvīm. Neviena balss viņu nesauca atpakaļ, neviena roka nepacēlās, lai viņu aizturētu. Pūlis pašķīrās. Sai mirklī viņā bija kaut kas dievišķīgs, kas liek veselam ļaužu pulkam atkāpties viena cilvēka priekšā. Lēniem soļiem viņš gāja cauri drūzmai. Nav zināms, kas atvēra durvis, bet tās nenoliedzami bija atvērtas, kad viņš līdz tām nonāca.

Pie izejas viņš apgriezās un sacīja:

—   Prokurora biedra kungs, esmu arvien jūsu rīcībā.

Tad viņš pievērsās klātesošajiem:-

—   Jūs visi, kas esat šeit, droši vien uzskatāt mani par līdzjūtības cienīgu, vai ne? Mans dievs! Kad es padomāju par to, kā es biju gatavs rīkoties, man liekas, ka esmu apskaužams. Un tomēr man labāk patiktu, ja tas viss nebūtu atgadījies.

Viņš izgāja, un durvis, tāpat kā atvērušās, atkal aizvērās, jo tie, kuri dara kaut ko ārkārtīgu, var būt droši, ka pūlī aizvien gadīsies kāds, kas tiem pakalpos.

Pēc nepilnas stundas ar zvērināto lēmumu apsūdzētais Sanmatjē tika atbrīvots no jebkura apvainojuma; nekavējoties izlaists brīvībā, viņš apstulbis devās projām, nodomādams, ka visi ir sajukuši prātā, un nekā no visa redzētā nesaprazdams.

ASTOTĀ GRĀMATA pretsitiens

.

1. Kādā spoguli Madlēna kungs aplūko savus matus

Sāka aust gaisma. Fantina nakti bija pavadījusi drudzi un bezmiegā, tomēr iztēlē skatīdama laimes pilnas ainas; uz rīta pusi viņa iemiga. Māsa Simplicija, kas visu nakti bija sēdējusi pie slimnieces gultas, izmantoja šo miegu, lai sagatavotu jaunu hinīna devu. Krietnā māsa jau labu bridi atradās slimnīcas laboratorijā, noliekusies pār medikamentiem un zāļu pudelītēm, raudzīdamās tajās vērīgi, jo rīta krēslā visi priekšmeti bija kā miglā tīti. Neviļus viņa pagrieza galvu un klusu iekliedzās. Viņas priekša stāvēja Madlēna kungs, kas nupat bija pavisam nemanāmi ienācis.

—   Tas esat jūs, mēra kungs! — māsa iesaucās.

Viņš klusā balsī jautāja:

—   Kā klājas nabaga sievietei?

—   Šobrīd jau nedaudz labāk. Bet mēs bijām ļoti nobažījušies.

Viņa pastāstīja notikušo: ka vakar vakarā Fantinai bijis ļoti slikti, bet tagad klājoties labāk, jo tā domājot, ka mēra kungs aizbraucis uz Monfermeiju pēc meitenītes. Māsa neuzdrošinājās iztaujāt mera kungu, taču pēc viņa izskata noprata, ka tur viņš nav bijis.

—   Tas ir labi, — viņš sacīja, — jūs pareizi darījāt, ka Jāvāt viņai tā domāt.

—   Jā, — māsa turpināja, — bet tagad, mēra kungs, kad viņa redzēs jūs vienu — bez bērna, ko mēs nu viņai teiksim?

Uz brīdi viņš iegrima domās.

—  Dievs mūs iedvesmos, — viņš sacīja.

—   Tomēr nevajadzētu melot, —māsa pusbalsī nomurmināja.

Telpā jau bija kļuvis pavisam gaišs. Dienas gaisma krita tieši Madlēna sejā. Nejauši māsa pacēla acis.

—       Mans dievs! — viņa iesaucās. — Mēra kungs, kas ar jums noticis? Jūsu mati ir pavisam balti!

—   Balti! —viņš noteica.

Māsai Simplicijai nebija spoguļa; viņa parakņājās instrumentu kastē un atrada tur mazu spogulīti, ko slimnīcas ārsts lietoja, lai pārliecinātos, ka slimnieks miris un vairs neelpo. Madlēns paņēma spogulīti, aplūkoja tajā savus matus un sacīja:

—   Paskat vien!

To viņš pateica vienaldzīgi, it kā domādams par kaut ko citu.

Viņa rīcībā māsa nojauta ko svešādu, kas to stindzināja.

Viņš jautāja:

—   Vai es varu viņu redzēt?

—       Vai tad mēra kungs neliks atvest viņas bērnu? — māsa tik tikko uzdrošinājās izteikt šo jautājumu.

—       Katrā ziņā, bet tam vajadzīgas vismaz divas trīs dienas.

—       Ja viņa līdz tam laikam neredzētu mēra kungu, — māsa bikli turpināja, — viņa nezinātu, ka mēra kungs atgriezies, un būtu vieglāk pierunāt viņu paciesties, un, kad bērnu atvestu, viņa gluži dabiski nodomātu, ka mēra kungs atbraucis kopā ar bērnu. Tā varētu iztikt bez meliem.

Madlēns likās mirkli pārdomājam un tad sacīja savā rāmajā nopietnībā:

—       Nē, māsiņ, man viņa jāredz. Varbūt man jāpasteidzas.

Mūķene, šķiet, neievēroja šo «varbūt», kas piešķīra mēra vārdiem neizprotamu un dīvainu nozīmi. Acis nolaizdama, tā godbijīgi atbildēja klusinātā balsī:

—       Ja tā, mēra kungs var ieiet, kaut gan viņa ir aizmigusi.

Madlēns izsacīja dažas piezīmes par durvīm, kas kārtīgi neveras ciet un ar savu čīkstoņu var uzmodināt slimnieci, pēc tam iegāja Fantinas istabā un, sasniedzis gultu, pašķīra aizkarus. Slimniece gulēja. Elpa plūda no viņas krūtīm ar to baigo troksni, kas raksturīgs šādām slimībām ūn plosa sirdi nabaga mātēm, kad tās pavada nomoda nakti pie sava aizmigušā, nāvei nolemtā bērna gultas. Taču smagā elpošana gandrīz nespēja traucēt neizsakāmo skaidrumu, kas apņēma viņas seju miegā un viņu pilnīgi pārvērta. Viņas bālums bija kļuvis gluži baits, vaigi pietvīkuši. Garās, zeltainās skropstas, vienīgais daiļums, kas atlicis no viņas jaunavības un jaunības, viegli trīsēja, kaut gan plaksti joprojām bija aizvērti. Viņa drebēja, it kā neredzami spārni ik brīdi varētu izplesties un viņu aiznest. Redzot viņu tādu, neviens neticētu, ka šī slimniece ir gandrīz neglābjama. Viņa izskatījās drīzāk tā, it kā taisītos aizlidot, nevis mirt.

Zars, kad tuvojas roka, lai norautu ziedu, notrīs un liekas reizē vairāmies un sniedzamies pretī. Arī cilvēka ķermenī ir kaut kas no šīm trīsām, tuvojoties mirklim, kad nāves noslēpumainie pirksti grasās noplūkt dvēseli.

Labu laiku Madlēns tā nekustīgi stāvēja pie šīs gultas, uzlūkodams te slimnieci, te krustā sistā tēlu, — gluži tāpat kā pirms diviem mēnešiem tai dienā, kad pirmo reizi bija ieradies apraudzīt Fantinu šai patversmē. Abi viņi bija šeit, un tāpat kā toreiz viņš lūdza dievu, bet viņa bija iemigusi, tikai pa šiem diviem mēnešiem Fantinai mati bija kļuvuši iesirmi, bet viņam — pavisam balti.

Māsa nebija ienākusi līdzi. Viņš stāvēja pie gultas, turot pirkstu uz lūpām, it kā telpā atrastos kāds, ko viņš lūgtu klusēt.

Slimniece atvēra acis, ieraudzīja viņu un mierīgi, ar smaidu jautāja: *

—   Un Kozete?

2. Fatima ir laimīga

Viņa neizdarīja nevienu kustību, kas paustu pārsteigumu, nevienu kustību, kas paustu prieku; viņa pati bija prieka iemiesojums. Šis vienkāršais jautājums: «Un Kozete?» — bija izteikts tik dziļā pārliecībā, tik lielā paļāvībā, pilnīgi bez jebkādām bažām un šaubām, ka Madlēns neatrada vārdu, lai atbildētu. Viņa turpināja:

—   Es zināju, ka jūs esat šeit. Es gulēju, bet redzēju jūs. Jau sen es jūs redzu. Visu nakti manas acis jums sekoja. Jūs bijāt spožuma apņemts, un ap jums bija visvisādas debesu būtnes.

Viņš pacēla skatienu uz krustā sistā tēlu.

—   Bet sakiet taču — kur ir Kozete? Kāpēc neielikāt viņu manā gultā, lai es pamostoties viņu tūlīt ieraudzītu?

Madlēns kaut ko atbildēja, bet, ko īsti, vēlāk vairs nespēja atcerēties.

Par laimi ienāca ārsts, kas jau bija brīdināts. Viņš devās Madlēnam palīgā.

—  Nomierinieties, mana dārgā! — ārsts sacīja. — Jūsu bērns ir šeit.

Fantinas acis iemirdzējās, padarot gaišu visu seju. Viņa salika rokas lielākajā dedzībā un dziļākajā maigumā, kāds vien lūgšanā var būt.

—   O, atnesiet viņu pie manis! — Fantina iesaucās.

Aizkustinošie mātes maldi! Viņai Kozete vēl arvien bija

mazs bērns, ko nes klēpī.

—   Vēl ne, — ārsts iebilda, — šobrīd vēl ne. Drudzis jums vēl nav pilnīgi pārgājis. Redzot bērnu, jūs uztrauksities, un šis satraukums var jums kaitēt. Vispirms jums jāatveseļojas.

Viņa nesavaldīgi pretojās.

—   Bet es jau esmu izveseļojusies! Saku jums, esmu vesela! Cik muļķīgs Šis ārsts! Es gribu redzēt savu bērnu, dzirdiet!

—   Nu redzat, kā jūs iekaistat, — ārsts sacīja. — Kamēr jūs tā uzvedīsities, es neatļaušu bērnam būt pie jums. Nepietiek ar to, ka jūs viņu redzēsit, jums ir jādzīvo viņa dēļ. Kad būsit prātīga, es pats jums viņu atvedīšu.

Nabaga māte nolieca galvu.

—   Ārsta kungs, lūdzu, piedodiet man, eš jūs ļoti, ļoti lūdzu, piedodiet! Agrāk es nebūtu tā runājusi kā nupat, bet man ir nācies piedzīvot tik daudz nelaimju, ka dažreiz pati vairs nezinu, ko saku. Es saprotu, jūs baidāties, ka es uztraukšos; labi, gaidīšu tik ilgi, cik jūs teiksit, bet zvēru jums, ka tas man nebūtu kaitējis, ja es redzētu savu meitiņu. Es jau tāpat viņu redzu, kopš vakarvakara neizlaižu viņu no acīm. Vai zināt? Ja man viņu tagad atnestu, es sāktu ar viņu klusiņām runāties. Vairāk neko. Vai tad tas nav gluži dabiski, ka es vēlos redzēt savu bērnu, kas tieši manis dēļ atvests no Monfermeijas? Es nedusmojos. Zinu, ka drīz būšu laimīga. Visu nakti man rādījās kaut kas gaišs, es redzēju tēlus, tie man uzsmaidīja. Kad ārsta kungs vēlēsies, viņš man atnesīs manu Kozeti. Man vairs nav drudža, es jau esmu vesela, es jūtu, ka man vairs nekas nekait, bet es izturēšos tā, it kā būtu slima, nekustēšos, lai daritu prieku šejienes kopējām. Kad tās redzēs, ka esmu pavisam mierīga, tās sacīs: «Vajag viņai dot viņas bērnu!»

Madlēna kungs sēdēja uz krēsla blakus gultai. Viņ j pagriezās pret to; bija redzams, ka viņa pūlas izlikties mierīga un «prātīga», kā pati sacīja šai slimības vājuma brīdī, kas līdzinājās bērna vājumam, — un dara to tāpēc, lai, redzot viņu tik mierīgu, neviens nepretotos, ka pie viņas atved Kozeti. Lai kā Fantina centās savaldīties, viņa nespēja atturēties no tūkstoš jautājumiem Madlēna kungam.

—   Kāds bija jūsu brauciens, mēra kungs? O, cik jūs esat labs, ka atvedāt man viņu! Pastāstiet vismaz, kā viņa jūtas! Vai viņa labi izturēja ceļu? Vai dieniņ! Viņa taču mani nepazīs! Pa šo laiku viņa būs mani aizmirsusi, nabaga drostaliņa! Bērniem jau nav atmiņas. Tie ir kā putniņi. Šodien redz vienu, rīt — ko citu, un ne par ko vairs nedomā. Vai viņai vismaz bija tīra veļa? Vai šie Tenardjē viņu kārtīgi apkopa? Kā tie viņu baroja? O, ja jūs zinātu, ko es pārcietu, domādama par visiem šiem jautājumiem savā posta laikā! Tagad tas pagājis. Esmu priecīga. O, kā es tomēr vēlētos viņu redzēt! Mēra kungs, vai viņa jums likās jauka? Mana meitiņa taču ir skaista, vai ne? Jums droši vien diližansā ļoti sala! Vai nevarētu viņu atvest šurp uz īsu, īsu brītiņu? Pēc tam viņu tūlīt aizvestu atpakaļ. Nu sakiet! Jūs taču esat te noteicējs, ja jūs gribētu …

Madlēns satvēra slimnieces roku.

—   Kozete ir skaista, — viņš sacīja, — Kozete jūtas labi, jūs viņu drīz redzēsit, bet tagad nomierinieties! Jūs runājat pārak ātri, turklāt cilājat rokas, un tāpēc jums uznāk klepus.

Patiešām, klepus lēkmes pārtrauca Fantinu gandrīz ik pēc vārda.

Fantina nekurnēja, viņa izbijās, ka ar pārāk dedzīgām žēlabām varētu būt iedragājusi uzticību, ko centās iedvest, un tāpēc uzsāka vienaldzīgas valodas.

—   Monfermeija ir diezgan jauka vieta, vai ne? Vasarā ļaudis turp dodas izpriecas braucienos. Kā klājas Tenardjē? Tai pusē nemēdz būt daudz ceļinieku. Tas jau ir drīzāk traktieris nekā iebraucamā vieta.

Madlēns arvien vēl turēja viņas roku un vēroja viņu ar bažām; acīmredzot tas bija atnācis, lai pasacītu viņai ko lādu, par ko tagad pats šaubījās. Ārsts, apraudzījis slim nieci, bija aizgājis. Vienīgi māsa Simplicija bija palikusi tuvumā.

Te pēkšņi, visiem klusējot, Fantina iesaucās:

—   Es viņu dzirdu! Mans dievs, es viņu dzirdu!

Viņa izstiepa roku, lai pārejie klusētu, aizturēja elpu un aizgrābtībā sāka klausīties.

Pagalmā rotaļājās bērns — sētnieces vai kādas strādnieces bērns. Šādas nejaušības allaž atgadās, un tām, šķiet, ir sava loma drūmo notikumu noslēpumainajā spēlē. Bērns — tā bija maza meitenīte — te tuvojās, te attālinājās, skraidīja, lai sasildītos, smējās un skaļi dziedāja. Ak vai! Kur gan dažkārt neiejaucas bērnu rotājās! Šās meitenītes dziedāšanu Fantina dzirdēja.

—   o! — viņa iesaucās. — Tā ir mana Kozete! Es pazīstu viņas balsi!

Bērns aizgāja, tāpat kā nācis, balss izdzisa, Fantina vēl brīdi klausījās, tad viņas seja satumsa, un Madlēns dzirdēja viņu klusu sakām:

—   Cik ārsts ir ļauns, ka neļauj man redzēt manu meitiņu! Šis cilvēks jau pēc sejas izskatās ļauns!

Tomēr viņas domu priecīgā pamatnoskaņa atkal atgriezās. Atlaidusi galvu uz spilvena, viņa turpināja runāt pati ar sevi:

—   Cik mēs būsim laimīgas! Vispirms mums būs mazs dārziņš! Madlēna kungs man to apsolīja. Mana meitiņa rotaļāsies dārzā. Tagad jau viņai vajag pazīt burtus. Es viņai likšu lasīt pa zilbēm. Viņa skraidīs pa zāli pakaļ tauriņiem. Es raudzīšos viņā. Un tad viņa pirmo reizi ies pie komūnijas[22] . paga, kad viņa pirmoreiz ies pie komūnijas?

Fantina sāka skaitīt uz pirkstiem.

—   Viens, divi, trīs, četri… viņai ir septiņi gadi. Pēc pieciem gadiem. Viņai būs balts plīvurs, smalkas zeķītes, viņa izskatīsies pēc mazas sievietes. Ai, manu labo māsiņ, jūs nezināt, kāda es muļķe — es jau domāju par savas meitas pirmo komūniju!

Un viņa sāka smieties.

Madlēns bija palaidis vaļā Fantinas roku. Viņš klausījās šais vārdos, kā klausās vēja šalkās, acis nodūris, iegrimis bezgala dziļās pārdomās. Pēkšņi slimniece apklusa, viņš neapzināti pacēla galvu. Fantinas izskats viņu izbiedēja.

Fantina vairs nerunāja, vairs neelpoja; viņa bija piecēlusies pussēdus, krekls atsedza viņas vājo plecu, viņas seja, kas pirms mirkļa vēl staroja, bija nobālējusi, un šķita, ka viņa ar šausmās atplestām acīm stingi skatās uz kaut ko briesmīgu istabas galā.

— Mans dievsl — Madlēns iesaucās. — Kas jums kait, Fantina?

Viņa neatbildēja, nenovērsa acu no tā, ko šķita redzam, tad ar vienu roku pieskārās mēra elkonim, bet ar otru radīja, lai tas atskatās.

Madlēns pagriezās un ieraudzīja Zavēru.

3. Zavērs ir apmierināts

Lūk, kas bija noticis.

Pulkstenis nosita pusvienu naktī, kad Madlēna kungs Tzgāja no Arasas tiesas zāles. Viņš atgriezās viesnīcā tieši laikā, lai aizbrauktu ar pasta karieti, kurā, kā atceraties, bija aizrunājis sev vietu. Mazliet pirms sešiem rītā viņš nokļuva Piejūras Montreijā, kur viņa pirmās rūpes Jbija iemest pastā vēstuli Lafita kungam un pēc tam doties uz slimnīcu apraudzīt Fantinu.

Pa to laiku, tiklīdz Madlēna kungs bija atstājis tiēsas sēžu zāli, prokurora biedrs, atguvies no pirmā satricinājuma, lūdza vārdu, lai izsacītu nožēlu par cienījamā Piejūras Montreijas mēra pēkšņo prāta aptumsumu un lai paziņotu, ka šis dīvainais starpgadījums, kas vēlāk noskaidrošoties, ne mazākajā mērā neesot mainījis viņa pārliecību, tāpēc viņš joprojām pieprasot apsūdzētā Šanrnatjē notiesāšanu, kurš, protams, esot īstais Žans Valžāns. Prokurora biedra nepiekāpība bija acīm redzamā pretrunā ar visu pārējo — publikas, tiesnešu un zvērināto — noskaņojumu. Aizstāvis bez lielām pūlēm atspēkoja šo ierosinājumu un pierādīja, ka, ievērojot Madlēna kunga, tas ir, īstā Žana Valžāna, atklājumus, lietas raksturs pašā būtībā mainījies un zvērināto priekšā stāvot gluži nevainīgs cilvēks. Šai sakarā advokāts vēl izteica dažas sentences — diemžēl ne gluži jaunas — par tiesas kļūdīšanos utt., utt., priekšsēdētājs savā nobeiguma runā pievienojās aizstāvim, un pēc dažām minūtēm zvērinātie pasludinaja, ka Sanmatjē ir attaisnots.

Bet prokurora biedram bija vajadzīgs Žans Valžāns, un, tā kā Sanmatjē vairs nebija, viņš vērsās pret Madlēnu.

Tikko Sanmatjē bija atbrīvots, prokurora biedrs un tiesas priekšsēdētājs divatā ieslēdzas. Viņi apspriedās «sakarā ar jaunu apsūdzību, sakarā ar Piejūras Montreijas mēra personu un sakarā ar viņa apcietināšanu». So teikumu, kurā tik daudz «sakarā ar», prokurora biedrs pašrocīgi ierakstīja ģenerālprokuroram nosūtāmā ziņojuma pirmtekstā. Tā kā pirmais saviļņojums bija pārgājis, priekšsēdētājs neko daudz neiebilda. Galu galā tiesai jāiet sava gaita. Turklāt, vaļsirdīgi sakot, kaut gan priekšsēdētājs bija labsirdīgs un visai saprātīgs cilvēks, viņš tai paša laikā bija arī pārliecināts un gandrīz dedzīgs rojālists un jutās aizvainots, kad Piejūras Montreijas mērs, runājot par izkāpšanu krastā Kannās, bija teicis imperators, nevis Bonaparts.

Un tā apcietināšanas pavēle bija uzrakstīta. Prokurora biedrs to nosūtīja uz Piejūras Montreiju ar ziņnesi, kam lika jāt pilnos auļos un nodot pavēli policijas inspektoram Zavēram.

Kā jau zināms, Zavērs tūlīt pēc liecības nodošanas bija atgriezies Piejūras Montreijā.

Zavērs patlaban tikko cēlās, kad ziņnesis nodeva viņam apcietināšanas pavēli un rīkojumu par arestētā nogādāšanu tiesas priekšā.

Ziņnesis pats bija visai pieredzējis policijas ierēdnis un pāris vārdos paskaidroja Zavēram, kas noticis Arasā. Apcietināšanas pavēle, ko bija parakstījis prokurora biedrs, skanēja šādi:

«Policijas inspektoram Zavēram uzdots aizturēt pilsoni Madlēnu, Piejūras Montreijas mēru, kas šāsdienas tiesas sēdē atzīts par atsvabināto katordznieku Žanu Valžānu.»

Redzot Zavēru ieejam slimnīcas priekštelpā, cilvēkam, kas viņu nepazina, nebūtu bijis ne jausmas par to, kas viņā norisinājās, •— viņa izskats likās pavisam parasts. Viņš bija atturīgs, mierīgs, nopietns, viņa sirmie mati bija rūpīgi un gludi sasukāti uz deniņiem, un pa kāpnēm viņš devās augšā savā parastajā, lēnajā gaitā. Bet cilvēks, kas viņu īsteni pazina, uzmanīgāk viņā ieskatījies, būtu nodrebējis. Adas apkaklītes sprādze viņam neatradās, kā pienākas, uz pakauša, bet zem kreisās auss. Tas liecināja par ārkārtīgu satraukumu.

Zavērs bija paraugraksturs, kas necieta nevienu krocinu ne savu pienākumu veikšanā, ne savā formas tērpā, metodiski stingrs kā pret noziedzniekiem, tā pret sava apģērba pogām.

Lai viņš nepareizi aizsprādzētu apkaklīti, bija vajadzīgs viens no tiem dziļajiem satraukumiem, ko varētu apzīmēt par iekšejām zemestrīcēm.

Paņēmis no tuvākā sardzes posteņa kaprāli un četrus kareivjus, viņš gluži vienkārši devās uz slimnīcu, atstāja kareivjus pagalmā un lika vārtsardzei parādīt, kur atrodas Fantinas istaba; vecajai sieviņai neradās ne mazākās aizdomas, jo tā bija pieradusi redzēt apbruņotus vīrus, kas prasīja pēc mēra kunga.

Nonācis pie Fantinas istabas, Zavērs nospieda rokturi, klusām — kā slimnieku kopējs vai spiegs — atvēra durvis un iegāja.

Pareizāk sakot, viņš neiegāja, bet palika stāvam pusatvērtajās durvīs ar cepuri galvā, aizbāzis kreiso roku aiz cieši aizpogāto svārku malas. Padusē rēgojās viņa milzīgā spieķa svina rokturis, kamēr pašu spieķi apslēpa viņa mugura.

Tā viņš nostāvēja apmēram minūti, un neviens nemanīja viņa klātbūtni. Pēkšņi Fantina pacēla acis, ieraudzīja viņu un lika pagriezties Madlēna kungam. *

Tai mirklī, kad Madlēna skatiens sastapās ar Zavēra acīm, Zavērs — pat nesakustoties, nepagriežoties, netuvojoties — kļuva briesmīgs. Neviena cita cilvēciska izjūta nespēj būt tik atbaidoša kā ļauns prieks.

Tā bija sātana seja, kad tas atkal atradis savu grēcinieku.

Apziņa, ka Žans Valžāns beidzot ir viņa rokās, lika atklāties viņa seja visam, ko viņš slēpa dvēselē. Sakustināto dzelmju saturs pacēlās virspusē. Pazemojumu par to, ka viņš vienu brīdi pazaudējis pēdas un maldījies attiecībā uz Sanmatjē, izdzēsa lepnums, ka viņš jau pašā sākumā uzminējis patiesību un ka viņa pareizais instinkts tik ilgi pretojies krāpšanai. Zavēra pašapmierinātība spilgti izpaudās viņa valdonīgajā stājā. Uz šaurās pieres atplaiksnījās uzvaras gaviļu kroplīgums. Parādījās viss atbaidošais, kas vien var atspoguļoties pašapmierināta cilvēka sejā.

Zavērs šai brīdī jutās svētlaimīgs. Pats skaidri neapzinādamies, tomēr ar noģiedu par savu derīgumu un panākumiem, viņš, Zavērs, tagad iemiesoja sevī taisnību, gaismu un patiesību to dievišķīgajā uzdevumā iznīcināt ļaunumu. Aiz viņa un ap viņu bezgalīgā dzijumā bija likuma vara, saprāts, tiesas spriedums, likuma noteikta sirdsapziņa, sabiedrisks nosodījums — visas viņa zvaigznes; viņš aizstāvēja kārtību, viņš no likuma šķīla zibeņus, viņš atrieba sabiedrību, atbalstīja absolūto; viņš pacēlās, slavas apmirdzēts, viņa uzvarā vēl bija palicis kaut kas no izaicinājuma un cīņas gara. Tā stāvēdams, augstprātīgs, starojošs, viņš gaišā dienas laikā klaji rādīja nežēlīga atriebības eņģeļa pārdabisko zvēriskumu; izpildāmā uzdevuma baigajā ēnā varēja redzēt tumši mirgojam sabiedriskās tiesas zobenu, kas bija sažņaugts viņa dūrē. Laimīgs un sašutuma pilns, viņš turēja zem sava papēža noziegumu, netikumu, dumpi, pazudināšanu, elli, viņš staroja, viņš iznīcināja, viņš smaidīja, un bija kāds neapstrīdams lieliskums šai briesmīgajā ercenģelī Miķelī.

Zavērs bija briesmīgs, bet viņā nebija nekā zemiska.

Godīgums, patiesīgums, sirdsskaidrība, pārliecība, pienākuma apziņa ir īpašības, kas, cilvēkam maldoties, var kļūt atbaidošas, bet kas pat atbaidošas paliek lielas; arī iedvešot šausmas, tās nezaudē cilvēka sirdsapziņai piemītošo diženumu. 5iem tikumiem ir tikai viens trūkums — maldīšanās. Fanātiķa godīgais, nežēlīgais prieks arī vislielākajā cietsirdībā saglabā drūmu starojumu, kas pelna cieņu. Pašam to nenojaušot, Zavērs savā pārmērīgajā laimē bija nožēlojams kā jebkurš triumfējošs nejēga. Nekas nespētu izraisīt dziļākas sāpes un drausmas kā šī seja, kurā atklājās, ja tā varētu teikt, viss labā ļaunums.

4. Likumīgā vara atgūst tiesības

Fantina nebija Zavēru redzējusi kopš tās dienas, kad pilsētas mērs viņu izrāva no šā cilvēka rokām. Viņas slimās smadzenes neko īsti neaptvēra, tacu viņa nešaubījās, ka Zavērs atnācis pēc viņas. Viņa nespēja paciest tā briesmīgo seju, juta, ka gals ir klāt, paslēpa seju rokās un baismās kliedza:

— Madlēna kungs, glābiet manil

Žans Valžāns — turpmāk mēs to citādi nesauksim — bija piecēlies kājās. Vismaigākajā un visrāmākajā balsi tas sacīja Fantinai:

—   Esiet mierīga. Viņš nenāk jūsu dēļ.

Tad pievērsās Zavēram:

—   Es zinu, ko jūs vēlaties.

Zavērs atbildēja:

—   Ašil Ejam!

Balss noskaņā, ar kādu viņš izrunāja šos divus vārdus, bija kaut kas mežonīgs un negants. Zavērs nesacīja: «Aši! Ejam!» — viņš teica: «Aššjam!» Neviena rakstība nespētu attēlot šo vārdu toni; tā vairs nebija cilvēka valoda, tas bija zvēra šņāciens.

Šoreiz viņš nerīkojās kā parasti, nepaziņoja savas ierašanās iemeslu, pat neuzrādīja apcietināšanas pavēli. Viņam Žans Valžāns bija savā ziņā noslēpumains un nenotverams pretinieks, neizprotams cīnītājs, ko viņš jau piecus gadus turēja savos nagos, bet nespēja pieveikt. Šī apcietināšana bija nevis sākums, bet beigas. Viņš aprobežojās ar īsu pavēli: «Aši! Ejam!»

To sacīdams, viņš nespēra ne soli, tikai uzlūkoja Žanu Valžānu ar skatienu, kādu parasti mēdza izmest kā āķi, lai neatvairāmi pievilktu nelaimīgos upurus.

Tas bija skatiens, ko Fantina pirms pāris mēnešiem bija jutusi iespiežamies sevī līdz pašām īkstīrn.

Kad Zavērs uzkliedza, Fantina atvēra acis. Šeit taču bija mēra kungs. No kā viņai baidīties?

Zavērs panāca līdz istabas vidum un uzsauca:

—   E, tu! Vai tu nāksi reiz?

Nelaimīgā paskatījās visapkārt, šeit bija tikai mūķene un mēra kungs. Uz ko varēja attiekties šis nekaunīgais «tu»? Vienīgi uz viņu pašu. Viņa nodrebēja.

Un tad viņa redzēja ko neticamu, kaut ko tik neticamu, ka nekad nekas tamlīdzīgs viņai nebija rādījies pat baigākajos drudža murgos.

Viņa redzēja, ka spiegs Zavērs satvēra aiz apkakles mēra kungu, viņa redzēja mēra kungu noliecam galvu. Viņai šķita, ka pasaule iet bojā.

Zavērs patiešām bija satvēris Žanu Valžānu aiz apkakles.

—  Mēra kungs! — Fantina iesaucās.

Zavērs sāka skaļi smieties, smieties savus drausmīgos smieklus, atsedzot visus zobus.

—   Seit vairs nav nekāda mēra kunga!

Žans Valžāns nemēģināja atbrīvoties no rokas, kas turēja viņu aiz svārku apkakles. Viņš sacīja*

—  Zavēr…

Zavērs viņu pārtrauca:

—   Sauc mani par inspektora kungu!

—       Kungs, — Žans Valžāns turpināja, — es gribētu sacīt jums pāris vārdu divatā.

—       Skaļi! Runā skaļi! — Zavērs atbildēja. — Ar mani jārunā skaļi!

Žans Valžāns turpināja klusinātā balsī:

—   Man ir kāds lūgums…

—   Es tev sacīju — runā skaļi!

—   Bet to drīkstat dzirdēt tikai jūs…

—   Kas man par daļu? Es neklausos!

Žans Valžāns pagriezās pret policijas inspektoru un ātri un ļoti klusu sacīja:

—       Dodiet man trīs dienas laika! Trīs dienas, lai aizbrauktu pēc šās nelaimīgās sievietes bērna! Es maksāšu, cik prasīsit. Varat mani pavadīt, ja vēlaties.

—        Ir gan joki! — Zavērs iesaucās. — Nudien, es neturēju tevi par muļķi! Tu man prasi trīs dienas, lai aizbēgtu! Tu gribot braukt pēc šās meitas bērna! Ha-ha! Ir gan jauki! Tas tik ir jauki!

Fantinu pārņēma drebuļi.

—       Mans bērns! — viņa iesaucās. — Braukt pēc mana bērna? Tātad viņas nav šeit! Māsa, atbildiet man — kur ir Kozete? Es gribu savu bērnu! Madlēna kungs! Mēra kungs!

Zavērs piecirta kāju.

—        Kas vēl nebūs? Vai klusēsi, netikle! Ir gan plukatu zeme, kur katordznieki ieņem valsts amatus, bet ielasmeitas tiek apkalpotas kā grāfienes! Nekas! Tagad viss mainīsies! Sen jau bija laiks.

Viņš stingri paskatījās Fantinā un, no jauna satvēris saujā Žana Valžāna kaklasaiti, krekla stūri un svārku apkakli, piebilda:

—        Es tev teicu — te vairs nav nekāda Madlēna kunga, nav nekāda mēra kunga. Ir tikai zaglis, laupītājs, katordznieks, vārdā Žans Valžāns. Viņu es te turu! Tad redzi, kas viņš ir!

Fantina spēji saslējās, balstoties uz stingajām rokām, uzlūkoja Žanu Valžānu, uzlūkoja Zavēru, uzlūkoja

mūķeni, atvēra muti, it kā taisīdamās kaut ko sacīt, dziļš gārdziens izlauzās no viņas kakla, zobi sasitās kopā, viņa izmisuma izstiepa rokas, ar krampjaini izplestiem pirkstiem tvarstīja visapkārt kā slīcēja, tad pēkšņi sabruka uz spilvena. Viņas galva atsitās pret gultas galu un atkal atkrita uz krūtīm, mute palika vaļā, acis atvērtas, bet izdzisušas.

Viņa bija mirusi.

2ans Valžāns uzlika roku uz Zavēra rokas, kas viņu turēja, un satvēra to, it kā tā būtu bērna roka, tad sacīja Zavēram:

—  Jūs nogalinājāt šo sievieti.

—   Beigsim reizi — Zavērs saniknots kliedza. — Neesmu šeit, lai klausītos spriedelējumos. Iztiksim bez tā. Apsardze ir lejā. Ejam tūlīt! Ja ne, ir roku dzelži!

Istabas stūrī stāvēja veca, izļodzījusies dzelzs gulta, kurā mēdza atlaisties māsas, kad tās naktī dežurēja pie slimniekiem. Žans Valžāns piegāja pie šīs gultas, vienā mirklī atrava no tās stipri sagrabējušo galvgali (viņa muskuļiem tā bija nieka lieta), sagrāba saujā resnāko stieni un paskatījās Zavērā. Zavērs atkāpās uz durvju pusi.

Žans Valžāns ar dzelzs stieni rokā lēnām virzījās uz Fantinas gultu. To sasniedzis, viņš apgriezās un sacīja Zavēram tikko dzirdamā balsī:

•— Es jums neieteiktu mani traucēt šai brīdī.

Nav noliedzams, ka Zavērs trīcēja.

Viņam ienāca prātā doma iet un pasaukt sardzi, bet Žans Valžāns varētu tikmēr aizbēgt, tāpēc viņš palika, satvēra savu spieķi aiz tievgaļa un atspiedās pret durvju stenderi, neizlaizdams Žanu Valžānu no acīm.

Žans Valžāns atbalstīja elkoni pret gultas galvgaļa lodīti, atspieda pieri delnā un sāka vērot nekustīgi guļošo Fantinu. Tā viņš stāvēja, domās iegrimis, mēms, 'šķiet, aizmirsis visu šai pasaulē. Viņa sejā un visā stājā atspoguļojās vienīgi bezgalīga līdzjūtība. Pēc dažiem pārdomu mirkļiem viņš noliecās pie Fantinas un kaut ko klusu tai stāstīja.

_ Ko viņš tai sacīja? Ko šis likuma nosodītais cilvēks varēja sacīt sievietei, kas bija mirusi? Kas tie bija par vārdiem? Neviens tos nav dzirdējis. Vai nelaiķe tos sadzirdēja? Ir tādas aizkustinošas ilūzijas, kurās varbūt slēpjas cēla īstenība. Nav apšaubāms tas, ka māsa Simplicija, vienīgā šā notikuma aculieciniece, vēlāk bieži stāstīja, ka tai brīdi, kad Žans Valžāns kaut ko čukstējis Fantinai pie auss, viņa skaidri redzējusi noslēpumainu smaidu ataus* tam bālajās lūpās un satumsušajās acu zīlītēs, pilnās viņpasaules izbrīna.

Žans Valžāns saņēma abās rokās Fantinas galvu un sakārtoja spilvenu, gluži kā mate to darītu savam bērnam; viņš aizsēja tai krekla lentītes un pieglauda matus zem cepurītes. Un tad viņš tai aizvēra acis.

Fantinas seja šai mirklī likās dīvaini apskaidrota.

Nāve ir ieiešana lielaja gaismā.

Fantinas roka nokarājās par gultas malu. Žans Valžāns nometās ceļos šās rokas priekša, to maigi pacēla un noskūpstīja.

Tad viņš piecēlās un, pagriezdamies pret Zavēru, sacīja:-

— Tagad esmu jūsu rīcībā.

5. Piemērots kaps

Zavērs ievietoja Žanu Valžānu pilsētas cietumā.

Madlēna apcietināšana radīja Piejūras Montreijā sensāciju vai, pareizāk sakot, ārkārtīgu satricinājumu. Ar skumjām jāatzīst, ka pietika ar vārdiem: bijušais katordznieks, lai gandrīz visi no viņa novērstos. Nepagāja ne divas stundas, kad viss labais, ko viņš bija darījis, aizmirsās, un viņš bija vairs tikai «katordznieks». Der piezīmēt, ka Arasas notikuma sīkumi vēl nebija zināmi. Augu dienu visās pilsētas malās dzirdēja tikai šada veida sarunas: «Vai jūs vēl nezināt? Viņš, izrādās, ir atbrīvots katordznieks!» — «Kurš tad?» —«Pilsētas mērs.» — «Ko jūs! Madlēna kungs?» —«Jā.» — «Vai tiešām?» — «Viņu nemaz nesauca par Madlēnu, viņam tāds briesmīgs vārds: Bežāns vai Božāns, vai Bužāns.» — «Ak mans dievs!» — «Tagad viņš ir apcietināts.» — «Apcietināts!» — «Pagaidām atrodas pilsētas cietumā, kamēr viņu pārvedīs…» — «Pārvedīs! Kā — pārvedīs? Uz kurieni tad viņu pārvedīs?» — «Viņam vēl jāstājas zvērināto tiesas priekšā par laupīšanu uz lielceļa.» — «Paskat vien! Man jau tā likās. Sis cilvēks bija pārāk labs, pārāk nevainojams, pārāk «saldens». Viņš taču atteicās no ordeņa, visiem palaidņa zeņķiem, ko satika ceļā, dalīja sīknaudu. Es aizvien domāju, ka te slēpjas kaut kas nelabs.»

It īpaši tā spriedelēja «salonos».

Kāda vecāka dāma, kas abonēja Drapeau blatic*, izsacīja šādu piezīmi, kuras dziļdomīgumu gandrīz nav iespējams aptvert:

—  Mani tas nebūt neapbēdina. Tā būs laba mācība bonapartistiem!

Un tā Piejūras Montreijā izgaisa šis tēls, ko reiz sauca par Madlēna kungu. Tikai trīs četri cilvēki visā pilsētā palika uzticīgi viņa piemiņai. To vidū bija ari vecā vārtsardze, viņa kalpone.

Tās pašas dienas vakarā šī cienījamā vecīte sēdēja savā vārtu telpas istabiņā, vēl neatguvusies no izbailēm un iegrimusi skumjās domās. Fabrika visu dienu bija slēgta, lielie vārti aizbultēti, iela tukša. Mājā bija tikai divas mūķenes, māsa Perpetija un māsa Simplicija, kas sēdēja nomodā pie Fantinas līķa.

Ap to laiku, kad Madlēna kungs mēdza atgriezties mājās, krietnā sieviņa gluži neapzināti piecēlās, paņēma no atvilktnes Madlēna kunga istabas atslēgu un svečturi, ko viņš katru vakaru lietoja, lai uzkāptu pa trepēm, atslēgu pakāra uz parastās naglas un svečturi nolika turpat līdzās, kā vienmēr viņu gaidot. Tad vecīte atkal atsēdās uz sava krēsla un no jauna iegrima domās. Nabaga labsirdīgā sieviņa darīja to visu pilnīgi neapzināti.

Bija pagājušas vairāk nekā divas stundas, kad tā pēkšņi atmodās no savām domām un iesaucās:

—  Vai dieniņ! Kungs Jēzu! Es taču pakāru viņa atslēgu uz naglas!

šai brīdī vārtu telpas lodziņš atvērās, pa to ieslīdēja kāda roka, satvēra atslēgu un svečturi un aizdedzināja vaska sveci pie istabiņā degošās tauku sveces.

Vārtsardze pacēla acis un sastinga ar atplestu muti, aizturēdama kliedzienu.

Viņa pazina šo roku, šo elkoni, šo svārku piedurkni.

Tas bija Madlēna kungs.

Dažas sekundes viņa nespēja bilst ne vārda, galīgā pārbīli, kā pati vēlāk izteicās, atstāstīdama savu piedzīvojumu.

—  Mans dievs! Mēra kungs! — viņa beidzot iesaucās. — Es domāju, ka jūs esat…

Viņa aprāvās — teikuma beigām būtu trūcis godbijības salīdzinājumā ar tā sākumu. Viņai Žans Valžāns vēl aizvien bija mēra kungs.

Žans Valžāns pabeidza neizteikto domu.

— Cietumā, — viņš sacīja. — Es tur biju. Izlauzu logā stieni, nolaidos no jumta, un te nu es esmu. Es uzkāpšu savā istabā, bet jūs atsūtiet pie manis māsu Simpliciju. Viņa droši vien ir pie šīs nabaga sievietes.

Vecīte steigšus paklausīja.

Viņš to nemaz nebrīdināja, viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka vecā sieviņa apsargās viņu labāk, nekā pats spētu.

Tā arī netika zināms, kā viņam izdevies iekjūt pagalmā, neatverot vārtus. Viņš gan aizvien mēdza nēsāt lidzi atslēgu no mazajiem blakusvārtiņiem, taču pēc kratīšanas atslēgai vajadzēja būt atņemtai. Sis apstāklis palika nenoskaidrots.

Viņš devās augšup pa kāpnēm, kas veda uz viņa istabu. Uzkāpis viņš atstāja svečturi uz viena no pēdējiem pakāpieniem, pavisam klusu atslēdza durvis un taustoties gāja aizvērt logu un slēģus, pēc tam atgriezās pēc sveces un iegāja istabā.

Piesardzība bija vajadzīga, jo, kā atceraties, viņa logu varēja redzēt no ielas. Viņš paskatījās visapkārt — uz savu galdu, uz krēslu un gultu, kas jau trīs dienas nebija atsegta. No alzvakarējās nakts nebija palikušas nekādas pēdas. Vārtsardze bija «uzkopusi istabu». Vecīte bija pelnos atradusi un nolikusi kārtīgi uz galda abus viņa nūjas dzelzs uzgajus un ugunī nomelnējušo četrdesmit sū gabalu.

Viņš paņēma papīra lapu, uz kuras uzrakstīja: «Sie ir manas nūjas dzelzs uzgaļi un mazajam Žervē nozagtā četrdesmit sū monēta, par ko runāja zvērināto tiesā.» Uz šā papīra viņš uzlika monētu un abus dzelzs gabalus tā, lai tos uzreiz ieraudzītu katrs, kas ienāk istabā. Viņš izvilka no skapja vecu kreklu, ko saplēsa, šajās drēbes strēmelēs viņš ievīstīja abus sudraba svečturus. Viņa rīcībā nemanīja ne steigas, ne satraukuma, un, saiņojot bīskapa svečturus, viņš tai pašā laikā koda rupjmaizes rikā. Iespējams, ka tā bija cietuma maize, ko viņš bēgot paņēmis līdz.

To noskaidroja pēc maizes drupatām, ko atrada istabā uz grīdas, kad vēlāk izdarīja kratīšanu.

Pie durvīm kādas divas reizes klusu pieklauvēja.

—   Ienāciet, — viņš sacīja.

Tā bija māsa Simplicija.

Viņa bija bāla, acis saraudātas, svece, ko viņa turēja rokā, drebēja. Nežēlīgiem likteņa triecieniem piemīt tā īpatnība, ka tie, lai cik pilnīgi vai rūdīti mēs būtu, izvilina no mūsu dziļākās būtības cilvēcisko dabu un liek tai atklāties. Sās dienas pārdzīvojumos mūķene atkal bija kļuvusi sieviete. Viņa bija raudājusi un tagad trīcēja.

Žans Valžāns uzrakstīja pāris rindu uz papīra lapiņas un sniedza to mūķenei, sacīdams:

—   Māsiņ, nododiet to mācītāja kungam!

Papīrs bija atlocīts. Māsa ieskatījās tajā.

—   Varat lasīt, — viņš teica.

Māsa lasīja: «Lūdzu mācītāja kungu uzņemties rūpes par visu, ko šeit atstāju. Lūdzu nokārtot manas prāvas izdevumus un parūpēties par šodien mirušās sievietes apbedīšanu. Pārpalikums nabagiem.»

Māsa gribēja ko teikt, bet spēja nomurmināt tikai dažas nesakarīgas skaņas. Beidzot tā ar pūlēm izrunāja:

—       Vai mēra kungs nevēlas pēdējo reizi paskatīties uz nabaga nelaimīgo?

—       Nē, — viņš atbildēja. — Man jau ir uz pēdām. Ja mani apcietinātu viņas istabā, tas varētu traucēt viņas mieru.

Tikko viņš paguva to pateikt, kāpņu telpā sacēlās^liela kņada. Bija dzirdams augšup kāpjošu soļu troksnis un vecās vārtsardzes balss, kura cik spēdama skaļi un spalgi runāja:

—       Mans labais kungs, zvēru jums pie augstā dieva, ka te neviens nav ienācis nedz dienā, nedz vakarā, es taču visu laiku sēžu pie durvīm!

Kāds vīrietis atbildēja:

—   Tomēr tanī istabā ir gaisma.

Viņi pazina Zavēra balsi.

Istaba bija tā ierīkota, ka durvis atveroties aizsedza sienas stūri labajā pusē. Žans Valžāns nopūta sveci un nostājās šai stūrī.

Māsa Simplicija nometās ceļos blakus galdam.

Durvis atvērās.

Ienāca Zavērs.

Gaitenī bija dzirdama vairāku vīriešu sačukstēšanās un vārtsardzes iebildumi.

Mūķene nepacēla acu. Viņa lūdza dievu.

Uz kamīna dzegas uzliktā svece skopi apgaismoja lelpu.

Zavērs ieraudzīja māsu un apjukumā apstājās.

Kā atceraties, Zavēra dziļākā būtība, tās pamats un dabiskā vide bija bijība pret jebkuru varu. Viņš bija viengabalains raksturs un nepieļāva nekādus iebildumus, ne i/ņēmumus. Pats par sevi saprotams, ka baznīcas varu viņš atzina par augstāko no visām varām. Viņš bija dievbijīgs, formāls un noteikts baznīcas ceremonijās tāpat kā visos jautājumos. Viņa acīs mācītājs bija gars, kas nemaldās, un mūķene — radījums, kurš negrēko. Viņam tas bija dvēseles, nošķirtas no šās pasaules ar sienu, kurā ir tikai vienas durvis, kas atveras tikai tāpēc, lai pa tām iznāktu patiesība.

Ieraugot māsu, vispirms viņš juta tieksmi aiziet.

Taču viņam bija arī savs pienākums, kas viņu atturēja un pavēlēja rīkoties pretēji. Tad viņā radās tieksme palikt un atļauties vismaz vienu jautājumu.

Tā bija tā pati māsa Simplicija, kas ne reizi savā mūžā nebija melojusi. Zavērs to zināja un tieši tāpēc šo mūķeni sevišķi cienīja.

—       Māsa, — viņš jautāja, — vai jūs esat viena šai istabā?

Tas bija baigs mirklis, kurā nabaga vārtsardze gandrīz zaudēja samaņu.

Māsa pacēla acis un atbildēja:

—   Jā.

—       Tatad, — Zavērs turpināja, — piedodiet manu neatlaidību, bet es izpildu savu pienākumu, — tātad jūs neesat redzējusi šovakar kādu cilvēku, vīrieti? Viņš ir izbēdzis, mēs viņu meklējam. Vai jūs neesat redzējusi cilvēku, ko sauc — Žans Valžāns?

Māsa atbildēja:

—   Nē.

Viņa meloja. Viņa meloja divas reizes, divas reizes pec kārtas, nešauboties, nevilcinoties — tā, kā cilvēks ziedojas otra labā.

—       Atvainojiet, — Zavērs sacīja un, dziļi palocījies, aizgāja.

Ak, svēta zemes meita! Jau pagājuši daudzi gadi, kopš tu atstāji šo pasauli un pievienojies gaismas valstībā savām māsām, šķīstajām jaunavām, un saviem brāļiem eņģeļiem. Lai šie meli tev paradīzē top pieskaitīti par nopelnu!

Māsas apgalvojumam bija tik izšķirīga nozīme, ka Zavērs pat nepamanīja kādu dīvainu apstākli: svece, kas stāvēja uz galda, bija tikko nopūsta un vēl kūpēja.

Stundu vēlāk kāds cilvēks, soļodams miglā gar kokiem, ātri attālinājās no Piejūras Montreijas Parīzes virzienā. Sis cilvēks bija Žans Valžāns. Pēc divu vai triju braucēju liecībām, kuri viņu satikuši ceļā, noskaidrots, ka viņš nesis kādu saini un bijis ģērbies blūzē. Kur viņš bija ņēmis šo blūzi? Tas palicis nezināms. Kaut gan — pirms dažām dienām fabrikas slimnīcā bija miris kāds vecs strādnieks, neatstājot neko, vienīgi savu blūzi: varbūt tā bija tā pati blūze.

Vēl pēdējos vārdus par Fantinu.

Mums visiem ir viena māte — zeme. Fantinu atdeva šai mātei.

Mācītājs domāja, ka dara labi, — un varbūt tiešām darīja labi, — atlicinot nabagiem cik iespējams vairāk no Žana Valžāna atstātās naudas. Galu galā par ko tad bija runa? Par katordznieku un ielasmeitu. Tāpēc viņš vienkāršoja Fantinas apbedīšanu līdz pašam nepieciešamākajam, ko sauc par kopīgu kapu.

Un tā Fantinu bez maksas apbedīja tai kapsētas stūrī, kas pieder visiem un nevienam un kur pazūd nabaga ļaudis. Par laimi, dievs zina, kur atrast dvēseli. Faiļtinu guldīja zemes tumsā līdzās nezināmiem kauliem, viņas pīšļi sajaucās ar citu pīšļiem. Viņa bija iemesta kopīgā kapā. Viņas kaps līdzinājās viņas gultai.

II daļa KOZETE

.

PIRMĀ GRAMATA VATERLOO

.

1.    Kas ir sastopams ceļā no Nivelas

Pagājušā (1861.) gada skaistā maija rītā kāds ceļavīrs — tas pats, kas stāsta par šiem notikumiem, — nāca no Nivelas un devās Lailpas virzienā. Viņš ceļoja kājām. Viņš soļoja starp divām koku rindām pa platu, bruģētu lielceļu, kas, vīdamies pāri pakalniem, kuri sekoja cits citam, te pacēlās, te slīdēja lejup, izveidojot it kā milzīgus viļņus. Gājējs jau bija garām Liluā un IŽaka Silam. Rietumos kļuva redzams Brēnlalē baznīcas šīfera zvanu tornis, kam ir apgāztas vāzes forma. Aizmugurē palika birzs uz pakalna un ceļu krustojumā blakus tādām kā tārpu izgrauztām karātavām ar uzrakstu «Senā robežbarjera Nr. 4» krodziņš, kura fasādi rotāja izkārtne «Pie četriem vējiem, Ešabo, privāta kafejnīca».

Nogājis ceturtdaļu ljē aiz krodziņa, viņš sasniedza mazu ieleju, kur zem ceļa uzbērumā izveidotas arkas tecēja strautiņš. Pareti, bet koši zaļi koku puduri, kas rotāja ieleju vienā lielceļa pusē, otrā pusē izkaisījās pa pļavām, graciozi un it kā nekārtīgi izbārstīti, aizstiepjoties Brēnlalē virzienā.

Ceļmalā pa labi atradās iebraucamā vieta, vārtu priekšā rati ar četriem riteņiem, liels saišķis apiņkāršu, arkls, kaudze sausu žagaru pie dzīvžoga, kūpoši kaļķi četrstūrainā bedrē un redeļu kāpnes, pieslietas pie vecas nojumes ar salmu šķērssienām. Kāda jauna meiča ravēja laukā, kur vējš plivināja lielu, dzeltenu afišu, kas, liekas, vēstīja par izrādi gadatirgū sakarā ar baznīcas svētkiem. Aiz iebraucamās vietas ēkas stūra, gar peļķi, pa kuru peldēja vesela pīļu flotile, grumbuļains celiņš pazuda krūmājā. Gājējs nogriezās pa šo ceļu.

Apmēram pēc simt soļiem, ejot gar kādu piecpadsmitā gadsimta mūri, kura smailā kore bija salikta no dažādiem ķieģeļiem, viņš nonāca pie lieliem, velvētiem akmens vārtiem, kas bija veidoti stingrā Luija XIV stilā ar taisnās līnijās ieturētu augšdaļu un diviem plakaniem medaljoniem abās pusēs. Pāri vārtiem pacēlās tikpat stingrā stilā celtas ēkas fasāde; fasādei perpendikulārs mūris gandrīz pieskārās vārtiem, veidojot ar tiem taisnu leņķi. Vārtu priekšā uz maura stāvēja trīs ecēšas, starp kurām juku jukām spraucās visvisādas pavasara puķes. Vārti bija ciet. Tie bija saplaisājuši divviru vārti, ko rotāja vecs, sarūsējis veserītis.

Saule bija pasakaina, zaros manīja tās liegās maija šūpas, kas liekas drīzāk nākam no ligzdām nekā no vēja. Mazs, ņiprs putniņš, droši vien iemīlējies, kaislīgi skandināja savas dziesmas kuplā kokā.

Ceļinieks noliecās un aplūkoja kreisā vārtu balsta apakšējā akmenī paplatu, apaļu iedobumu, līdzīgu lodes iekšpusei. Šai mirklī vārti atvērās, un pa tiem iznāca kāda zemniece.

Viņa ieraudzīja ceļinieku un pamanīja, ko tas aplūko.

•— To izdarīja franču lielgabala lode, — viņa sacīja. Un piebilda: — Bet augstāk vārtos, blakus naglai, ir kartečas pēdas. Tomēr karteča neizurbās kokam cauri.

—   Kā sauc šo vietu? — ceļagājējs jautāja.

—   Ugomona, — zemniece atbildēja.

Ceļinieks izslējās, paspēra dažus soļus un sāka raudzīties pāri žogiem. Pie apvāršņa starp kokiem viņš redzēja pakalnu un uz pakalna kaut ko tādu, kas no tālienes izskatījās kā lauva.

Viņš atradās Vaterlo kaujas laukā.

2. Ugomona

Ugomona ir drūma vieta, neveiksmes sākums, pirmā pretestība, ko pie Vaterlo sastapa lielais Eiropas meža cirtējs, kura vārds ir Napoleons; pirmais sīkstais zars zem viņa cirvja cirtiena.

Reiz tā bija pils, tagad vairs tikai ferma. Ugomona senatnes pētniekam ir Igontona. Šo pili cēlis Igo, Somerelas lielkungs, tas pats, kas reiz bagātīgi apveltījis Viljē abatijas sesto kapelānu.

Ceļinieks pagrūda vārtus, ar elkoni aizķerot vecu karieti, kas stāvēja to paspārnē, uņ iegāja pagalmā. Pirmais, kas viņu pārsteidza pils iekšējā pagalmā, bija sešpadsmitā gadsimta vārti, kuri izskatījās pēc arkas, jo viss ap tiem bija sabrucis. Drupās bieži vien atklājas diženums. Blakus arkai mūrī atradās vēl otri vārti ar Anrī IV laika velvēm, pa tiem bija redzami kold augļu dārzā. Turpat līdzās šiem vārtiem bija mēslu bedre, kapļi un lāpstas, dažas ķerras, yeca aka ar akmens plātni un dzelzs ūc(ens griežamo, lēkājošs kumeliņš, piepūties tītars, kapela ar mazu zvanu tornīti, ziedošs bumbierkoķs pie kapelas sienas — tāds izskatījās pagalms, ko ļNapoleons bija sapņojis iekarot. Ja viņš būtu spējis ieņemt šo zemes stūrīti, varbūt tas būtu atvēris viņam visu pasauli. Tagad tur vistas ar knābi rušina putekļus. Dzirdama nikna rūkšana — liels suns atņirgtiem ^obiem aizstāj angļus.

Angļi še turējušies apbrīnojami. Četras Kuka gvardu rotas septiņas stundas te pretojušās niknam veselas armijas uzbrukumam.

Jfa Ugomonu ar visām ēkām un žogiem attēlotu uz kartes, izveidotos neregulārs taisnstūris, kura viens stūris būtu nogriezts. Šai stūri atrodas dienvidu vārti, ko aizsargā mūris, no kura tiešā tēmējumā varēja apšaudīt uzbrucējus. Ugomonai ir divi vārti: dienvidos — pils vārti un ziemeļos — fermas vārti. Napoleons sūtīja pret Ugomonu savu brāli Zeromu; te sadūrās Gijemino, Fuā un Bašlī divīzijas, te tika sūtīts kaujā un gāja bojā gandrīz viss Reija korpuss, Kellermanim izsīka lodes, apšaudot varonīgo mūra sienu. Bodjēna brigāde ar grūtībām iekļuva Ugoinonā no ziemeļiem, un Suā brigāde, ielauzusies tur no dienvidiem, ari nespēja to ieņemt.

Fermas ēkas ietver pagalmu dienvidu pusē. Gabals no ziemeļu vārtiem, ko sagrāvuši franči, karājas, aizķēries aiz mūra. Uz šiem četriem dēļiem, kas pienagloti pie diviem šķērskokiem, vēl saredzamas skrandas no uzbrukuma laika.

Franču iedragātie ziemeļu vārti, kuru izlauztā daļa, kas tagad karājas pie mūra, aizstāta ar jaunam dēļiem, stāv pusvirus pagalma dziļumā. Šie vārti, četrstūra veidā ietaisīti mūrī, kura apakšējā daļa celta no akmeņiem, bet augšējā no ķieģeļiem, noslēdz pagalmu ziemeļu pusē. Tie ir gluži parasti braucamie vārti, kādi mēdz būt visās saimniecībās: no neaptēstiem dēļiem sanaglotas divas veramas puses. Aiz vārtiem sākas pļavas. Sīs ieejas dēļ notika sīvas cīņas. Uz vārtu stabiem vēl ilgi bija redzami asiņainu roku nospiedumi. Tieši te krita Bodjēns.

Pagalmā vēl jūtams kaujas negaiss, manāmas tās šausmas; tuvcīņas versme še it kā sastingusi kustībā; tas tur ir dzīvs, tas mirst; viss noticis tikai vakar. Mūri ļogās agonijā, akmeņi brūk, robi vaimanā, izlauzuīni ir līdzīgi brūcēm; trīcošie koki noliekušies, it kā visiem spēkiem tiektos aizbēgt.

1815. gadā pagalms bija vairāk apbūvēts nekā tagad. Ēkas, kuras vēlāk nojauktas, tajā veidoja izciļņus, stūrus, asus pagriezienus.

Te bija nocietinājušies angļi; franči gan ielauzās, taču nespēja noturēties. Blakus kapelai vēl slejas pussagruvis, varētu sacīt — uzšķērsts pils spārns: Ugomonas kungu mājas atliekas. Pils noderēja par cietoksni, kapela — par aizsargvalni. Te ļaudis apkāva cits citu. Franči, kas tika apšaudīti no visām pusēm — no mūriem, no bēniņiem, no pagrabiem, no visiem logiem, no visām lūkām, no katras spraugas sienā, — sanesa žagaru kūļus un aizdedzināja mūrus un cilvēkus. Ugunsgrēks bija atbilde uz kartečām.

Nopostītajā pils spārnā caur logu dzelzs režģiem vēl redzamas agrākās ķieģeļu celtnes istabas ar sagruvušām sienām. Sais istabās bija paslēpušies angļu gvardi. No apakšstāva līdz pat jumtam saplaisājušas vītņu kāpnes atgādina pārlauzta gliemežvāka iekšieni. Kāpnēm ir divi stāvi: šeit ielenktie angļi, patvērušies uz augšējiem pakāpieniem, bija noārdījuši apakšējos. Tagad pakāpienu platās zilgana akmens plātnes guļ kaudzē samestas nātrēs. Kādi desmit pakāpieni vēl turas pie sienas, uz pirmā no tiem iegriezts trijzara attēls. Šie nesasniedzamie pakāpieni stingri stāv savās pamatnēs. Viss pārējais atgādina bezzobainus žokļus. Vēl tur ir divi veci koki: viens pavisam nokaltis, turpretī otrs, ievainots stumbra apakšā, ik aprīli sazaļo no jauna. Kopš 1815. gada tas sācis augt cauri kāpnēm.

Kapelā noticis īsts slaktiņš. Tagad tur iekšā atkal ir klusu, tikai svešādi. Kopš asinsizliešanas tur vairs nav teikti dievvārdi. Taču altāris palicis, vienkāršs koka altāris, atbalstīts pret neaptēstu akmens bluķi. Četras kaļķiem balsinātas sienas, durvis iepretim altārim, divi mazi, velveli logi, virs durvīm liels koka krucifikss, virs krucifiksa &lt; Hrstūrains, ar siena kušķi aizbāzts vēdlodziņš, stūrī uz grīdas vecs, salauzts loga rāmis — tāda izskatās šī kapela. Blakus altārim piestiprināta svētās Annas koka statuja no piecpadsmitā gadsimta; Jēzusbērniņam galvu noi āvusi karteča. Franči, kas uz brīdi bija kapelu ieņēmuši un pēc tam no tās padzīti, kapelu aizdedzinājuši. Telpa bijusi liesmu pilna — gluži kā krāsns: degušas durvis, degusi grīda, tomēr Kristus koka tēls nededzis. Liesmas skārušas vienīgi Kristus kājas, no kurām palikuši apgruzduši stumbeņi, bet tālāk nesniegušās. Tas bija brīnums, kā runāja vietējie iedzīvotāji. Jēzusbērniņš, kam norāva galvu, nebija tik laimīgs kā Kristus.

Sienas klāj uzraksti. Pie Kristus kājām lasāms vārds: «Henquinez». Un tālāk vēl citi; «Conde de Rio Maior. Marques tj Marquesa de Almagro (Habana).» Ir arī franču vārdi ar izsaucējiem galā, kas liecina par niknumu. 1849. gadā siena pārbalsināta. Te nācijas uzbrukušas cita citai ar vārdiem.

Pie kapelas durvīm pacelts kāds līķis, kas vēl turējis rokā cirvi. Tas bija apakšleitnants Legro.

Izejot no kapelas, pa kreisi jūs ieraugāt aku. Pagalmā ir divas akas. Varētu jautāt: kāpēc pie akas nav ne spaiņa, ne vindas? Tāpēc ka no akas vairs nesmeļ ūdeni. Kāpēc no tās vairs nesmeļ ūdeni? Tāpēc ka tā pilna ar ģindeņiem.

Pēdējo, kas ņēmis ūdeni no šīs akas, sauca par Gijomu van Kilsomu. Tas bijis kāds zemnieks, kas strādājis Ugomonā par dārznieku. 1815, gada 18. jūnijā viņa ģimene aizbēgusi no šejienes un paslēpusies mežā.

Mežs ap Viljē abatiju vairākas dienas un naktis devis patvērumu visiem nelaimīgajiem, tramdītajiem iedzīvotājiem, Vēl tagad manāmas pēdas — veci, apdeguši koku stumbri, kas norāda vietu, kur krūmāja biezokņi reiz atradušās šo nelaimīgo cilvēku nožēlojamās apmetnes.

Gijoms van Kilsoms palika Ugomonā, «lai sargātu pili», un paslēpās pagrabā. Angļi viņu tur uzgāja, izvilka no paslēptuves, un kareivji ar zobenu plakņu sitieniem piespieda pārbijušos vīru_ kalpot. Angļiem slāpa, un Gijoms nesa tiem dzert. Ūdeni viņš smēla no šīs akas.

Daudzi dzēra no tās savu pēdējo malku. Akai, no kuras dzēruši tik daudz mirēju, arī pašai bija jāmirst.

Pēc kaujas steidzās apbedīt kritušos. Nāve savā veidā prot vajāt uzvaru un pēc slavas uzsūta sērgas. Tīfs ir triumfa piedeva. Aka bija dziļa, un to pārvērta par kapu. Tajā iemeta trīssimt līķu. Varbūt ar pārliecīgu steigu. Vai visi bija miruši? Nostāsts teic, ka ne. Runā, ka naktī pēc apbedīšanas no akas bijušas dzirdamas vājas balsis, kas saukušas palīgā.

Aka atrodas savrup pagalma vidū. Trīs sienas, celtas no akmeņiem un ķieģeļiem un ieliektas kā aizslietņa posmi, ietver to no trim pusēm, padarot līdzīgu mazam, četrstūrainam tornītim. Ceturtā puse ir vaļēja, no tās smēla ūdeni. Dibensienā rēgojas bezveidīgs caurums, domājams, granātas sprādziena sekas. Tornītim bijis arī jumts, no kura tagad palikušas vienīgi sijas. Dzelzs apkalums, kas nostiprina labo sienu, izveido krusta zīmi. Kad cilvēks noliecies, viņa skatiens iegrimst dziļā, tumsas pilnā ķieģeļu cilindrā. Visapkārt akai sienu pamatne apaugusi nātrēm.

šīs akas priekšā nav zilās akmens plāksnes, kas parasti noder par priekšmalu visām Beļģijas akām. Zilās plāksnes vietā tai ir šķērskoks, pie kura piestiprināti pieci seši bezveidīgi, zaraini, līki stumbeņi, kas atgādina milzīga ģindeņa kaulus. Nav vairs ne spaiņa, ne ķēdes, ne grieztuves; palicis tikai akmens trauks — notekas tvertne. Tagad tajā sakrājas lietusūdens, un laiku pa laikam kāds putns no tuvējiem mežiem atlaižas padzerties un atkal aizlido.

Viena ēka drupās vēl apdzīvota, tā ir fermas māja. Šās mājas durvis ved uz pagalmu. Blakus glītai, gotiskā stilā darinātai slēdzenes plāksnītei pie durvīm iešķībi piestiprināts dzelzs rokturis āboliņa lapas veidā. Tai mirklī, kad hanoveriešu leitnants Vilda satvēra rokturi, lai paglābtos fermā, kāds franču sapieris ar cirvi nocirta viņam roku.

Māju apdzīvo ģimene, kuras sencis bijis kādreizējais dārznieks van Kilsoms, kas jau sen miris. Kāda sirma sieviete jums labprāt pastāsta:

— Es to pieredzēju. Man toreiz bija trīs gadi. Māsiņa, kas bija vecāka par mani, aiz bailēm raudāja. Mūs aizveda uz mežu. Māte mani nesa klēpī. Cilvēki piespieda ausi pie zemes un klausījās. Es atdarināju lielgabalu troksni un sacīju: «Bum, bum!»

Vārti pagalma kreisajā pusē, kā jau minēts, ved augļu dārzā.

Augļu dārzs izskatās briesmīgs.

Dārzā ir trīs daļas, ko gandrīz varētu nosaukt par drāmas trim cēlieniem. Pirmā daļa — puķu dārzs, otrā — augļu dārzs, trešā — birzs. Visam dārzam ir kopīgs iežogojums: no ieejas puses to iekļauj pils un fermas ēkas, no kreisās — žogs, no labās — mūris un dziļumā mūris. Labajā pusē ir ķieģeļu mūris, bet galā — akmens mūris. Pirmais ir puķu dārzs. Tas plešas nolaideni, apstādīts ar jāņogulājiem, aizaudzis nezālēm un beidzas ar monumentālu tēsta akmens terasi, kuras baļustri divkārt izliekti. Sis bijis kungu dārzs, veidots tai senajā franču stilā, kas bija iecienīts pirms Lenotra. Tagad tur palikušas tikai drupas un ērkšķi. Pilastru galus rotā akmens lodēm līdzīgas bumbas. Vēl var saskatīt četrdesmit tr|s ļpalustrus, kas turas savos pamatos, pārējie mētājas zālē. Gandrīz visos redzamas šāvienu skrambas. Kāds iedragāts balustrs uzstādīts uz pamatnes kā lauzta kāia.

Šai dārzā, kas atrodas zemāk par augļu dārzu, bija ielauzušies seši pirmā vieglā kājnieku pulka voltižieri. Nespēdami no turienes izkļūt, ielenkti un tramdīti kā lāči alā, viņi uzsākuši cīņu ar divām hanoveriešu rotām, no kurām viena bijusi bruņota ar karabīnēm. Hanoverieši izvietojušies aiz balustrādes un šāvuši no augšas. Voltižieri šāvuši pretī no apakšas — seši pret divi simtiem, vienīgi jāņogkrUmu aizsegā — un veselu ceturtdaļstundu dūšīgi turējušies, līdz gājuši bojā.

Uzkāpjot pa dažiem pakāpieniem, no puķu dārza nokļūstam augļu dārzā. Šeit nedaudz kvadrātasu lielā laukumā nepilnas stundas laikā krituši tūkstoš piecsimt vīru. Šķiet, ka mūris gatavs no jauna uzsākt kauju. Tajā vēl palikušas trīsdesmit astoņas šaujamlūkas, ko angļi izlauzuši dažādā augstumā. Iepretim sešpadsmitajai lūkai atrodas divi angļu kapi granītā. Šaujamlūkas ietaisītas vienīgi dienvidu mūrī — no turienes noticis galvenais uzbrukums. No ārpuses mūri apslēpj augsts dzīvžogs. Pienākušie franči, domādami, ka priekšā tikai dzīvžogs, pārrāpušies tam pāri un uzdūrušies mūrim — šķērslim un slēpnim, aiz kura atradušies angļu gvardi, kas pa visām trīsdesmit astoņām šaujamlūkām reizē atklājuši uguni, saceļot īstu ložu un bumbu viesuli. Un Suā brigāde tikusi satriekta. Tā sākās Vaterlo kauja.

Augļu dārzu tomēr ieņēmuši. Kāpņu nebijis, franči rāpušies pāri mūrim, ieķerdamies tajā ar nagiem. Zem kokiem tuvcīņā kāvušies vīrs ar vīru. Zāle mirkusi asinīs. Te aizgājis bojā Nasavas bataljons, septiņi simti karavīru. No ārpuses mūris, pret kuru bijušas nostādītas divas Kellermaņa baterijas, ir karteču šāviņu izgrauzts.

Kā visi dārzi, arī šis augļu dārzs pavasarī atdzīvojas. Te uzzied gundegas un margrietiņas, sakuplo augsta zāle, kurā ganās darba zirgi. Starp kokiem izvilktās astru virves, uz kurām žāvē veļu, liek gājējiem noliekties, un, staigājot pa nolaisto dārzu, kājas grimst kurmju rakumos. Zālē guļ koka stumbrs; kaut gan izrauts ar visām saknēm, tas tomēr zaļo. Pret šo stumbru mirstot atbalstījies majors Blekmens. Zem blakus augošā augstā koka kritis vācu ģenerālis Diplā, kas cēlies no franču dzimtas, kura pēc Nantes edikta* atcelšanas emigrējusi no Francijas. Turpat līdzās līkst veca, slima ābele ar mālu un salrnu apsēju. Gandrīz visas ābeles aiz vecuma gumst pie zemes, nav nevienas, ko nebūtu skārusi lode vai karteča. Dārzs ir pilns ar nokaltušu koku ģindeņiem. Zaros laidelējas kraukļi. Tālāk zaļo birztala, kā nosēta ar vijolītēm.

Seit kritis Bodjēns, ievainots Fuā, šeit bijis ugunsgrēks, asinsizliešana, kautiņš, plūdis strauts, kur sajaukušās angļu, vāciešu un franču asinis; šeit ir līķu pilnā aka; šeit tika apkauts Nasavas pulks un Braunšveigas pulks, nonāvēts Diplā, nonāvēts Blekmens, iznīcināta angļu gvarde, sakapāti divdesmit no četrdesmit Reija korpusa franču bataljoniem, Ugomonas drupās vien trīs tūkstoši vīru sacirsti ar zobeniem, sakapāti gabalos, nožņaugti, nošauti, sadeguši — un tas viss tikai tādēļ, lai šodien kāds turienes zemnieks varētu ceļotājiem teikt: «Kungs, dodiet man tris frankus, un es jums pastāstīšu, kas notika pie Vaterlo.»

3.1815. gada 18. jūnijs

Izmantojot stāstītāja tiesības, atskatīsimies atpakaļ un atgriezīsimies 1815. gadā un pat mazliet pirms tā laika, kad sākas šās grāmatas pirmās daļas darbība.

Ja naktī no septiņpadsmitā uz astoņpadsmito jūniju 1815. gadā nebūtu lijis, Eiropas nākotne būtu bijusi citāda. Dažas lietus lāses salieca Napoleonu. Lai Austerlica beigtos ar Vaterlo, liktenim bija vajadzīga viegla lietusgāze, un pietika ar mākoni, kas, šai gadalaikā negaidīts, parādījās pie debesīm, lai sabruktu vesela pasaule.

Vaterlo kauja nevarēja sākties agrāk par pusdivpadsmitiem (tāpēc Blīhers paguva ierasties laikā). Kāpēc ne agrāk? Tāpēc ka zeme bija lietū izmirkuši. Vajadzēja nogaidīt, kamēr ceļi kaut cik apžūst, lai būtu iespējama artilērijas kustība.

Napoleons bija artilērijas virsnieks un pats to apzinājās. Sā apbrīnojamā karavadoņa būtība izpaužas viņa ziņojumā Direktorijai par Abukiru*, kur sacīts: «Tāda un tāda mūsu lielgaballode nonāvēja sešus vīrus.» Visus kaujas plānus viņš balstīja uz artilēriju. Viņa uzvaras atslēga bija — koncentrēt artilērijas uguni uz vienu noteiktu punktu. Ienaidnieku ģenerāļa stratēģiju viņš uzskatīja par citadeli un izlauza tajā spraugu. Pret vājāko punktu vērsa kartečas; lielgabali ievadīja un atrisināja kaujas. Napoleona ģēnijs izpaudās šaušanas mākslā. Sašķelt karē, satriekt pīšļos veselus pulkus, pārraut kaujas līniju, saberzt un izklīdināt cīnītāju rindas tas bija viņam galvenais; graut, graut, nemitīgi graut, un šo uzdevumu viņš uzticēja lielgabala lodei. Drausmīga metode, kas, apvienota ar ģenialitāti, piecpadsmit gadus padarīja neuzvaramu šo drūmo spēkavīru kaujinieku.

1815. gada 18. jūnijā viņš jo vairāk paļāvās uz artilēriju, tāpēc ka skaitliski tā viņam bija pārsvarā. Velingtonam bija tikai simt piecdesmit deviņi lielgabali, turpretī Napoleonam — divsimt četrdesmit.

Iedomāsimies, ka zeme būtu bijusi sausa, artilērija varētu viegli pārvietoties un karadarbība sāktos sešos no rīta. Tad kauja būtu beigusies ar uzvaru jau divos dienā, trīs stundas pirms prūšu iejaukšanās.

Kāda ir Napoleona vaina, ka šī kauja tika zaudēta? Vai kuģa bojāejā vainojams stūrmanis?

Vai nenoliedzamais Napoleona fizisko spēku pagurums šai laikā nebija saistīts ar zināmu garīgo spēku izsīkumu? Vai divdesmit kara gados nebija nolietojies kā asmens, tā maksts, kā gars, tā miesa? Vai karavadonī diemžēl jau nekļuva manāms veterāns? Vārdu sakot, vai šis ģēnijs jau nesāka apdzist, kā to domā daudzi ievērojami vēsturnieki?

Vai viņš nemetās neprātīgā pasākumā, lai pats sev slēptu savu vājumu? Vai nesāka svārstīties, sajutis nāk6tnes nejaušību dvesmu? Vai viņš vairs nespēja apjaust briesmas? Karavadonim tas ir nepiedodami, Vai arī šiem lielajiem reālās dzīves cilvēkiem, ko varētu apzīmēt par darbības milžiem, nāk gadi, kad ģēnijs kļūst tuvredzīgs? Vecumam nav varas pār īsteniem ģēnijiem, Dantem un Mikelandželo novecot nozīmē augt. Vai Hannibalam un Napoleonam tas nozīmētu izsīkt? Vai Napoleons bija zaudējis tiešo uzvaras instinktu? Vai bija nonācis jau tik tālu, ka vairs nepazina zemūdens klintis, nenoģida slazdus, neredzēja brūkošo kraujas malu? Vai viņam trūka spējas paredzēt katastrofu? Vai viņš, kas kādreiz zināja visus uzvaras ceļus un no savu zibens ratu augstumiem norādīja uz tiem ar valdnieka pirkstu, vai patiesi šis pats cilvēks tagad liktenīgā apmātībā veda sev pakļautos trok« šņainos leģionus uz bezdibeni? Vai viņu četrdesmit sešu gadu vecumā bija pārņēmis pilnīgs prāta aptumsums? Vai šis titāniskais likteņa ratu braucējs tagad bija vairs tikai milzu mēroga trakgalvis?

Mēs nepavisam tā nedomājam.

Visi atzīst, ka viņa kaujas plāns bijis meistardarbs. Vērsties tieši pret sabiedroto frontes centru, pārraut ienaidnieka aizsardzības līniju, sašķelt pretinieka pulkus divās daļās, atspiest angļus uz Halu, prūšus uz Tongru, atšķirt Velingtonu no Blīhera, ieņemt Monsenžānu, sagrābt Briseli, ietriekt vācieti Reinā, bet angli jūrā. Tas viss pēc Napoleona plāna bija jāpanāk šai kaujā. Tālāko rādītu nākotne.

Pats par sevi saprotams, ka mūsu nodoms nav še rakstīt Vaterlo vēsturi. Ar šo kauju gan saistās viens no galvenajiem notikumiem drāmā, par kuru mēs stāstām, taču pati vēsture nav mūsu temats. Un jāteic, tāda vēsture ir jau uzrakstīta, turklāt meistariski uzrakstīta — no viena redzes viedokļa par to rakstījis Napoleons, no otra — vesela vēsturnieku plejāde[23] . Bet mums nav daļas gar vēsturnieku strīdiem, mēs esam tikai iztālēm vērotāji, ceļa gājēji, kas pētījot noliecas pār šo zemi, kura sajaukta ar cilvēka miesu, un varbūt šķitumu notur par īstenību. Mums nav tiesību zinātnes vārdā uzstāties pret faktu kopumu, kuros, bez šaubām, ir daudz maldu, mums nav ne militāras pieredzes, ne zināšanu stratēģijā, kas ļautu radīt kādu sistēmu. Pēc mūsu domām, abi karavadoņi Vaterlo kaujā bijuši pakļauti veselai virknei nejaušību. Un, runājot par likteni — noslēpumaino apsūdzēto, mēs to nosodām tāpat kā tauta, šis vientiesīgais soģis.

4. A

Tie, kas vēlas gūt skaidru priekšstatu par Vaterlo kauju, lai domās iztēlojas uz zemes guļus uzzīmētu lielo A burtu. A kreisais stabiņš ir Nivelas ceļš, labais stabiņš — Zenapas ceļš, bet vidussvītriņa — ceļš no Oēnas uz Brēnlalē, kurš ved pa ieplaku. Burta A augšējais punkts ir Monsenžāna, tur atradās Velingtons; kreisā stabiņa apakšējais punkts ir Ugomona, tur stāvēja Reijs un Zeroms Bonaparts; labais apakšējais punkts ir Belalianse, tur atradās Napoleons. Mazliet zem tā punkta, kur A burta vidussvītriņa šķērsolabo stabiņu, ir Esenta. Tieši savienotājas svītriņas vidū atrodas punkts, kurā izšķīrās kaujas iznākums. Šai vietā vēlāk uzcēla lauvas tēlu, kas neviļus kļuva par simbolu imperatora gvardes augstākajai varonībai.

Trijstūris, kas izveidojas A burta augšējā daļā starp abiem stabiņiem un šķērssvītru, ir Monsenžānas plato. Visa kauja īstenībā bija cīņa par šo augstieni.

Abu armiju spārni sniedzās pa labi un pa kreisi no ceļiem, kas ved uz Zenapu un Nivelu; d'Erlons stāvēja pret Piktonu, Reijs — pret Hilu.

Aiz A burta virsotnes, tas ir, aiz Monsenžānas plato, sākas Suaņas mežs.

Lai gūtu priekšstatu par līdzenumu, jāiedomājas plašs, viļņots klajums, kur katrs nākamais vilnis paceļas augstāk par iepriekšējo un visi tiecas uz Monsenžānu, sniedzoties līdz pašam mežam.

Divi ienaidnieka karaspēki kaujas laukā ir divi cīnītāji. Tā ir spēkošanās, kur viens otru lūko nogāzt gar zemi. Pieķeras, pie kā vien var: katrs krūms noder par atbalsta punktu, mūra stūris — par aizsegu. Gadās, ka vesels pulks ir spiests bēgt, ja nav nekā, kaut vai niecīgākās būdeles, kas segtu aizmuguri. Ieplaka līdzenumā, paugurs, taciņa, kas izdevīgā vietā šķērso ceļu, kāda birzs vai grava var apturēt tā milža soli, ko sauc par armiju, un aizkavēt atkāpšanos. Kas atstāj kaujas lauku, tiek sakauts. Tāpēc atbildīgajam komandierim nepieciešams izpētīt katru sīkāko koku puduri, iegaumēt niecīgāko reljefa maiņu.

Abi karavadoņi bija rūpīgi izpētījuši Monsenžānas līdzenumu, ko tagad sauc par Vaterlo līdzenumu. Jau pirms gada Velingtons ar gudru ziņu bija to pamatīgi izstudējis, paredzēdams lielas kaujas iespējas. Sai cīņas laukā 18. jūnija divkaujā Velingtonam bija labākas pozīcijas nekā Napoleonam. Angļu armija atradās augšā, bet franču — apakšā.

Ir gandrīz lieki aprakstīt, kāds izskatījās Napoleons, ar tālskati rokā sēdēdams zirgā Rosomas augstienē 1815. gada 18. jūnija rītausmā. Vai vērts attēlot to, ko visi jau redzējuši? Sis mierīgais profils zem Brjenas skolas mazās formas cepurītes, zaļā uniforma, baltie atloki, kas aizsedz ordeņa zvaigzni, pelēkais redingots, kurš aizsedz uzplečus, sarkanās ordeņlentas stūrītis, kas rēgojas no vestes apakšas, ādas bikses, balts zirgs ar sarkana samta seglu segu, kuras stūros izšūts burts «N» ar kroni un ērgļa attēls, zīda zeķes jātnieka zābakos, sudraba pieši, Marengo zobens — visu iztēlē vēl dzīvs šā pēdējā Cēzara tēls, ko vieni cildina, bet citi bargi nosoda.

Ilgi šis tēls bija spožuma apņemts; tas izskaidrojams ar aptumsumu ļaužu uztverē, ko parasti rada leģendas par varoņiem un kas allaž ilgāku vai īsāku laiku aizsedz patiesību. Bet tagad top vēsture un gaisma.

Sī skaidrība — vēsture — ir nežēlīga, tai piemīt savādā un dievišķīgā īpatnība, ka, pati būdama gaisma, un tieši tālab, ka tā ir gaisma, tā bieži rada ēnu tur, kur agrāk redzēja spožumu; vienu un to pašu cilvēku tā pārvērš divos atšķirīgos rēgos, kas uzbrūk viens otram, tiesā viens otru, un patvaldnieka tumsa cīnās ar karavadoņa žilbinošo spožumu. Tā tautas gūst pareizāku mērauklu galīgajam vērtējumam. Apgānītā Babilona padara sīku Aleksandru; važās slēgtā Roma padara sīku Cēzaru; nopostītā Jeruzāleme padara sīku Titu. Varmākam seko varmācības. Vai tam cilvēkam, kas atstāj aiz sevis tumsu pēc savas līdzības!

5. Kauja quid obscurutn [24]

Visiem zināms šās kaujas pirmais posms* sākums nenoteikts, neskaidrs, svārstīgs, draudīgs abām armijām, (aču angļiem vēl vairāk nekā frančiem.

Tā kā visu nakti lija, lietusgāze bija izskalojusi zemi. Šur tur līdzenuma ieplakās gluži kā baseinos bija sakrājies ūdens, kas dažviet sniedzās līdz vezumnieku ratu asīm; no iejūgu sedulku siksnām pilēja šķidri dubļi. Ja nekārtīgās ratu rindas braucot nebūtu noliekušas pie zemes labību, kas piepildīja grambas un izveidoja zem riteņiem salmu paklāju, katra kustība, it īpaši ielejās Paplotas pusē, būtu neiespējama.

Karadarbība sākās vēlu. Kā jau zināms, Napoleons bija radis turēt visu artilēriju rokā itin kā pistoli, mērķējot drīz vienā, drīz otrā lauka punktā, un gribēja nogaidīt, kamēr bateriju aizjūgi varēs brīvi un ātri pārvietoties; tāpēc bija vajadzīgs, lai parādītos saule un apžāvētu zemi. Bet saule nerādījās. Tā vairs nebija sastapšanās pie Austerlicas. Kad atskanēja pirmais lielgabala šāviens, angļu ģenerālis Kolvils paskatījās pulkstenī un redzēja, ka ir trīsdesmit piecas minūtes pāri vienpadsmitiem.

Kauju uzsākot, kreisais franču spārns nikni vērsās pret Ugomonu, varbūt niknāk, nekā imperators to būtu vēlējies. Tai pašā laikā Napoleons uzbruka centram, raidīdams Kio brigādi pret Esentu, un Nejs virzīja franču labo flangu pret angļu kreiso flangu, kam aizmugurē bija Paplota.

Uzbrukums Ugomonai bija savā ziņā mānīgs; aizvilināt turp Velingtonu, novirzīt viņu pa kreisi — tāds bija Napoleona plāns. Sis plāns būtu izdevies, ja četras angļu gvardu rotas un Perponšē divīzijas dūšīgie beļģi nebūtu tik stingri turējušies savās pozīcijās, tā ka Velingtonam nevajadzēja tur sakopot spēkus, bet pietika pastiprinājumam uz turieni nosūtīt vēl četras angļu gvardu rotas un vienu Braunšveigas bataljonu.

Labā franču flanga uzbrukums Paplotai bija pamatīgs. Izsist no pozīcijām angļu kreiso flangu, nogriezt ceļu uz Briseli, aizsprostot pieeju varbūtējiem prūšu palīgspēkiem, ieņemt Monsendžānu, atspiest Velingtonu uz Ugomonu, no turienes uz Brēnlalē, pēc tam uz Halu — plāns bija visai skaidrs. Neskaitot dažus starpgadījumus, uzbrukums izdevās. Ieņēma Paplotu, sagrāba Esentu.

Seit atzīmējams kāds sīkums. Angļu infantērijā, it īpaši Kempta brigādē, bija daudz jauniesaukto. Sie jaunie kareivji drosmīgi turējās pretī mūsu bīstamajiem kājniekiem. Kaut gan viņi bija nepieredzējuši, bezbailība palīdzēja tikt galā ar kaujas uzdevumu; viņi bija sevišķi veiksmīgi strēlnieki. Kareivis strēlnieks ir zināmā mērā atstāts pašierosmei un kļūst, tā sakot, pats sev par ģenerāli; šiem jauniesauktajiem piemita gluži franciska izdoma un kaujas degsme. Nepiedzīvojušie kājnieki cīnījās dedzīgi. Velingtonam tas nebija pa prātam.

Pēc Esentas ieņemšanas kauja kļuva svārstīga.

No pulksten divpadsmitiem līdz četriem šai dienā ir tumšs laika sprīdis; kaujas vidusposms ir miglains, tajā ir kaut kas no tuvcīņas drūmā jūkļa. Visu apņem krēsla. Miglā manāma milzu virmošana, reibinoša mirāža: tā laika kararīki, kas mūsdienās gandrīz nemaz vairs nav pazīstami, augstās zvērādas cepures, kavalēristu platās zobenu makstis, sakrustotās ieroču siksnas, granātu somas, huzāru dohnani, sarkanie, krokotie zābaki, smagās ķiveres, ko rotā savītas auklas, Braunšveigas gandrīz pilnīgi melnie kājnieku pulki sajaukušies ar angļu košsarkanajiem kājniekiem, kuriem uzpleču vietā piedurknes augšgalā ir bieza, balta pīnīte, hanoveriešu vieglā kavalērija, iegarenas ādas kaskas ar vara rotājumiem un sarkaniem zirgu astru pušķiem, skoti kailiem ceļgaliem un rūtainos pledos, mūsu grenadieru augstās, baltās getras — tas viss atgādināja gleznieciskas ainavas, nevis stratēģiskas līnijas, un varētu saistīt Salvatoru Rozu*, nevis Gribovālu*.

Kaujā arvien ir kaut kas no vētras. Quid obscurum, quid divlnumļ Ik vēsturnieks iezīmē šai jūklī kādu līniju pēc sava prāta. Lai kādi būtu karavadoņu apsvērumi, bruņoto masu sadursme rada neaprēķināmu novirzīšanos no plānotā; sākoties darbībai, abu vadoņu plāni ieplūst viens otrā un viens otru deformē. Viens kaujas lauka punkts aprij vairāk cīnītāju nekā otrs, tāpat kā vairāk vai mazāk irdena zeme ātrāk vai lēnāk uzsūc izlieto ūdeni. Uz dažām vietām nepieciešams pārsviest vairāk kareivju, nekā

.sākumā domāts. Tie ir iepriekš neparedzami spēku patēriņi. Kaujas līnija svārstās un izvijas kā pavediens, asiņu straumes plūst bez kādas loģikas, armiju fronte viļņo, pienākošie vai aizejošie pulki izveido tajā drīz zemesragus, drīz līčus, visas šīs zemūdens klintis nemitīgi kustas un mijas: kur atradās kājnieki, parādās artilērija; kur bija artilērija, atsteidzas kavalērija. Bataljoni ir gluži kā dūmi. Nupat te kaut kas bija, pēc mirkļa tas jau izgaisis; gaišās spraugas cīnītāju rindās pārvietojas, tumšie ieloki te izvirzās, te atkāpjas. Itin kā nāves vējš grūž uz priekšu un stumj atpakaļ, uzpūš un izkliedē šīs traģiskās masas. Kas ir tuvcīņa? Tā ir svārstība. Matemātiska plānu nekustība izteic mirkli, bet ne veselu dienu. Lai attēlotu kauju, vajadzīgs kāds no tiem varenajiem gleznotājiem, kuru otā slēpjas haoss. Rembrants to spētu labāk nekā van der Melens. Van der Melens, kas divpadsmitos dienā glezno precīzi, trijos pēcpusdienā jau maldina. Ģeometrija viļ, vienīgi viesulī ir patiesība. Tas dod Folāram* tiesības runāt pretim Polibijam*.

Piebildīsim, ka arvien pienāk brīdis, kad kauja sadrumstalojas atsevišķās cīņās, sadalās un izkaisās neskaitāmos sīkos notikumos, kas, runājot paša Napoleona vārdiem, «drīzāk iederas pulka biogrāfijā nekā armijas vēsturē». Vēsturniekam šai gadījumā ir neapstrīdamas tiesības izdarīt kopsavilkumu. Viņš spēj uztvert tikai cīņas galvenās kontūras, un neviens stāstnieks, lai cik apzinīgs tas censtos būt, nav spējīgs pilnīgi attēlot tā briesmīgā mākoņa apveidu, ko sauc par kauju.

Šī patiesība, kas attiecināma uz visām lielām bruņotām sadursmēm, it īpaši jāievēro, runājot par Vaterlo.

Tomēr zināmā mirklī pēcpusdienā kauja kļuva noteiktāka.

6. Pulksten četros pēcpusdienā

Ap pulksten četriem angļu armijas stāvoklis bija nopietns. Orānijas princis komandēja centru, Hils labo spārnu, Piktons — kreiso. Orānijas princis, aizrautīgs un bezbailīgs vīrs, uzsauca holandiešiem un beļģiem: «Nasavat Braunšveigat Atkāpties nedrīkst!» Hils, kas jau bija

novājināts, pieslējās Velingtonam, Piktons bija kritis. Tai pašā brīdī, kad angļi atņēma frančiem 105. pulka karogu, franči ar lodes šāvienu galvā nonāvēja angļu ģenerāli Piktonu. Velingtonam kaujā bija divi atbalsta punkti: Ugomona un Esenta; Ugomona jau dega, bet vēl turējās, Esenta bija ieņemta. No vācu bataljona, kas to aizstāvēja, dzīvi palika tikai četrdesmit divi vīri. Visi virsnieki, izņemot piecus, bija krituši vai saņemti gūstā. Trīs tūkstoši cīnītāju gāja bojā šai asinspirtī. Kāds mazs franču bundzinieks tur nonāvēja angļu gvardes seržantu, labāko bokseri Anglijā, kas biedru vidū bija izdaudzināts par neievainojamu. Berings bija izsists no pozīcijām, Altens nogalināts ar zobenu cirtieniem. Bija zaudēti daudzi karogi, to vidū viens Altena divīzijas karogs un viens Līneburgas bataljona karogs, ko nesa kāds de Ponu dzimtas princis. Pelēko skotu pulku vairs nebija, Ponsonbī dūšīgie dragūni bija samalti. Šo drosmīgo kavalēriju satrieca Bro ulāni un Travēra kirasieri: no tūkstoš divsimt zirgiem palika pāri seši simti, no trim apakšpulkvežiem divi bija beigti, Ilainiltons ievainots, Maters nonāvēts. Ponsonbī krita no septiņiem pīķa dūrieniem, Gordons bija miris, Marks miris. Divas divīzijas, piektā un sestā, bija sagrautas.

Tā kā Ugomona bija atgriezta, Esenta ieņemta, atlika tikai viens atbalsta punkts — centrs, šis atbalsta punkts joprojām turējās. Velingtons tam sūtīja pastiprinājumu. Viņš atsauca turp Hilu no Merbrēnas, atsauca Šasē no Brēnlalē. *

Angļu armijas centrs, mazliet ieliekts, ļoti sablīvēts un kompakts, atradās labās pozīcijās. Tas aizņēma Monsenžānas plato, tā ka aizmugurē tam atradās ciemats, bet priekšā — tolaik visai stāva nogāze. Tas balstījās pret stipru akmens namu, kas toreiz piederēja Nivelas pilsētai un iezīmēja ceļu krustojumu. Eka bija celta sešpadsmitajā gadsimtā, turklāt tik pamatīgi, ka lielgabalu lodes atsitās pret tās sienām, neizurbjoties cauri. Visapkārt šim plato angļi bija ierīkojuši aizžogojumus, izcirtuši vilkābeļu biezoknī šaujamlūkas, starp zariem novietojuši lielgabala stobru. Viņu artilēriju apslēpa biezs krūmājs. Šis pūniešu viltus darbs, neapšaubāmi pieļaujams karā, kur drīkst rīkot lamatas, bija paveikts tik labi, ka Akso, kuru imperators deviņos no rīta sūtīja izlūkot ienaidnieka baterijas, neko nepamanīja un atgriezies ziņoja Napoleonam, ka neesot nekādu šķēršļu, izņemot divas barikādes, kas aizsprostojot Nivelas un Zenapas ceļu. Tas bija laiks, kad labjba ir pilnā briedumā. Kempta brigādes 95. bataljons, apbruņojies ar karabīnēm, bija nogūlies plato malā augstajā labībā.

Tā nodrošināts un atbalstīts, angļu un holandiešu armijas centrs bija izdevīgā stāvoklī.

Šīm pozīcijām bīstams bija vienīgi Suaņas mežs, kas atradās blakus kaujas laukam un ko šķērsoja Grenandālas un Buaforas dīķi. Pa turieni armijai būtu grūti atkāpties, pulki tur tūdaļ izirtu, un artilērija dumbrājā ietu bojā. Pēc daudzu lietpratēju domām, ko, tiesa gan, citi apstrīd, atkāpšanās pa turieni būtu izvērtusies nekārtīgā bēgšanā.

Velingtons centram pievienoja vienu Sasē brigādi, kas tika atņemta labajam spārnam, un vienu Vinkija brigādi, kas tika atņemta kreisajam spārnam, turklāt vēl Klintona divīziju. Saviem angļu karotājiem, Halketa pulkiem, Mičela brigādei un Metlenda gvardiem, viņš atspaidam un aizsegam deva Braunšveigas kājniekus, Nasavas vienības, Kīlmanseges hanoveriešus un Omptedas vāciešus. Tā nu viņa rīcībā bija divdesmit seši bataljoni. «Labais spārns,» kā vēstī Šarass*, «tika nostādīts aiz centra.» Tai vietā, kur šodien atrodas tā sauktais Vaterlo muzejs, bija smilšu maisiem maskēta milzīga baterija. Turklāt kādā ieplakā Velingtons bija noslēpis Somerseta gvardes dragūnus, tūkstoš četrsimt vīru zirgos. Sī bija pelnīti slavētās angļu kavalērijas otra puse. Ponsonbī bija iznīcināts, taču palika vēl Somersets.

Baterija, kas varētu gandrīz līdzināties redutei, ja būtu tikusi pabeigta, atradās aiz kāda zema dārza mūra un bija uz ātru roku aplikta ar smilšu maisiem un nostiprināta ar platu uzbērumu. Darbs netika padarīts līdz galam, iežogošanai pietrūka laika.

Velingtons, lai gan satraukts, taču ārēji mierīgs, sēdēja zirgā un visu dienu no tā nenokāpa, uzturēdamies zem kādas vīksnas mazliet šaipus vecajām Monsenžānas dzirnavām, kas stāv tur vēl šodien, toties vīksnu kāds entuziasma pārņemts angļu vandalis vēlāk nopircis par divsimt frankiem, nozāģējis un aizvedis sev līdz. Velingtons tur izturējās aukstasinīgi un varonīgi. Visapkārt krita lielgabalu lodes. Nule viņam līdzās bija miris adjutants Gordons. Lords Hils, norādīdams uz patlaban sprāgstošu granātu, jautāja: «Milord, kādas ir jūsu instrukcijas un kādas pavēles jūs mums atstājat, ja pats tīšu prātu meklējat nāvi?» — «Dariet tāpat kā es,» Velingtons atbildēja. Klintonam viņš strupi pateica: «.Turēties šeit lidz pēdējam vīram!» Acīmredzot diena nesolīja nekā laba. Velingtons uzsauca saviem vecajiem Talaveras*, Vitorijas un Salamankas cīņu biedriem: «Zēni! Kam gan var nākt prātā atkāpties? Domājiet par veco Angliju!»

Ap pulksten četriem angļu līnija ieļodzījās, atejot atpakaļ. Plato virsotnē bija redzama tikai artilērija un strēlnieki, viss pārējais pēkšņi pazuda. Angļu pulki, franču granātu un lielgabalu ložu dzīti, atgāja tālāk, kur vēl šodien vijas Monsenžānas fermas strādnieku iemīta taciņa. Notika kustība uz aizmuguri, angļu frontes līnija izgaisa, Velingtons virzījās atpakaļ. «Sākas atkāpšanās!» iesaucās Napoleons.

7. Napoleons labā omā

Kaut gan imperators jutās nevesels un viņam bija grūti sēdēt zirgā, viņš nekad nebija bijis tik labā omā kā todien. Jau kopš paša rīta viņš, neizdibināmais, smaidīja. 1815. gada 18. jūnijā šī dziļā dvēsele marmora maskā neapzināti staroja. Cilvēks, kas bija sadrūmis pie Austerlicas, bija līksms pie Vaterlo. Vislielākie izredzētie gari nav pasargāti no šādām ačgārnībām. Mūsu prieki ir kā ēna. Augstākais smaids pieder dievam.

Ridet Caesar, Pompeius flebit,[25] mēdza sacīt fulminatrika[26] leģionāri. Pompejam šoreiz nenācās raudāt, bet ir zināms, ka Cēzars smējās.

Kad iepriekšējā nakti ap vieniem Napoleons ar Bertrānu negaisā un lietū izlūkoja pakalnus, kas atrodas Rosomas tuvumā, viņš bija apmierināts, redzēdams garo angļu uguņu rindu, kas apgaismoja visu apvārsni no Frišmonas līdz Brēnlalē, un viņam šķita, ka var droši paļauties uz likteni, ko bija izsaucis noteiktā dienā uz Vaterlo kaujas lauku. Viņš apturēja zirgu un kādu brīdi palika nekustīgs, lūkodamies zibeņos un klausīdamies pērkona grāvienos, un tumsā bija dzirdami šā fatālista noslēpumainie vārdi: «Mēs esam uz vienu roku.» Napoleons maldījās. Viņi vairs nebija uz vienu roku.

Ne bridi imperators neļāvās miegam, ik mirklis šai naktī viņam sagādāja prieku. Viņš apjāja visu gvardes līniju, šur tur apstādamies, lai parunātos ar kavalēristu posteņiem. Pustrijos viņš netālu no Ugomonas meža dzirdēja soļojam kādu kolonnu; vienu brīdi viņam likās, ka tur atkāpjas Velingtons. Viņš sacīja Bertrānam: «Tas ir angļu karaspēka arjergards, kas atstāj kaujas nometni. Es saņemšu gūstā sešus tūkstošus angļu, kas tikko ieradušies 0stendē.» Viņš tērzēja aizrautīgi un vaļsirdīgi, it kā atguvis to degsmi, kas viņu iedvesmoja krastā izkāpšanas laikā 1. martā, kad viņš, norādīdams maršalam uz sajūsminātu Zuāna līča zemnieku, bija izsaucies: «Lūk, Bertrān, tas ir jau pastiprinājums!» Nakti no 17. uz 18. jūniju viņš izsmēja Velingtonu. «Sim mazajam anglim ir vajadzīga mācībai» Napoleons sacīja. Sāka līt arvien stiprāk; kamēr imperators runāja, skanēja pērkona grāvieni.

Pusčetros no rīta viņš zaudēja vienu no savām ilūzijām: virsnieki, kas bija sūtīti izlūkot, ziņoja, ka ienaidnieka vienību pārvietošanās nenotiekot. Nemanīja ne mazākās kustības, neviens ugunskurs angļu nometnē nebija nodzēsts. Angļu armija gulēja. Virs zemes valdīja dziļš klusums, vienīgi debesīs bija troksnis. Pulksten četros izlūki atveda pie viņa kādu zemnieku. Sis zemnieks bija rādījis ceļu angļu kavalērijas brigādei, domājams, Vivjana brigādei, kas devās uz pozīcijām Oēnas ciematā, kreisā spārna pašā galā. Pulksten piecos divi beļģu dezertieri viņam pastāstīja, ka esot nule pametuši savu pulku un ka angļu armija gaidot kauju. «Lieliski!» Napoleons izsaucās. «Man labāk patīk tos sasist nekā atsisti»

No rīta viņš nokāpa no zirga tieši dubļos uz kraujas, kas veido leņķi ar Planšnuā ceļu, lika atnest Rosomas fermas virtuves galdu un zemnieku krēslu, apsēdās, paklāja vietā palicis zem kājām salmu vīkšķi, un, attīdams uz galda kaujas lauka karti, sacīja Suitam: «Jauks šaha galdiņš!»

Tā kā naktī bija lijis, vezumi ar pārtiku stiga dubļainajos ceļos un rītā laikus nepienāca, kareivji bija neizgulējušies, samirkuši un izsalkuši. Tas tomēr netraucēja Napoleonu jautri uzsaukt Nejarn: «Deviņdesmit gadījumos no simta mums ir izredzes uz veiksmi!» Pulksten astoņos imperatoram tika atnestas brokastis. Viņš uzaicināja uz tām vairākus ģenerāļus. Ēdot runāja par to, ka Velingtons aizvakar Briselē bijis ballē pie hercogienes Ričmondas, un Suits, šis skarbais karavīrs ar arhibīskapa seju, piebilda: «Balle notiek šodien.» Imperators pazobojās par Neju, kas sacīja: «Velingtons nebūs tāds vientiesis, ka gaidīs jūsu majestāti.» Starp citu, Napoleons tā allaž mēdza izturēties. «Viņš labprāt pajokojās,» vēstī Flerī de Sabulons. — «Jautrs prāts bija viņa dabas pamats,» min Gurgo. «Viņš bārstīt bārstīja jokus, lai gan tie bija drīzāk dīvaini nekā asprātīgi,» saka Benžamēns Konstāns. Ir vērts pakavēties pie šā milža jautrības izpausmēm. Viņš sauca savus grenadierus par īgņām, plūca aiz ausīm, raustīja aiz ūsām. «Imperators tik vien zināja kā jokoties ar mums,» viens no tiem izteicies. Slepenā brauciena laikā no Elbas salas uz Franciju 27. februārī divmastnieku «Nepastāvīgo», uz kura bija paslēpies Napoleons, atklātā jūrā sastapa franču kara divmastnieks «Zefīrs» un apjautājās par Napoleonu; imperators, kam tobrīd vēl bija galvā Elbas salā valkātā cepure ar bitēm nosēto balto un aveņkrāsas kokardi, smiedamies paņēma ruporu un pats atbildēja: «Imperatoram klājas labi.» Kas tā prot smieties, ir draugos ar notikumiem. Brokastojot Napoleonam vairākkārt uznāca smieklu uzplūdi. Pēc brokastīm viņš kādu ceturtdaļstundu nogrima pārdomās; tad divi ģenerāļi atsēdās uz salmu kūļa, paņēma spalvu rokā, nolika papīra lapu uz ceļiem un imperators viņiem nodiktēja kaujas pavēli.

Pulksten deviņos, kad franču armija, nostādīta piecās kolonnās, izvērsās un devās uz priekšu, izkārtojusies divās līnijās, ar artilēriju starp brigādēm, ar priekšgalā soļojošu orķestri, kas spēlēja maršu, ar bungu rīboņu un tauru skaņām, varena, milzīga un līksma, — imperators, redzot pie apvāršņa tādu kasku, zobenu un durkļu jūru, saviļņojumā pa divi lāgi izsaucās: «Lieliski! Lieliski!»

No pulksten deviņiem līdz pusvienpadsmitiem visa armija — tas šķiet gandrīz neticami — bija ieņēmusi pozīcijas un izkārtojusies sešās līnijās, izveidojot, pēc imperatora izteiciena, «sešus V». Dažus mirkļus pēc kaujas frontes izveidošanas, kamēr valdīja dziļais pirmsvētras klusums, kāds parasti iestājas pirms cīņas, imperators noskatījās, kā pabrauc garām trīs baterijas, kas pēc viņa pavēles bija atvestas no trim (Erlona, Reija un Lobo)

33fi korpusiem un kam bija uzdots uzsākt karadarbību, graujot Monsenžānu Nivelas un Zenapas ceļu krustojumā. Napoleons uzsita Akso uz pleca un sacīja: «Rau, kur divdesmit četras skaistas meičas, ģenerāli!»

Pārliecināts par kaujas iznākumu, viņš ar smaidu uzmundrināja garām ejošo pirmā korpusa sapieru rotu, kam bija uzdota barikāžu celšana Monsenžānā, līdzko ciemats būtu ieņemts. Priecīgo noskaņu uz brīdi iztraucēja tikai pāris augstprātīgu nožēlas vārclu: ieraudzījis, ka pa kreisi, tai vietā, kur tagad atrodas liels kaps, pulcējas patiešām apbrīnojamie, pelēki ģērbtie skoti lieliskos zirgos, Napoleons noteica: «Zēl viņu.»

Tad imperators uzkāpa zirgā, pajāja uz Rosomas pusi un izraudzījās par novērošanas punktu šauru ar zāli apauguša pakalna kori pa labi no ceļa, kas ved no Zenapas uz Briseli, — tā bija viņa otrā apstāšanās vieta kaujas laikā. Trešā vieta, kur Napoleons apstājās septiņos vakarā starp Belaliansi un Esentu, bija briesmu pilna; tas bija augsts uzkalniņš, kas redzams vēl šodien; aiz tā ielejas slīpumā grupējās gvarde. Ap uzkalnu spindza lodes, kas, atsizdamās pret ceļa bruģi, krita turpat līdzās Napoleonam. Gluži kā Brjenā pār viņa galvu svilpa lodes un kartečas. Gandrīz tai vietā, kur atradās imperatora zirga kājas, ļaudis uzlasījuši lielgabalu ložu šķembas, vecus zobenu asmeņus un bezveidīgas granātas, ko saēdusi rūsa — seabra rubigine. Pirms dažiem gadiem tur atrakts kāds vēl nesprādzis sešdesmit centimetru lielgabala lādiņš, kura deglis bija norauts pie paša pamata. Sai pēdējā apstājas vietā imperators sacīja ceļvedim Lakostam, naidīgam, baiļu pārņemtam zemniekam, kas, piesiets pie kāda huzāra segliem, apgriezās ikreiz, kad nodārdēja kartečas šāviens, un centās paslēpties aiz jātnieka: «Muļķi! Tas taču ir kauns, tevi vēl nošaus no mugurpuses!» So rindiņu rakstītājs, rokoties smiltīs minētā uzkalniņa irdenajā nogāzē, pats ir atradis kādas bumbas augšdaļas palieku, kas četrdesmit sešu gadu ilgajā laikā bija gluži rūsas saēsta, un vecus dzelzs gabalus, kuri lūza pirkstos kā plūškoka nūjas.

Dažāda virziena virsas viļņojumi līdzenumā, kur notika Napoleona un Velingtona sastapšanās, ir izzuduši, taču visiem zināms, kādi tie bija 1815. gada 18. jūnijā. Lai celtu šim nāves laukam pieminekli, no šī lauka ņēma materiālu un izpostīja tā dabisko reljefu, un nu apmulsusi vēsture vairs pati sevi tajā nepazīst. Vēlēdamies padarīt kaujas lauku slavenu, to izkropļoja. Kad Velingtons divus gadus vēlāk atkal ieraudzīja Vaterlo, viņš izsaucās; «Mans kaujas lauks ir apmainīts!» Tur, kur šodien paceļas augsta zemes piramīda ar lauvas tēlu galā, tolaik bija pauguru rinda, kas pret Nivelas ceļu izbeidzās ar nolaidenu nogāzi, bet Zenapas ceļa pusē — ar stāvu krauju. Kraujas augstumu vēl šodien var noteikt pēc diviem lieliem kapu kalniem, kuri sašaurina ceļu no Zenapas uz Briseli; angļu kapu kalns atrodas ceļa kreisajā pusē, vācu kapu kalns — labajā pusē. Franču kapu nav. Francijai kapa vieta ir viss šis līdzenums. Tā kā uzbērumam, kura augstums ir simt piecdesmit pēdu un apkārtmērs ap pusjūdzi, izlietots tūkstošiem vezumu zemes, tad šodien Monsenžānas plato it viegli sasniedzams pa lēzenu nogāzi, turpretī kaujas dienā tā pieeja, it īpaši no Esentas puses, bija nelīdzena un krauja. Nogāze tur bija tik stāva, ka angļu lielgabalnieki neredzēja apakšā fermu, kas atradās ielejas dziļumā un bija cīņu centrā. Turklāt 1815. gada 18. jūnijā lietusgāzes bija krauju izskalojušas, dubļi kavēja uzkāpšanu, un ļaudīm nācās ne tikvien virzīties augšā rāpus, bet bieži tie pat iestiga dubļos. Visgarām plato korei stiepās tāds kā grāvis, par ko novērotājam no tālienes nevarēja būt ne jausmas.

Kas tas bija par grāvi? Tūlīt pastāstīsim. Brēnlalē ir viens Beļģijas ciems, Oēna — otrs. Abus šos ciemus, tas slēpjas zemes ieplakās, savieno apmēram pusotras ljē garš ceļš, kas .šķērso līdzenuma viļņoto virsmu un bieži iegriežas un iegrimst pakalnos kā vaga, tā ka vairākās vietās ceļš kļūst līdzīgs grāvim. 1815. gadā, tāpat kā vēl tagad, šis ceļš šķērsoja Monsenžānas plato kori starp Zenapas un Nivelas šosejām, tikai patlaban tas ir vienā līmenī ar līdzenumu, bet tolaik vijās pa dziļu iedobi. Abas tā nogāzes ir noraktas un izlietotas pieminekļa uzkalnam. Lielākajā daļā šis ceļš bija un vēl tagad ir tranšeja; vietām tranšejas dziļums sasniedz divpadsmit pēdas; tās pārāk stāvās malas šur tur nobruka, it īpaši ziemu, lītavu laikā. Notika arī nelaimes gadījumi. Šaipus Brēnlalē ceļš bija tik šaurs, ka ore tur reiz saspiedusi kādu gājēju, kā to vēstī pie ciema kapsētas uzstādītais akmens krusts, kur minēts mirušā vārds — Bernārs Debri kungs, Briseles tirgotājs — un nelaimes gadījuma datums — februāris 1637.[27]

[1] Krusta uzraksts ir šāds:

DOM

(Deo optimo, maximo) Seit nelaimīgā kārtā zem ores ticis saspiests Bernārs Debrī kungs tirgotājs no Briseles (nesalasāms) februāri 1637

Monsenžānas plato ceļš šķērsoja tik dziļi, ka, nokarei nogrūstot, 1783. gadā tur nosists kāds zemnieks, Vārdā Matjē Nikēzs, kā to vēstī otrs akmens krusts, kura augšdaļa pazudusi arumos, bet apgāztais pamats vēl šodien redzams nogāzes zālē ceļa kreisajā pusē starp Esentu un Monsenžānas fermu.

Kaujas dienā šis dziji iedobtais ceļš, uz ko nenorādīja neviena zīme un kas, stiepdamies visgarām Monsenžānas korei, nogāzes virsotnē veidoja it ka grāvi vai tīrumos paslēpušos dziļu vagu, bija neredzams, tas nozīmē — briesmu pilns.

8. Imperatora jautājums ceļvedim Lakostam

Tātad Vaterlo kaujas rītā Napoleons bija apmierināts.

Un pamatoti — viņa izstrādātais kaujas plāns, kā jau teikts, patiešām bija lielisks.

Kad nu kauja iesākās, tās gaitā atgadījās dažādi sarežģījumi un nejaušības: Ugomona pretojās, sīksti turējās Esēnta, Bodjēns bija kritis, Fruā izsists no ierindas, Suā brigāde uzdūrās neparedzētajam mūrim un tika sadragāta, Gijemino nebija parūpējies par petardēm un pulvera ragiem, un viņa neapdomība bija liktenīga. Baterijas iestiga dubļos, piecpadsmit lielgabalus, kas virzījās bez karaspēka eskorta, Uksbridžs apsvieda dz Hajā gravas ceļā; bumbām, kas krita angļu kaujas līnijās, bija vāja iedarbība — tās ietriecās lietus izmērcētajā zemē, saceļot vienīgi dubļu uzvirdumus, tā ka šāviņi pārvērtās dubļu šļakatās; Pirē manevri pie Brēnlalē bija veltīgi, gandrīz visa viņa kavalērija, piecpadsmit eskadroni, tika iznīcināta.

Uzbrukums angļu labajam spārnam palika bez panākumiem, kreiso spārnu neizdevās atgriezt. Aiz dīvaina pārpratuma Nejs pirmā korpusa četras divīzijas neizkārtoja vis ešelonos, bet savilka vienkopus, tā ka divdesmit septiņas blīvas rindas, pa divsimt vīru katrā, bija pakļautas karteču ugunij, kas izrāva baismīgus robus cīnītāju masā. Trieciena kolonnas tika izolētas, to flanga baterija negaidot atklāta. Buržuā, Donzelo un Dirits bija briesmās, Kio atspiests atpakaļ. Leitnants Vjē, šis spēkavīrs, kas nesen bija atstājis politehnisko skolu, tika ievainots tieši tai brīdī, kad patlaban ar cirvi lūkoja ielauzt Esentas vārtus, kamēr viņu no augšas apšaudīja angļu barikāde, kas atradās Zenapas—Briseles ceļa līkumā. Markoņē divīziju, kas bija iekļuvusi starp pretinieka kājniekiem un kavalēriju, tuvā tēmējumā apšāva druvā Bests un Paks, bet Ponsonbī apstrādāja ar zobeniem, un tās septiņu lielgabalu baterija tika apklusināta. Par spīti grāfa d'Erlona uzbrukumiem, Saksijas-Veimāras princis noturēja Frišmonu un Smoēnu; 105. pulka karogs tika atņemts, tāpat 45. pulka karogs. Mobilās kolonnas izlūki (šai kolonnā ietilpa 300 strēlnieku), kas izlūkoja apvidu starp Vavru un Planšnuā, bija aizturējuši kādu melno prūšu huzāru — gūsteknis stāstīja uztraucošas vēstis. Grušī kavējās. Tūkstoš piecsimt vīru nepilnas stundas laikā aizgāja bojā Ugomonas augļu dārzā, tūkstoš astoņsimt vīru vēl īsākā laika sprīdī krita Esentas apkārtnē. Visi šie vētrainie notikumi, kas līdzīgi kaujas mākoņiem brāzās gar Napoleona acīm, tikko satrauca viņa skatienu, it nemaz neaptumšoja imperatora paļāvības pilno vaigu. Napoleons tiija radis raudzīties karam taisni acīs. Viņš nekad nemēdza skaitli pa skaitlim summēt satriecošas detaļas, atsevišķi skaitļi viņam bija mazsvarīgi, ja tikai tie kopsummā deva uzvaru. Lai cik kļūmīgs būtu sākums, viņš par to neuztraucās, jo domāja nosakām un savās rokās turam gala iznākumu. Viņš prata gaidīt, uzskatīdams sevi par nemaldīgu, un izturējās pret likteni kā līdzīgs pret līdzīgu. Šķita, ka viņš liktenim sacītu: «Tu neuzdrošināsies!»

Napoleons, kura būtība bija puse gaismas, puse tumsas, juta likteņa atbalstu savos labajos darbos un iecietību — jaunajos. Viņš ticēja vai vismaz iedomājās, ka notikumi ir viņam labvēlīgi, ka tie ir gandrīz vai līdzdalībnieki viņa pasākumos — tas nozīmēja to pašu, ko senatnē nozīmēja būt neievainojamam.

Un tomēr šķiet, ka cilvēkam, kuram aiz muguras bija Berezina*, Leipciga* un Fontenblo*, nevajadzēja būt tik pašpaļāvīgam pie Vaterlo. Varēja jaust, ka debesu dziļumos kādā pierē iegulstas noslēpumaina rieva.

Tai brīdī, kad Velingtons atkāpās, Napoleons nodrebēja. Viņš redzēja, ka Monsenžānas plato piepeši kļūst klajš un angļu armijas fronte izgaist. Tā savilkās ciešāk, tāpēc tapa neredzama. Imperators pa pusei saslējās kāpšļos. Viņa acīs pazibēja uzvaras jausma.

Aiztriekt Velingtonu līdz Suaņas mežam un iznīcināt — tas nozīmēja pilnīgu Francijas uzvaru pār Angliju, tas nozīmēja atriebt Kresi*, Puatjē, Malplakē un Ramijī. Tādā veidā Marengo kaujas uzvarētājs izsvītroja Azenkūru*.

Tad imperators, pārdomādams šo briesmīgo atrisinājumu, pēdējo reizi pārlaida tālskati pār visiem kaujas lauka punktiem. Aiz viņa ar šauteni pie kājas stāvēja gvarde un no lejas raudzījās viņā ar gandrīz reliģisku bijību. Napoleons domāja, viņš pētīja nogāzes, atzīmēja slīpumus, uzmanīgi aplūkoja ik koku puduri, ik rudzu četrstūri, ik taciņu, itin kā skaitītu katru krūmu. Ilgi viņš vēroja angļu barikādes, divas platas nogāztu koku kaudzes, kas aizsprostoja abus lielceļus. Barikāde uz Zenapas ceļa augšpus Esentas bija apbruņota ar diviem lielgabaliem, kas vienīgie no visas angļu artilērijas varēja tēmēt jebkurā attālākā kaujas lauka punktā. Otrā barikādē, uz Nivelas lielceļa, redzēja mirgojam Sasē brigādes holandiešu durkļus. Netālu no šīs barikādes Napoleons ievēroja vecu, balti krāsotu svētā Nikolaja kapelu, kas atradās tai vietā, kur nogriežas ceļš uz Brēnlalē. Imperators noliecās un kaut ko pusbalsī jautāja ceļvedim Lakostam. Ceļvedis noliedzot pakratīja galvu, jādomā, nodevīgā nolūkā.

Imperators saslējās un nogrima domās.

Velingtons l?ija atkāpies. Šo atkāpšanos atļjka vienīgi pabeigt ar iznīcināšanu.

Napoleons spēji apgriezās un lika ziņnesim pilnos auļos jāt uz Parīzi, lai tur pavēstītu par uzvaru kaujā,

Napoleons bija viens no tiem ģēnijiem, kas nāk ar pērkonu.

Nu zibens draudēja ķert viņu pašu.

Imperators deva Milo kirasieriem pavēli ieņemt Monsenžānas plato.

9. Negaidītais

Viņu bija trīs tūkstoši pieci simti. Viņi izveidoja fronti ceturtdaļljē garumā. Tie bija milzu vīri varenos zirgos. Viņu bija divdesmit seši eskadroni, un aizmugurē viņu pastiprinajurnam stāvēja Lefevra-Denueta divīzija, simt seši izlases žandarmi, tad vēl gvardes strēlnieki, skaitā tūkstoš simt deviņdesmit septiņi vīri, un gvardes ulāni — astoņsimt astoņdesmit pīķu. Viņi valkāja kasku bez astru pušķa un kaldinātas krūšu bruņas, un katram bija seglu pistole makstī un garš jātnieka zobens. Visa armija viņus apbrīnoja, kad pulksten deviņos no rīta, taurēm skanot un orķestriem spēlējot «Būsim nomodā par impēriju», viņi nāca ciešā kolonnā ar vienu bateriju flangā, otru — centrā, lai izvērstos divās rindās starp Zenapas lielceļu un Frišmonu un ieņemtu kaujas pozīcijas tai varenajā otrajā līnijā, ko Napoleons tik gudri bija sastādījis: kreisajā galā tai atradas Kellermaņa kirasieri, bet labajā — Milo kirasieri, tā ka līnijai bija, tā sakot, divi dzelzs spārni.

Adjutants Bernārs nodeva viņiem imperatora pavēli. Nejs izvilka zobenu un nostājās priekšgalā. Milzīgie eskadroni sakustējās.

Tad kļuva redzama šausmīga aina.

Visa šī kavalērija ar paceltiem zobeniem, taurēm skanot un kaujas karogiem vējā plīvojot, sakārtojusies kolonnā pa divīzijām, līdzenā gaitā — kā viens vīrs — ar bronzas mūra graujamās mašīnas precizitāti devās lejup pa Belalianses pakalnu, iegrima baismīgajā dziļumā, kur tik daudz cilvēku jau bija krituši, pazuda tur dūmu mākonī, tad, iznirstot no tumsas, atkal parādījās ielejas otrā pusē un tikpat ciešās, blīvās rindās aulēkšiem drāzās cauri šāviņu mākulim augšup pa briesmīgo, dubļaino Monsenžānas plato nogāzi. Viņi virzījās kalnup nopietni, draudīgi, nesatricināmi; brīžiem starp šauteņu un lielgabalu zalvēm varēja dzirdēt dobju dipoņu. Tā kā viņu bija divas divīzijas, viņi jāja divās kolonnās: Vatjē divīzija labajā pusē, Delora — kreisajā. No tālienes raugoties, likās, it kā uz pakalna kori līstu divi milzīgi tērauda zalkši. Tas pāršalca kauju kā brīnums.

Nekas tamlīdzīgs nebija redzēts kopš tā laika, kad smaga kavalērija ieņēma lielo Maskavas reduti. Trūka gan

Mirā*, toties bija Nejs*. Šķita, ka visa šī cīnītāju masa pārvērtusies nezvērā ar vienu dvēseli. Ik eskadrons viļņojās un izvijās kā polipa gredzens; tos varēja saskatīt, vietvietām pašķiroties varenajam dūmu mākonim. Tas bija bruņucepuru, kliedzienu un zobenu jūklis, kur lielgabalu dārdoņā un fanfaru skaņās aukaini svaidījās zirgu muguras; drausmīga un reizē disciplinēta drūzma, Un pāri visam — krūšu bruņas kā hidras zvīņas.

Sis apraksts liekas no kāda cita laikmeta. Kaut kas līdzīgs, bez šaubām, tēlots senajās Orfeja dziesmās, kur stāstīts par cilvēkiem-zirgiem, par senatnes hipantropiem, titāniem ar cilvēka seju un zirga krūtīm, kuri auļos uzdrāzušies Olimpā, — briesmīgi, neievainojami, diženi, reizē dievi un dzīvnieki.

Dīvaina skaitļu sakrišana: divdesmit seši bataljoni gatavojās saņemt šos divdesmit sešus eskadronus. Aiz plato virsotnes maskētās baterijas aizsegā atradās angļu kājnieki, kas bija nostādīti trīspadsmit karē, pa divi bataljoni katrā, un divās kaujas līnijās: pirmajā septiņi, otrajā — seši karē. Šautenes laidi pie pleca, tēmējot uz to, kam vajadzēja nākt, viņi mierīgi, mēmi, nekustīgi gaidīja. Viņi neredzēja kirasierus, un kirasieri neredzēja viņus. Viņi klausījās, kā arvien augstāk kāpj šis cilvēku paisums. Viņi dzirdēja zemi arvien stiprāk dunam zem trīs tūkstošiem auļojošu zirgu, dzirdēja pakavus rakstā klaudzam, krūšu bruņas žvadzam, zobenus šķindam un gaisā tuvojamies kādu varenu, negantu elpu. Iestājās draudīgs klusums, tad pēkšņi virs pakalna kores parādījās gara rinda paceltu roku, kas vicināja zobenus, parādījās bruņucepures, taures, kaujas karogi un trīs tūkstoši sirmūsainu galvu, kuras sauca: «Lai dzīvo imperators!» Visa kavalērija uzbrāzās plato virsotnē, .un tas bija it kā zemestrīces sākums.

Piepeši notika kaut kas satriecošs: pa kreisi no angļiem, pa labi no mūsējiem kolonnas priekšgalā auļojošie kirasieru zirgi, skanot briesmīgiem izbaiļu kliedzieniem, sacēlās pakaļkājās, Sasnieguši pašu pakalna virsotni, kirasieri, kas neapvaldītā kaujas niknumā traucās iznīcināt ienaidnieka karē un lielgabalus, ieraudzīja starp sevi un angļiem dziļu grāvi. Tas bija Oēnas gravas ceļš.

Brīdis bija drausmīgs. Negaidot tieši zem zirgu kājām pavērās grava, kuras dziļums sasniedza divas tuāzes.

Otrā kavalēristu rinda tajā iegrūda priekšējo, trešā — otro rindu; zirgi slējās uz pakaļkājām, rāvās atpakaļ, nokrita uz muguras un slīdēja lejā ar kājām gaisā, nosviežot un saspiežot jātniekus. Par atkāpšanos nebija ko domāt, visa kolonna līdzinājās lidojošam šāviņam; spēks, kas bija sakopots, lai satriektu angļus, nu satrieca pašus frančus. Nežēlīgo gravu varēja pieveikt, tikai to piepildot; juku jukām tajā gāzās zirgi un jātnieki, cits citu saspiezdami, tā ka ceļa vietā rēgojās blīvs miesu jūklis, un tikai tad, kad grava bija pilna ar dzīviem cilvēkiem, atlikušie tika pāri, ejot pa tiem. Gandrīz trešā daļa Dibuā brigādes gāja bojā §ai gravā.

Ar to sākās kaujas zaudējums.

Turienes iedzīvotāju nostāsti, kas gan droši vien ir pārspīlēti, vēstī, ka Oēnas ceļa iedobē galu ņēmuši divi tūkstoši zirgu un tūkstoš piecsimt vīru. Domājams, ka šis skaitlis ietver arī visus pārējos līķus, ko iesvieda gravā nākamajā dienā.

Piebildīsim, ka šī pati smagi cietusī Dibuā brigāde pirms stundas patstāvīgā uzbrukumā bija atņēmusi karogu Līneburgas bataljonam.

Pirms Napoleons deva pavēli Milo kirasieriem doties uzbrukumā, viņš bija rūpīgi izpētījis apvidu, taču ceļu dziļajā ieplakā, par kuru neliecināja ne mazākā rieva plato virsmā, viņš nevarēja pamanīt. Tomēr mazā, baltā kapela šā ceļa un Nivelas lielceļa krustojumā bija viņu darījusi uzmanīgu, un viņš bija jautājis ceļvedim Lakostam, vai tur neslēpjas kāds šķērslis. Ceļvedis atbildējis noliedzoši. Varētu gandrīz sacīt, ka šis zemnieks, pakratīdams galvu, izraisīja Napoleona katastrofu.

Turklāt pievienojās vēl citas liktenīgas nejaušības.

Vai bija iespējams, ka Napoleons uzvar šai kaujā? Mēs atbildam: nē. Kāpēc? Vai tam par iemeslu bija Velingtons? Vai varbūt Blīhers? Nē. Tam par iemeslu bija dievs.

Bonaparta uzvara pie Vaterlo vairs nebija paredzēta deviņpadsmitā gadsimta tiesībās. Gatavojās virkne jaunu notikumu, kur Napoleonam vairs nebija paredzēta vieta. Jau sen bija manāms, ka liktenim uz viņu ļauns prāts.

Cilvēkam ar tik plašu vērienu bija laiks krist.

Sī vīra pārlieku lielā loma cilvēces liktenī jauca līdzsvaru. Viņš viens pats nozīmēja vairāk nekā visi pārējie ļaudis kopā. Visas cilvēces vitālo spēku pārpilnība, koncentrēta vienā pašā galvā, vesela arvien augoša pasaule viena cilvēka smadzenēs būtu civilizācijas bojāeja, ja tā turpinātos. Bija pienācis mirklis, lai augstākā, neuzpērkamā taisnība izteiktu brīdinājumu. Šķiet, sūdzību cēla tie principi un elementi, no kuriem atkarīga pareiza gravitācija kā garīgajā, tā materiālajā jomā. Kūpošās asinis, pārpildītās kapsētas, raudošās mātes ir briesmīgi apsūdzētāji. Kad zeme cieš zem pārāk smagas nastas, tumsā skan noslēpumaini vaidi, ko sadzird bezdibenis.

Napoleons bija pārlieku smagi apsūdzēts, un viņa krišana bija nolemta.

Viņš traucēja dievu.

Vaterlo nemaz nav kauja, tā ir visuma veidola maiņa.

10. Monsenžānas plato

Tai pašā laikā, kad viņi atklāja gravu, atklājās arī baterija.

Sešdesmit lielgabali un trīspadsmit karē no pavisam neliela atstatuma šāva uz kirasieriem. Bezbailīgais ģenerālis Delors militāri sveicināja angļu bateriju.

Visa angļu pārvietojamā artilērija aulēkšiem atgriezās savos karē. Kirasieri ne uz mirkli neapstājās. Gravas katastrofa bija izretinājusi viņu rindas, bet nebija atņēmusi drosmi. Viņi bija no tiem vīriem, kas, samazinoties skaitā, pieņemas drošsirdībā.

Nelaimē bija cietusi vienīgi Vatjē kolonna; Delora kolonna, kam Nejs, it kā nojauzdams lamatas, bija licis virzīties vairāk pa kreisi, nonāca galā neskarta.

Kirasieri metās uz angļu karē.

Negantos auļos, atlaistām pavadām, ar zobenu zobos, ar pistoli dūrē — tā viņi uzbruka.

Kaujās ir brīži, kad gars tik ļoti nocietina cilvēku, ka pārvērš karavīru statujā un miesa top par granītu. Angļu bataljoni, pret kuriem vērsās bezprātīgais trieciens, nekustējās no vietas.

Tad sekoja kaut kas briesmīgs.

Uzbrukums notika vienlaikus pret visiem angļu frontes karē. Tos apņēma trakojošs virpulis. Taču aukstasinīgie angļu kājnieki palika nesatricināmi. Pirmā rinda, nometusies ceļos, saņēma kirasierus ar durkļiem, otrā rinda viņus apšāva, aiz otrās rindas artilēristi pielādēja lielgabalus, karē fronte pašķīrās, dodot ceļu karteču izvirdumam, un atkal aizvērās. Kirasieri atbildēja ar jaunu niknu triecienu, cenzdamies pretinieku samīt. Viņu varenie zirgi slējās stāvus, drāzās pāri rindām, lēca pār durkļiem un krita kā milži starp šīm četrām dzīvajām sienām. Lodes izrāva robus kirasieru rindās, kirasieri izlauza spraugas karē sienās. Veselas karavīru ķēdes pazuda, samīdītas zem zirgu kājām. Durkļi iedūrās šiem centauriem vēderā; tas arī radīja tik nejaukas brūces, kādas, šķiet, nav redzētas citur. Negantās kavalērijas iedragātie karē savilkās ciešāk kopā, bet neizkustējās no vietas. Tā kā viņiem bija neizsmeļams karteču krājums, uzbrucēju vidū nemitīgi sprāga šāviņi. Kaujas aina bija patiešām baismīga. Karē vairs nebija bataljoni, tie bija krāteri; kirasieri vairs nebija kavalērija, tā bija auka. Katrs karē līdzinājās vulkānam, kam uzbrūk mākonis; lava cīnījās ar zibeni.

Labās puses galējais karē, kas atradās klajā vietā un bija visvairāk apdraudēts, tika iznīcināts jau pirmajos triecienos. To veidoja 75. skotu kalniešu pulks. Kamēr visapkārt vīri nāvēja cits citu, skotu dūdu spēlmanis sēdēja pašā vidū uz bungām un dziļā nevērībā pret notiekošo, nodūris skumjo skatienu, kurā atspulgoja dzimtie meži un ezeri, spēlēja skotu kalnu melodijas. Sie skoti mira, domādami par Benlotjanu, tāpat kā savā laikā grieķi, atminēdamies Argosu. Kāda kirasiera zobens, nocirzdains roku līdz ar dūdām, ko tā turēja, apklusināja dziesmu, nonāvējot dziedoni.

Pret kirasieriem, kuru bija samērā nedaudz un kuru rindas bija vēl retinājusi gravas katastrofa, stāvēja gandrīz visa angļu armija, bet, tā kā ikviens viņu vīrs atsvēra desmit, viņu skaits šķita nemitīgi palielināmies. Pa to laiku daži banoveriešu bataljoni sāka atkāpties. Velingtons to pamanīja un atcerējās savu kavalēriju. Ja Napoleons šai pašā brīdī būtu atcerējies savus kājniekus, viņš būtu kaujā uzvarējis. Sī aizmāršība bija viņa lielā, liktenīgā kļūda.

Piepeši uzbrūkošie kirasieri pamanīja, ka viņiem pašiem sāk uzbrukt. Viņu aizmugurē parādījās angļu kavaIerija. Priekšā — karē, aiz viņiem — Somersets, Somer• cls nozīmēja tūkstoš četrsimt gvardes dragūnu. Somerseinin pa labi bija Dornbergs ar vācu vieglo kavalēriju un iia kreisi — Trips ar beļģu karabīnieriem. Kirasieriem, kam uzbruka gan kājnieki, gan kavalērija, gan no flanga, gan tieši, gan no priekšas, gan no aizmugures, bija jājitvairās no visām pusēm. Vai tas ko nozīmēja viņiem, kas bija viesulis? Viņu drošsirdība kļuva pasakaina.

Turklāt aiz viņiem atradās baterija, kas nemitīgi šāva. Tikai tā šie vīri varēja tikt ievainoti no mugurpuses. Vienas no viņu krūšu bruņām, kas caururbtas pie kreisās lāpstiņas, atrodas jau minētajā Vaterlo muzeja kolekcijā.

Tādiem frančiem pretinieki varēja būt tikai tādi paši angļi.

Tā vairs nebija sadursme, tā bija tumsa, ārprāta niknums, reibinošs dvēseļu un drosmes lidojums, zobenu zibeņu viesulis. Vienā mirklī no tūkstoš četrsimt gvardes dragūniem palika tikai astoņi simti. Viņu komandieris apakšpulkvedis Fulers krita. Piesteidzās Nejs ar LefevraDenueta ulāniem un strēlniekiem. Monsenžānas plato tika ieņemts, atgūts atpakaļ, vēlreiz ieņemts. Kirasieri pameta kavalēriju, lai no jauna mestos uz kājniekiem. Pareizāk sakot, šajā drausmīgajā burzmā vīrs cīniņā saķērās ar viru un nelaida cits citu vaļā. Karē arvien vēl turējās. Tie izturēja divpadsmit triecienus. Nejam bija krituši jau četri zirgi. Puse no kirasieriem palika uz paugura. Cīņa ilga divas stundas.

Angļu armija bija dziļi iedragāta. Nav šaubu, ja gravas katastrofa pirmā uzbrukuma laikā nebūtu vājinājusi kirasieru spēkus, viņi būtu izsituši pretinieku no centra pozīcijām un līdz ar to izšķīruši uzvaru. Šī neparastā kavalērija apstulbināja Klintonu, kas bija pieredzējis Talaveru un Badahosu. Velingtons, jau par trim ceturtdaļām pieveikts, varonīgi to apbrīnoja. Viņš pusbalsī noteica: «Lieliski!»[28]

Kirasieri iznīcināja septiņus no trīspadsmit karē, ieguva vai izsita no ierindas sešdesmit lielgabalus un atņēma angļu pulkiem sešus karogus, ko trīs kirasieri un trīs gvardes strēlnieki nogādāja imperatoram uz Belalianses fermu.

Velingtona stāvoklis bija pasliktinājies. Šī neparastā kauja bija it kā divu saniknotu, ievainotu vīru duelis, kur abi pretinieki, joprojām uzbrūkot un aizstāvoties, nemitīgi noasiņo. Kurš no abiem kritīs pirmais?

Cīņa par plato turpinājās.

Cik tālu nokļuva kirasieri? Neviens to nevarētu pateikt. Taču droši zināms, ka nākamajā dienā pēc kaujas kāds kirasieris un viņa zirgs atrasti beigti Monsenžānas pajūgu svērtuvē, tas ir, tai vietā, kur krustojās visi četri lielceļi — Nivelas, Zenapas, Lailpas un Briseles. Kavalēi ists bija izlauzies cauri angļu līnijām. Viens no vīriem, kas pacēla tā līķi, vēl tagad dzīvo Monsenžānā. Viņa vārds ir DeāzS, Toreiz viņam bija astoņpadsmit gadu.

Velingtons juta, ka viņa spēki sāk grīļoties. Lūzuma bridis bija tuvu.

Kirasieriem neveicās tai ziņā, ka pretinieks nebija izsists no centra. Tā kā plato piederēja gan vieniem, gan otriem, tas īstenībā nepiederēja nevienam, kaut gan galu galā tā lielākā daļa palika angļiem. Velingtons pārvaldīja ciematu un līdzenuma augšpusi, Nejs — vienīgi plato virsotni un nogāzi. Abi pretinieki šķita ar visām saknēm ieauguši šai nāves zemē.

Angļu spēki likās neglābjami novājināti, viņu armija drausmīgi asiņoja. Kempts kreisajā spārnā lūdza pastiprinājumu.

—     Tāda nav, — Velingtons atbildēja, — lai mirst!

Gandrīz tai pašā mirklī — dīvaina sagadīšanās, kas raksturo abu armiju spēku izsīkumu, — Nejs prasīja Napoleonam kājniekus, un Napoleons izsaucās:

—     Kājniekusl Kur lai es tos ņemu? Vai lai es tos radu?

Tomēr angļu armija bija vairāk novājināta. Bruņās tērpto milžu eskadroni bija savos negantajos triecienos saberzuši angļu kājniekus. Nedaudzi vīri ap karogu iezīmēja vietu, kur bija stāvējis pulks; dažu labu bataljonu vairs komandēja tikai kapteinis vai leitnants. Altena divīzija, stipri cietusi jau pie Esentas, bija gandrīz iznīcināta; van Ktuzes brigādes drošsirdīgie beļģi bija izkaisīti rudzu laukā visgarām Nivelas lielceļam. Gandrīz nekas nebija palicis pāri no holandiešu grenadieriem, kas 1811. gadā Spānijā cīnījās mūsu rindās pret Velingtonu, bet 1815. gadā, apvienojušies ar angļiem, stājās pretim Napoleonam. Ievērojami zaudējumi bija virsnieku vidū. Lordam Uksbridžam, kas nākamajā dienā lika apbedīt savu kāju, bija sadragāts celis. Franču pusē kirasieru uzbrukuma laikā no ierindas bija izsisti Delors, Leritjē, Kolbērs, Dnops, Travērs un Blankārs, bet angļu pusē bija ievainots Altens, ievainots Bērns, nogalināts Delansijs, nogalināts van Mērens, nogalināts Ompteda, iznīcināts Velingtona ģenerālštābs, un Anglijai bija lemta ļaunākā daļa sai asiņainajā līdzsvarā. Otrais gvardes kājnieku pulks bija zaudējis piecus apakšpulkvežus, četrus kapteiņus un Irīs karodzniekus; trīsdesmitā kājnieku pulka pirmais bataljons bija zaudējis divdesmit četrus virsniekus un simt divpadsmit kareivju; no septiņdesmit devītā kalniešu pulka bija ievainoti divdesmit četri virsnieki un nonāvēti četrsimt piecdesmit kareivju. Vesels pulks Kamberlenda hanoveriešu huzāru ar pulkvedi Haki priekšgalā — viņu vēlāk tiesāja un pazemināja — izbijās no tuvcīņas, griezās atpakaļ un metās bēgt pa Suaņas mežu, sējot paniku līdz pat Briselei. Vezumnieku daļas un furgoni ar ievainotajiem, redzot, ka franči virzās uz priekšu un tuvojas mežam, arī steidzās tur patverties. Holandieši, ko franču kavalērija kapāja ar zobeniem, kliedza: «Palīgā!» No Verkukū līdz Grenandālai, tas ir, gandrīz divas ljē Briseles virzienā, visa apkārtne, kā stāsta aculiecinieki, bijusi pilna bēgļiem. Panika bijusi tik liela, ka aizsniegusi pat princi Kondē* Mehelenā un Luiju XVIII Ģentē*. Bez vājās rezerves, kas bija izvietota aiz lazaretes Monsenžānas fermā, un Vivjana un Vanclelera brigādes, kas atradās kreisajā spārnā, Velingtonam vairs nebija kavalērijas. Veselas baterijas gulēja zemē, nogāztas no lafetēm. Siborns apstiprina šos faktus, un Pringls, pārspīlēdams nelaimi, pat apgalvo, ka angļu-holandiešu armija samazinājusies līdz trīsdesmit četriem tūkstošiem vīru. Dzelzs hercogs[29] palika mierīgs, taču viņa lūpas bija nobālušas. Austriešu komisārs Vincents un spāņu komisārs Ālava, kuri kaujas laikā bija angļu ģenerālštābā, uzskatīja hercogu par pazudušu. Piecos pēcpusdienā Velingtons izvilka pulksteni, un ļaudis, kas bija tuvumā, dzirdēja viņu čukstam drūmos vārdus: «Blihers vai nakts!»

Tieši tobrīd augstienē Frišmonas pusē pavizēja tāla durkļu rinda.

Tas nozīmēja lūzumu šai milzu drāmā.

11. Slikts ceļvedis Napoleonam, labs — Bilovam

Ir zināms, cik rūgti maldījās Napoleons: viņš cerēja uz Grušī, bet tā vietā pēkšņi ieradās Blīhers, dzīvības vietā — nāve.

Liktenim tik šādi spēji pagriezieni: šis vīrs gatavojās kāpt pasaules tronī, bet viņu gaidīja Svētās Helēnas sala.

Ja ganiņš, kas bija par ceļvedi Blīhera ģenerālleitnantam Bīlovam, būtu devis viņam padomu iznākt no meža augšpus Frišmonas, nevis lejpus Planšnuā, tad varbūt deviņpadsmitais gadsimts būtu izveidojies pavisam citāds. Napoleons tad būtu uzvarējis Vaterlo kaujā. Dodoties pa jebkuru citu ceļu, nevis pa to, kas iziet no meža lejpus Planšnuā, prūšu armija būtu atdūrusies pret artilērijai nepārejamu gravu un Bīlovs nebūtu ieradies laikā.

Kā apgalvo prūšu ģenerālis Miflings, nokavējies kaut par stundu, Blīhers vairs nebūtu atradis Velinģtonu uz kājām, «kauja būtu zaudēta».

Kā redzams, Bīlovam bija pēdējais laiks ierasties. Un jau tā viņš bija aizkavējies. Viņš bija pārlaidis nakti nometnē pie Dionlemonas un līdz ar gaismu devies ceļā. Bet ceļi bija nelietojami, un viņa divīzijas iestiga dubļos. Lielgabali iegrima ceļa grambās līdz pat rumbām. Turklāt bija jāpārkļūst pār Dilas upi pa šauro Vavras tiltu, bet ielu, kas veda uz tiltu, franči bija aizdedzinājuši;" munīcijas vezumi un artilērija nevarēja izbraukt starp divām degošo māju rindām, un tiem nācās nogaidīt, kamēr ugunsgrēks beidzas. Līdz pusdienas laikam Bīlova priekšpulki vēl nebija paguvuši sasniegt Šapelsenlambēru.

Ja karadarbība būtu sākusies divas stundas agrāk, četros tā būtu beigusies un Blīhers būtu ieradies tikai tad, kad Napoleons jau būtu kaujā uzvarējis. Tādas ir šīs lielās nejaušības, kuras saskaņotas ar bezgalību, kas mums nav aptverama.

Jau ap pusdienas laiku imperators pirmais, ar tālskati ieraudzīja pašā apvāršņa malā kaut ko tādu, kas saistīja viņa uzmanību. Viņš sacīja: «Es redzu tālumā mākoni, kas, man šķiet, ir karapulki.» Pēc tam viņš jautāja Dalmācijas hercogam: «Sult, ko jūs redzat Sapelsenlambēras pusē?» Maršals, paskatījies ar tālskati, atbildēja: «Četrus piecus tūkstošus vīru, jūsu augstība. Acīmredzot tas ir

Grušī.» Taču pamanītais plankums, miglas tīts, palika nekustīgs. Visi ģenerālštāba tālskati pētīja «mākoni», ko bija ievērojis imperators. Daži sacīja: «Tās ir karaspēka kolonnas, kas patlaban apstājušās.» Lielākā daļa teica: «Tie ir koki.» Patiešām, mākonis nekustējās. Imperators sūtīja Domona vieglās kavalērijas divīziju izlūkot neskaidro punktu.

Tiesa, Bīlovs nekustējās. Viņa avangards bija ļoti vājš un nespēja neko uzsākt. Vajadzēja sagaidīt armijas korpusa galvenos spēkus; viņam bija pavēlēts koncentrēt karaspēku un tikai tad stāties kaujas ierindā. Taču pulksten piecos, redzot Velingtonu briesmās, Blīhers deva Bīlovam pavēli uzbrukt un sacīja slavenos vārdus: «Jādod angļu armijai atelpa.»

Drīz pēc tam Lostina, ITillera, Hakes un Risela divīzijas izvērsās kaujas ierindā Lobo korpusa priekšā, Prūsijas prinča Vilhelma kavalērija iznāca no Parīzes meža, Planšnuā bija liesmās un prūšu lielgabalu lodes ķēra pat gvardi, kas atradās reŽervē Napoleona aizmugurē.

12. Gvarde

Pārējais ir zināms: cīņā metās trešā armija, mainījās kaujas dislokācija, pēkšņi sāka graut astoņdesmit seši lielgabali, līdz ar Bīlovu ieradās Pirhs I, pats Blīhers vadīja Cītena kavalēriju, franči tika atspiesti atpakaļ, Markoņē noslaucīts no Oēnas paugura, Dirits izsists no Paplotas, Donzelo un Kio atkāpās, Lobo tika aplenkts; līdz ar nakts iestāšanos visi angļu kājnieki sāka uzbrukumu un virzījās uz priekšu, franču armijā tika izsists milzīgs robs, angļu un prūšu karteču uguns darbojās saskaņoti, franči cieta sakāvi kā centrā, tā flangos, un šā drausmīgā sabrukuma brīdī kaujā devās gvarde.

Saprazdama, ka iet pretī nāvei, gvarde sauca: «Lai dzīvo imperators!» Vēsture nezina nekā aizkustinošāka par šo agoniju, skanot apsveikuma saucieniem.

Visu dienu debesis bija apmākušās. Tieši tai pašā mirklī — pulkstenis bija astoņi vakarā — mākoņi pie apvāršņa pēkšņi pašķīrās un starp Nivelas lielceļa vīksnām

izlauzās rietošās saules plašais, draudīgi sarkanais blāzmojums. Pie Austerlicas viņi bija redzējuši sauli lecam.

Šai izšķirīgajā kaujas posmā ikvienu bataljonu komandēja ģenerālis. Tur bija Friāns, Mišels, Rozē, Arlē, Malē, Porē de Morvāns. Kad cīņas miglā parādījās gvardes grenadieru augstās cepures ar plato ērgļa zīmotni, parādījās kārtīgās, vienādās, mierīgās un lepnās rindās, ienaidnieks izjuta cieņu pret Franciju. Tam šķita, ka redz uz kaujas lauka uznākam divdesmit personificētas uzvaras ar izplestiem spārniem, un uzvarētāji, uzskatīdami sevi par uzvarētiem, atkāpās, bet Velingtons uzsauca: «Celieties, gvardi, un mērķējiet taisni!» Sarkano angļu gvardu pulks, kas bija nogūlies aiz žogiem, piecēlās, ložu mākonis izroboja trīskrāsaino karogu, kas drebot plandījās virs mūsu ērgļiem, pretinieki drāzās cits citam virsū, un sākās drausmīga asinsizliešana. Imperatora gvarde tumsā manīja, ka tai visapkārt armija raujas atpakaļ, tā juta sagrāves milzīgo satricinājumu, dzirdēja saucienus: «Glābjas, kas vari» — kur agrāk skanēja saucieni: «Lai dzīvo imperators!» — un, kaut gan aizmugurē visi bēga, tā joprojām virzījās uz priekšu, arvien niknāk apšaudīta, ar katru soli zaudējot vairāk cīnītāju. Nebija neviena, kas šaubītos vai baiļotos. Ik kareivis varonībā līdzinājās ģenerālim. Neviens vīrs nevairījās tīšu prātu doties nāvē.

Nejs satraukts un cildens, cik cildens vien var būt cilvēks, kas dodas nāvē, ļāvās visiem šās viesuļvētras,.-triecieniem. Viņam bija kritis jau piektais zirgs. Viss vienos sviedros, zibošām acīm, putām uz lūpām, atpogātā formas tērpā, kam vienu uzpleci bija pa pusei atrāvis kāda angļu jātnieku gvarda zobena cirtiens, ar lodes ieliektu Lielā ērgļa krustu, asiņains, dubļains un tomēr dižens, viņš, turot rokā salauztu zobenu, sauca: «Skatieties, kā mirst kaujas laukā Francijas maršals!» Taču veltīgi: viņš nenomira. Viņš bija saniknots un sašutis, kad jautāja Druo d'Erlonam: «Un tu? Vai tu negribi, lai tevi nokauj?» Un graujošajā artilērijas ugunī, kas dragāja saujiņu vīru, viņš sauca: «Vai man netiks nekas? Kā es vēlētos, lai visas angļu lodes sastrēgtu manās iekšās!» Nelaimīgais, tu tiki taupīts franču lodēm!

13. Katastrofa

Bēgšana gvardes aizmugurē bija drausmīga.

Armija pēkšņi sāka atkāpties no visām pusēm reizē — no Ugomonas, no Esentas, no Paplotas, no Planšnuā. Saucienam «Nodevība!» sekoja sauciens «Glābjas, kas var!». Irstoša armija ir līdzīga atkusnim. Viss ļogās, plaisā, šķeļas, viļņo, veļas, brūk, saduras, brāžas un traucas. Nav pieredzēts tāds sabrukums. Nejs atņem kādam zirgu, uzlec mugurā un bez cepures, bez kaklauta, bez zobena aizšķērso Briseles lielceļu, reizē apturēdams gan angļus, gan frančus. Viņš lūko apstādināt armiju, sauc to atpakaļ, lādās, ieķeras bēgošajos. Viņš ir kā nemaņā. Kareivji vairās no viņa un sauc: «Lai dzivo maršals Nejs!» Divi Dirita pulki apjukumā dodas te uz vienu pusi, te uz otru, it ka svaidīti šurp un turp starp ulānu zobeniem un Kempta, Besta, Paka un Rilanta brigāžu šauteņu zalvēm. Negantākais no visiem kautiņiem ir atkāpšanās: draugi nonāvē viens otru, lai paši varētu izbēgt, eskadroni un bataljoni saduras un izšķīst cits pret citu kā milzīgas kaujas putas. Lobo, kas atrodas vienā malā, un Reijs, kas atrodas otrā malā, tiek ierauti šai straumē. Velti Napoleons mēģina radīt priekšā valni no savas gvardes atliekām, velti pēdējā spēku sasprindzinājumā izšķiež savus apsardzes eskadronus. Kio atkāpjas Vivjana priekšā, Kcllermanis — Vandelera priekšā, Lobo — Bīlova priekšā, Morāns — Pirlia priekšā, Dortions un Siberviks atkāpjas Prūsijas prinča Vilhelma priekšā. Gijo, kas veda uzbrukumā imperatora eksadronus, krīt zem angļu dragūnu kājām. Napoleons auļo gar bēgļu rindām, uzrunā tos, mēģina pārliecināt, draud un lūdzas. Tās pašas mutes, kas no rīta sauca: «Lai dzīvo imperators!» — tagad ir mēmas, gandrīz neviens viņu vairs neliekas pazīstam. Prūšu kavalērija, tikai nule ieradusies, metas Uzbrukumā, traucas, cērt ar zobeniem, skalda, kapā, nāvē un iznīcina. Pajūgi uzbrāžas cits citam, lielgabali bēg, vezumnieki izjūdz zirgus un, pametuši vezumus, laižas mukt jāšus, augšpēdus apgāztie rati aizsprosto ceļu un izraisa jaunu slaktiņu. Cits citu saspiež, cits citu sāmin un iet pāri līķiem un dzīvajiem. Rokas nezina, ko dara. Milzums ļaužu piepilda ceļus, takas, tiltus, līdzenumus, pakalnus, ielejas — tur sastrēgst četrdesmit tūkstoši bēgošu vīru. Kliedzieni, izmisums. Šautenes un somas tiek samestas rudzos, katrs atbrīvo sev ceļu ar zobena cirtieniem, nav vairs biedru, nav vairs ne virsnieku, ne ģenerāļu, ir tikai neizsakāmas šausmas. Cītens netraucēti skalda Franciju. Lauvas kļuvušas par stirnām. Tāda bija šī bēgšana.

Zenapā franči vēl mēģināja griezties atpakaļ, pretoties, noturēties. Lobo sapulcināja trīssimt vīru. Pie ieejas ciematā uzcēla barikādes, taču līdz ar pirmo prūšu karteču zalvi visi atkal metās bēgt, un Lobo tika saņemts gūstā. Šās karteču zalves pēdas vēl šodien redzamas uz kādas vecas ķieģeļu mājas ģēveles ceļa labajā pusē, dažu minūšu gājiena attālumā no Zenapas. Prūši drāzās uz Zenapu, droši vien saniknoti par to, ka viņu daļa uzvarā tik niecīga. Notika briesmīga vajāšana. Blīhers pavēlēja visus iznīcināt. Bēdīgu priekšzīmi viņam bija rādījis Rožē, piedraudot ar nāvi katram franču grenadierim, kurš atvestu pie tā prūšu gūstekni. Taču Blīhers pārspēja Rožē. Jaunās gvardes ģenerālis Diems, iedzīts strupceļā pie kāda Zenapas kroga durvīm, atdeva savu zobenu Nāves huzāram, kas paņēma zobenu un gūstekni nonāvēja. Uzvara beidzās ar uzvarēto apkaušanu. Izsacīsim spriedumu, jo mēs esam vēsture: vecais Blīhers sevi apkaunoja. Viņa nežēlība piepildīja posta mēru līdz malām. Izmisuma pārņemtā bēgļu straume plūda caur Zenapu, Katrbrā, Goselī, Franu, Šarleruā, Tjēnu un apstājās tikai pie robežas. Ak vai! Un kas bija tie, kas bēga? Lielā armija.

Vai šis apmulsums, šīs drausmas, šis sabrukums, kad sakrita pīšļos lielākā drošsirdība, kāda jebkad vēsture apbrīnota, ir bez iemesla? Nē. Kādas milzu rokas ēna stiepjas pār Vaterlo. Tā ir likteņa diena. Šo dienu noteikusi vara, kas augstāka par cilvēka spēkiem. Tālab baismā noliecās galvas, tālab visi šie dižie gari atdeva savus zobenus. Tie, kas bija uzvarējuši Eiropu, tagad uzveikti gulēja pie zemes un nezināja vairs, ko sacīt un darīt, juzdami tumsā kaut ko briesmīgu. Hoc erat in fatisT Šī diena grozīja cilvēces perspektīvu. Vaterlo ir deviņpadsmitā gadsimta vārtu vira. Lielajam cilvēkam ir jāpazūd, lai iestātos liels laikmets. To panākt uzņēmās vara, kas nepieļauj iebildumus. Varoņu panika ir izskaidrojama. Vaterlo kaujai pāri slīdēja ne tikai mākonis, tai pāri trau&lt; as meteors. Tur pavīdēja dievs.

Satumstot naktij, Bernārs un Bertrāns kādā laukā Zenapas tuvumā satvēra aiz svārku stērbeles un apturēja drūmu, domās nogrimušu vīru, ko bēgļu straume bija aiznesusi līdz šai vietai un kas, nule nokāpis no zirga un pasitis pavadu padusē, viens pats devās atpakaļ uz Vaierlo, ar klīstošu skatienu raudzīdamies tālumā. Tas bija Napoleons, kurš vēl mēģināja iet uz priekšu, dižais mēnessērdzīgais, kura sapnis bija sabrucis,

14. Pēdējais karē

Daži gvardes karē palika nekustīgi bēgļu straumē kā klintis plūstošā ūdenī un turējās līdz naktij. Tuvojoties naktij un līdz ar to nāvei, viņi gaidīja šo divkāršo tumsu un joprojām nesatricināmi ļāva, lai tā viņus ietin. Katrs pulks, atrauts no pārējiem un bez sakariem ar sagrauto armiju, mira pats uz savu roku. Lai veiktu pēdējo kaujas uzdevumu, daži no tiem bija ieņēmuši pozīcijas Rosomas augstienē, citi — Monsenžānas .līdzenumā. Tur, visu pamesti, uzvarēti, briesmīgi, šie drūmie karē gāja šausmīgā nāvē. Līdz ar viņiem mira Ulma, Vagrama, Jēna un Frīdlande*.

Sabiezējot krēslai, ap deviņiem vakarā, Monsenžānas plato piekājē bija atlicis viens vienīgs karē. Sai liktenīgajā ielejā tās pašas nogāzes pakājē, kurā bija izdevies uzrāpties kirasieriem un kuru tagad pārplūdināja angļu karapulki, uzvarošās ienaidnieka artilērijas krustugunīs, baismīgi blīvā šāviņu krusā, karē vēl arvien cīnījās. To komandēja kāds nepazīstams virsnieks, vārdā Kambrons*. Ar katru zalvi karē kļuva mazāks, tomēr turējās pretī. Uz kartečām tas atbildēja ar šauteņu uguni, nepārtraukti sašaurinot savas četras malas. Bēgošie karavīri, brīžam apstādamies, lai atvilktu elpu, iztālēm tumsā klausījās šais drūmajos pērkona grāvienos, kas kļuva arvien vājāki.

Kad šis leģions bija vairs tikai saujiņa vīru, kad viņu karogs bija vairs tikai skrandas, kad viņu šautenes bez lodēm bija vairs tikai nūjas, kad līķu kaudze jau bija lielāka nekā dzīvo pulciņš, uzvarētājus pārņēma svētas šaus» mas šo cildeno mirēju priekšā un angļu artilērija, atvelkot elpu, apklusa. Tas bija it kā īss dzīves laika pagarinājums. Ap cīnītājiem, šķiet, mudžēja rēgi, jātnieku silueti, lielgabalu melnie profili, kur starp riteņiem un lafetēm pavīdēja bālas debesis; milzīga miroņgalva, kāda varoņiem allaž rādās kaujas dūmakā, nāca viņiem virsū un viņus uzlūkoja. Krēslainajā tumsā viņi varēja sadzirdēt, kā pielādē lielgabalus; aizdedzinātie degļi, kas bija līdzīgi tīģera acīm naktī, izveidoja ap viņu galvām spīguļojošu loku, visās angļu baterijās degļa nūjiņas jau tuvojās lielgabaliem. Un tad dziļi saviļņots, novilcinot izšķirīgo brīdi, kad šiem vīriem bija jāmirst, kāds angļu ģenerālis (kā daži apgalvo — Kolvils, pēc citu domām — Metlends) viņiem uzsauca: «Drošsirdīgie franči, padodieties!» Kambrons atbildēja:* «Sūds!»

15. Kambrons

Aiz cieņas pret franču lasītāju nevar atkārtot šo vārdu, varbūt visjaukāko vārdu, kādu francūzis jebkad izrunājis. Vēsturē aizliegts atstāt liecības par cildeno.

Nevairoties no atbildības, mēs pārkāpsim šo aizliegumu.

Tātad starp visiem šiem milžiem bija viens titāns — Kambrons.

Izteikt šo vārdu un pēc tam mirt — kas gan var būt vēl diženāk? Jo vēlēties mirt nozīmē mirt, un šis cilvēks nav vainīgs, ja, lielgabala šāviņa ķerts, viņš tomēr palika dzīvs.

Uzvarētājs Vaterlo kaujā nav ne Napoleons, kas bēgot atkāpās, ne Velingtons, kurš pulksten četros jau sagrīļojās un piecos ļāvās izmisumam, ne Blīhers, kas nemaz netika cīnījies; uzvarētājs Vaterlo kaujā ir Kambrons.

Triekt tādu vārdu pretī pērkonam, kas jūs iznīcina, nozīmē uzvarēt.

Tā atbildēt katastrofai, pateikt to liktenim, likt tādu pamatu nākamajam lauvam, mest šo repliku nakts lietum, Ugomonas nodevīgajam mūrim, Oēnas gravas ceļam, Grušī, kas nokavējās, Blīheram, kurš paguva ieraslies laikā, pat kapā nezaudēt ironiju, mēģināt noturēties kājās, kad ir jau notriekts pie zemes, vienzilbīgā vārdā noslīcināt Eiropas koalīciju, piesolīt karaļiem jau Romas cēzariem zināmo vietu, vispēdējo no vārdiem padarīt par pirmo, piešķirot tam Francijas spožumu, nekautrēties pabeigt Vaterlo ar karnevāla pēdējo dienu, Spartas Leonīdu papildināt ar Rablē, dot šās uzvaras kopsavilkumu vienā — visrupjākā vārdā, ko neklājas izrunāt, pazaudēt zemi zem kājām un palikt vēsturē, pēc šīs asinspirts gūt pārākumu ar izsmieklu — tas ir neaptverami.

Tā ir zibens nozaimošana. Tas jau sasniedz Eshila varenumu.

Kambrona izsauciens šķiet kaut ko pāršķeļam. Tas ir nicinājums, kas pāršķeļ krūtis, tas ir nāves moku pārmērs, kurš izverd sprādzienā. Kas uzvarēja? Vai Velingtons? Nē. Bez Blīhera viņš būtu pazudis. Vai varbūt Blīhers? Nē. Ja Velingtons nebūtu kauju iesācis, Blīhers nevarētu to pabeigt. Kambrons, kas ieradās pēdējā stundā, nevienam nezināms karavīrs, bezgalīgi sīka kara daļiņa, jūt te kādus melus, melus katastrofā, kas ir divkārt mokoši, un tai brīdī, kad viņā bangot bango niknums par to, viņam piedāvā šo apsmieklu — dzīvību! Kā lai te savalda sašutumu?

Te ir viņi visi, šie Eiropas valdnieki, veiksmīgie ģenerāļi, graujošie Jupiteri; viņiem ir simt tūkstoši uzvaras vainagotu karavīru, un aiz šiem simt tūkstošiem — vēl miljons, viņu lielgabali ar aizdedzinātiem degļiem gaida, rīkles atplētuši, zem viņu papēža ir samīta imperatora gvarde un lielā armija, nupat viņi ir satriekuši Napoleonu, un nu ir atlicis vienīgi Kambrons; nav vairs neviena, kas protestētu, tikai šis zemes tārps. Viņš protestēs. Tad viņš meklē pēc vārda, tāpat kā meklē pēc zobena. Putas saskrien viņam uz lūpām, un šīs putas ir vārds. Izmisušais cīnītājs saslejas pret pārsteidzošo un viduvējo uzvaru, pret uzvaru bez uzvarētājiem; viņš nes tās smagumu, taču apliecina tās niecību; viņš ne tikai uzspļauj tai, bet dara vairāk — pats sabrukdams zem skaita, spēka un rupjās matērijas pārsvara, atrod dvēselē vārdu, kas apzīmē visriebīgāko atkritumu. Mēs atkārtojam: to pateikt, tā rīkoties, to atrast nozīmē būt uzvarētājam.

Lildenīgajā brīdī pār šo neievērojamo cilvēku nāca pagātnes dižo dienu gars. Tāpat kā Ružē de Lils* atrada Marseljēzu, Kambrons, augstākas iedvesmas skarts, atrod vā^du, kas izsaka Vaterlo būtību, Kāda plūsma, at« raisījusies no dievišķīgā viesuļa, caurstrāvo šos cilvēkus, un viņi nodreb, un viens sāk dziedāt cēlāko dziesmu, un otrs izgrūž briesmīgo kliedzienu. Šo titānisko nicinājumu Kambrons met sejā ne tikai Eiropai impērijas vārdā, tas būtu maz; viņš revolūcijas vārdā met to pagātnei. Kambronu sadzird un viņā saskata seno laiku milžu dvēseli. Liekas, it kā tur runātu Dantons vai rēktu Klebērs.*

Uz Kambrona izsaucienu angļa balss atbildēja? «Uguni!» Uzliesmoja baterijas, pakalns nodrebēja, bronzas rīkles izvēma pēdējo drausmīgo kartečas lādiņu. Izvēlās plats dūmu mutulis, ko uzlecošais mēness padarīja neskaidri bālganu, un, kad dūmi izklīda, vairs nebija nekā. Pēdējie no šiem briesmīgajiem vīriem bija iznīcināti, gvarde bija mirusi. Dzīvās redutes četras sienas gulēja gar zemi, tikai vietvietām starp līķiem kāds tikko jaušami sarāvās. Tā šie franču leģioni, kas bija vēl dižāki par romiešu leģioniem, aizgāja bojā uz Monsenžānas lietū un asinīs izmirkušās zemes, nobradātajā labībā. Tagad tai vietai garām ik rītu ap pulksten četriem, svilpodams un jautri skubinādams zirgu, brauc Zozefs, Nivelas pasta vedējs.

16. Quot libras iri duce? [30]

Vaterlo kauja ir mīkla, tikpat neizprotama tiem, kas uzvarēja, kā tiem, kuri zaudēja. Napoleonam tā ir panika;[31] Blīhers tajā redz tikai uguni; Velingtons no tās nesaprot neko. Ielūkojieties kaujas ziņojumos! Biļeteni ir juceklīgi, komentāri neskaidri. Vieni stostās, otri šļupst. Zominī iedala Vaterlo kauju četros posmos; Miflings tajā saredz trīs posmus; vienīgi Šarass — kaut gan dažos jautājumos esam citādos uzskatos nekā viņš — ar savu drošo skatienu uztvēris raksturīgās iezīmes katastrofā, kur cilvēka ģēnijs sadūrās ar dieva lemtu nejaušību. Visi pārējie vēsturnieki ir it kā apžilbuši un taustās uz labu laimi. Sī diena, kura bija tik tiešām žilbinoša, nozīmēja militārās monarhijas krišanu, kas par lielu pārsteigumu karaļiem aizrāva līdzi visas karaļvalstis, tā nozīmēja spēka sabrukumu, kara sakāvi.

Sai notikumā, kur izpaužas augstāka nepieciešamība, cilvēku līdzdalība ir nenozīmīga.

Vai atņemt Velingtonam un Blīheram Vaterlo nozīmētu atraut kaut ko Anglijai un Vācijai? Nē. Vaterlo problēma neskar nedz slaveno Angliju, nedz diženo Vāciju. Paldies debesīm, tautu lielums nav atkarīgs no bēdīgām zobena dēkām. Nedz Vācija, nedz Anglija, nedz Francija nav slavenas zobena dēļ. Šai laikmetā, kad Vaterlo nav nekas vairāk kā zobenu žvadzoņa, Vācijā augstāk par Blīheru paceļas Gēte un Anglijā augstāk par Velingtonu — Bairons. Mūsu gadsimtam raksturīgs plašs ideju uzplaukums, un šai rītausmā Anglijai un Vācijai ir sava spoža blāzma. Tās ir varenas ar savu domu. Ietekmēt civilizāciju, paaugstinot tās līmeni, ir nāciju iekšēja nepieciešamība, ko neizraisa viens atsevišķs gadījums, bet kas izaug no viņu būtības. Vācijas un Anglijas varenības pieaugumam deviņpadsmitajā gadsimtā par cēloni nav Vaterlo. Vienīgi barbaru tautas spēji uzplaukst pēc uzvaras. Tā ir negaisā uzplūdušu strautu pārejošā lepnība. Civilizētās tautas — it īpaši mūsu laikos — nevar nedz pacelt, nedz pazemināt kāda karavadoņa veiksme vai neveiksme. To īpatnējo svaru cilvēcē nosaka kas vairāk nekā kaujas iznākums. Paldies dievam, kādas nācijas gods, cieņa, atziņas un ģēnijs nav loterijas numuri, ar ko varoņi un iekarotāji, šie laimes spēles spēlmaņi, var laimēt vai zaudēt lielajā kauju loterijā. Bieži vien zaudēta kauja nozīmē izcīnītu progresu. Mazāk slavas, bet vairāk brīvības. Bungas apklust, sāk runāt saprāts. Tā ir spēle, kurā laimē tas, kas zaudē. Pārrunāsim Vaterlo notikumus objektīvi no abiem viedokļiem, piešķirot nejaušībai nejaušības tiesu un atdodot dievam to, kas dievam pieder. Kas tad ir Vaterlo? Uzvara? Nē. Lielais laimests.

Laimests, kas krita Eiropai un ko samaksāja Francija.

Nebija grūti uzcelt tur lauvas tēlu.

Turklāt Vaterlo ir savdabīgākā sadursme, kādu vien vēsture zina. Napoleons un Velingtons. Tie nav ienaidnieki, tie ir pretstati. Nekad vēl dievs, kam patīk pretstatījumi, nav radījis saistošāku kontrastu un nolicis neparastāku sastapšanos. No vienas puses — noteiktība, tā!redzība, ģeometriski aplēsuini, apdomība, nodrošināta atkāpšanās, saglabātas rezerves, nesatricināma aukstasinība, stingra sistēma, stratēģija, kas prot izmantot apvidus īpatnības, taktika, kura notur līdzsvarā bataljonus, asinsizliešana, kas notiek saskaņā ar priekšrakstiem, karadarbība, ko vada ar pulksteni rokā, nekad tīšuprāt neriskējot, senā klasiskā drošsirdība, absolūta pareizība; no otras puses — intuīcija, paredzēšana, savdabīga kara māksla, pārcilvēcisks instinkts, zibošs skatiens, kaut kas tāds, kas raugās kā ērglis un sper kā zibens, apbrīnojama meistarība un nevērīgs straujums, visi noslēpumi, kādi vien var būt dziļai dvēselei, spēja padarīt par sabiedroto likteni, upi, līdzenumu, mežu, pakalnu, no kuriem prasa pakļautību un kurus savā ziņā piespiež paklausīt, despots, kas sāk jau tiranizēt kaujas lauku, ticība savai zvaigznei, ticība, kas, savienota ar stratēģijas zinātni, to reizē paplašina un samulsina. Velingtons bija kara Barems*, Napoleons — tā Mikelandželo. Un šoreiz aprēķins pieveica ģēniju.

Abās pusēs kādu gaidīja. Tam, kas visu bija precīzi aplēsis, Jaimējās sagaidīt. Napoleons gaidīja Grušī — Gruši neatnāca, Velingtons gaidīja Blīheru — Blīhers ieradās.

Ar Velingtona roku Napoleonam atriebās klasiskais karš. Karjeras sākumā Bonaparts ar to bija sadūries Itālijā un guvis spožu uzvaru. Vecā pūce* aizbēga, tiklīdz parādījās jaunais vanags. Agrākā taktika tika ne vien satriekta, bet arī apkaunota. Kas īsti bija šis divdesmit'sešus gadus vecais korsikānis, šis lieliskais nepraša, kurš, lai gan viss bija pret viņu un nekas viņa pusē, būdams bez pārtikas, bez munīcijas, bez lielgabaliem, bez apaviem, gandrīz bez armijas, ar saujiņu vīru cīnījās pret lieliem karapulkiem, uzbruka Eiropas apvienotajiem spēkiem un absurdā kārtā guva uzvaras, kas šķita neiespējamas? Kur radās šis negantais zibeņmetējs, kas gandrīz bez atelpas, ar vieniem un tiem pašiem trumpjiem rokā citu pēc citas sasita druskās piecas Vācijas ķeizara armijas, pēc Alvica sakaudams Boljē, pēc Boljē — Vurmseru, pēc Vurmsera — Melasu un pēc Melasa — Maku? Kas bija šis nepieredzējušais, jaunais karotājs, kam piemita debesu spīdekļa pārdrošība? Akadēmiskā karaskola, spiesta atkāpties, viņu izslēdza. Tā rodas vecā cēzarisma

nesamierināmais naids pret jauno, precīzā zobena naids pret ugunīgo šķēpu, šaha galdiņa naids pret ģēniju. 1815. i'ada 18. jūnijā šim naidam izdevās sacīt pēdējo vārdu, un zem Lodī, Montebello, Montenotas, Mantujas, Marengo nn Arkolas tā ierakstīja: Vaterlo. Tas bija viduvējo triumfs, kas ir patīkams vairākumam. Liktenis pieļāva šo ironiju. Savas slavas norietā Napoleons atkal sastapās ar Vurmseru jaunībā.

Lai dabūtu īsteno Vurmseru, vajadzētu vienīgi nokrāsot Velingtona matus sirmus.

Vaterlo ir pirmās šķiras kauja, kurā uzvarēja otrās šķiras karavadonis.

Vaterlo kaujā jāapbrīno Anglija, angļu izturība, angļu . noteiktība, angļu asinis. Lieliskākais, ko Anglija šai karā parādīja, — lai tā nedusmojas — ir viņa pati. Ne karavadonis, bet armija.

Velingtons kādā vēstulē lordam Baterstam ar pārsteidzošu nepateicību izsakās, ka viņa armija — armija, kas cinījās 1815. gada 18. jūnijā, — esot bijusi «nožēlojama armija». Ko par to domā drūmais kaulu jūklis, kas apbedits Vaterlo laukos?

Anglija ir bijusi pārāk pieticīga iepretim Velingtonam. Izcelt Velingtonu tik lielu nozīmē padarīt Angliju mazu. Velingtons ir tāds pats varonis kā jebkurš cits. Pelekie skoti, jātnieku gvardi, Metlenda un Mičela pulki, Paka un Kempta kājnieki, Ponsonbī un Somerseta kavalērija, kalnieši, kas, plosoties karteču ugunij, spēlēja dūdas, Rilanta bataljoni, nule iesauktie jaunkareivji, kas tikko mācēja rīkoties ar musketi un tomēr turējās pretim Eslinga un Rivolī rūdītajiem karavīriem, — lūk, kas ir liels! Velingtons bija sīksts, tas ir viņa nopelns, un to viņam nevar atņemt, taču arī vismazāk ievērojamais no viņa kājniekiem un kavalēristiem bija tikpat stingrs. Dzelzs zaldāti bija sava dzelzs hercoga vērts. Ja jāsaka, mēs cildinām angļu kareivi, angļu armiju, angļu tautu. Ja vispār var būt runa par uzvaru, tad to guvusi Anglija. Būtu taisnīgāk, ja Vaterlo piemiņas kolonna viena cilvēka statujas vietā celtu slavā visas tautas tēlu.

Lielā Anglija būs sašutusi par to, ko še sakām. Arī pēc sava 1688. gada un mūsu 1789. gada tā vēl nav zaudējusi feodālās ilūzijas. Tā vēl tagad tic mantojuma tiesībām un hierarhijai. Sī tauta, ko neviena cita nepārspēj

varenībā un slavā, cīenī sevi kā nāciju, nevis kā tautu. K3 tauta tā labprātīgi pakļaujas un padodas lorda vadībai. Angļu strādnieks ļauj sevi nicināt, angļu kareivis ļauj sevi sist. Tā Inkermanas kaujā kāds seržants, kā zināms, izglāba armiju, bet lords Reglans nevarēja to atzīmēt, jo angļu militārā hierarhija neļauj raportā minēt varoni, kam nav virsnieka pakāpes.

Taču visvairāk apbrīnojama Vaterlo kaujā mums šķiet nejaušības brīnum veiklā līdzdalība. Nakts lietus, Ugomonas mūris, Oēnas gravas ceļš, Grušī, kas nesadzird lielgabalu grāvienus, Napoleona ceļvedis, kurš viņu maldina, Bīlova ceļvedis, kas parāda pareizo ceļu, — visas šīs stihiskās nelaimes bija lieliski izkārtotas un vadītas.

Galu galā jāatzīst, ka pie Vaterlo notika drīzāk slaktiņš nekā kauja.

No visām notikušajām kaujām Vaterlo kaujā samērā ar cīnītāju skaitu bija visīsākā fronte. Napoleonam —• trīsceturtdaļljē, Velingtonam — pusljē; katrā pusē cīnījās septiņdesmit divi tūkstoši vīru. Šis blīvums arī izraisīja slaktiņu.

Ir izdarīti aprēķini un konstatēta šāda proporcija.

Cilvēku zaudējumi: pie Austerlicas — frančiem četrpadsmit procentu, krieviem trīsdesmit, austriešiem četrdesmit četri. Pie Vagramas — frančiem trīspadsmit procentu, austriešiem četrpadsmit. Pie Maskavas — frančiem trīsdesmit septiņi procenti, krieviem četrdesmit četri. Pie Baucenas — frančiem trīspadsmit procentu, krieviem un prūšiem četrpadsmit. Pie Vaterlo — frančiem piecdesmit seši procenti, sabiedrotajiem — trīsdesmit viens procents. Kopsummā pie Vaterlo zaudējumi sasniedz četrdesmit vienu procentu. Kaujā piedalījās simt četrdesmit četri tūkstoši vīru, sešdesmit tūkstoši krita.

Vaterlo kaujas lauku šodien apņem miers, kāds piemīt zemei — nesatraucamajam cilvēka balstam, un tas izskatās kā jebkurš līdzenums.

Tomēr naktīs no tā paceļas spokaina migla, un, ja kāds ceļavīrs, pārstaigādams lauku, palūkojas vērīgāk un ieklausās, un ļaujas sapņiem kā Vergilijs liktenīgajos Filipu* klajumos, tad viņu sagrābj lielās katastrofas rēgs. Atdzīvojas drausmīgais 18. jūnijs, neīstais pieminekļa pakalns pazūd, lauvas tēls izgaist, kaujas lauks atgūst patieso izskatu. Līdzenumā viļņojas kājnieku rindas, neganti nuļi šķeļ apvārsni; apmulsušais sapņotājs redz zibam zobenus, spīgojam durkjus, uzliesmojam bumbu sprādzienus, redz krustojamies baismīgus zibeņus, dzird gārclzienus kapa dziļumā un rēgainās kaujas dobjo dunoņu. Sīs ēnas ir grenadieri, blāvais spīdums — kirasieru pulki; šis ģindenis ir Napoleons, tas tur — Velingtons. Jau sen tas viss pagājis, bet arvien vēl trauc cīņā un kaujas, un gravas sārtojas asinīs, un koki dreb, un līdz pat padebešiem ceļas kaujas niknums, un tumsā miglaini iznirst visas šīs nežēlīgās augstienes, Monsenžāna, Ugomona, Frišmona, Paplota un Planšnuā, ko virpuļu virpuļiem ieskauj rēgi, kuri iznicina cits citu.

17. Vai Vaterlo kauja novērtējama pozitīvi?

Ir visai respektējama liberālā skola, kas Vaterlo nepavisam nenosoda. Mēs pie tās nepiederam. Mums Vaterlo ir tikai negaidīts brīvības sākums. Tas, ka no šādas olas izšķīlās tāds ērglis, katrā ziņā bija kaut kas pārsteidzošs.

Vaterlo, ja jautājumu aplūko no augstāka redzes viedokļa, bija jau iepriekš plānota kontrrevolūcijas uzvara. Tā bija Eiropa pret Franciju, tā bija Pēterburga, Berlīne un Vīne pret Parīzi, tas bija status quo pret iniciatīvu, tas bija uzbrukums 1789. gada 14. jūlijam caur 1815. gada 20. martu*, tas bija trauksmes signāls monarhijām sākt cīņu pret franču nepakļāvīgo dumpības garu. Savaldīt beidzot šo lielo tautu, apdzēst vulkānu, kas darbojas jau divdesmit sešus gadus, — tāds bija viņu sapnis. Braunšveigi, Nasavi, Romanovi, Hoencollerni un Habsburgi solidarizējās ar Burboniem. Vaterlo nesa sev līdz «dievišķās tiesības». Taisnība, tā kā impērija bija bijusi despotiska, tad saskaņā ar dabisko reakciju karaļvara bija spiesta būt liberāla, un Vaterlo notikumi gribot negribot izraisīja konstitucionālās iekārtas nodibināšanos, par lielu nepatiku uzvarētājiem. Jo revolūcija patiešām nav uzvarama, tā ir augstākas likumības noteikta un absolūti fatāla un tāpēc parādās allaž no jauna: pirms Vaterlo — Bonapartā, kas apgāž senos troņus, un pēc Vaterlo — Luijā XVIII, kas dāvina tautai hartu un pats tai pakļaujas. Bonaparts ceļ Neapoles tronī pasta puisi* un

Zviedrijas tronī — seržantu, izmantodams nevienlīdzību, lai pierādītu vienlīdzību; Luijs XVIII Sentuēnā paraksta cilvēka tiesību deklarāciju. Ja gribat atskārst, kas ir revolūcija, tad sauciet to par Progresu; ja gribat saprast, kas ir progress, nosauciet to par Rītdienu. Rītdiena neatvairāmi dara savu darbu un sāk to jau šodien. Tā allaž sasniedz mērķi, kaut ari visai dīvaini. Tā izmanto Velingtonu, lai vienkāršo karotāju Fuā* padarītu par oratoru. Fuā krīt pie Ugomonas un vēlāk paceļas uz tribīnes. Tā rīkojas progress. Šim strādniekam neviens darbarīks nav nederīgs. Bez mazākā samulsuma viņš izmanto savam dievišķīgajam darbam gan vīru, kas pārgājis pāri Alpiem, gan Elizeja tēva sirdzēju*, vārgo lāga večuku, kurš tikko turas uz kājām. Viņš liek lietā kā podagras slimnieku, tā iekarotāju: iekarotāju — ārpus valsts robežām, podagras slimnieku — zemes iekšienē. Pārtraucot Eiropas troņu graušanu ar zobenu, Vaterlo panāca vienīgi to, ka revolucionārais darbs turpinājās citā jomā. Karotāji bija beiguši, pienāca kārta domātājiem. Laikmets, ko Vaterlo gribēja apturēt, pārkāpa tai pāri un turpināja savu ceļu. Šo drūmo uzvaru savukārt uzvarēja brīvība.

īsi un neapstrīdami sakot — tā bija kontrrevolūcija, kas triumfēja pie Vaterlo; tā bija kontrrevolūcija, kas smaidīja aiz Velingtona muguras un pienesa viņam visas Eiropas maršalu zižļus, to skaitā, cik zināms, arī Francijas maršala zizli; tā bija kontrrevolūcija, kas priecīga stūma ķerrās zemi, sajauktu ar kritušo kauliem, un lika pacelties lauvas pakalnam, un triumfējot rakstīja uz' pjedestāla datumu «1815. gada 18. jūnijs». Kontrrevolūcija mudināja Blīheru ar zobenu apkaut tos, kas atkāpās. No Monsenžānas plato virsotnes kontrrevolūcija noliecās pār Franciju kā pār savu laupījumu un čukstēja apkaunojošo vārdu «sadalīšana». Nonākusi Parīzē, kontrrevolūcija ieraudzīja krāteri tuvumā, sajuta, ka pelni dedzina kājas, un mainīja nodomu. Tā atgriezās pie hartas nevarīgajiem šļupstiem.

Nesaskatīsim Vaterlo notikumos vairāk, nekā tur ir. Brīvība nebija Vaterlo mērķis. Kontrrevolūcija bija liberāla pret pašas gribu, tāpat kā Napoleons, pašam negribot, bija revolucionārs. 1815. gada 18. jūnijā šis Robespjērs tika izsviests no segliem.

18. Dievišķās tiesības atgūst spēku

Diktatūras gals. Vesela Eiropas sistēma sabruka.

Impērija nogrima tumsā, kas bija līdzīga tai tumsai, kāda apņēma bojā ejošo romiešu pasauli. Pat no bezdibeņa krēslības var atkal augšāmcelties, kā tas notika barbarisma laikos. Tikai 1815. gada barbarismam, kas pamazināmajā vārdā saucams par kontrrevolūciju, bija maz elpas, tam drīz vien pietrūka dvašas, un tas aprima. Jāatzīst, ka impērija tika apraudāta, un to apraudāja varoņu acis. Ja siava slēpjas zobenā, kas pārvērsts par scepteri, tad impērija bija pati slava. Impērija bija izplatījusi virs zemes visu iespējamo gaismu, cik vien tirānija spēj dot, bet tā bija tumša gaisma, vēl vairāk — tā bija melna gaisma. Salīdzinājumā ar patieso dienas gaismu tā bija nakts. Un tomēr šās nakts pazušana radīja aptumsuma iespaidu.

Luijs XVIII atgriezās Parīzē. 8. jūlija riņķa dejas izdzēsa atmiņas par 20. marta sajūsmu. Korsikānis kļuva par pretstatījumu bearnietim*. Karogs, kas plīvoja virs Tilēriju kupola, bija balts. Troni ieņēma trimdinieki. Egles koka galds no Hartvelas pils* tika novietots Luija XIV lilijām rotātā atzveltnes krēsla priekšā. Par Buvinu* un Fontenuā* runāja kā par vakar gūtām uzvarām, jo Austerlica bija novecojusi. Altāris un tronis sadzīvoja varenā brālībā. Viena no deviņpadsmitā gadsimtā visvairāk atzītajām sabiedriskās labklājības formām tika ieviesta Francijā un visā kontinentā. Eiropa piesprauda sev balto kokardi. Trestaijons* kļuva slavens. Sauli attēlojošu akmens staru ietvarā uz Orsē krastmalas kazarmas fasādes atkal parādījās devīze non pturibus impar . Tur, kur agrāk bija apmetusies imperatora gvarde, tagad mita musketieri. Karuseļa laukuma arka, no vienas vietas apkrauta ar uzvarām, kas nebija sevi attaisnojušas, šo jaunumu apmulsināta un varbūt mazliet nokaunējusies par Marengo* un Arkolu*, kā nekā izlīdzējās ar Angulemas* hercoga statuju. Madlēnas kapsēta, deviņdesmit trešā gada drausmīgais brāļu kaps, pārklājās ar marmoru un jašmu, jo tās pīšļu vidū atdusējās arī Luija XVI un Marijas Antuanetes kauli. Vensēnas grāvī no zemes pacēlās puskolonna, kapa piemineklis, kas atgādināja, ka Angjēnas hercogs* miris tai pašā mēnesī, kad tika kronēts Napoleons. Pāvests Pijs VII, kas bija iesvaidījis imperatoru īsi pirms hercoga nāves, tikpat mierīgi svētīja krišanu, kā bija svētījis paaugstinājumu. Sēnbrunā auga maza, četrus gadus veca ēna, kuru nosaukt par Romas karali nozīmēja musināt uz dumpi. Tā risinājās notikumi, un karaļi atkal ieņēma savus troņus, un Eiropas pavēlnieks tika ieslodzīts krātiņā, un vecais režīms kļuva par jauno, un visa zemes tumsa un gaisma mijās vietām tikai tāpēc, ka reiz kādā vasaras pēcpusdienā ganuzēns mežā bija pateicis prūsim: «Ejiet pa šejieni un nevis pa turieni!»

1815. gads bija līdzīgs drūmam aprīlim. Vecā, neveselīgā un indīgā īstenība tērpās jaunā šķietamībā. 1789. gads tinās melu dvingā, dievišķās tiesības maskējās ar hartu, fikcijas izlikās konstitucionālas, aizspriedumi, māņticlba un apslēpti nodomi, cerot uz četrpadsmito pantu*, pārklājās ar liberālisma laku. Tā čūskas maina ādu.

Napoleons bija padarījis cilvēku reizē lielāku un niecīgāku. Sai spožajā matērijas valdīšanas laikā ideāls dīvainā kārtā tika nosaukts par ideoloģiju. Tā ir liela cilvēka liela neapdomība — likt apsmiekla nākotni. Pa to laiku tautas, šī lielgabalu gaļa, kas tik ļoti mīlēja savu lielgabalnieku, meklēja viņu ar acīm. Kur viņš ir? Ko viņš dara? «Napoleons ir miris,» sacīja kāds garāmgājējs Marengo un Vaterlo kauju invalīdam. «Viņš — un miris!» kareivis iesaucās. «Jūs nu gan viņu labi pazīstat!» Ļaužu iztēlē šis pīšļos satriektais cilvēks kļuva par dievu. Pēc Vaterlo_ Eiropu pārņēma tumsa. Līdz ar Napoleona pazušanu vēl ilgi bija jūtams milzīgs tukšums.

Sai tukšumā izvietojās karaļi. Vecā Eiropa to izmantoja, lai pārkārtotos. Radās Svētā savienība. «Jaukā savienība»[33] jau iepriekš bija norādījusi uz liktenīgo neveiksmi Vaterlo kaujas laukā.

Tai laikā iepretim sensenajai, reformētajai Eiropai jau iezīmējās jaunas Francijas aprises. Imperatora apsmietā nākotne bija klāt. Uz pieres tai mirdzēja zvaigzne — Brīvība. Jaunā paaudze tai pievērsa dedzīgus skatienus. Sav/idi — vienā un tajā pašā laikā sajūsmu izraisīja gan nākotne — Brīvība, gan pagātne — Napoleons. Sakāve bija padarījusi sakauto lielu. Nogāztais Bonaparts šķita • lāvām augstāk par slavā celto Napoleonu. Tie, kas bija triumfējuši, izbijās. Anglija uzdeva viņu apsargāt Iladsoiiam Lovam*, un Francija lika viņu novērot Monšen!. Viņa bezdarbībā sakrustotās rokas satrauca troņus. Aleksandrs viņu dēvēja — «mans bezmiegs». Bailes modināja 1as revolucionārais, kas slēpās Napoleonā. Tā izskaidrojams un attaisnojams bonapartistu liberālisms. Šis rēgs lika drebēt vecajai pasaulei. Karaji nespēja netraucēti valdīt, jaušot pie apvāršņa Svētās Helēnas klinti.

Kamēr Napoleons vēl cīnījās ar nāvi Longvudā, tie sešdesmit tūkstoši vīru, kas bija krituši Vaterlo laukos, mie* rīgi trūdēja un kaut kas no viņu miera izplatījās pasaulē. Tas lika Vīnes kongresam sacerēt 1815. gada vienošanās līgumu, un Eiropa to nosauca par restaurāciju.

Lūk, kas ir Vaterlo!

Bet ko gan tas nozīmē mūžībai? Visa šī vētra, šis mākonis, karš, pēc tam miers, visa šī tumsa ne uz mirkli neaizēnoja tās milzīgās acs mirdzumu, kuras priekšā lapu uts, kas lien no viena zāles stiebra uz otru, ir līdzīga ērglim, kurš pārlaižas no viena Dievmātes katedrāles torņa uz otru.

19. Kaujas lauks nakti

Šīs grāmatas labad vēlreiz jāatgriežas liktenīgajā kaujas laukā.

1815. gada 18. jūnijā bija pilns mēness. Mēness gaisma palīdzēja Blīheram nežēlīgajā vajāšanā, uzrādīja bēg|u pēdas, nodeva nelaimīgo pūli saniknotās prūšu kavalērijas patvaļai un sekmēja asinsizliešanu. Tik traģiski dažreiz nakts mēdz pakalpot katastrofās.

Pēc tam kad bija nodārdējis pēdējais lielgabala šāviens, Monsenžānas līdzenums palika tukšs.

Angļi aizņēma franču nometni; tāds ir paradums, kas Jauj īsti apjaust uzvaru, — apgulties uzvarētā guļasvietā. Savu bivaku viņi iekārtoja augšpus Rosomas. Prūši, aizrāvušies ar vajāšanu, aizgāja vēl tālāk. Velingtons devās uz Vaterlo ciemu rakstīt ziņojumu lordam Baterstam.

Ja izteiciens sic vos non vobis  jebkad ir bijis vietā, tad katrā ziņā to var attiecināt uz Vaterlo ciemu. Vaterlo ciemats atradās pusjūdzi no kaujas lauka, un karadarbība to neskāra. Monsenžānu grāva lielgabalu šāvieni, Ugomonu nodedzināja, Paplotu nodedzināja, Planšnuā nodedzināja, Esentu ieņēma triecienā, Belalianse pieredzēja, kā apskāvās divi uzvarētāji, un tomēr visu šo vietu vārdi ir gandrīz aizmirsti, bet Vaterlo, kas šajā kaujā stāvēja nomaļus, saņēma visu godu.

Mēs nepiederam pie tiem, kas slavē karu; ja gadās izdevīgs brīdis, mēs sakām tam acīs patiesību. Karam ir savs drausmīgs skaistums, ko mēs nemaz neslēpām, un, jāatzīst, arī savs pretīgums. Vispārsteidzošākā no tā izpausmēm ir mirušo aplaupīšana tūlīt pēc uzvaras. Rīta blāzma pēc kaujas allaž aust pār kailiem līķiem.

.Kas to dara? Kas tādā kārtā aptraipa uzvaras slavu? Kam pieder neģēlīgā roka, kas paslepen lien uzvaras kabatā? Kas ir šie zagļi, kuri slavas aizmugurē dara savu neķītro darbu? Daži filozofi, to skaitā arī Voltērs, apgalvo, ka tā rīkojas paši slavas radītāji. Tie ir tie paši, viņš saka, nevis kāds cits: dzīvi palikušie aplaupa kritušos. Kas bija varonis dienā, kļūst par vampīru naktī. Galu galā ir taču tiesības mazliet apstrādāt līķi, ko špats esi radījis. Tomēr mēs tā nedomājam. Mums šķiet, ka viena un tā pati roka nevar plūkt laurus un nozagt, mironim apavus.

Ir zināms, ka parasti uzvarētājiem seko zagļi. Mēs ar to nedomājam kareivjus, it īpaši ne mūsdienu kareivjus.

Katrai armijai nopakaļ velkas aste, un tur jāmeklē vainīgie. Tie ir sikspārņiem līdzīgi radījumi, pa pusei bandīti, pa pusei sulaiņi, visvisādas sikspārņu pasugas, ko dzemdina tumsa, kuras vārds ir karš. Tur ir cilvēki, kas valkā karavīra uniformu, bet necīnās kaujās, viltus slimnieki, ļauni kropļi, šaubīgi markitanti, kas dažkārt līdz ar sievām braukā mazos divričos zagdaini un sazagto atkal pārdod; tur ir ubagi, kuri piedāvājas virsniekiem par ceļa rādītājiem, vezumnieki, marodieri. Agrākajos karagājienos — mēs nerunājam par mūsdienām — visi šie salašņas vilkās armijai iepakaļ, tā ka tiem dots pat īpašs apzīmējums — «iepakaļnieki». Neviena armija un neviena nācija nebija atbildīga par šiem radījumiem; viņi runāja i tā liski un sekoja vāciešiem; viņi runāja franciski un sekoja angļiem. Vienu no tādiem vazaņķiem, pēc tautības spāni, kas runāja franciski, marķīzs de Farvaks, viņa lauzītās pikardiešu izloksnes maldināts, noturēja par francūzi, un šis nelietis nodevīgā kārtā marķīzu nogalināja un aplaupīja turpat kaujas laukā nākamajā naktī pēc uzvaras pie Serisoles. Nesodīta sirošana radīja sirotāju. Nicināmais princips: dzīvot uz ienaidnieka rēķina — izraisīja šo spitālību, no kuras spēja dziedināt vienīgi stingra disciplīna. Dažkārt laba slava viļ; ne vienmēr ir skaidrs, kāpēc daži, kaut arī lieli ģenerāļi, bijuši tik iemīļoti. Tirēnu kareivji mīlēja tāpēc, ka viņš pacieta laupīšanu; paciests ļaunums arī ir labsirdības izpausmes veids; Tirēns* bija tik labsirdīgs, ka atļāva ar uguni un zobenu iznīcināt Pfalcu. Varēja vērot, ka armijām sekoja vairāk vai mazāk marodieru atkarībā no tā, vai virspavēlnieks bija vairāk vai mazāk stingrs. Ošam un Marso šādu iepakaļnieku nebija, Velingtonam — mēs labprāt atzīstam — tādu bija maz.

Un tomēr naktī no 18. uz 19. jūniju notika kritušo aplaupīšana. Velingtons bija bargs, viņš deva pavēli bez žēlastības nošaut katru, kas tiktu pieķerts nozieguma vietā. Taču laupītkāre ir neiznīdējama: kamēr vienā kaujas lauka malā marodierus apšāva, citi otrā malā laupīja tālāk.

Drūms mēness pacēlās pār līdzenumu.

Ap pusnakti tur redzēja ložņājam kādu vīru, pareizāk sakot, līšus lienam no Oēnas gravas ceļa puses. Pēc visām pazīmēm spriežot, viņš bija viens no tiem, kurus mēs nule raksturojām: ne anglis, ne francūzis, ne zemnieks, ne kareivis, ne tik daudz cilvēks kā vampīrs, ko pievilinājusi līķu smaka. Viņam uzvara nozīmēja laupījumu, un viņš bija nācis apzagt Vaterlo. Vīrs bija ģērbies blūzē, kas mazliet atgādināja šineli, viņš bija bažīgs un pārdrošs un, ejot uz priekšu, allaž lūkojās atpakaļ. Kas bija šis cilvēks? Droši vien nakts zināja par viņu ko vairāk nekā diena. Viņš bija bez maisa, taču zem šineļa droši vien slēpās pamatīgas kabatas. Laiku pa laikam vīrs apstājās, uzmanīgi paraudzījās apkārt līdzenumā, it kā lai pārliecinātos, ka netiek novērots, tad strauji noliecās, pavandīja zemē kaut ko mēmu un nekustīgu, atkal izslējās un nemanāmi zagās tālāk. Viņa izturēšanās, slīdošā gaita, ātrās un noslēpumainās kustības darīja viņu līdzīgu tām ļauno veļu ēnām, kas bieži apstaigāja drupas un ko senās normandiešu teikas dēvē par Klaiņotājām dvēselēm.

Tāds siluets ir dažiem bridējputniem nakti purvājos.

Vērīgs skatiens, uzmanīgāk ielūkojoties miglā, būtu pamanījis, ka ne visai tālu, aiz vecajiem mūriem Nivelas lielceļa malā, kur ceļš no Monsenžānas pagriežas uz Brēnlalē, apstājušies un it kā paslēpušies mazi inarkitanta rati ar darvotu kārklu pinuma kulbu; tajos bija iejūgts izbadējies ādinieks, kas caur mutes dzelžiem plūca nātres. Ratos uz kastēm un saiņiem sēdēja sieviete. Varbūt ratiem bija kāds sakars ar klaidoni?

Nakts bija skaidra. Ne mākonīša debesu augstumos. Un, lai gan zeme sārtojās asinīs, mēnesnīca joprojām palika sidrabaini balta. Tā izpaudās debesu vienaldzība. Pļavās koku zari, ko bija atlauzušas lielgabalu lodes, bet kas vēl nekrita, mizas saturēti, viegli šūpojās nakts vējā. Vēsma gandrīz kā elpa kustināja krūmus. Zālē manīja trīsas, it kā tur dvēseles taisītos aizlidot.

Tālumā neskaidri bija dzirdamas šurpu turpu staigājam angļu nometnes patruļas.

Ugomona un Esenta joprojām dega, izveidojot rietumos un austrumos platu liesmu stabu, kam pievienojās — ^luži kā atrisusi rubīnu kaklarota ar diviem dimantiem galos — angļu nometnes uguņu virkne, kura milzīgā puslokā stiepās pār pakalniem apvāršņa malā.

Mēs jau zinām par Oēnas ceļa katastrofu. Sirds nodreb baismās, kad domājam par to, kādā nāvē mira tik daudz drošsirdīgu vīru.

Ja vispār ir kaut kas drausmīgs, ja ir īstenība, kas pārspēj baigāko sapni, tad šeit tā bija: cilvēks dzīvo, redz sauli, jūtas pilnā spēku briedumā, ir vesels un priecīgs, droši smej un traucas pretī žilbinošai slavai, kas viņu gaida, viņš jūt, kā krūtīs pukst sirds, kā elpo plaušas, kā griba paklausa prātam, viņš runā, domā, cer, mīl, viņam ir māte, sieva, bērni, ir gaisma, un pēkšņi — tikai mirklis, kurā izskan kliedziens, — viņš gāžas bezdibenī, krīt, veļas, saspiež citus un pats tiek saspiests, viņš redz vārpas, redz puķes, lapas un zarus, bet nespēj ne pie kā pieķerties, viņš apjauš, ka zobens kļuvis nederīgs, samana sev apakšā cilvēkus un virsū — zirgus, veltīgi viņš cīnās: zirgi, tumsā spārdoties, salauza viņa kaulus, acīs ietriecis kāds papēdis; niknumā viņš ieķeras ar zobiem zirga pakavā, smok, kliedz, lokās un, atrazdamies jau apakšā, «aka pats sev: «Nupat es vēl biju dzīvs!»

Tur, kur bija skanējuši drausmīgās nelaimes gārdzieni un vaimanas, tagad valdīja klusums. Dzijā ce|a ieplaku Hdz malām piepildīja juku jukām sakrituši zirgi un jātnieki. Briesmīgs jūklis. Nogāžu vairs nebija. Līķi pacēla ceļu vienā līmenī ar līdzenumu, tie sniedzās līdz gravas malām kā labi nomērīts miežu pūrs. Līķu kaudze augšējā daļā, asiņu upe apakšējā — tāds bija šis cejš 1815. gada 18. jūnija vakarā. Asinis tecēja līdz pat Nivelas lielceļam un tur izplūda platā peļķē pie nocirsto koku grēdas, kas aizsprostoja lielceļu; to vietu apkārtējie vēl tagad zina parādīt. Kā atceraties, kirasieri iegruva ceļa aizā no pretējās, no Zenapas lielceļa puses. Līķu masas biezums bija atkarīgs no ceļa ieplakas dziļuma. Ap vidu, kur ieplaka kļuva lēzena un kur pārgāja Delora divīzija, līķu slānis bija plānāks.

Nakts klaidonis, par ko jau lasītājam minējām, devās uz to pusi. Viņš rakņājās pa milzīgo kapu, visu aplūkoja. Šķita, ka viņš izdara riebīgu pārbaudi. Staigājot kājas viņam mirka asinīs.

Piepeši viņš apstājās.

Dažus soļus tālāk, tur, kur beidzās līķu grēda, no zirgu un cilvēku kaudzes apakšas mēnesnīcā bija redzama atplesta roka.

Pirkstā kaut kas mirdzēja — tas bija zelta gredzens.

Klaidonis noliecās, brīdi palika tupus, un, kad viņš atkal piecēlās, pirkstā vairs gredzena nebija.

Pareizāk sakot, viņš nepiecēlās, bet b^iļu pārņemta plēsīga zvēra pozā saslējās uz ceļiem, muguru pret līķu grēdu, un vērīgi raudzījās tumsā, ar ķermeņa augšdaļu atspiedies uz abiem rādītājpirkstiem, kas balstījās pret zemi, bet galvu pabāzis pāri gravas ceļa malai. Šakāļa četras ķetnas īsti piederas dažiem darbiem.

Tad, kaut ko izlēmis, viņš piecēlās stāvus, bet pēkšņi sarāvās: viņš juta, ka no mugurpuses viņu kāds tur. Klaidonis pagriezās — atplestā plauksta bija sažņaugusies un satvērusi viņa šineļa stūri.

Godīgs cilvēks būtu izbijies, bet vīrs pasmējas.

—  Skaties! Tas jau ir tikai mironis! Man labāk patīk spoks nekā žandarms.

Pa to laiku roka kļuva slābana un palaida viņu vaļā. Kapā spēki ātri izsīkst.

—  Kā tad tā? — klaidonis atkal ierunājās. — Vai šis mironis ir dzīvs? Palūkosim!

Viņš no jauna noliecās, vandījās pa kaudzi, pabīdot sāņus to, kas viņu kavēja, satvēra plaukstu, pēc tam visu roku, atbrīvoja galvu, izrausa laukā ķermeni un dažus mirkļus vēlāk jau vilka pa tumšo gravas ceļu sev līdzi cilvēku, kas bija bez dzīvības vai vismaz bez samaņas. Tas, kā vēlāk izrādījās, bija kāds kirasieris, virsnieks, pat ar augstu dienesta pakāpi: zem krūšu bruņām bija redzams plats zeltīts uzplecis; virsniekam vairs nebija galvā bruņucepures. Drausmīga zobena cirtiena rēta stiepās pāri sejai, kas bija vienās asinīs. Šķita, ka neviens loceklis nav lauzts; laimīgā kārtā — ja šai gadījumā vispār var lietot vārdu «laimīgs» — līķi bija sakrituši, izveidojot pār viņu tādu kā velvi, kas pasargāja no saspiešanas. Kirasiera acis bija aizvērtas.

Uz viņa krūšu bruņām mirdzēja Goda leģiona sudraba krusts.

Blandonis norāva krustu, kas tūdaļ pazuda vienā no viņa dziļajām kabatām. Pēc tam blandonis izčamdīja virsnieka kabatas, sataustīja pulksteni un paņēma to sev. Tad pārmeklēja vesti, atrada naudas maku, ko iebāza savā-kabatā.

Kad klaidonis tik tālu bija ticis ar palīdzēšanu mirējam, virsnieks atvēra acis.

—   Paldies, — viņš vārgā balsī čukstēja.

Straujās kustības, ar kādām svešais gar viņu darbojās, nakts vēsums, brīvi ieelpotais svaigais gaiss bija izrāvis ievainoto no bezsamaņas.

Klaidonis neatbildēja. Viņš pacēla galvu — līdzenumā kļuva dzirdams soļu troksnis, laikam tuvojās kāda patruļa.

—  Kas uzvarēja kaujā? — virsnieks iejautājās tikko dzirdamā balsī, kurā vēl bija jūtams nāves tuvums.

—   Angļi, — klaidonis atbildēja.

Virsnieks turpināja:

—  Pameklējiet manās kabatās! Tur jūs atradīsit naudas maku un pulksteni. Ņemiet tos sevi

Tas jau bija izdarīts.

Klaidonis izlikās meklējam, tad sactjaj

—  Tur nekā nav.

—       Esmu apzagts, — virsnieks teica. — Zēl. Tas būtu Mjis jums.

Patrujas soļi kļuva arvien skaidrāk dzirdami,

—       Tur kāds nāk, — klaidonis sacīja un sakustējās, it Ka grasīdamies aiziet.

Virsnieks, ar pūlēm paceldams roku, viņu aizturēja:

—  Jūs izglābāt man dzīvību. Kas jūs esat?

Klaidonis ātri un klusu atbildēja:

—       Es, tāpat kā jūs, piederu pie franču armijas. Nu man jūs jāatstāj. Ja mani saņemtu ciet, es tiktu nošauts. Esmu izglābis jums dzīvību. Tālāk tieciet galā patsl

—   Kāda ir jūsu dienesta pakāpe?

—   Seržants.

—   Kā jūs sauc?

—  Tenardjē.

—       Es neaizmirsīšu šo uzvārdu, — virsnieks sacīja. — Un jūs atcerieties manu! Mani sauc Ponmersī.

OTRĀ GRĀMATA kUĢIS «Orions»

.

1. Numurs 24601 kļūst par numuru 9430

Žans Valžāns bija atkal saņemts ciet.

Lasītājs neļaunosies, ka sīkumos neizklāstām šo skumju pilno atgadījumu. Pietiks, ja darīsim zināmus divus īsus rakstiņus, ko publicēja tā laika avīzes dažus mēnešus pēc ārkārtīgajiem notikumiem Piejūras Montreijā.

Sie rakstiņi nav necik gari. Atcerēsimies, ka tai laikā vēl nebija «Tiesas Vēstneša».

Pirmo rakstu mēs ņemam no avīzes «Baltais Karogs» 1823. gada 25. jūlija numura.

«Vienā no Padekalē apriņķiem nupat norisinājās neparasts notikums. Kāds nepazīstams, pie šā departamenta nepiederīgs cilvēks, vārdā Madlēns, pirms dažiem gadiem, ieviešot jaunus ražošanas paņēmienus, atdzīvināja7 senu vietējās rūpniecības nozari — ahāta un melnstikla izstrādājumu izgatavošanu. Viņš kļuva bagāts un, jāatzīst, padarīja bagātu arī apriņķi. Aiz pateicības par apvidum izdarīto pakalpojumu viņu iecēla par mēru. Policija atklāja, ka Madlēns patiesībā ir bijušais katordznieks, kas pārkāpj dzīves vietas ierobežojumu, ka 1796. gadā viņš ticis sodīts par zādzību un ka viņa īstais vārds ir Žans Valžāns. Žanu Valžānu no jauna notiesāja ar izsūtīšanu katorgā. Kā izrādās, pirms apcietināšanas viņam izdevies izņemt no Lafita bankas tur noguldīto summu, vairāk nekā pusmiljonu, ko, starp citu, viņš esot nopelnījis, kā runā, pavisam likumīgā kārtā ar tirdzniecību. Arī vēl tagad, kad Žans Valžāns no jauna ieslodzīts Tulonas pārmācības namā, nav izdevies uzzināt, kur viņš naudu noslēpis.»

Otrs rakstiņš, kas sniedz mazliet sīkākas ziņas, ņemts no tajā pašā dienā iznākušās «Parīzes Avīzes»,

«Kāds sodu izcietis katordznieks, vārdā Žans Valžāns, nesen stājās Vārās zvērināto tiesas priekšā, turklāt aplaimos, kas izraisa uzmanību. Noziedzniekam bija Izdevies maldināt policijas modrību; viņš bija mainījis vārdu un panācis, ka viņu ievēlē par mēru vienā no mūsu ziemeļu pilsētiņām, kur viņš nodibināja diezgan plašu tirdzniecības uzņēmumu. Galu galā, pateicoties mūsu prokuraInras nenogurstošai centībai, viņu atmaskoja un apcietināja. Ļaundaris nelaulājies dzīvoja kopā ar kādu publisku sievieti, kas tieši viņa apcietināšanas brīdī no pēkšņa uztraukuma nomira. Šis nelietis, kas apveltīts ar īstu Herkulesa spēku, bija atradis iespēju izbēgt, taču pāris dienu pēc bēgšanas policija viņu atkal aizturēja Parīzē tieši tai brīdī, kad viņš patlaban grasījās iekāpt vienā no mazajiem diližansiem, kas uztur satiksmi starp galvaspilsētu un Monfermeijas ciemu (Sēnas un Uāzas departamentā). Stāsta, ka viņš izmantojis šīs trīs četras dienas brīvībā, lai izņemtu lielāku naudas summu, kura bijusi noguldīta pie viena no mūsu ievērojamākajiem baņķieriem. Šo summu vērtē uz sešsimt līdz septiņsimt tūkstošiem franku. Spriežot pēc apsūdzības akta, noziedznieks napdu noslēpis viņam vienam zināmā vietā, un līdz šim nav izdevies to dabūt rokā. Lai nu kā, minētais Žans Valžāns tika nodots Vārās departamenta zvērināto tiesai un apsūdzēts bruņotā lielceļa laupīšanā, ko izdarījis apmēram pirms astoņiem gadiem, uzbrūkot vienam no krietnajiem zēniem, kuri, kā Fernē patriarhs* savos nemirstīgajos pantos saka*

,.. No Savojas uz mūsu pusi nāk Un vieglu roku iztīra ik gadus 3os garos, piekvēpušos dūmeņvadus.

Bandīts atteicās no aizstāvības. Prokurors gleznaini un prasmīgi sastādītā apsūdzības runā pierādīja, ka zādzība bijuši līdzzinātāji un ka Žans Valžāns pieder pie kādas laupītāju bandas, kas darbojas valsts dienvidos. Pamatojoties uz šo apsūdzību, Žanu Valžānu atzina par vainīgu un viņam piesprieda nāves sodu. Notiesātais atteicās iesniegt kasācijas sūdzību. Karalim savā neizsmeļamajā žēlsirdībā labpatika sodu mīkstināt, pārvēršot to mūža spaidu darbos. Žans Valžāns nekavējoties nosūtīts uz Tulonas pārmācības namu.»

Vēl nebija aizmirsts, ka Žanam Valžānam bijusi pazīšanās Piejūras Montreijas garīdznieku aprindās. Daži laikraksti, to skaitā «Konstitucionālists», izskaidroja soda mīkstinājumu kā garīdzniecības partijas uzvaru.

Katorgā Žanam Valžānam mainīja numuru. Tagad viņš bija numurs 9430.

Lai vairāk par to nebūtu jārunā, pieminēsim šeit, ka līdz ar Madlēna kungu izzuda Piejūras Montreijas labklājība. Viss, ko viņš bija paredzējis tai drudžainajā šaubu naktī, piepildījās: tas, ka nebija vairs viņa, nozīmēja — nebija vairs dvēseles. Pēc Madlēna kunga krišanas Piejūras Montreijā motika savtīga mantojuma dalīšana, kāda allaž notiek pēc diža vēriena cilvēku bojāejas, tā liktenīgā plaukstošu pasākumu iziršana, kas ik dienas apslēpti noris cilvēku sabiedrībā un ko vēsture pamanījusi tikai vienu reizi, jo tad tas viss notika pēc Aleksandra Lielā nāves. Leitnanti kronē sevi par karaļiem, meistara palīgi pasludina sevi par fabrikantiem. Sākās nenovīdīga sacensība. Madlēna kunga plašās darbnīcas tika slēgtas, ēkas sabruka, strādnieki izklīda. Daži atstāja apvidu, citi pameta amatu. Kopš tā laika viss norisinājās sīkā mērogā, nevis ar plašu vērienu, viss tika darīts pe]ņas, nevis vispārējās labklājības dēļ. Nebija vairs centra, valdīja konkurence un naids. Madlēna kungs savā laikā bija visu pārvaldījis un vadījis. Pēc viņa krišanas katrs centās ieraut sev, cik spēja. Savstarpējas cīņas gars nomainīja jauncelsmes garu, īgnums — sirsnīgumu, savstarpējs naids — pasākuma dibinātāja labvēlību pret visiem.'Pavedieni, ko Madlēns bija sasējis, mezglojās un trūka; ieviesās nepareizs ražošanas veids, izstrādājumi kļuva nevērtīgāki, līdz ar to zuda uzticība, preču noiets samazinājās, trūka pasūtījumu, strādnieku izpeļņa pazeminājās, darbnīcas stāvēja dīkā, uzņēmumi bankrotēja. Un nekas vairs netika darīts trūkumcietēju labā. Viss izira.

Arī pati valdība manīja, ka nav kaut kas kārtībā. Nepilnus četrus gadus pēc zvērināto tiesas sprieduma, kas atzina Madlēna un Žana Valžāna identitāti un notiesāja vainīgo katorgā, nodokļu piedzīšanas izdevumi Piejūras Montreijas apriņķī bija divkāršojušies, un de Vilela kungs vērsa uz to sabiedrības uzmanību savā 1827, gada februāra runā,

2. Nodaļa, kurā lasītājs atradis divrindeni, ko sacerējis varbūt pats velns

Pirms turpinām, še būtu īsti vietā tuvāk pastāstīt par kādu neparastu gadījumu, kas norisinājās apmēram tai pašā laikā Monfermeijā un kas varbūt savā ziņā apstiprina dažus prokuratūras minējumus.

Monfermeijas apkārtnē ir ļoti sens ticējums, kas jo interesantāks un vērtīgāks tāpēc, ka tautas ticējums Parīzes apkaimē ir tas pats, kas dziedinošā aloje Sibīrijā. Mēs piederam pie tiem, kuri cieni it visu, kas pielīdzināms retam augam. Tātad Monfermeijā ir ticējums, ka velns jau kopš senseniem laikiem izraudzījis mežu par to vietu, kur paslēpt savus dārgumus. Lāga sieviņas apgalvo, ka, vakaram satumstot, meža nomaļākajos nostūros nereti varot sastapt melnu vīru, kas izskatoties pēc smagā ormaņa vai malkas cirtēja, esot ģērbies audekla biksēs un vaļējā blūzē, koka tupelēm kājās, un ko varot pazīt pēc tā, ka naģenes vai platmales vietā viņam uz galvas esot divi lieli ragi. Patiešām, pēc tiem viņu vajadzētu pazīt. Parasti vīrs noņemoties ar bedres rakšanu. Esot trīs veidi, kā gūt labumu no tādas sastapšanās. Pirmais — pieiet svešajam klāt un uzsākt valodas. Tad pienācējs redzot, ka svešais vīrs ir gluži lādzīgs zemnieks, kas izskatās melns tāpēc, ka apkārt ir tumsa, ka viņš nepavisam nerok bedri, bet pļauj zāli savām govīm; un izrādoties, ka tas, ko cilvēks sākumā noturējis par ragiem, nav nekas cits kā mēslu dakšas, kuras zemnieks nes uz muguras un kuru zari vakara krēslā šķiet izaugam viņam no galvas. Cilvēks, kas tā rīkojoties, atgriezies mājās, pēc nedēļas nomirstot. Otrs veids esot — novērot svešinieku, nogaidīt, kamēr viņš izrok bedri, atkal aizber to un pats aiziet projām. Tad vajagot labi žigli pieskriet pie aizbērtās bedres, to atrakt un izņemt «mantu», ko melnais vīrs tur katrā ziņā būšot noslēpis. Šai gadījumā cilvēks nomirstot pēc mēneša. Un, beidzot, trešais veids — nemaz neuzrunāt melno vīru, i nepaskatīties uz viņu, bet mesties bēgt, ko nagi nes. Tad cilvēks nomirstot pēc gada.

Tā kā visiem trim rīcības veidiem ir sava ļaunā puse, tad par pieņemamāko tiek atzīts otrais veids, kam vismaz ir arī dažas priekšrocības un kas Jauj kaut vai uz mēnesi iegūt noslēpto mantu. Drosminieki, kas allaž gatavi izmēģināt laimi, visai bieži, kā ļaudis stāsta, devušies atrakt melnā vīra bedres un lūkojuši velnu apzagt. Liekas, viņu panākumi bijuši vāji, ja ticam nostāstiem un it īpaši divām mīklainām dzejas rindām, ko vulgārajā latīņu valodā par šo jautājumu atstājis kāds ļauns normandiešu mūks, vārdā Trifons, kurš pa druskai nodarbojies ari ar burvestībām. Šis Trifons apglabāts kādā klosterī Ruānas tuvumā, un uz viņa kapa vairojoties krupji.

Tādam racējam pamatīgi jānopūlas, jo bedres parasti ir ļoti dziļas. Cilvēks raujas vaiga sviedros, rok, strādā cauru nakti — šāds darbs ir darāms tieši naktī, — viņa krekls mirkst vienos sviedros, svece izdeg, kaplis kļūst robains un neass, un, kad viņš beidzot sasniedzis bedres dibenu un «manta» ir rokā, — ko viņš atrod? Kāda tad īsti ir velna noslēptā manta? Viens sū gabals, dažreiz ekijs, akmens, ģindenis vai asiņains līķis; citreiz tas ir spoks, salocīts četrkārtīgi, gluži kā papīra lapa kabatas portfelī, citreiz nav nekā. Par to, liekas, ziņkārīgajiem balamutēm vēstī Trifona rindas:

Fodit et in fossa thesauros condit opaca,

As, nummos, lapides, cadaver, simulacra, tiihilque,

Klīst valodas, ka vēl mūsdienās varot atrast gan pulvera ragu ar lodēm, gan vecas, nospeķotas un nodriskātas spēļu kārtis, ko acīmredzot lietojuši velni. Trifons šos divus pēdējos atradumus nemaz nepiemin, taču jāievēro, ka Trifons dzīvojis divpadsmitajā gadsimtā un ka velns nebūtu varējis izgudrot pulveri pirms Rodžera Bekona un spēļu kārtis pirms Šarla VI.

Un jāteic, ja kāds cilvēks spēlē ar šīm kārtīm, viņš var būt drošs, ka pazaudēs visu savu mantu, un pulverim, kas atrodas pulvera ragā, piemīt tāda īpašība, ka šāviens ķer pašam šāvējam tieši sejā.

Tā nu drīz pēc tam, kad Monfermeijas apkārtnē, kā prokuratūra domāja, bija klaiņojis atbrīvotais katordznieks Žans Valžāns, kam uz dažām dienām bija izdevies izbēgt, ciema ļaudis ievēroja, ka vecais ceļa strādnieks, saukts Ķeļļapauris, visai bieži nozūd «savās gaitās» mežā. Daži vietējie teicās zinām, ka Ķeļļapauris esot biis katorgā. Viņš atradās policijas uzraudzībā, un tā kā is cilvēks nekur nevarēja dabūt darbu, tad administrācija par pazeminātu algu nodarbināja viņu par ceļa strādnieku posmā starp Gaņī un Laņī.

Ķeļļapauris bija vīrs, uz ko visi ciema iedzīvotāji skatījās greizi, — pārāk goddevīgs, pārāk pazemīgs, gatavs jebkura priekšā klanīties; ieraudzījis žandarmus, viņš trīcēja un smaidīja. Ļaudis runāja, ka viņš laikam piederot pie kādas laupītāju bandas, un izteica aizdomas, vai tik viņš, krēslai metoties, nerīkojot krūmājos lamatas. Vecim par labu liecināja vienīgi tas, ka viņš bija dzērājs.

Tātad ļaudis šķita kaut ko pamanījuši.

Kopš kāda laika Ķeļļapauris agrāk pameta darbu uz ceļa, kas viņam bija jāuztur kārtībā un jālabo, pārklājot ar akmens šķembām, un ar kapli rokā devās uz mežu. Novakarē viņu varēja sastapt vientuļākajos izcirtumos, mežonīgākajos biezokņos, kur viņš, liekas, kaut ko meklēja, palaikam raka bedres. Lāga sieviņas, kam gadījās iet tur garām, sākumā noturēja viņu par Belcebulu un nebūt nenomierinājās, vēlāk pazinušas viņā Ķeļļapauri. Tādas sastapšanās, šķiet, Ķeļļapaurim nepavisam nebija pa prātam. Bija redzams, ka viņš mēģina slēpties un ka viņa izdarībās ir kaut kas mīklains.

Ciemā ļaudis runāja: «Skaidrs, ka atkal kaut kur parādījies velns. Ķeļļapauris to redzējis un tagad meklē. Patiesībā viņš ir pazudis cilvēks, ja grib sagrābt Lucifera bagātības.» Volteriāņi piebilda: «Redzēsim, kurš kuru piešmauks: Ķeļļapauris velnu vai velns Ķeļļapauri?» Bet ciema vecītes tikai krustījās vienā laidā.

Pa to laiku Ķeļļapaura noslēpumainās gaitas mežā beidzās, un viņš atkal kārtīgi veica savus ceļa uzrauga pienākumus. Ciemā sākās citas valodas.

Tomēr daži ziņkārīgie nerimās un sprieda, ka te nevarot būt runa tikai par pasakaino bagātību, ko min teikas, te noteikti slēpjoties kāds laimīgs atradums, kuram jābūt daudz nopietnākam un daudz taustāmākam nekā velna nauda un kura noslēpumu ceļa strādnieks, bez šaubām, pa pusei atklājis. Visvairāk «ieintriģēti» jutās skolotājs un traktiernieks Tenardjē, kas bija draugos ar katru un nebūt neuzskatīja par kaunu draudzēties ar Ķeļļapauri.

— Viņš esot bijis katorga? — Tenardjē mēdza sacīt. — Un kas par to? Mans dievs! Neviens nezina, kurš tur ir un kurš tur vēl nokļūs!

Kādu vakaru skolotājs ņēmās apgalvot, ka agrākajos laikos tiesas iestādes būtu painteresējušās, ko Ķeļļapauris mežā dara, un piespiedušas viņu visu izstāstīt, ja ne citādi, tad ar spīdzināšanu, un Ķeļļapauris nebūtu noturējies, ja viņu pratinātu, pielietojot, piemēram, ūdensmocību.

_— Sarīkosim viņam vīna mocību! — Tenardjē ierosināja.

Viņi līda vai no ādas ārā, lai veco ceļa strādnieku piedzirdītu. Ķeļļapauris dzēra milzum daudz, bet runāja maz. Sis vecis ar apbrīnojamu māku un noteiktā proporcijā prata savienot žūpas slāpes ar tiesneša atturīgumu. Un tomēr, neatlaidīgi arvien no jauna novirzot sarunu vēlamajā virzienā un saistot un salīdzinot tos nedaudzos neskaidros vārdus, kas vecajam paspruka, Tenardjē un skolotājs galu galā šo to noskaidroja.

Kad Ķeļļapauris kādu rītu mazā gaismiņā devies uz darbu, viņš pārsteigts ieraudzījis mežmalā zem krūma lāpstu un kapli, it kā tos kāds tur būtu noslēpis. Viņš nospriedis, ka lāpsta un kaplis droši vien pieder ūdensnesējam Sešcepļa tēvam, un par to vairs nedomājis. Taču tās pašas dienas vakarā viņš redzējis, pats palikdams neredzams kāda liela koka aizsegā, ka no ceļa uz meža biezokni nogriežas «kāds tips», kas neesot bijis šejienietis, bet ko viņš, Ķeļļapauris, labi pazinis. Tenardjē to iztulkoja: katorgas biedrs. Ķeļļapauris stūrgalvīgi atteicās* nosaukt svešā vārdu. «Tips» nesis četrstūrainu saini, tādu kā palielu kārbu vai mazu lādīti. Ķeļļapauris bijis gaužām pārsteigts. Tikai pēc minūtēm septiņām astoņām viņam iešāvusics prātā doma sekot šim tipam. Bet bijis jau par vēlu, svešais pazudis meža biezoknī, satumsusi nakts, un Ķeļļapaurim neizdevies viņu panākt. Tad ceļa strādnieks nolēmis novērot mežmalu. «Spīdēja mēness.» Pēc divām trim stundām Ķeļļapauris redzējis no krūmāja atkal iznākam savu «tipu», kas šoreiz nenesis vairs mazo lādīti, bet lāpstu un kapli. Ķeļļapauris ļāvis tipam aiziet, viņam ne prātā nenācis to uzrunāt, jo viņš apdomājis, ka otrs ir trīsreiz stiprāks par viņu pašu, turklāt apbruņots ar kapli, un droši vien viņu nosistu, ja pazītu vai redzētu, ka tapis pazīts. Tiešām aizkustinošs jūtu uzplūdums, diviem veciem draugiem satiekoties! Tomēr lāpsta un kaplis Ķeļļapaurim bijis it kā gaismas stariņš; viņš lulit skrējis pārbaudīt no rīta ievēroto krūmu, taču neatradis tur vairs ne lāpstas, ne kapļa. Pēc tā nu viņš secinājis, ka, iegājis mežā, «tips» ar kapli izracis bedri, noglabājis tur lādīti un ar lāpstu bedri atkal aizbēris. Tā ka lādīte bijusi pārāk maza, lai tajā varētu ievietot līķi, lad tur vajadzēja būt naudai. Un tā viņš sācis meklēt. Ķeļļapauris izložņājis, izpētījis un izrakņājis visu mežu, racis visur, kur vien zeme likusies nesen uzirdināta, taču veltīgi. Viņš neko nebija uzgājis.

Monfermeijā par to neviens vairs nedomāja. Tikai daža laba tenku vācele nerimās: «Varat droši ticēt, ka Gaņī ceļa uzraugs pa niekam tādu jezgu nesacēla: skaidrs, ka tur parādījies velns.»

3. Nodaļa, no kuras kļūst skaidrs, ka važas gredzenam vajadzēja būt iepriekš apstrādātam, lai to ar vienu vesera sitienu varētu salauzt

Tā paša 1823. gada oktobra beigās Tulonas iedzīvotāji redzēja ostā pēc lielākas vētras iegriežamies kuģi «Orions», kam bija jāizlabo daži bojājumi. Vēlāk šo kuģi izmantoja mācībām Brestā, bet tolaik tas ietilpa Vidusjūras eskadrā.

Kaut arī tas bija iedragāts, jo bangas to bija pamatīgi mētājušas, ienākot reidā, kuģis radīja spēcīgu iespaidu. Uz tā plīvoja karogs, — neatceros vairs, kāds īsti, — kam par godu pēc reglamenta pienācās vienpadsmit lielgabala šāvienu salūts, uz kuru kuģis atbildēja ar šāvienu pret šāvienu; tātad kopā bija divdesmit divi šāvieni. Ir aprēķināts, ka tādās zalvēs — ieskaitot militārus salūtus, salūtus par godu karalim, etiķetes noteikto pieklājības salūtu apmaiņu, reglamentā paredzētos salūta šāvienus reidos un citadelēs, kā arī lielgabalu zalves, ar ko visi cietokšņi un visi ķara kuģi ik dienas salutē saules lēktam un rietam, un zalves, ar ko atzīmē vārtu atvēršanu un slēgšanu, utt., utt., — civilizētā pasaule ik divdesmit četras stundas veltīgi izšauj simt piecdesmit tūkstošus lielgabala šāvienu. Tā kā viens šāviens izmaksā sešus frankus, tad dienā sanāk deviņsimt tūkstoši franku, fcef gadā — trīssimt miljoni franku, kas izkūp dūmos. Tas ir tikai raksturīgs sīkums. Tai pašā laikā trūkumcietēji mirst badā.

1823. gadu restaurācija apzīmēja par «Spānijas kara laikmetu».

Sis karš ietvēra daudz notikumu un veselu rindu savdabību. Tas bija svarīgs pasākums Burbonu nama interesēs, kur Francijas atzarojums sniedza palīdzību un atbalstu Madrides atzarojumam, tā sakot, izpildīja savu pirmdzimtības pienākumu; tā bija šķietama atgriešanās pie mūsu nacionālajām tradīcijām, ko tagad sarežģīja kalpība un pakļautība ziemeļu kabinetiem; Angulemas hercoga kungs, ko liberālās avīzes dēvēja par Andižaras varoni, pieņēmis uzvarētāja pozu, kura mazliet kontrastēja ar viņa miermīlīgo izskatu, apspieda veco, pārāk klajo inkvizīcijas terorismu, kas bija sadūries ar liberāļu himerisko terorismu; par lielu izbīli augstdzimušām atraitnēm, sankiloti* bija augšāmcēlušies ar descamisados  vārdu; monarhisms lika šķēršļus progresam, ko tagad dēvēja par anarhiju; astoņ-desmit devītā gada teoriju graujošā iedarbība tika pārtraukta; Eiropa autoritatīvi uzsauca «stāt» franču domai, kas apstaigāja pasauli; blakus Francijas troņmantniekam nostājās ģenerāiisimuss, Kariņānas princis, vēlākais Saris Albērs, kas brīvprātīgi iesaistījās šai karaļu krusta gājienā pret tautām un valkāja grenadiera sarkanos vilnas uzplečus. Impērijas zaldāti atkal devās karagājienā,7taču pēc astoņu gadu ilgās atpūtas viņi bija novecojuši, bēdīgi un tagad gāja zem baltās kokardes; trīskrāsainais karogs plīvoja svešumā* pār saujiņu varonīgu franču vīru, tāpat kā pirms trīsdesmit gadiem Koblencā* bija plīvojis baltais karogs; mūsu vecajiem zaldātiem pievienojās mūki; ar durkļiem padarīja rāmu brīvības un jauninājumu garu, ar lielgabalu šāvieniem vērsās pret principiem; pati ar saviem ieročiem Francija sagrāva to, ko bija cēlusi ar savu garu; un, beidzot, ienaidnieka karavadoņi tika uzpirkti, kareivji svārstījās, pilsētas aplenca nauda — miljoni; kara briesmu nejuta, lai gan bija iespējami arī sprādzieni kā jau katrā pēkšņi ieņemtā, mīnētā ienaidnieka teritorijā; maz izlietu asiņu, maz izcīnīta goda, dažiem negods, bet slava — nevienam; tāds bija šis karš, ko izraisīja prinči, Luija XIV pēcnācēji, un ko vadīja ģenerāļi, Napoleona pēcnieki. Šim karam bija bēdīgs liktenis: tas nepalika atmiņā nedz kā liels karš, nedz kā liela politika.

Bija ari daži nopietni, varonīgi uzbrukumi. Viens no lādiem — Trokadero ieņemšana — uzskatāms par tiešām .spožu militāru operāciju. Bet vispār jāatkārto: šā kara taurēm bija aizlūzusi skaņa, viss tajā šķita apšaubāms, un vēsture atzīst par pareizu, ka Francija tik nelabprāt pieņēma šo neīsto triumfu. Bija skaidri redzams, ka daži spāņu virsnieki, kam vajadzēja pretoties, pārlieku viegli padevās. Uzvara saistījās ar domu par uzpirkšanu, šķita, ka šai karā drīzāk tika ar kukuļošanu uzvarēti ģenerāļi nekā izcīnītas uzvaras kaujā, un uzvarētājs kareivis atgriezās mājās pazemots. Patiesi, tas bija apkaunojošs karš, kur kaujas karoga krokās varēja lasīt: «Francijas banka.»

Zaldāti, kas bija piedalījušies 1808. gada karā un kam briesmīgā niknumā bija brukuši virsū aplenktā Saragosa, 1823. gadā rauca pieri, kad viņu priekšā tik viegli atdarījās cietokšņu vārti, un sāka skumt pēc Palafoksa*. Tāda ir franču daba; viņiem labāk patīk redzēt savā priekšā Rostopčinu* nekā Baljesterosu*.

Raugoties no nedaudz nopietnāka viedokļa, jāuzsver vēl kas: šis karš, kas apvainoja Francijas kaujiniecisko garu, izraisīja demokrātijas gara sašutumu. Tas bija verdzināšanas pasākums. Šai karagājienā franču kareivja, demokrātijas dēla, mērķis bija izkarot jūgu citiem. Cik pretīgs absurds! Francija ir radīta, lai modinātu tautu garu, nevis lai to apspiestu. Kopš 1792. gada visu Eiropas revolūciju pamatā ir franču revolūcija. Brīvība staro no Francijas tāpat kā gaisma no saules. «Akls, kas to neredz!» — tā sacīja Bonaparts.

Tātad 1823. gada karš, noziedzīgais uzbrukums cēlajai spāņu nācijai, bija tai pašā laikā arī uzbrukums franču revolūcijai. Un šo briesmīgo varmācību izdarīja Francija, kaut gan piespiedu kārtā, jo visu, ko armijas dara, tās dara spaidu kārtā, izņēmums ir tikai atbrīvošanas kari. Uz to jau norāda teiciens «akla paklausība». Armija ir savāds kombinācijas meistardarbs, kur spēks rodas no milzīgas bezspēcības summas. Tā izskaidrojams karš, kad cilvēce pret savu gribu cīnās pret cilvēci.

Burboniein 1823. gada karš bija liktenīgs. Viņi to uzskatīja par panākumu. Viņi neapjauta, cik bīstami ar aizliegumu nonāvēt ideju. Savā vientiesībā viņi kļūdījās tik ļoti, ka valsts aparātā kā vienu no varas pamatelementiem ieviesa vislielāko iecietību pret noziegumu. Ļaunprātīgu nodomu gars ienāca viņu politikā. 1830. gada* iedīgļi slēpjas 1823. gadā. Spānijas karagājiens viņu spriedumos kļuva par argumentu, kas runā par labu varmācībai un «dievišķo tiesību» avantūrām. Francija, kas bija no jauna uzcēlusi Spānijas tronī el rey neto[ , gluži labi varēja atjaunot absolūto karaļa varu pati savās mājās. Burboni briesmīgi maldījās, noturot zaldāta paklausību par nācijas piekrišanu. Tāda paļāvība pazudina troņus. Nevajag iemigt nedz manseniljas koka, nedz armijas paēnā.

Atgriezīsimies pie kuģa «Orions».

Kamēr notika prinča-ģenerālisimusa vadītie armijas manevri, Vidusjūrā kreisēja eskadra. Kā jau zināms, pie šīs eskadras piederēja arī «Orions» un vētras nodarītie bojājumi spieda to iegriezties Tulonas ostā.

Kara kuģa atrašanās ostā allaž ar kaut ko saista un nodarbina pūļa prātus. Tur atklājas kaut kas dižs, un pūlis mīl visu, kas ir dižs.

Līnijkuģi brīnišķīgā kārtā sastopas cilvēka ģēnijs ar dabas varenību.

Līnijkuģis veidots gan no tā, kas pasaulē ir vissmagākais, gan no tā, kas ir visvieglākais, jo tam vienlaikus jāsaskaras ar trim vielas formām — ar cieto, šķidro un gāzveidīgo — un jācīnās pret visām trim. Tam ir vienpadsmit dzelzs nagu, lai sagrābtu granītu jūras dibenā, un vairāk spārnu un taustekļu nekā kukainim, lai notvertu vēju mākoņos. Tā dvaša izplūst no simt divdesmit lielgabaliem kā no milzu taurēm un lepni atbild pērkona grāvieniem. Okeāns lūko to apmaldināt viļņu drausmīgajā vienveidībā, bet kuģiem ir dvēsele — kompass, kas dod tam padomu un vienmēr parāda ziemeļus. Tumšajās naktīs signālugunis tarn aizstāj zvaigznes. Tātad pret vēju tam ir tauva un audekls, pret ūdeni — koks, pret klinti — dzelzs, varš un svins, pret tumsu —. gaisma, pret bezgalību — kompasa adata.

Ja grib gūt priekšstatu par visu to atsevišķo daļu milzu apjomu, kuru kopums rada līnijkuģi, tad lai ieiet vienā no Brestas vai Tulonas ostas slēgtajiem sešstāvu stāpeļiem. Būvējamie kuģi tur atrodas zem aizsargkupola. Tas milzīgais baļķis ir rāja; varenais koka stabs, kas tik tālu aizstiepjas pa zemi, ir grotmasts. Tā garums, skaitot no apakšējā gala kuģa kravas telpās līdz virsotnei, kas skar mākoņus, sasniedz sešdesmit tuāžu, un pie pamatnes tā diametrs ir veselas trīs pēdas. Angļu grotmasts paceļas līdz divsimt septiņpadsmit pēdām virs ūdens līnijas. Mūsu senči kuģniecībā lietoja tauvas, mēs lietojam ķēdes. Simtstobru karakuģa ķēžu kaudze ir četras pēdas augsta, divdesmit pēdu gara un astoņas pēdas plata. Un cik vajag kokmateriālu, lai uzbuvētu tadu kuģi? Trīs tūkstoši kubikmetru. Tas ir vesels peldošs mežs.

Turklāt jāievēro, ka runa ir par kara kuģi, kādu to būvēja pirms četrdesmit gadiem, par vienkāršu burinieku. Tvaiks, ko tolaik tikko sāka izmantot, vēlāk pievienoja vēl daudz ko brīnumainu šim brīnumam, kuru sauc par kara kuģi. Mūsu laikmetā, piemēram, jauktā tipa skrūves kuģis ir pārsteidzoša konstrukcija ar burām, kuru virsas laukums sasniedz trīs tūkstošus kvadrātmetru, un tvaika katlu, kura jauda ir divi tūkstoši piecsimt zirgspēku.

Nerunājot par šiem jaunajiem kuģbūvniecības brīnumiem, arī senais Kjistofora Kolumba vai Reitera* kuģis uzskatāms par vienu no dižākajiem cilvēka meistardarbiem. Tā spēks ir neizsmeļams tāpat kā bezgalības dvesmas, tas savāc vēju savās burās, tas neapmulst nebeidzamajā viļņu plūsmā, tas peld un valda.

Un tomēr pienāk stunda, kad vētra kā salmiņu salauž sešdesmit pēdu garo rāju, kad vējš kā niedri loka četrsimt pēdu augsto mastu, kad enkurs, kas sver desmit tūkstošus mārciņu, saliecas bangas rīklē kā makšķeres āķis līdakas žokļos, kad briesmīgie lielgabali izgrūž žēlabainus un veltīgus rēcienus, ko auka aiznes tukšumā un tumsā, kad visa šī varenība un diženums pazūd kādā augstākā varenībā un diženumā.

Ikreiz, kad milzu spēks ir nonācis līdz milzu bezspēkam, cilvēkos mostas pārdomas. Tālab ostās sarodas tik daudz ziņkārīgo, kas, paši īsti nevarēdami izskaidrot, kāpēc, drūzmējas ap šiem apbrīnojamiem kara un kuģniecības veidojumiem.

Tā katru dienu no rīta līdz vakaram Tulonas ostas krastmala, moli un dambji bija kā nosēti ar dīkdieņiem lin, kā Parīzē saka, slīmestietn, kuru vienīgā nodarbošanās bija aplūkot «Orionu».

«Orions» jau labu laiku nebija bez vainām. Iepriekšējos braucienos uz tā zemūdens daļas bija izaudzis biezs gliemežvāku slānis, tā ka kuģa ātrums bija samazinājies uz pusi. Pirms gada «Orions» bija izvilkts sausumā, lai notīrītu no gliemežvākiem. Pēc tam tas atkal bija devies jūrā. Bet, nokasot gliemežvākus, bija bojātas bultas, ar ko sastiprināta zemūdens daļa. Atklātā jūrā, netālu no Baleāru salām, kuģa ārējais apšuvums neizturēja viļņu spiedienu un atlēca, un, tā kā iekšējam apšuvumam tolaik Vēl neizmantoja dzelzs skārdu, kuģim radās sūce. Neganta ekvinokciālās vētras brāzma ielauza bakborta priekšgalu un vienu no lūkām un sapostīja fokmasta jumperbloku. So bojājumu dēļ «Orions» devās atpakaļ uz Tulonu.

Tas noenkurojās pie Arsenāla. Kuģi uzposa un laboja. Kuģa korpuss stīrborta pusē nebija bojāts, taču vietvietām arī tur atlauza dažus apšuvuma dēļus, kā to parasti dara, lai brangu starptelpā iekļūtu gaiss.

Kādu rītu pūlis, kas vēroja kuģi, kļuva par aculiecinieku nelaimes gadījumam.

Kuģa ļaudis patlaban nodarbojās ar buru piestiprināšanu. Matrozis, kas atradās masta kurvī un kam vajadzēja saņemt stīrborta lielās marsburas augšējo ftūri, «audēja līdzsvaru. Bija redzams, ka viņš sagrīļojas. Pūlis, kas drūzmējās Arsenāla krastmalā, iekliedzās — "matrozis gāzās ar galvu uz leju un apmetās ap rāju, izpletis rokas pret bezdibeni; krītot viņš paguva satvert vispirms ar vienu, tad ar otru roku vaļīgo rājas virvi un palika tajā karājoties. Zem viņa reibinošā dziļumā guēja jūra. Kritiena trieciens iekustināja virvi, kas sāka svārstīties gluži kā šūpoles. Cilvēks virves galā tika mētāts no vienas puses uz otru kā akmens lingā.

Steigties viņam palīgā nozīmēja doties lielākajās dzīvības briesmās. Nevienam no matrožiem, kas bija tikai nesen karadienestā iesaukti vietējie piekrastes zvejnieki, nepietika drosmes to darīt. Pa to laiku nelaimīgais vīrs sāka pagurt; nāves bailes un izmisums viņa sejā pūlim nebija saskatāms, taču no kustībām varēja manīt, ka nelaimīgā spēki izsīkst. Viņa rokas izstiepās un atkal krampjaini sarāvās. Katrs mēģinājums uzrausties augstāk Iikai pastiprināja virves šūpošanos. Viņš nekliedza, baidīdamies zaudēt jau tā pagurušos spēkus. Varēja gaidīt,ka kuru katru brīdi viņš palaidīs virvi vaļā, un palaikam visas galvas novērsās, lai neredzētu, kā tas notiek. Ir tādi mirkļi, kad virves gals, kāda kārts vai koka zars nozīmē dzīvību, un ir briesmīgi redzēt, kā dzīva būtne no tiem nidalās un krīt gluži kā nogatavojies auglis.

Pēkšņi visi ieraudzīja kādu cilvēku ar lūša veiklumu rāpjamies takelāžā. Cilvēks bija ģērbies sarkanās drēbēs, lātad viņš bija katordznieks; galvā viņam bija zaļa cepure, tātad notiesāts uz mūžu katorgā. Kad vīrs jau bija sasniedzis masta kurvja augstumu, pēkšņa vēja brāzma norāva cepuri un atsedza pavisam sirmu galvu: šis cilvēks vairs nebija jauns,

Patiešām, viens no katordzniekiem, kas strādāja uz kuģa, jau nelaimes brīdī bija pieskrējis pie apsardzes virsnieka un, kamēr kuģa apkalpes vidū valdīja apjukums un šaubas un matroži bailēs drebēja un kāpās atpakaļ, lūdzis virsniekam atļauju riskēt ar savu dzīvību, lai glābtu mastavīru. Kad virsnieks piekrītot pamāja ar galvu, katordznieks ar vienu vesera sitienu pārsita važas gredzenu, kas ieslēdza viņa kāju, paķēra kādu virvi un metās vantīs. Neviens tobrīd nepievērsa uzmanību tam, cik viegli važa pārlūza. Tikai vēlāk visi to atcerējās.

Vienā acumirklī katordznieks jau bija uz rājas. Dažas sekundes viņš palika stāvam un šķita ar skatienu mērojam rājas garumu. Sīs nedaudzās sekundes, kamēr vējš šūpoja matrozi virves galā, skatītājiem likās vesela mūžība. Beidzot katordznieks pacēla acis pret debesīm un spēra soli uz priekšu. Pūlis uzelpoja. Bija redzams, ka viņš skriešus skrien pa rāju. Sasniedzis rājas galu, viņš piestiprināja pie tā līdzpaņemtās virves vienu galu, ļaujot otram brīvi nokarāties, un tad, pieturēdamies ar rokām pie virves, laidās pa to lejup. Visus pārņēma neizsakāms satraukums — tagad pār bezdibeni karājās ne vairs viens, bet divi cilvēki.

Izskatījās tā, it kā zirneklis grasītos satvert mušu, tikai šoreiz zirneklis nesa dzīvību, nevis nāvi. Desmit tūkstoši acu bija pievērsti abiem cilvēkiem. Neatskanēja ne izsauciens, ne vārds, vienas un tās pašas bažas lika saraukties visām pierēm. Mutes aizturēja elpu, it kā baidīdamās kaut ar mazāko dvesmu pastiprināt vēju, kas šūpoja abus nelaimīgos.

Pa to laiku katordzniekam bija izdevies nolaisties gluži tuvu pie matroža. Bija pēdējais laiks: vēl brīdis — un pārgurušais, izmisušais cilvēks būtu iegāzies bezdibenī. Katordznieks stingri apsēja viņam ap vidu virvi, pie kuras pats turējās ar vienu roku, kamēr ar otru darbojās. Beidzot glābējs atkal uzrāpās uz rājas un uzvilka matrozi pie sevis; vienu mirkli katordznieks viņu tur paturēja, lai ļautu kaut cik atgūt spēkus, tad pacēla un aiznesa pa rāju līdz mastkoku savienojumam un no turienes līdz masta kurvim, kur nodeva nelaimīgo viņa biedru rokās.

Šai brīdī pūlis uzgavilēja, daži no vecajiem katordznieku uzraugiem sāka raudāt, sievietes krastmalā apskāvās un visas balsis aizkustinājuma aizrautībā sauca: «Apžēlot šo cilvēku!»

Bet viņš pa to laiku steidzās kāpt lejā, lai nekavējoties pievienotos darbā norīkotajai katordznieku grupai, kā to lika viņa pienākums. Lai ātrāk nonāktu galā, viņš laidās lejup pa takelāžu un sāka skriet pa apakšējo rāju. Visas acis viņam sekoja. Vienu brīdi skatītājus pārņēma bažas: likās, ka vīra gaita noguruma vai reiboņa dēļ kļūtu nedroša un viņš sagrīļotos. Pēkšņi pūlis skaļi iekliedzās — katordznieks bija iegāzies jūrā.

Kritiens bija bīstams. Fregate «Alžezira» stāvēja noenkurojusies blakus «Orionam», un nabaga katordznieks bija nokritis starp abiem kuģiem. Viņš varēja paslīdēt zem viena vai otra no tiem. Četri vīri steigšus metās glābšanas laivā. Pūlis viņus uzmundrināja, visus atkal bija pārņēmis satraukums. Cilvēks neuzpeldēja. Viņš bija nogrimis jūrā, nesaceļot ūdens virmojumu, it kā būtu iekritis eļļas mucā. Pārmeklēja jūras dibenu, nira zem ūdens, taču velti: neatrada pat līķi.

Nākamajā dienā Tulonas laikrakstā bija iespiestas šīs nedaudzās rindas:

«1823. gada 17. novembrī. Vakar viens no katordzniekiem, kuri bija norīkoti darbā uz kuģa «Orions», sniedza palīdzību kādam matrozim, bet pats pēc tam iekrita jūrā un noslīka. Viņa līķi neizdevās atrast. Jādomā, ka tas nokļuvis starp Arsenāla mola pāļiem, šis cilvēks ieslodzīto sarakstā bija apzīmēts ar 9430. numuru, un viņa vārds ir Žans Valžāns.»

TREŠĀ GRĀMATA miruŠajai dotĀ SOLĪJUMA IZPILDĪŠANA

.

1. Ūdens jautājums Monfermeijā

Monfermeija atrodas starp Livrī un Sclu, augstās plakankalnes, kas šķir Urku no Marnas, dienvidu malā. Tagad Monfermeija jau ir prāvs miests, ko visu gadu rota ar ģipsi balsinātas villas, bet svētdienās — uzcirtušies buržuā. 1823. gadā Monfermeijā nebija ne tik daudz baltu namu, ne tik daudz apmierinātu buržuā. Tolaik tas bija tikai ciems mežu vidū. Tiesa, šur tur ciemā gan bija redzama pagājušā gadsimta stilā celta vasarnīca, ko varēja pazīt no lepnā izskata, no balkoniem ar vītām dzelzs margām un no garenajiem logiem, kuru mazās rūtis uz aizvūto iekšējo slēģu baltā fona meta zaļus atspulgus dažādās nokr: sās. Un tomēr Monfermeija bija un palika tikai ciems. Nedz atpūtā aizgājušie vadmalas tirgotāji, nedz vasarnieki no tirdzniecības padomnieku vidus to vēl nebija atklājuši. Tā bija klusa un jauka, ne ar ko neievērojama vieta, iztika tur bija lēta, dzīve, kā jau uz laukiem, brīva un vienkārša. Vienīgi ūdens bija maz, jo Monfermeija atradās augstienē.

Pēc ūdens bija jāiet diezgan tālu. Tā ciema daļa, kas tuvāk pie Gaņī, ūdeni smēla no lieliskiem dīķiem, kādu tās puses mežos netrūkst. Otrs ciema gals, kurš atrodas vairāk uz Selas pusi un kurā paceļas baznīca, dzeramo ūdeni varēja iegūt vienīgi no maza avota kalna nogāzē netālu no Selas ceļa, apmēram ceturtdaļstundas gājienā no Moniermeijas.

Tātad ūdens sāgā:1 šana ikvienā saimniecībā bija visai grūts uzdevums. Turīgākās ģimenes, aristokrātija, tās vidū arī krodzinieks Tenardjē, maksāja vienu liardu par spaini kādam lāga vīram, kas piegādāja Monfermeijas ciemam ūdeni un tā nopelnīja dienā apmēram astoņus sū. Taču šis vīrs strādāja tikai līdz septiņiem vakarā vasaru un līdz pieciem ziemu, un tā nu, kad satumsa nakts, kad aizvērās visi apakšstāva logu slēģi, tas, kam pietrūka dzeramā ūdens, bija spiests pats iet uz avotu vai iztikt bez ūdens līdz rītam.

Tas viesa vislielākās šausmas nabaga mazajā radījumā, ko lasītājs varbūt nav aizmirsis, mazajā Kozetē. Jāatceras, ka Kozete bija noderīga Tenardjē pārim divējādā ziņā: māte viņiem maksāja un bērns — kalpoja. Arī tad, kad māte pavisam beidza maksāt, — kāpēc tas notika, ir zināms no iepriekšējām nodaļām, — Tenardjē tomēr Kozeti paturēja. Meitene viņiem aizstāja kalponi. Tālab Kozetes uzdevums bija iet pēc ūdens, kad vien tā ievajadzējās. Un bērns, ko biedēja pat doma, ka naktī būtu jāiet uz avotu, pastāvīgi rūpējās par to, lai mājā nekad netrūktu ūdens.

1823. gada ziemassvētki Monfermeijā izvērtās sevišķi spoži. Ziema sākās ar siltu laiku, līdz svētkiem vēl nebija ne salis, ne snidzis. No Parīzes atbraukušie jokdari bija dabūjuši mēra atļauju uzcelt balagānus miesta galvenajā ielā, un grupa apkārtceļojošo tirgotāju uz tikpat laipnas atļaujas pamata bija sacēluši tirgus būdas baznīcas laukumā līdz pat Maiznieku ielai, kur, kā lasītājs varbūt atcerēsies, atradās Tenardjē traktieris. Sie ļaudis piepildīja iebraucamās vietas un krogus un radīja mierīgajā stūrītī trokšņainu un jautru dzīvību. Turoties pie vēsturiskās patiesības, jāpiemin, ka starp citiem retumiem, kas bija izstādīti baznīcas laukumā, tur atradās zvērnīca, kurā nezin no kurienes radušies, skrandās ģērbušies atbaidoša izskata klauni jau 1823. gadā rādīja Monfermeijas zemniekiem vienu no tām briesmīgajām Brazīlijas maitu lijām, kurai acis ir gluži kā trejkrāsaina kokarde un kuru mūsu karaliskais muzejs ieguva tikai 1845. gadā. Kā liekas, dabas pētnieki šo putnu sauc Caracara Polyborus, tas pieder pie plēsēju kārtas un vanagu dzimtas. Daži vecie, krietnie bonapartistu zaldāti, kas vientuļi un mierīgi dzīvoja ciemā, devās uz zvērnīcu, lai godbijībā aplūkotu reto putnu. Klauni apgalvoja, ka trejkrāsainā kokarde esot vienreizēja parādība un ka dievs kungs to radījis speciāli viņu zvērnīcai.

Pašā ziemassvētku vakarā vairāki vīri, važoņi un apkārtceļojošie tirgotāji, sēdēja ap galdiem un dzēra Ten.irdjē traktiera zemajā istabā, ko apgaismoja četras piecas sveces. SI istaba bija kā jebkura kroga istaba; galdi, alvas krūzes, pudeles, dzērāji, pīpētāji, maz gaismas, daudz trokšņa. Uz 1823. gadu norādīja divi uz galda nolikti priekšmeti, kas tolaik buržuā aprindās bija sevišķi modē, proti, kaleidoskops un viļņota skārda lampa. Tenardjē sieva uz gaišas, straujas uguns gatavoja vakariņas. Pats Tenardjē dzēra kopā ar viesiem un trieca par politiku.

Bez sarunām par politiku, kuras galvenokārt skāra Spānijas karu un Angulemas hercogu, skaļajā balsu dūkoņā pa starpām varēja dzirdēt arī vietēja rakstura valodas, kā, piemēram: «Nantēras un Sirēnas pusē šogad daudz vīna. Kur rēķināja uz desmit pudelēm, sanācis divpadsmit. No spiedes sula tecējusi ar straumi.» — «Bet vīnogas taču vēl nevarēja būt nogatavojušās?» — «Tai apvidū nekad nemēdz ievākt ražu, kad vīnogas pavisam gatavas. No nobriedušām vīnogām vīns jau uz pavasara pusi sāk mesties duļķains.» — «Tātad tas ir no vājajiem vīniem?» — «Tur vīni ir vēl vājāki nekā šeit. Bet vīnogas jānovāc zaļas.»

Un tā joprojām.

Vai arī pa starpām dzirnavnieks izsaucās:

—   Vai mēs varam atbildēt par to, kas maisos? Mēs tur atrodam milzumu sīku graudu, bet nevar taču visu pārbaudīt, gribot negribot tāpat jālaiž dzirnakmeņos. Un kas tik tur nav: gan kokaļi, gan peļuzirņi, gan lapsastes, gan visādi citi draņķi, nemaz nerunājot par akmentiņiem, kas dažkārt graudos no vienas vietas, it īpaši bretoņu labībā. Malt bretoņu labību man ir tāds pats prieks kā zāģerim zāģēt baļķi, kurā sadzītas naglas. Padomājiet vien, cik daudz visādu mēslu piejaucas malumaml Un vēlāk ļaudis sūdzas par miltiem. Tas nav taisnīgi! Mēs neesam vainīgi, ka milti ir slikti.

Pie galdiņa starp diviem logiem sēdēja pļāvējs un zemes īpašnieks, kas līga strādnieku pavasarim, siena pļaujai. Pļāvējs sacīja:

—   Nav nekāda nelaime, ka zāle slapja. Tādu vieglāk pjaut. Kungs, rasa neko nekaitē. Bet jūsu zāle vēl ir jauna, ar to grūtāk sokas. Tā vēl ir mīksta un noliecas izkapts priekšā.

Un tā joprojām.

Kozete sēdēja parastajā vietā —• uz virtuves galda šķērskoka pavarda tuvumā. Viņa bija ģērbusies skrandās, kailajās kājās bija koka tupeles. Pavarda uguns gaismā Kozete adīja vilnas zeķes Tenardjē meitenēm. Zem krēsliem rota|ājās kaķēns. Blakustelpā smējās un čaloja divas spirgtas bērnu balsis: tur bija Eponīna un Azelma,

Stūri pie pavarda uz naglas karājās pletne.

Laiku pa laikam kroga murdoņā ielauzās spalgi maza bērna brēcieni, kas nāca tepat kaut kur no mājas. Tur jaudāja mazais puika, kas Tenardjienei bija piedzimis kādā no pagājušām ziemām. «Nevar saprast, kāpēc,» viņa mēdza teikt, «laikam no aukstuma.» Bērnam bija mazliet vairāk par trim gadiem. Māte bija to zīdījusi, bet nemīlēja. Kad mazu|a nemitīgā kliegšana kļuva pārāk neciešama, Tenardjē ieteicās:

—   Tavs dēls bļauj. Aizej taču paskaties, ko viņš grib!

—   Ko tur! Man viņš apnicis, — māte atbildēja.

Un pamestais mazulis tumsā kliedza un kliedza.

2. Divi pabeigti portreti

Pagaidām šai grāmatā abi Tenardjē parādīti tikai profilā; ir pienācis laiks aplūkot šo laulāto pāri no visām pus m. *

Pašam Tenardjē jau bija pāri piecdesmitiem, Tenardjē kundzei drīz vajadzēja būt četrdesmit, kas sievietei nozīmē to pašu, ko vīrietim piecdesmit; tādējādi vecuma ziņā starp vīru un sievu bija saskaņa.

Varbūt lasītājs jau no Tenardjē kundzes pirmās parādīšanās saglabājis kādas atmiņas par šo lielo, gaišmat :, io, sārto, tuklo, pilnrniesīgo, milzīgo un izveicīgo sievu; viņa, kā jau minējām, bija no to mežonīgo milzeņu sugas, kuras uzstājas gadatirgu balagānos ar matos iesietiem bruģakmeņiem. Viņa darīja visu, kas mājā darāms: klāja gultas, uzkopa istabas, mazgāja veļu, gatavoja ēdienu, visu pārzināja un noteica un rāvās kā pats nelabais. Viņas vienīgā kalpone bija Kozete — pelīte ziloņa kalpībā. No saimnieces balss skaņas viss drebēja: logu rūtis, istablietas un cilvēki. Viņas platā, vasaras raibumiem nosētā seja atgādināja putu karoti. Viņai auga bārda. Tas patiešām 1u ja Parīzes tirgus nesēja tips sieviešu brunčos. Viņa prata angliski lādēties un lepojās ar to, ka spēja ar dūres sitienu paršķelt rieksta čaulu. Ja viņa nebūtu lasījusi romānus, tas dīvainā kārtā brīžam pamodināja šai cilvēkēdājā maigu koķeti, nekad nevienam nenāktu prātā nosaukt viņu par sievieti. Tenardjē kundze bija it kā klīrīgas jaunkundzītes un tirgussievas krustojums. Kad dzirdēja viņu i linājam, varēja sacīt: «Tas ir žandarms»; kad vēroja, kā viņa dzer, varēja sacīt: «Tas ir smagais ormanis»; kad redzēja, kā viņa izturas pret Kozeti, varēja sacīt: «Tas ir bende.» Kad Tenardjiene klusēja, viņai no mutes ārā rēgojās viens zobs.

Pats Tenardjē bija mazs, kalsns, bāls, stūrains, kaulains, vārgs vīrelis, kas izskatījās slimīgs, bet patiesībā bija vesels kā zirgs; ar to arī sākās viņa blēdīšanās. Aiz piesardzības viņš parasti smaidīja un bija laipns gandrīz pret visiem, pat pret ubagu, kam atteicās pasniegt niecīgāko žēlastības dāvanu. Viņam bija caunas skatiens un literāta izskats. Viņš ļoti atgādināja abata Delila portretu. Aiz vēlēšanās visiem izdabāt viņš dzēra kopā ar važoņiem, taču nevienam nekad nebija izdevies viņu piedzirdīt. Tenardjē allaž sūca lielu pīpi un staigāja ģērbies blūzē, zem kuras valkāja vecu, melnu uzvalku. Viņš centās izlikties par literatūras un materiālisma pazinēju. Lai pamatotu savus izteikumus, viņš sarunās bieži pieminēja Voltēra, Renāla*, Parnī* un, lai cik tas dīvaini, arī svētā Augustīna vārdu. Tenardjē apgalvoja, ka viņam esot sava «sistēma». Turklāt viņš bija blēdis un viltnieks. «Vili-zofs» no filozofa. Arī tāda vārdu rotaļa ir pieļaujama. Kā atceraties, viņš teicās esam kalpojis armijā. Ar izpušķojumiem viņš mēdza stāstīt, kā tai laikā, kad dienējis par seržantu sestajā vai devītajā pulkā, viņš viens pats pret veselu eskadronu nāves huzāru aizsedzis ar savu augumu un izglābis, iznesdams cauri karteču ugunij, «kādu bīstami ievainotu ģenerāli». Tālab pie iebraucamās vietas sienas rēgojās tāda koša izkārtne, un tai apkārtnē viņā traktieri dēvēja par «Vaterlo seržanta krodziņu». Tenardjē bija liberāļu, klasiķu un bonapartistu piekritējs. Viņš bija parakstījies ziedojumu listē par labu Patvēruma Laukam.* Ciemā runāja, ka Tenardjē savā laikā esot mācījies par garīdznieku.

Mums gan šķiet, ka viņš gluži vienkārši mācījies Holandē par krodzinieku. Sis jauktā tipa nelietis, jādomā,

Flandrijā uzdevās par flāmu no Lilles pilsētas, Parīzē par francūzi un Briselē par beļģi un jutās kā zivs ūdenī gan šaipus, gan viņpus robežas. Viņa varoņdarbs pie Vaterlo lasītājam jau zināms. Kā redzam, viņš to mazliet pārspīlēja. Panākumu paisums un bēgums, slepeni viltīgi gājieni, dēkaini pasākumi bija viņa dzīves saturs. Netīra sirdsapziņa noved pie nekārtīga dzīves veida, un droši vien vētrainajā 1815. gada 18. jūnija laikā Tenardjē piederēja pie tās markitantu un marodieru varzas, par kuriem jau runājām un kuri, apkārt braukādami, vieniem kaut ko pārdeva, citus apzaga un, ar visu ģimeni — vīrs, sieva, bērni — sasēdušies greizos rateļos, sekoja karapulkiem un, instinkta vadīti, allaž pievienojās tieši uzvarošās armijas daļām. Kad šie braucieni beidzās un Tenardjē, kā pats izteicās, bija iedzīvojies «mantībā», viņš atvēra Monfermeijā traktieri.

Sī mantība, ko veidoja naudas maki un pulksteņi, zelta gredzeni un sudraba krusti, kuri tika ievākti pļaujas laika ar līķiem apsētās druvās, nebija nekāds lielais kapitāls, un no markitanta līdz krodziniekam nebija nekāds augstais kāpiens.

Tenardjē kustībām bija raksturīgs kaut kas tāds, ko varētu apzīmēt par taisnvirziena žestiem, un, kad viņš lādējās, bija jādomā par kazarmām, bet, kad meta krustu, — par garīdznieku semināru. Krodzinieks bija liels balamute un uzdevās par mācītu vīru. Tomēr skolotājs bija pamanījis, ka runājot viņš dažkārt «šauj bul$us». Rēķinus iebraucējiem viņš prata sastādīt lieliski, taču ievingrinājusies acs tur šad tad atrada pa ortogrāfijas kļūdai. Tenardjē bija divkosīgs, kārs, laisks un izmanīgs. Viņš nenonicināja arī savas kalpones, un tādēļ sieva vairs tādas neturēja. Šī milzene bija greizsirdīga. Viņai šķita, ka mazais, izkaltušais, nodzeltējušais vīrelis spēj modināt iekāri visās sievietēs.

Turklāt Tenardjē bija viltīgs un nosvērts cilvēks, kādi mēdz būt piesardzīgie blēži. Šī blēžu šķira ir visļaunākā — tur piejaucas liekulība.

Tas nenozīmē, ka Tenardjē nebūtu spējīgs palaikam iekaist tikpat negantās dusmās kā sieva, taču tas gadījās reti. Viņš bija nikns uz visu cilvēku dzimumu, viņā dziļi, dziļi kurējās naids, viņš bija no tiem ļaudīm, kas pastāvīgi lūko atriebties, kas allaž savās likstās un neveiksmes vaino visu pasauli un jebkuru brīdi ir gatavi pirmajam pretimnācējam mest sejā it kā pamatotu apvainojumu un prasīt no tā atbildību par visu dzīvē pieredzēto viišanos, postu un neizdošanos. Kad šis naida ieraugs viņā sāka rūgt un uz lūpām un acīs kūsāja dusmas, tādos brīžos viņš bija briesmīgs. Vai tam, kas tādā niknuma brīdī gadījās ceļā!

Nerunājot par visām citām rakstura īpašībām, Tenardjē bija uzmanīgs un vērīgs, atkarībā no apstākļiem kluss vai runīgs un vienmēr ļoti attapīgs. Viņa skatiens sauca atmiņā jūrnieku, kas radis piemiegt acis, raugoties tālskatī. Tenardjē bija valstsvīrs.

Katrs, kas pirmoreiz iegriezās traktierī, ieraugot Tenardjē sievu, nodomāja: «Lūk, kas ir mājas kungs!» Kāda maldīšanās! Viņa nebija pat kundze šai mājā. Vienīgais kungs un pavēlnieks bija vīrs. Vīrs iecerēja, viņa īstenoja. Šķiet, Tenardjē visu vadīja ar tādu kā magnētisku strāvu, neredzamu un nepārtrauktu. Pietika ar vienu vārdu, dažkārt ar mājienu, un mastodonts paklausīja. Sievas acīs pats Tenardjē, kaut arī viņa varbūt to īsti neapzinājās, bija sevišķa, augstāka būtne. Tenardjē kundzes izturēšanās veidā atklājās arī kāda laba īpašība: it nekad, pat ne sīkumos viņai nebija domstarpību ar «Tenardjē kungu», un, ja tādas arī būtu bijušas, — kaut gan tā bija gandrīz neiespējama varbūtība, — viņa nekādā ziņā «svešu klātbūtnē» nebūtu runājusi vīram pretī. Nekad viņa nebūtu pieļāvusi šo kļūdu, ko tik bieži pieļauj citas sievas un ko parlamenta valodā apzīmē par autoritātes graušanu. Lai gan abu laulāto saskaņa izraisīja vienīgi ļaunumu, Tenardjienes pakļautībā vīram slēpās kaut kas no bijīgas pielūgsmes. Trokšņainais miesas kalns paklausīja vārgā despota mazā pirkstiņa mājienam. Te, kaut gan groteskā un izkropļotā veidā, atklājās lielā, visaptverošā patiesība: matērija pielūdz garu. Jo arī dažai labai pretīgai parādībai, kas patveras mūžīgā skaistuma dzīlēs, ir savs attaisnojums. Tenardjē būtībā slēpās kas neizdibināms, un ar to izskaidrojama šā cilvēka absolūtā vara pār sievu. Dažbrīd viņa uz to raudzījās kā uz degošu sveci, citreiz sajuta to kā plēsoņas ķetnu.

Šī sieviete bija briesmīgs radījums, kas mīlēja vienīgi savus bērnus un bijās vienīgi no sava vīra. Māte viņa bija tālab, ka piederēja pie zīdītājiem. Starp citu, viņas mātes jūtas ietvēra tikai pašas meitas un nesniedzās, kā velak būs redzams, līdz dēliem. Krodziniekam Tenardjē bija tikai viena doma: iedzīvoties bagātībā.

Tomēr tas viņam nekādi neizdevās. Šim lielajam talantam trūka atbilstošas arēnas. Monfermeijā Tenardjē bija spiests izputēt, ja vispār izputēt ir iespējams nullei. Šveicē vai Pirenejos šis plikadīda būtu kļuvis miljonārs. Bet krodziniekam jālūko kaut kā izsisties, vienalga, kurā malā liktenis viņu izmetis.

Saprotams, ka vārds krodzinieks te lietots šaurākā nozīmē un neietver veselu šķiru.

Tai pašā 1823. gadā traktiernieks Tenardjē bija iestidzis steidzami atmaksājamos parādos par apmēram tūkstoš piecsimt frankiem, un tas viņam sagādāja nopietnas bažas.

Lai cik iespītīga bija likteņa nelabvēlība, Tenardjē piederēja pie tiem cilvēkiem, kas vislabāk, visdziļāk un ar vislaikmetīgāko izpratni apzinājās, ka tas, ko barbaru tautās uzskata par tikumu, civilizētajām tautām nozīmē tirgus preci, proti, runa ir par viesmīlību. Turklāt viņš bija apbrīnojami izveicīgs malu mednieks un izdaudzināts ka trāpīgs šāvējs. Dažkārt viņš smējās tādiem saltiem, paklusiem smiekliem, kas bija sevišķi bīstami.

Laiku pa laikam no Tenardjē gluži kā zibens uzliesmojumi izšāvās viņa krodzinieka teorijas. Viņam bija savi aroda aforismi, ko viņš centās iepotēt sievai. «Krodzmieka pienākums,» viņš tai kādu dienu klusā, bet dedzīgā7 balsī klāstīja, «ir pārdot pirmajam pretimnācējam ēdienu, atpūtu, gaismu, siltumu, netīrus palagus, kalponi, b'lusas, smaidu, apturēt garāmgājējus, iztukšot plānos makus un godīgi atvieglot biezos, ar cieņu piedāvāt pajumti ceļojošām ģimenēm, pamatīgi noplēst no vīra, apstrādāt sievu un papluinīt bērnu, atzīmēt rēķinā atvērtu logu, aizvērtu logu, vietu pie kamīna, atzveltnes krēslu, parasto krēslu, tabureti, solu, gultas peli, matraci un salmu klēpi; krodziniekam jāzina, par cik nodilst spogulis, rādot viesa attēlu, un jānosaka par to maksa, un — pie desmittūkstoš velniem — jāpiespiež ceļinieks samaksāt par visu, ieskaitot mušas, ko norijis viņa suns!»

Šis vīrs un šī sieva bija viltus un niknums, kas saprecināti laulībā, riebīgs un briesmīgs viena iejūga pāris.

Kamēr vīrs lauzīja galvu un kombinēja, Tenardjē sievai Sr prātā nenāca padomāt par to, kur turpmāk atrast kreflitorus, viņa neraizējās ne par vakardienu, ne par rītdienu, I &lt; t nerimtīgi dzīvoja tikai pašreizējam mirklim.

Tādi bija šie abi radījumi. Kozete mita viņu vidū un pacieta divkāršus spaidus: bērnu it kā mala dzirnakmens un tai pašā laikā spaidīja knaibles. Vīram un sievai bija kairam savs spīdzināšanas paņēmiens: Kozeti nežēlīgi • iia — tur bija vainīga sieva; meitene staigāja ziemu kailam kājām — tur bija vainīgs vīrs.

Kozete skraidīja pa kāpnēm augšā un lejā, mazgāja, luija, berza, slaucīja, steidzās, strādāja melnās miesās, aizelsusies pārbīdīja smagas istablietas un, lai gan bija lik vārga un vājina, veica visus grūtos darbus. Neviens par viņu neiežēlojās: saimniece bija nikna, saimnieks — nežēlīgs. Tenardjē traktieris bija kā zirnekļa tīkls, kurā noķertā Kozete drebēja. Ar šo ļauno nokalpināšanu bija sasniegts apspiestības ideāls: muša kalpo zirnekļiem.

Nabaga bērns visu pacieta un klusēja.

Kas notiek šais dvēselēs, kuras no pašas bērnības rītausmas atrodas tādu cilvēku vidū, — pavisam mazas, pavisam kailas, nule atstājušas dieva mājokļus?

3. Vīriem vajag vīna, zirgiem — ūdens

Bija ieradušies četri jauni ceļotāji.

Kozete ļāvās bēdīgām domām. Kaut gan meitenei bija iikai astoņi gadi, viņa jau bija tik daudz cietusi, ka, iegrimusi drūmās pārdomās, izskatījās kā vecīte.

Viens plakstiņš viņai bija zili melns no dūres belziena, ko viņa bija saņēmusi no saimnieces, un tas ļāva Tenardjienei laiku pa laikam izsaukties:

— Vai die, cik šai pretīgs zilums uz acs!

Kozete patlaban domāja par to, ka ir jau nakts, dziļa nakts, ka negaidot bija vajadzējis piepildīt ūdenskrūzes un karafes jaunatbraukušo ceļavīru istabās un ka tagad udenstvertnē vairs ūdens nav.

Viņa mazliet apmierinājās, atcerēdamās, ka Tenardjē mājā nedzer daudz ūdens. Te gan netrūka vīru, kam slāpa, taču tās bija tādas slāpes, kuras labāk dzesē ar vīna kausu nekā ar ūdens krūzi. Ja kāds no viesiem pa vidu šīm vīna glāzēm būtu pieprasījis glāzi ūdens, tad visi viņu uzskatītu par mežoni. Tomēr bija viens bridis,

Kad meitene nodrebēja: Tenardjiene pacēla vāku kastrolim, kas inutu|oja uz plīts, tad paņēma glāzi un žigli piegāja pie ūdenstvertnes. Saimniece pagrieza krānu, bet meitene, pacēlusi galvu, sekoja katrai viņas kustībai. No krāna iztecēja tieva ūdens strūkliņa un piepildīja glāzi lidz pusei.

—   Skaties, — krodziniece noteica, — ūdens vairs nav!

Brīdi valdīja klusums. Meitene aizturēja elpu.

—       Nu, ko, — saimniece turpināja, raudzīdamās pustukšajā glāzē, — pietiks ar to pašu.

Kozete atkal ķērās pie darba, bet vairāk nekā ceturtdaļstundu viņa juta krūtīs lēkājam kā milzu kamolu.

Viņa skaitīja aizritējušās minūtes un vēlējās, kaut būtu jau nākamās dienas rīts.

Šad tad kāds no dzērājiem palūkojās ārā pa logu un izsaucās: «Ir nu gan tumšs kā ellē!» Vai arī: «Jābūt kaķa acīm, lai tādā tumsā ietu laukā bez luktura!» Un Kozete bailēs nodrebēja.

Pēkšņi virtuvē ienāca viens no apkārtceļojošiem tirgotājiem, kas bija apmetušies traktierī, un skarbā balsī sacīja:

—   Mans zirgs nav padzirdīts.

—   Kā nu ne! Ir padzirdīts, — Tenardjiene atteica.

— Es jums saku, nav, saimnieci — tirgotājs neatlaidās.

Kozete bija izlīdusi no pagaldes.

—       Patiešām, kungs, — viņa apgalvoja, — jūsu Žirgs dzēra, padzērās no spaiņa, viņš izdzēra veselu spaini, es pati aiznesu ūdeni un vēl runājos ar viņu.

Tā nebija taisnība. Kozete meloja.

—        Paklausieties tikai! Skuķis dūres lielumā, bet piemelo pilnu māju! — tirgotājs iesaucās. — Es tev saku, viņš nav padzirdīts, mazā blēde! Kad viņš nav dabūjis dzert, tad tā īpaši sprauslā, un es to ļoti labi atšķiru.

Kozete iespītīgi neatkāpās no saviem vārdiem un piebilda aiz bailēm piesmakušā, tikko dzirdamā balsī:

—   Un'kā yēl dzēra!

— Diezgan! — tirgotājs jau noskaities turpināja. Tās ir blēņas. Es prasu, lai padzirda manu zirgu, un vairāk neko!

Kozete atkal nolīda pagaldē.

Jums taisnība, — Tenardjiene piekrita. —» Ja lopiņš ņav dabūjis dzert, tas jāpadzirdina.

Tad, palūkojusies visapkārt, viņa iesaucāss

—   Bet kur palicis tas otrs lops?

Saimniece noliecās un ieraudzīja Kozeti, kas bija ierāvusies pagaldes viņā galā, gandrīz zem pašām dzērāju kājām.

—Vai tu reiz līdīsi laukā? — Tenardjiene uzkliedza.

Kozete izlīda no sava patvēruma — pagaldes alas. Saimniece turpināja:

—   Nu, jaunkundzīt, paklīdenes bērns, ej padzirdi zirgu!

—       Bet, kundze, — Kozete bikli iebilda, — nav taču ūdens.

Saimniece plaši atgrūda ārdurvis.

—Tad ej un atnes!

Kozete nolieca galvu un paņēma tukšo spaini, kas stavēja stūrī pie pavarda.

Spainis bija lielāks par viņu pašu, un meitene būtu varējusi gluži ērti tajā iesēsties.

Tenardjiene atgriezās pie plīts un ar koka karoti pagaršoja virumu, kas vārījās katliņā, vēl joprojām nerimdamās:

—       Avotā ūdens netrūkst. Kas tur par grūtumu aiziet paka]! Bet sīpolus gan, liekas, vajadzēja agrāk nokāst.

Tad viņa parakājās pa atvilktni, kur mētājās sīknauda, pipari un ķiploki.

—       Se, vardulēn, — viņa piebilda, — atceļā ieiesi pie maiznieka un nopirksi vienu lielo klaipu. Te tev bus piecpadsmit sū.

Kozetes priekšautam sānos bija maza kabatiņa; meitene klusēdama paņēma naudas gabalu un ielika kabatā.

Tad viņa ar spaini rokā palika nekustīgi stāvam atvērto durvju priekšā, it kā gaidot, ka viņai kāds nāks palīgā.

—       Ej taču reiz! — Tenardjiene uzkliedza. Kozete izgāja. Durvis aizcirtās,

4. Uz skatuves parādās lelle

Tirgus būdas, kas bija uzceltas zem klajas debess, kā atceraties, sniedzās no baznīcas līdz pat Tenardjē traktierim, Tā kā drīz tur garām vajadzēja iet baznīcēniem,

dodoties uz pusnakts dievkalpojumu, visas būdas bija spoži apgaismotas ar svecēm, kas dega piltuvveidīgos papīra svečturos, un tas, izsakoties Monfermeijas skolotāja vārdiem, kurš tobrīd sēdēja Tenardjē traktierī, radīja «burvīgu efektu». Toties debesīs neredzēja nevienas zvaigznes.

Pēdējā no būdām, kas atradās tieši iepretim Tenardjē namdurvīm, bija rotaļlietu tirgotava, kurā mirgot mirgoja visvisādi vizuļi, stikla nieciņi un krāšņi skārda izstrādājumi. Pašā pirmajā rindā uz baltiem pārklājiem apsegta paaugstinājuma pārdevējs bija novietojis milzīgu, apmēram divas pēdas augstu lelli, kura bija ietērpta rožainā krepa kleitiņā un kuras galvu rotāja zelta vārpas; lellei bija īsti mati un spožas acis. Visu dienu šis izstādītais brīnums lika pārsteigumā apstāties garāmgājējiem, kas nebija vecāki par desmit gadiem, taču Monfermeijā neatradās neviena māte, kas būtu tik bagāta vai tik izšķērdīga, lai to nopirktu savam bērnam. Eponīna un Azelma bija stundām ilgi to aplūkojušas, un pat Kozete, taisnība gan, tikai pazagšus, bija uzdrīkstējusies pamest uz to acis.

Arī tai brīdī, kad Kozete tik bēdīga un nomākta ar spaini rokā iznāca pa durvīm, viņa nevarēja atturēties, nepaskatījusies uz brīnišķīgo lelli, uz dāmu, kā viņa to domās sauca. Nabaga bērns aizgrābtībā sastinga. Meitene vēl nebija redzējusi lelli tuvumā. Visa tirgotavas būda viņai šķita kā pils, un lelle vairs nebija vienkārša lelle, bet it kā parādība. Tā bija prieks, greznība, bagātība, laime, kas nesasniedzamā spožumā parādījās mazājai, nelaimīgajai būtnei, kura tik dziļi bija iestigusi drūmā un saltā nabadzībā. Ar bērna vientiesīgo, vērīgo prātu Kozete skumīgi mēroja bezdibeni, kas šķīra viņu no lelles. Meitene apzinājās, ka jābūt karalienei vai vismaz princesei, lai varētu saukt par savu tamlīdzīgu «mantiņu». Viņa aplūkoja burvīgo, rožaino tērpu, skaistos, gludos matus un domāja: «Cik šī lelle droši vien ir laimīga!» Bērns nespēja atraut acu no pasakainās tirgus būdas. Jo ilgāk Kozete skatījās, jo vairāk viss viņu valdzināja. Viņai šķita, ka redz paradīzi. Aiz lielās lelles bija vēl citas mazākas lelles, kas izskatījās kā laumas un rūķīši. Pārdevējs, ko viņa manīja staigājam šurp un turp būdas iekšienē, likās gandrīz vai kā pats debestēvs.

Sai pielūgsmē Kozete aizmirsa visu, pat veicamo uzdevurnu. Pēkšņi saimnieces skarbā balss atsauca viņu īstenībā:

— Ko, tu vēl neesi aizgājusi, tūļa? Pagaidi tikai, gan es tev sadošu! Lai saka viens cilvēks, ko viņa tur dara!

Pasteidzies taču, riebekle!

Tenardjē kundze bija pametusi acis logā un ieraudzījusi sajūsmas pārņemto Kozeti.

Kozete paķēra spaini un aizsteidzās tik lieliem soļiem, cik vien spēja.

5. Meitenīte gluži viena

Tā kā Tenardjē iebraucamā vieta atradās tai ciema daļā, kur ir baznīca, tad Kozetei vajadzēja iet pēc ūdens uz meža avotu Selas pusē.

Viņa vairs nepalūkojās nevienā skatlogā. Kamēr meitene vēl gāja pa Maiznieku ieliņu un gar baznīcu, tirgotavu spožās ugunis apgaismoja ceļu, bet drīz vien pēdējās tirgusbūdas gaisma pazuda. Nabaga bērnu apņēma tumsa. Kozete ienira tanī. Tā kā meiteni māca satraukums, viņa iedama no visa spēka vicināja spaiņa stīpu. Tas šķindēja, un šī skaņa bija viņai biedros.

Jo tālāk viņa gāja, jo dziļāk sabiezēja tumsa. Ielās vairs neviena nemanīja. Tomēr ceļā gadijās sastapt kādu sievieti, kas, redzot viņu aizejam, apgriezās, apstājās un pie sevis nomurmināja: «Kurp gan var doties šis bērns? Vai varbūt tas ir vilkacis?» Beidzot, pazinusi Kozeti, sieva iesaucās: «Bet tas taču ir Cīrulītis!»

Tā Kozete izgāja cauri līkumoto un tukšo ieliņu labirintam, ar ko Selas pusē beidzas Monfermeijas ciems. Kamēr abās ceļa malās vēl bija mājas vai arī tikai žogi, viņa soļoja diezgan droši. Laiku pa laikam varēja redzēt sveces staru izlaužamies caur kāda slēģa spraugu — tā bija gaisma un dzīvība, tur bija cilvēki, un tas nomierināja. Taču, jo tālāk viņa devās, jo gaita it kā neviļus kļuva lēnāka. Kad aizmugurē bija palicis beidzamās mājas stūris, Kozete apstājās. Paiet garām pēdējai tirgotavai bija ^rūti, paiet garām pēdējai mājai šķita neiespējami. Kozete nolika spaini zemē, ielaida pirkstus matos un sāka lēnām kasīt galvu — tā mēdz darīt bērni, kad tos māc bailes un šaubas. Tālāk vairs nebija Monfermeija, tur aizstiepās lauki. Priekšā pavērās tumšs, neapdzīvots klajums. Izmisusi meitene raudzījās tumsā, kur vairs nebija neviena cilvēka, kur klaiņoja tikai zvēri un varbūt pat spoki. Viņa skatījās ilgi un cieši, un viņa saklausīja zvērus staigājam pa zāli un skaidri redzēja, kā spoki slīd starp kokiem. Tad viņa paķēra spaini, bailes iedvesa viņai drosmi, un viņa iesaucās: «Galu galā sacīšu, ka ūdens vairs nebija!»

Un meitene apņēmīgi pagriezās atpakaļ uz Monfertneijas pusi.

Nogājusi tikko simt soļu, viņa vēlreiz apstājās un atkal sāka kasīt galvu. Šoreiz tā bija saimniece Tenardjē, kas viņai parādījās, derdzīgā Tenardjiene ar savu hiēnas muti un niknumā zvērojošām acīm. Bērns, it kā palīdzību meklējot, pameta skatienu uz priekšu un atpakaļ. Ko iesākt? Kurp doties? Tur priekšā rēgojās briesmīgā Tenardjē, aiz muguras — visi nakts un meža spoki. Un viņa atkāpās Tenardjienes priekšā. Meitene no jauna devās uz avotu un sāka skriet. Skriešus viņa izskrēja no ciema, skriešus metās mežā, ne uz ko vairs neskatīdamās, neko vairs neklausīdamās. Viņa mitējās skriet tikai tad, kad aptrūka elpas, taču pavisam neapstājās. Kā nemaņā viņa soļoja tikai uz priekšu.

Skrienot Kozete ar varērn valdīja asaras.

No visām pusēm viņu apņēma naksnīgā meža šalkoņa. Viņa vairs ne par ko nedomāja, nekā neredzēja. Bezgalīgā nakts lūkojās pretim mazajam radījumam. Vienā pusē — visaptveroša tumsa, otrā — viens atoms.

No mežmalas līdz avotam nebija vairāk par septiņu astoņu minūšu gājienu. Kozete zināja ceļu, jo bieži bija to staigājusi dienā. Viņa neaprnaldījās. Neskaidra nojauta viņu vadīja, lai gan meitene ne reizi nepaskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, baidīdamās ko ieraudzīt koku zaros un krūmos. Tā viņa sasniedza avotu.

Tas bija šaurs, apmēram divas pēdas dziļš, mālainajā augsnē izskalots dabisks iedobums, to ietvēra sūna un augsti, roboti augi, ko dēvē par «Anrī IV apkaklītēm», un tas bija izlikts ar dažiem lieliem akmeņiem. No avota, klusi čalodams, tecēja strauts.

Kozete ne mirkli neatvilka elpu. Bija akla tumsa, bet viņa bija radusi nākt uz šo avotu pēc ūdens. Ar kreiso roku viņa meklēja tumsā jauno ozoliņu, kas līka pāri avotam un parasti noderēja viņai par atbalstu; sataustījusi kādu zaru, Kozete, pie tā turēdamās, noliecās un iegremdēja spaini ūdenī. Aiz ārkārtīgā satraukuma viņas spēki bija trīskāršojušies. Pārliekusies pār avotu, meitene nemanīja, ka naudas gabals no priekšautiņa kabatas ieslīdēja ūdenī. Piecpadsmit sū monēta nogrima avotā. Kozete nedz redzēja, nedz dzirdēja to krītam. Viņa izvilka gandrīz pilnu spaini un nolika zālē.

To izdarījusi, viņa juta, ka aiz noguruma vairs neturas uz kājām. Viņa labprāt būtu tūlīt devusies atpakaļceļā, bet piepūle, piesmeļot spaini, bija bijusi tik liela, ka viņa nespēja spert ne soli, un gribot negribot vajadzēja atsēsties. Viņa noslīga zālē un palika tur sakņupusi.

Viņa aizvēra acis, pēc tam atkal atvēra, pati nezinādama, kāpēc, taču nespēdama rīkoties citādi.

Turpat blakus spainī sakustinātais ūdens izveidoja lokus, kas izskatījās kā sidrabainas uguns čūskas.

Virs galvas debesis klāja milzīgi, melni, saraustītiem dūmu mutuļiem līdzīgi mākoņi. Tumsas traģiskā maska šķita netverami noliecamies pār šo bērnu,

Debesu dziļumos rietēja Jupiters.

Bērns ar mulsu skatienu raudzījās lielajā, nepazīstamajā zvaigznē, kas iedvesa bailes. Planēta patiešām tobrīd atradās tuvu apvārsnim un šķērsoja biezu miglas slāni, kas tai piešķīra drausmu sarkanīgu spīdumu. Baismīgi sarkanā migla it kā paplašināja spīdekli, un tas atgādināja zvērojošu brūci.

Salts vējš pūta no līdzenuma. Mežs bija drūms — bez lapu šalkām, bez vasaras liegajām, dzidrajām atplaiksnām. Draudīgi slējās lielie koku zari. Vārgi un kroplīgi krūmi čabēja retainē. Augstās zāles ziemeļu vējā ņudzēja kā zuši. Kazenāji izvijās kā garas, nagiem bruņotas rokas, kas tiecas satvert laupījumu. Sauja sakaltušu viršu, vēja nesti, aiztraucās garām, itin kā šausmās no kaut kā bēgot. Uz visām pusēm pletās drūms plašums.

Tumsa rada reiboni. Cilvēkam vajag gaismas. Kas iestieg tumsībā, jūt sirdi sažņaudzamies. Kad acs skata tumsu, arī garu māc tumsa. Melnā, necaurredzamā naktī pat visstiprākos pārņem bailes. Nav cilvēka, kas nenodrebētu, viens pats nakti iedams pa mežu. Ēnas un koki — divi bīstami tumsas sabiezējumi. Kāda māņu tiešamība iznirst miglainā dziļumā. Neapjaušamais pavīd dažus soļus no jums ar parādības skaidrību. Cilvēks redz izplatījumā vai paša smadzenēs viļņojam kaut ko nenoteiktu un netveramu kā iemigušu puķu sapņus. Pie apvāršņa šķiet sastinguši mežonīgi veidoli. Cilvēks ieelpo lielā, melnā tukšuma izgarojumus. Gribas atskatīties atpakaļ, bet bail. Pret tumsas atvariem, pret lietām, kas kļuvušas negantas un draudīgas, pret mēmiem siluetiem, kas izgaist, kad tiem tuvojas, pret pinkainiem krēslas kamoliem, kustīgiem krūmu puduriem, zilgani blāvām peļķēm, kur atspoguļojas drūmas skumjas, pret klusumu, kas ir dziļš kā kaps, pret visām iespējamām nezināmām būtnēm, noslēpumainām zaru šūpām, ķēmīgiem koku stumbriem, garām trīsošas zāles šķipsnām — pret visu to cilvēks ir neaizsargāts. Nav tāda drosminieka, kas nenodrebētu un nejustu sirdī iezogamies nemieru. Cilvēku pārņem pretīga sajūta, it kā kad dvēsele sakustu ar nakti. Tumsa, kas iesūcas visās porās, bērnam iedveš neizsakāmas šausmas.

Meži glabā noslēpumainu atklāsmi, un zem to baigās velves mazas dvēseles spārnu plīvās skan nāves moku nopūtas.

Pati īsti neaptverdama, ko pārdzīvo, Kozete juta, ka viņu sagrābj dabas neizmērojamā tumsa. Viņu nomāca ne tikai bezgalīgas bailes, bet kaut kas vēl šausmīgāks nekā bailes. Viņa trīsēja. Nav vārdu, kas izsacītu, cik dīvainas bija šīs trīsas, kas viņu stindzināja līdz sirds dziļumiem. Viņas skatiens bija kļuvis mežonīgs. Un tomēr Kozetei šķita, ka viņa laikam nespēs pārvarēt vilinājumu atnākt šurp šai pašā stundā arī nākamajā dienā.

Tad, it kā pakļaujoties kādam instinktam, lai izkļūtu no savādās apmātības, ko pati nesaprata, bet kas viņu biedēja, meitene sāka skaļā balsī skaitīt: viens, divi, trīs, četri — līdz desmit. Un, kad bija beigusi, sāka atkal no gala. Tas palīdzēja atgūt pareizo apkārtnes nojēgu. Viņa juta, ka salst ūdeni smeļot saslapētās rokas. Kozete piecēlās. Viņu no jauna sagrāba bailes, dabiskas un nepārvaramas bailes. Viņai bija tikai viena doma: bēgt, bēgt, skriet, ko kājas nes, cauri mežam, pāri laukiem, līdz mājām, līdz logiem, līdz degošajām svecēm. Viņas skatiens apstājas pie spaiņa, kas stāvēja zālē. Tik lielas bija bailes no saimnieces, ka viņa neuzdrošinājās aizskriet bez ūdens spaiņa. Viņa satvēra abām rokām stīpu un ar pūlēm pacēla spaini.

Tā viņa nogaja soļus desmit, bet spainis bija pilns un smags, un Kozetei atkal vajadzēja nolikt to zemē. Brīdi atvilkusi elpu, viņa no jauna satvēra stīpu un soļoja tālāk — šoreiz mazliet garāku gabaliņu. Tad bija jāapstājas vēlreiz. Pēc īsas atpūtas viņa turpināja ceļu. Viņa gāja, uz priekšu salīkusi, nodūrusi galvu kā vecīte. Spaiņa smagums novilka un tirpināja tievās rociņas, dzelzs stīpa pagalam saldēja un stindzināja mazās, slapjās delnas un pirkstus. Laiku pa laikam viņa bija spiesta apstāties, un katrreiz, kad viņa apstājās, aukstais ūdens izšļakstījās no spaiņa uz viņas kailajām kājām. Tas notika meža dziļumā, naktī, ziemā, tālu no cilvēku acīm, tas notika ar astoņus gadus vecu bērnu. Vienīgi dievs tai brīdī redzēja šo skumjo ainu.

Un, protams, viņas māte, jā gan!

Jo dažkārt pasaulē noris kaut kas tads, kas liek mirušajiem viņu kapā atvērt acis.

Meitene elsoja ar sāpju pilniem gārdzieniem, elsas žņaudza kaklu, bet viņa neuzdrīkstējās raudāt — tik ļoti mazā, pat tālu būdama, baidījās no saimnieces. Viņai allaž šķita, ka Tenardjiene ir tepat līdzās.

Tomēr Kozete virzījās uz priekšu ļoti lēnām. Velti viņa lūkoja saīsināt atpūtas brīžus un pagarināt attālumu starp tiem. Ar baiļpilnu satraukumu Kozete domāja par to, ka viņai vajadzēs vairāk nekā stundu, lai, tā ejot, sasniegtu Monfermeiju, un ka Tenardjiene viņu atkal sitīs. Šis satraukums pievienojās drausmām, ko radīja nakts un vienatne mežā. Viņa jutās līdz nāvei nogurusi un tomēr vēl ņebija izkļuvuši no meža. Nonākusi līdz vecajam, labi zināmajam kastaņkokam, Kozete apstājās uz ilgāku laiku nekā citkārt, lai krietni atpūstos, pēc tam, saņēmusi spēkus, atkal satvēra spaiņa stīpu un drosmīgi devās tālāk. Tomēr nabaga mazais, izmisušais radījums nespēja atturēties, neiesaucies:

— Ak, mans dievs! Mans dievs!

Šai brīdī viņa juta, ka spainis pēkšņi kļuvis pavisam viegls. Kāda roka, kas meitenei šķita milzīga, bija satvērusi stīpu un spēji pacēlusi spaini. Kozete paskatījās uz augšu. Liels, melns stāvs taisns un izslējies soļoja viņai līdzās tumsā. Šis cilvēks bija nācis viņai aiz muguras, bet meitene nebija dzirdējusi tā soļus. Svešais vīrs, ne vārda neteicis, bija satvēris aiz stīpas spaini, ko bērns nesa.

Nav tādas sastapšanās dzīvē, kad cilvēku nevadītu savs instinkts. Meitene neizbijās.

6. Nodaļa, kas varbūt pierāda Ķeļļapaura saprātu

Tai pašā 1823. gada ziemassvētku priekšvakarā kāds cilvēks Parīzē diezgan ilgi staigāja pa Hospitāļa bulvāra vismazāk apdzīvoto daļu. Viņš likās meklējam dzīvokli un, šķiet, vislabprātāk apstājās pie pašām vienkāršākajām mājām šai Senmarso priekšpilsētas panīkušajā nomalē.

Vēlāk noskaidrosies, ka vīrs patiešām bija noīrējis istabu šai vientuļajā kvartālā.

Gan apģērba, gan izskata un izturēšanās ziņā šis cilvēks atbilda tam tipam, ko varētu nosaukt par labākās sabiedrības nabagu, jo ārkārtīga nabadzība viņā bija savienota ar ārkārtīgu tīrību. Šāds savienojums ir diezgan reti sastopams un izraisa vērīgās sirdīs divkāršu godbijību — godbijību pret nabadzīgu cilvēku un godbijību pret ļoti cienījamu cilvēku. Galvā viņam bija veca, bet rūpīgi notīrīta apaļa platmale, mugurā — apdiluši rupjas pusvadmalas svārki okerdzeltenā krāsā (tai laikā šī krāsa nelikās uzkrītoša) un gara, vecmodīga veste ar kabatām; melnās bikses ap ceļgaliem jau metās pelēkas; kājās viņam bija melnas vilnas zeķes un rupjas ādas kurpes ar vara sprādzēm. Viņu varētu noturēt par aristokrātu ģimenes bijušo mājskolotāju, kurš nule atgriezies no emigrācijas. Pēc gluži sirmajiem matiem, grumbu izvagotās pieres, bālajām lūpām un sejas, kurā atspoguļojās nomāktība un dzīves pagurums, viņam varēja dot krietni vairāk par sešdesmit gadiem. Pēc stingrās, lai gan lēnās gaitas, pēc neparastā spēka, kas izpaudās katrā kustībā, viņam tikko varētu dot piecdesmit. Krunciņu tīklojums pierē būtu izraisījis labvēlību ikvienā, kurš būtu viņā vērīgāk ielūkojies. Ap sakniebtajām lūpām bija iegulusies savāda rieva, kas šķita paužam bardzību un reizē lēnprātību. Viņa skatiena dziļumā slēpās drūms miers. Kreisajā rokā vīrs nesa mazu, lakatiņā iesietu sainīti, ar labo atbalstījās uz tādas kā nūjas, kas acīmredzot bija izdrāzta no sētas mieta. Nūja bija diezgan rūpīgi apstrādāta un neizskatījās pārāk neglīta, zaru vietas bija nogludinātas un rokturis iesarkani lakots, tā ka atgādināja koraļļus. Patiesībā tā bija runga, taču izskatījās kā spieķis.

Šai bulvāri ir maz gājēju, it īpaši ziemā. Un svešais vīrs, gan ne pārāk manāmi, likās drīzāk no tiem vairāmies nekā tos meklējam.

Tolaik karalis Luijs XVIII gandrīz katru dienu brauca uz Šuazīleruā. Tas bija viens no viņa iecienītajiem izklaidēšanās braucieniem. Gandrīz vienmēr ap diviem dienā varēja redzēt karaļa karieti ar jātnieku svītu, kas pilnos auļos traucās pa Hospitāļa bulvāri.

Kvartāla ubadzēm tas aizstāja ir kabatas, ir sienas pulksteni, un viņas mēdza sacīt: «Pulkstenis ir divi, rau, šis dodas atpakaļ uz Tilērijām!»

Un daži skrēja viņam pretī, citi pavirzījās pie malas, jo karaļa garāmbraukšana allaž saceļ kņadu. Arī Luija XVIII parādīšanās un pazušana Parīzes ielās radīja zināmu iespaidu. Viss norisa ātri, taču ar majestātisku spožumu. Kroplajam karalim patika braukt auļos: tā kā viņš nevarēja staigāt, tad gribēja joņot. Šis bezkājis labprāt būtu aizjūdzis savas karietes priekšā zibeni. Mierīgs un stingrs, miesassardzes kailo zobenu ieskauts, viņš pabrauca garām. Ar skaļu rīboņu aizripoja smagā, apzeltītā kariete, uz kuras bija uzgleznoti milzīgi liliju čemuri. Ļaudis tikko paguva tajā ieskatīties. Karietes dziļumā, labajā stūrī, uz balta atlasa spilveniem pavīdēja plata, spēcīga, sārta seja, svaigi pūderēta parūka ar uzbužinātu cekulu «a la karaliskais putns», augstprātīgs, skarbs un vērīgs skatiens, mācīta vīra smaids, divi plati uzpleči ar viļņotām bārkstīm pie civilā tērpa, Zelta aunādas ordenis, svētā Luija krusts, Goda leģiona krusts, Svētā gara sudraba zvaigzne, krietni apaļš vēders un plata gaišzila ordeņlenta — tas bija karalis. Atrazdamies ārpus Parīzes, viņš savu baltām spalvām greznoto cepuri turēja uz ceļiem, ko iekļāva augstas angļu getras; braucot pa pilsētu, viņš uzlika cepuri galvā un visai reti atbildēja uz sveicieniem. Ar aukstu skatienu karalis raudzījās uz tautu, kas pret viņu izturējās tikpat vēsi. Kad viņš pirmo reizi parādījās Senmarso kvartālā, visus viņa panākumus izteica kāda priekšpilsētas iedzīvotāja piezīme savam biedram: «Sitas te resnais ir mūsu valdība.»

Tātad pastāvīgie karaļa braucieni vienā un tai pašā stundā bija gluži ikdienišķs notikums Hospitāļa bulvārī.

Gājējs dzeltenajos svārkos acīmredzot nebija no šā kvartāla un, domājams, ari ne parīzietis, jo viņam šis apstāklis nebija zināms. Kad pulksten divos karaļa kariete, ko ietvēra eskadrons gvardu ar sidrabotām tresēm, pabraukuši garām Saipetriēras sieviešu patversmei, uzdrāzās uz bulvāra, viņš šķita pārsteigts un gandrīz izbijies. Eez viņa sānu alejā neviena nebija. Nepazīstamais žigli aizslēpās aiz žoga stūra, taču hercogs d'Avrē viņu pamanīja. Hercogs d'Avrē todien bija dežurējošais gvardes virsnieks un sēdēja karietē iepretim karalim. Viņš sacīja majestātei: «Sis vīrs liekas visai neuzticams subjekts.» Arī policijas ierēdņi, kas uzraudzīja karaļa braucienu, svešo ievēroja, un vienam no policistiem tika uzdots viņam sekot. Bet svešinieks pazuda priekšpilsētas šaurajās, klusajās ieliņās, un, tā kā sāka jau krēslot, policists viņu vairs nepanāca. To apliecina arī ziņojums, kas tai pašā vakarā nosūtīts policijas prefektam un iekšlietu ministram grāfam Anglesam.

Kad dzeltenajos svārkos ģērbtajam vīram bija izdevies sajaukt pēdas un izbēgt no policista, viņš sāka soļot ātrāk, taču diezgan bieži atskatīdamies, lai pārliecinātos, ka viņam neseko, Ceturksni uz pieciem, kad jau metās parvisam tumšs, viņš gāja garām Senmartēna vārtu teātrim, kur tai dienā izrādīja lugu «Divi katordznieki». Afiša, ko apgaismoja teātra laternas, viņu pārsteidza, jo, kaut gan vīrs soļoja ātri, viņš tomēr apstājās, lai to izlasītu. Jau pēc brīža viņš iegriezās nomaļajā, aklajā Dēļu ieliņā un iegāja viesnīcā «Pie alvas bļodas», kur tolaik atradās Laņī diližansa kantoris. Diližansam vajadzēja izbraukt puspiecos. Zirgi jau bija aizjūgti, un ceļotāji, kučieraiskubināti, steidzās iekāpt pa karietes stāvajām dzelzs kāpnītēm.

Vīrietis jautāja:

—   Vai ir kāda brīva vieta?

—   Viena pati, man blakus uz bukas, — kučieris atbildēja.

—   Es to aizņemšu.

—  Tad kāpiet augšā!

Taču pirms izbraukšanas kučieris pārlaida skatienu ceļotāja vienkāršajam apģērbam un mazajam sainītim un lika tūlīt samaksāt.

—   Vai jūs braucat līdz Laņī? — kučieris jautāja.

—   Jā, — vīrietis atteica.

Viņš samaksāja par braucienu līdz Laņī.

Diližanss devās ceļā. Kad viņi pabrauca garām pilsētas robežbarjerai, kučieris lūkoja uzsākt sarunu, bet ceļinieka atbildes bija gaužām strupas. Kučieris atzina par labāku liki viņu mierā un ņēmās svilpot un skubināt zirgus.

Kučieris ietinās apmetnī. Bija auksts. Svešais vīrs, lieI i , to pat nemanīja. Tā viņi pabrauca garām Gurnē un Nri ji pie Marnas.

Ap pulksten sešiem viņi sasniedza Selu. Lai atpūtinātu zirgus, kučieris pieturēja pie vecajām karaliskās abatijas ēkam, kur bija ierīkots traktieris.

—   Seit es izkāpšu, — cejavīrs sacīja.

Viņš paņēma savu sainīti un nūju un nolēca no bukas.

Pēc mirkļa svešais jau bija nozudis.

Traktierī viņš neiegāja.

Kad pēc dažām minūtēm diližanss atkal devās tālāk uz 1 aņī, svešo vīru tas nepanāca arī uz Selas galvenās ielas.

Kučieris pagriezās pret braucējiem, kas sēdēja diližansā, un sacīja:

—   Tas vīrs nebija šejienietis, jo es viņu nepazīstu. Viņš i/.skatās pēc tāda, kam nav ne sū pie dvēseles, un tomēr ar naudu nerēķinās: samaksā līdz Laņī, bet brauc tikai līdz Selai. Ir jau nakts, visās mājās durvis aizslēgtas. Traktierī viņš neiegāja, arī uz ceļa nekur nav redzams. Būs vai zemē iegrimis.

Ceļavīrs nebija vis iegrimis zemē, bet tumsā ātri soļoja pa Selas galveno ielu. Neaizgājis līdz baznīcai, viņš iegriezās pa kreisi lauku ceļā, kas ved uz Monfermeiju. Šķita, ka viņš apvidu pazīst un ir jau kādreiz te bijis.

Atrā gaitā viņš devās pa šo ceļu uz priekšu. Tai vietā, kur to krusto vecais, kokiem apstādītais lielceļš, kas ved no Gaņī uz Laņī, viņš izdzirda nācēju soļus. Ceļinieks aši paslēpās grāvī un nogaidīja, kamēr garāmgājēji bija labā gabalā. Tāda piesardzība gan bija gandrīz lieka, jo, kā jau minēts, bija decembra nakts un ļoti tumšs. Debesīs tik tikko varēja saskati 'vas trīs zvaigznes.

Tieši tai vietā _&gt;akas pakalna slīpums. Cilvēks negāja tālāk pa ceļu uz Monfermeiju, bet nogriezās pa labi, lieliem soļiem šķērsoja laukus un sasniedza mežmalu.

Kad vīrs jau atradās mežā, viņš palēnināja gaitu un sāka rūpīgi aplūkot katru koku, dodamies uz priekšu soli pa solim, it kā kaut ko meklētu un ietu kādu noslēpumainu, viņam vienam zināmu ceļu. Bija brīdis, kad viņš likās apmaldījies un neziņā apstājās, tad beidzot taustīdamies nonāca retainē, kur rēgojās kaudze lielu, balseņu akmeņu. Vīrs strauji pagriežas uz akmeņu pusi un caur nakts miglu tos uzmanīgi pētīja, it kā veikdams īpašu apskati. Dažus soļus no akmeņu grēdas slējās liels koks, pārklāts -ar uzaugumiem, ko varētu nosaukt par veģetācijas kārpām. Viņš piegāja pie koka un laida roku pār tā stumbru, it kā lūkodams sataustīt un saskaitīt visus izaugumus. Tieši iepretim kokam — tas bija osis — auga kastaņa, kam lobījās nost miza un kam pārsēja vietā bija uzlikta cinka sloksne. Vīrs pacēlās uz pirkstgaliem un pieskārās pie sloksnes.

Pēc tam viņš labu brīdi mīņājās pa klajumiņu starp kastaņu un akmens grēdu, it kā lai pārliecinātos, ka zeme tur pēdējā laikā nav uzrakta.

To izdarījis, vīrs kā orientēdamies paskatījās apkārt un atkal sāka soļot cauri mežam.

Šis pats cilvēks vēlāk satika Kozeti.

Iedams caur krūmāju Monfermeijas virzienā, viņš ieraudzīja mazo ēnu, kas vaidēdama kūlās uz priekšu, te nolika zemē savu nesamo, te atkal to pacēla un turpināja ceļu. Pienācis tuvāk, viņš ieraudzīja, ka tā ir sīciņa meitenīte, vēl gluži bērns, kas nes milzīgu ūdens spaini. Tad viņš piegāja bērnam klāt un klusēdams satvēra spaiņa stīpu.

7. Kozete blakus nepazīstamajam tumsā

Kā jau sacījām, Kozete neizbijās. Svešais uzsāka valodas. Viņš runāja nopietnā, klusā balsī.

—  Mans bērns, šis nesamais tev ir par smagu. Kozete pacēla galvu un atbildēja:

—   Jā, kungs.

—   Dod, es to panesīšu.

Kozete atlaida vaļā spaiņa stīpu. Cilvēks sāka soļot viņai līdzās.

—       Patiešām, tas_ ir ļoti smags, — vīrs caur zobiem izgrūda. Tad iejautājās:

—  Mazā, cik tev gadu?

—   Astoņi, kungs.

—   Vai tu nāc no tālienes?

—   No avota mežā.

—  Un vai tev vēl tālu jāiet?

—  Vēl krietnu stundas ceturksni.

Svešais uz bridi apklusa, tad pēkšņi noprasīja:

—• Tātad tev nav mātes?

—   Es nezinu, — meitene atbildēja.

Pirms nepazīstamais paguva vēl ko sacīt, viņa piebildai

— Domāju, ka nav. Citiem ir. Bet man nav.

Iestājās klusums, tad bērns turpināja:

—   Es domāju, ka man nekad nav mātes bijis.

Vīrietis apstājās, nolika spaini zemē, pieliecās un uz«

lika rokas meitenei uz pleciem, pūlēdamies tumsā saskatīl viņas seju.

Kozetes šaurā, vājā sejiņa neskaidri iezīmējās zilgani blāvajā gaismā, ko izstaroja debesis.

—   Kā tevi sauc? — svešais jautāja.

—   Kozete.

Vīrietis nodrebēja, gluži kā saņēmis elektriskās strāvas triecienu. Viņš vēlreiz paskatījās meitenē, tad noņēma rokas no Kozetes pleciem, satvēra spaiņa stīpu un sāka atkal soļot.

Pēc brītiņa viņš ievaicājās:

—   Kur tu dzīvo, mazā?

—  Monfermeijā, jūs varbūt zināt šo ciemu.

—  Vai mēs turp ejam?

—  Jā, kungs.

Mirkli klusējis, svešinieks atkal jautāja:

—       Kas tad tevi sūtīja tik vēlā stundā uz mežu pēc ūdens?

—  Tenardjē kundze.

Lai gan svešais vīrs centās runāt vienaldzīgā balsī, tā tomēr savādi drebēja, kad viņš turpināja:

—  Ar ko tad nodarbojas šī tava Tenardjē kundze?

—       Tā ir mana saimniece. Viņai pieder iebraucamā vieta.

—       Iebraucamā vieta? — vīrietis atjautāja. — Nu, tad es tur pārnakšņošu. Aizved mani turp!

—  Mēs jau turp ejam, — meitene atteica.

Vīrietis soļoja diezgan ātri, taču Kozete pavisam viegli turējās līdzi. Meitene vairs nejuta noguruma. Laiku pa laikam viņa pacēla acis uz nepazīstamo cilvēku, un viņas skatienā bija miers un neizsakāma paļāvība. Nekad neviens viņai nebija mācījis nedz piesaukt dievu, nedz skaitīt lūgsnas. Toinēr bērns juta kaut ko līdzīgu cerībai un priekam, kas cēlās pret debesīm.

Labu laiciņu abi klusēja. Tad vīrietis atkal ierunājās:

—   Vai tavai Tenardjē kundzei kalpones nav?

—   Nē, kungs.

—  Tātad tu esi vienīgā?

—  Jā, kungs.

Saruna atkal aprāvās. Šoreiz to atsāka Kozete;

-Nē, ir vēl divas meitenītes.

—   Kādas meitenītes?

—   Ponīna un Zelma.

Tā Kozete vienkāršoja no romāniem ņemtos vārdus, kas Tenardjē kundzei bija tik mīļi.

—   Un kas ir šī Ponīna un Zelma?

—       Tās ir Tenardjē kundzes jaunkundzes. Tā sakot, meitas.

—   Un ko viņas dara, šīs jaunkundzes?

—       Ai! — Kozete izsaucās. — Viņām ir skaistas lelles, mantiņas ar zeltu un vēl viss kas. Viņas rotaļājas un priecājas.

—   Visu dienu?

—   Jā, kungs.

—   Un tu?

—   Es strādāju.

—   Visu dienu?

Bērns paskatījās uz augšu ar savām lielajām acīm, kurās pavīdēja asaras, ko tumsā nevarēja pamanīt, un ķikli atbildēja:

—       Jā, kungs. — Un, brīdi klusējusi, piebilda; — Dažreiz, kad esmu pabeigusi darbu un man atļauj, arī es papriecājos.

—   Un kā tu priecājies?

— Kā varu. Man ļauj vaļu. Bet man ir maz mantiņu. Ponīna un Zelma negrib, ka es rotaļājos ar viņu lellēm. Man ir tikai mazs alvas zobentiņš, ne garāks par šo.

Bērns parādīja mazo pirkstiņu.

—   Un ar to neko nevar griezt?

—       Var gan, kungs, — meitene sacīja, — ar to var griezt alātus un mušām galvas.

Viņi sasniedza ciemu. Kozete veda svešinieku pa ielām. Viņi pagāja garām maiznīcai, bet Kozete ir neiedomājās par maizi, ko vajadzēja nopirkt. Nepazīstamais vīrs bija mitējies izjautāt meiteni un tagad drūmi klusēja. Kad viņi bija garām baznīcai, svešinieks, redzēdams zem klajas debess uzceltās būdas, jautāja Kozetei:

—  Vai tas te ir gadatirgus?

—   Nē, kungs, tie ir ziemassvētki.

Netālu no traktiera Kozete bikli aizskāra nepazīstamā roku:

—   Kungs…

—   Kas ir, mans bērns?

—   Mēs jau esam pavisam tuvu mājām.

—   Un tad?

—  Vai jūs tagad neatļautu man paņemt spaini?

—   Kāpēc?

—       Ja saimniece redzēs, ka man kāds palīdzējis to nest, viņa mani sitīs.

Svešais atdeva spaini meitenei. Pēc brīža viņi jau bija pie traktiera durvīm.

8. Cik nepatīkami uzņemt savā mājā nabagu, kas varbūt ir bagātnieks

Kozete nespēja noturēties, pazagšus nepalūkojusies uz lielo lelli, kas vēl joprojām stāvēja rotaļlietu tirgotavas logā. Tad viņa pieklauvēja. Durvis atvērās. Parādījās Tenardjiene ar sveci rokā.

—       Ā, tu tā esi, palaidniece! Žēlīgais dievs, stundām ilgi viņa dzīvo projām! Būsi vēl apkārt blandījusies, neliete!

—       Kundze, — Kozete drebēdama ierunājās, —• šis kungs vēlas pārnakšņot.

īgnums Tenardjienes sejā tūlīt izgaisa, un tā vietā parādījās piemīlīga grimase — šāda pārvērtība raksturīga krodziniekiem; viņas acis kāri meklēja jauno viesi.

—   Vai jūs tas esat? — viņa jautāja.

—       Jā, kundze, — vīrietis atbildēja, celdams roku pie cepures.

Bagātie ceļotāji nav tik pieklājīgi. Tāds žests, kā arī svešinieka apģērbs un bagāža, ko krodziniece paguva aplūkot vienā acumirklī, lika nozust laipnīgajai grimasei, un viņas seja atkal kļuva īgna. Viņa strupi sacīja:

—   Ienāciet, lāga vīrs!

«Lāga vīrs» iegāja. Tenardjiene vēlreiz pārlaida viņam skatienu, sevišķi nopētīdama nonēsātos svārkus un mazliet saburzīto cepuri, tad, piešķiebusi galvu un saraukusi degunu, pamirkšķināja vīram, kas vēl joprojām dzēra kopā ar ormaņiem, tādējādi prasīdama tā padomu. Vīrs atbildēja ar tikko manāmu rādītājpirksta kustību, turklāt piepūzdams lūpas. Tas līdzīgos gadījumos nozīmēja: «Beidzamais plikadīda.» Un tāpēc Tenardjiene iesaucās:

—   Ļoti žēl, mīļo cilvēk, bet man vairs nav brīvu vietu.

—   Novietojiet mani, kur vēlaties, — svešais sacīja, — bēniņos vai zirgu stallī, Es maksāšu tāpat kā par istabu.

—   Četrdesmit sū.

—   Četrdesmit sū? Labi.

—   Lai tad arī iet!

—   Četrdesmit sū! — kāds ormanis Čukstēja Tenardjienei. — Istaba taču maksā tikai divdesmit sū!

—  Viņš maksās četrdesmit, — krodziniece tāpat čukstus atbildēja. — Nabagiem es lētāk nedodu.

—   Pareizi, — vīrs lēnīgi piebilda, — šādi ļautiņi kaitē mājas labajai slavai.

Pa to laiku svešais, atstājis uz sola sainīti ar nūju, bija apsēdies pie galda, uz kura Kozete bija pasteigusies uzlikt pudeli vīna un glāzi. Tirgotājs, kas bija prasījis spaini ūdens, pats aiznesa to savam zirgam. Kozete nosēdās savā parastajā vietā zem virtuves galda un atkal sāka adīt. *

Vīrietis, tikko pieskāries ar lūpām pie vīna glāzes, ko bija sev pielējis, neparasti uzmanīgi vēroja bērnu.

Kozete bija neglīta. Iespējams, ka, būdama laimīga, viņa izskatītos tīri jauka. Mēs jau pāris vilcienos ieskicējām šo mazo, drūmo tēlu. Kozete bija vāja un bāla, viņai bija apmēram astoņi gadi, taču pēc izskata varēja dot nepilnus sešus. Lielās acis, iegrimušas it kā dziļā ēnā, šķita gandrīz izdzisušas no raudāšanas. Mutes kaktiņos bija iegulies tas pastāvīgo ciešanu vaibsts, kādu parasti vērojam notiesāto un nedziedināmu slimnieku sejās. Meitenes rokas, kā māte jau bija paredzējusi, «bija gluži sasprēgājušas no aukstuma». Uguns atblāzmā, kas tobrīd viņu apgaismoja, asi izcēlās viņas kauli un baismīgais vājums. Tā kā Kozete pastāvīgi drebēja aiz aukstuma, viņai bija kļuvis par paradumu cieši saspiest kopā ceļgalus. Viņas apģērbs bija vienas vienīgas skrandas, kas

vasarā izraisītu līdzjūtību, bet ziemā iedvesa šausmas. Meitenes ģērbā bija vienīgi nodriskājies audekls, ne strēmelītes vilnas. Šur tur spīdēja cauri āda, un uz tās varēja redzēt zili melnus plankumus, kas iezīmēja vietas, kur viņu bija skārusi Tenardjienes roka. Kozetes kailās kājas bija tieviņas un gluži sarkanas no sala. Dziļās bedrītes zem atslēgas kauliem spēja aizkustināt līdz asarām. Visa šī bērna būtība, gaita, izturēšanās, balss skaņa, aprautā valoda, skatiens, klusēšana un katra mazākā kustība pauda tikai Vienu: bailes.

Bailes bija viņu visnotaļ pārņēmušas, tās viņu it kā ietina; aiz bailēm viņa mēdza piespiest elkoņus sev cieši klāt un pavilkt kājas zem svārciņiem, aiz bailēm centās ieņemt cik iespējams maz vietas, ieelpot cik iespējams maz gaisa. Bailes bija iesūkušās katrā viņas miesas porā un kļuvušas par paradumu, tās nevarēja izgaist, varēja vienīgi vēl pieaugt. Meitenes redzokļu dzīlēs bija kāds stūrītis, kur mita šausmas.

Bailes bija tik lielas, ka Kozete, pārnākusi mājās gluži izmirkuši, tomēr neuzdrīkstējās pieiet pie uguns, lai izžāvētu drēbes, bet klusiņām tūdaļ ķērās pie pārtrauktā darba.

Šī astoņus gadus vecā bērna skatienam parasti piemita tik drūma un dažkārt tik traģiska izteiksme, ka brīžiem likās — meitene kļūs idiote vai pārvērtīsies dēmonā.

Kā jau teicām, viņa nezināja, ko nozīmē lūgt dievu, un nekad nebija spērusi kāju baznīcā. «Vai man tādām lietām atliek laika?» mēdza sacīt viņas saimniece.

Cilvēks dzeltenajos svārkos nenolaida no Kozetes acu.

Piepeši Tenardjiene iesaucās:

—   Jā, bet kur tad maize?

Kozete kā vienmēr, kad saimniece paaugstināja balsi, aši izlīda no pagaldes.

Par maizi viņa bija pavisam piemirsusi. Glābiņu meklējot, viņa ķērās pie līdzekļa, pie kura parasti ķeras iebiedēti bērni, — viņa sameloja,

—   Kundze, maiznīca bija slēgta.

—  Vajadzēja pieklauvēt.

—   Es klauvēju, kundze.

—   Nu, un?

—   Man neatvēra.

—   Rīt es uzzināšu, vai tas tiesa, — Tenardjiene sacīja,

—  un, ja būsi melojusi, tad tu man dabūsi pamatīgu sutu! Bet tagad atdod tos piecpadsmit sū!

Kozete iebāza roku priekšauta kabatā un nobālēja. Piecpadsmit sū monētas tur vairs nebija.

—       Ašāk! — saimniece uzkliedza. — Vai nedzirdi, ko tev saka?

Kozete apgrieza kabatu otrādi, bet tā bija tukša. Kur gan varēja palikt nauda? Nabaga mazā nespēja bilst ne vārda. Viņa bija gluži apstulbusi.

—       Tātad tu šos piecpadsmit sū esi pazaudējusi? •—« Tenardjiene rēca. — Vai varbūt tu man tos gribi nozagt?

Tai pašā laikā viņa izstiepa roku pēc pletnes, kas karājās pie krāsns.

Sī draudīgā kustība atdeva Kozetei spēku iekliegties?

—   Piedodiet, kundze! Kundze! Es tā vairs nedarīšu!

Krodziniece noņēma pletni.

Pa to laiku cilvēks dzeltenajos svārkos bija kaut ko sameklējis savā vestes kabatā, turklāt neviens šo kustību nepamanīja. Pārējie ceļotāji dzēra vai spēlēja kārtis un nelikās zinis ne par ko citu.

Kozete aiz bailēm savilkās kamolā un ierāvās kaktā pie krāsns, cenzdamās aizsargāt vārgos, puskailos loceklīšus. Tenardjiene pacēla roku.

—  Atvainojiet, kundze, — svešais vīrs ierunājās,

—  nupat es redzēju no meitenītes kabatiņas kaut ko izkrītam un aizripojam. Varbūt tā bija nauda?

Viņš tūlīt noliecās un brīdi izlikās uz grīdas kaut ko meklējam.

—       Patiešām! Te tā ir, — viņš sacīja, atkal izsliedamies, un sniedza Tenardjienei sudraba monētu.

—  Jā, tas pats jau būs, — krodziniece noteica.

Taču tas nebija tas pats naudas gabals: šī te bija divdesmit sū monēta, bet Tenardjiene tur saskatīja peļņu. Viņa ielika naudu kabatā un apmierinājās ar to, ka uzmeta meitenei niknu skatienu un piekodināja:

—   Pielūko, lai tas vairs neatkārtotos!

Kozete atgriezās savā «suņa būdā», kā Tenardjiene mēdza sacīt, un meitenes lielajās acīs, ko viņa nenovērsa no nepazīstamā ceļavīra, pamazām parādījās nekad vēl nebijusi izteiksme. Vēl gan tās pauda tikai vientiesīgu izbrīnu, bet tam jau piejaucās mulsa uzticība.

—   Jā, vai jūs nevēlaties vakariņas? — kroga saimniece jautāja ce|iniekam.

Viņš neatbildēja. Viņš likās iegrimis dziļās domās.

—   Kas tas ir par cilvēku? — Tenardjiene caur zobiem nošņāca. — Droši vien kāds pēdējais ubags. Viņam nav pat sū, lai paēstu vakariņas, Vai tik viņš man samaksās par naktsmājām? Tomēr, par laimi, viņam neienāca prātā nozagt naudu, kas mētājās uz grīdas.

Pa to laiku bija atvērušās durvis, un ienāca Eponīna un Azelma.

Tās patiesi bija divas glītas meitenītes, kas drīzāk atgādināja pilsētnieku nekā zemnieku bērnus un izskatījās ļoti jaukas: viena — ar spožām kastaņbrūnām matu pīnēm ap galvu, otra -rar garām, melnām bizēm uz muguras. Abas bija spriganas, tīras, apaļīgas, spirgtas un tik veselīgas, ka prieks bija viņās nolūkoties. Meitenes bija silti apģērbtas, bet māte to bija darījusi ar tādu māku, ka drānu biezums nebūt neatņēma apģērbam koķeto vieglumu. Viss bija paredzēts ziemai, tomēr nepazudinot pavasari. Abas mazās it kā izstaroja gaismu. Turklāt viņas bija še noteicējas. Viņu apģērbā, jautrībā, kņadā, ko viņas sacēla, izpaudās valdonīgums. Kad viņas ienāca, Tenardjiene iesaucās īdzīgā balsī, kurā tomēr skanēja dievināšana:

—   Ā! Beidzot arī jūs esat klāti

Tad viņa pievilka meitenes vienu pēc otras sev klāt, pieglauda tām matus, pārsēja lentas un, maigi sapurinājusi, kā mēdz darīt mātes, tās atkal atlaida, turklāt iesaukdamās:

—   Esat gan jūs man nevīžas!

Meitenes nosēdās kaktā pie uguns. Viņām bija lelle, ko viņas cilāja un grozīja klēpī, nemitēdamās līksmi vidžināt. Laiku pa laikam Kozete pacēla acis no adīkļa un drūmi nolūkojās, kā viņas rotaļājas,

Eponīna un Azelma pat nepaskatījās uz Kozetes pusi. Viņām Kozete bija tas pats, kas suns. Sīm trim mazajām meitenēm kopā nebija vēl ne divdesmit četru gadu, bet tās jau pārstāvēja visu cilvēku sabiedrību: vienā pusē — skaudība, otrā — nicināšana.

Abu māsu Tenardjē lelle bija pavisam izbalējusi, loti veca un jau salauzta, bet tālab tā nešķita mazāk apbrīnojama Kozetei, kam vēl nekad dzīvē nebija piederējusi lelle, ista lelle, izsakoties vārdiem, ko sapratīs katrs bērns.

Pēkšņi Tenardjiene, kas visu laiku rosījās un staigāja šurp un turp pa istabu, pamanīja, ka Kozete kļuvusi izklaidīga un nenododas vis darbam, bet vēro, kā meitenes rotaļājas.

—       A, nu es tevi pieķēru! — viņa uzkliedza. — Vai tā tu strādā? Gan mana pletne pieradinās tevi pie darba, pagaidi tu man!

Svešais, nepieceļoties no krēsla, pagriezās pret Tenardjieni.

—       Kundze, — viņš smaidīdams gandrīz bikli ierunājās, — ļaujiet, lai viņa parotaļājas!

Jebkurš ceļavīrs, kas vakariņās būtu apēdis šķēli jēra cepeša un izdzēris divas pudeles vīna un kas turklāt neizskatītos pēc pēdējā ubaga, varētu rizteikt tamlīdzīgu vēlējumos, un krodziniece to uzskatītu par pavēli. Bet, ka cilvēks, kam ir tāda cepure, atļaujas kaut ko vēlēties, ka cilvēks, ģērbies tādos svārkos, atļaujas vispār kaut ko gribēt, tas, pēc traktiernieces domām, nebija paciešams. .

Viņa rupji atcirta:

—       Viņai jāstrādā, ja reiz viņa ēd. Es par velti viņu nebaroju.

—       Ko tad viņa dara? — nepazīstamais jautāja rāmā balsī, kas dīvaini kontrastēja ar viņa nabadzīgo apģērbu un nastu nesēja pleciem.

Krodziniece pagodināja viņu ar atbildi:

—       Ada zeķes, ja gribat zināt. Zeķes manām meitiņām, kam tādu tikpat kā vairs nav un kam drīz būs jāstaigā basām kājām. *

Nepazīstamais paskatījās uz nabaga Kozetes kājelēm, kas bija gluži sarkanas aiz aukstuma, un turpināja:

—   Kad viņa pabeigs šo zeķu pāri?

—   Sliņķei pietiks darba vēl vismaz trim četrām dienām.

—       Un cik var maksāt tāds zeķu pāris, kad tas būs gatavs?

Tenardjiene viņu nicinoši uzlūkoja:

—  Vismaz trīsdesmit sū.

—       Vai jūs to atdotu par pieciem frankiem? — svešinieks jautāja.

—       Ak tu pasaulīti — pilnā kaklā smiedamies, izsaucās viens no važoņiem, kas klausījās sarunā. — Piecus frankus! Velns ar ārā! Tas nu gan ir trakums — veselus piecus apaļos!

Pats krodzinieks Tenardjē nolēma iejaukties sarunā?

—       Jā, kungs, ja tāda ir jūsu iegriba, jūs dabūsit šo zeķu pāri par pieciem frankiem. Mēs jau ceļotājiem neko nespējam atteikt.

—       Tikai jāmaksā būs tūlīt, — saimniece strupi un noteikti piebilda.

—       Es pērku šo zeķu pāri, — svešais atbildēja un, izvilcis no kabatas piecfranku gabalu, nolika to uz galda Un piemetināja:

—-Un samaksāju par to.

Tad viņš pievērsās Kozetei:

—   Tagad tavs darbs pieder man. Rotaļājies, bērns!

Piecfranku gabals tik ļoti satrauca važoni, ka viņš pameta vīna glāzi un piesteidzās to aplūkot.

—       Patiešām, tas ir īsts! — viņš iesaucās, pētīdams naudas gabalu. — īsts sudraba piecnieks! Nav vis viltots!

Pienāca pats Tenardjē un klusēdams iebāza naudu vestes kabatā. Tenardjienei nebija, ko iebilst. Viņa saknieba lūpas, viņas seja pauda naidu.

Kozete joprojām drebēja. Beidzot meitene uzdrīkstējās jautāt:

—   Kundze, vai tas tiesa? Vai es drīkstu rotaļāties?

—   Rotaļājies! — nikni atbildēja saimniece.

—   Paldies, kundze, — Kozete sacīja.

Un, kamēr viņas mute pateicās saimniecei, viņas mazā dvēsele pateicās svešajam ceļavīram.

Krodzinieks atkal bija piesēdies pie dzērāju galda. Sieva čukstēja viņam ausī:

—   Kas gan varētu būt šis dzeltenais vīrs?

—       Esmu redzējis miljonārus, kas staigāja tādos svārkos kā šis te, — ar pārākuma izteiksmi atbildēja Tenardjē.

Kozete nolika pie malas adīkli, taču neatstāja savu vietu. Kozete allaž centās kustēties cik fēspējams maz. No kārbiņas, kas atradās turpat aiz muguras, viņa izņēma dažas vecas lupatiņas un alvas zobentiņu.

Eponīna un Azelma nepievērsa ne mazāko uzmanību visam, kas te notika. Viņas nule bija tikušas galā ar ļoti svarīgu pasākumu — dabūjušas rokā kaķi. Lelle bija nomesta uz grīdas, un Eponīna, vecākā māsa, ņēmās kaķēnu vīstīt zilās un sarkanās lupatiņās, kaut gan tas žēli ņaudēja un lūkoja izrauties. Nopūlēdamās ap šo nopietno un grūto darbu, viņa sarunājās ar māsu tai maigajā un piemīlīgajā bērnu valodā, kuras burvība līdzīgi tauriņa spārnu spožumam izgaist, līdzko to grib atveidot:

—   Paskaties, māsiņ, šī lelle ir daudz jocīgāka par to. Viņa kustas, viņa kliedz un ir silta. Vai redzi, māsiņ? Tagad rotaļāsimies ar šitol Tā būs mana mazā meitiņa. Es būšu dāma. Es atnākšu pie tevis ciemos, un tu viņu aplūkosi. Drīz vien tu pamanīsi, ka viņai ir ūsas, un brīnīsies. Un tad tu ieraudzīsi viņas ausis, un pēc tam tu ieraudzīsi viņas asti, un tu atkal brīnīsies. Un tu man teiksi: «Ak mans dievs!» Un es tev teikšu: «Jā, kundze, tāda ir mana mazā meitiņa. Tagad visas mazas meitenes ir tādas.»

Azelma klausījās Eponīnā ar sajūsmu.

Dzērāji pa to laiku bija uzsākuši piedauzīgu dziesmu, par kuru visi tik skaļi smējās, ka griesti trīcēja. Tenardjē viņus vēl iedrošināja un viņiem piebalsoja.

Tāpat kā putni savij sev ligzdu no visa kā, bērni no visa kā pagatavo sev lelli. Kamēr Eponīna un Azelma tīstīja kaķēnu, Kozete savukārt bija ietinusi lupatiņās zobentiņu. To izdarījusi, viņa noguldīja vīstoklīti rokās un sāka paklusām dziedāt, lai to ieaijātu.

Lelle ir viena no lielākajām mazas meitenes vajadzībām un tai pašā laikā viens no jaukākajiem mazas sievietes instinktiem. Apkopt, uzpost, rotāt, apģērbt, izģērbt, no jauna apģērbt, pamācīt, mazliet parāt, šūpot, lolot, ieaijāt, iedomāties, ka priekšmets ir dzīva būtne, — tā taču ir visa sievietes nākotne. Tā sapņojot un mēļojot, gatavojot mazu pūriņu un autiņus, šujot kleitiņas, ņieburiņusun jaciņas, bērns kļūst par pusaudzi, pusaudze top par jaunavu un jaunava pārvēršas sievietē. Pirmais bērns ir pēdējās lelles turpinājums.

Maza meitene bez lelles ir gandrīz nelaimīga un gluži tikpat neiedomājama kā sieviete bez bērna.

Tā nu Kozete bija no zobena radījusi sev lelli.

Pa to laiku Tenardjiene bija piegājusi pie dzeltenā cilvēka. «Manam vīram taisnība,» viņa nodomāja, «varbūt tas ir Lafita kungs. Bagātnieku vidū taču mēdz būt visādi jokupēteri!»

Krodziniece atbalstījās ar elkoņiem pret svešā galdiņu.

—   Kungs … — viņa to uzrunāja.

īzdzirdis vārdu «kungs», vīrietis pagriezās. Līdz šim Tenardjiene viņu bija dēvējusi vai nu par miļo cilvēku, vai lāga viru.

—   Saprotiet, kungs, — krodziniece turpināja, savilkusi seju saldenā smaidā, kas viņas vaibstus padarīja vēl nejaukākus nekā niknums, — es jau labprāt vēlētos, ka meitene parotaļājas, es jau neiebilstu, bet to var tikai vienu reizi, tāpēc ka jūs esat tik augstsirdīgs. Redziet, tam bērnam nekā nav. Viņam ir jāstrādā.

—   Tātad meitene nav jūsu bērns? — svešinieks jautāja.

—   Ak mans dievs, nē, kungs! Tas ir nabagu bērns, ko mēs pieņēmām tāpat, aiz žēlastības. Meitene ir tāda kā pamuļķe. Viņai droši vien ir ūdens galvā. Redziet, cik viņai liela galva! Mēs darām viņas labā, ko spējam, bet paši neesam nekādi bagātie. Velti rakstām uz viņas mājām, jau seši mēneši nav atbildes. Jādomā, ka viņas māte būs mirusi.

—   Ak tā, — noteica nepazīstamais un atkal iegrima domās.

—   Un viņas māte nebija nekāda krietnā sieviete — pameta savu bērnu!

Visu sarunas laiku Kozete, it kā nojauzdama, ka runā par viņu, nenolaida acu no saimnieces. Viņa klausījās pa ausu galam un sadzirdēja tikai dažus atsevišķus vārdus.

Pa to laiku dzērāji, jau pamatīgi ieskurbuši, arvien pieaugošā jautrībā atkārtoja neķītro piedziedājumu. Tā bija liela vēriena divdomība, kurā iejaukta svētā jaunava un Jēzusbērniņš. Tenardjiene pievienojās vīru baram un skaļi smējās citiem līdz. Kozete no pagaldes raudzījās ugunī, kas atspoguļojās viņas stingajā skatienā; meitene atkal sāka aijāt vīstoklīti, ko pati bija satinusi, un, to aijādama, klusiņām dziedāja: «Mana māte mirusi! Mana māte mirusi! Mana māte mirusi!»

Tā kā krodziniece neatlaidīgi uzstāja, dzeltenais vīrs, «miljonārs», beidzot bija ar mieru ieturēt vakariņas.

—   Ko kungs vēlas?

—   Maizi un sieru, — vīrietis atbildēja.

«Nav divu domu, viņš ir nabags,» krodziniece nosprieda.

Žūpas arvien vēl nemitējās dziedāt bezkaunīgo dziesmu, un bērns pagaldē dziedāja savu.

Pēkšņi Kozete apklusa. Viņa bija pagriezusies un ieraudzījusi Tenardjē bērnu lelli, ko meitenes bija pametušas, sākdamas rotaļāties ar kaķēnu, un kas tagad gulēja uz grīdas dažus soļus no virtuves galda.

Tad Kozete nosvieda lupatās ietīto zobentiņu, kas viņu tikai pa pusei apmierināja, un lēnām pārlaida skatienu kroga istabai. Tenardjiene sačukstējās ar vīru un skaitīja naudu, Ponīna un Zelma rotaļājās ar kaķēnu, ceļavīri ēda, dzēra un dziedāja, neviens uz viņu neskatījās. Nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Meitene četrrāpus izlīda no pagaldes, vēlreiz pārliecinājās, ka neviens viņu nenovēro, tad žigli aizlavījās līdz lellei un satvēra to. Pēc brīža viņa jau bija atpakaļ savā vietā un sēdēja nekustīgi, tikai šoreiz pagriezusies tā, lai lelle, ko viņa turēja rokās, atrastos ēnā. Laime parotaļāties ar lelli meitenei gadījās tik reti, ka tai piemita baudas neatvairāmais spēks.

Kozetes rīcību bija pamanījis tikai nepazīstamais ceļotājs, kas gausi ēda savas nabadzīgās vakariņas.

Meitenes prieks ilga apmēram stundas ceturksni.

Taču, lai cik piesardzīgi Kozete rīkojās, viņa neievēroja, ka viena lelles kāja bija izlīdusi ārpusē un pavarda uguns to spoži apgaismoja. Rožainā, gaišā kāja, kas rēgojās no tumsas, piepeši saistīja Azelmas skatienu, un viņa piebikstīja Eponīnai:

—   Paskaties, māsiņ!

Abas meitenes pārsteigumā sastinga. Kozete bija uzdrošinājusies paņemt lelli!

Eponīna piecēlās un, neatlaižot kaķēnu, piegāja pie mātes un sāka viņu raustīt aiz svārkiem.

—  Liecies taču mierā! — māte sacīja. — Ko tu no manis gribi?

—   Māt, nu paskaties! — meitene nerimās. *

Un viņa parādīja ar pirkstu uz Kozeti.

Bet Kozete sajūsmā par lelli, ko turēja rokās, nedz vairs ko redzēja, nedz dzirdēja.

Krodzinieces sejā parādījās tā īpatnējā izteiksme, kuras pamatā ir briesmīgs niknums, ko izraisījuši pavisam niecīgi dzīves sīkumi, un tālab šāda tipa sievietēm dots nosaukums «megeras».

šoreiz viņas dusmas vēl pastiprināja aizvainots pašlepnums. Kozete bija pārkāpusi visas robežas, aizskārusi «jaunkundžu» lelli.

Tāda sejas izteiksme būtu carienei, ja tā ieraudzītu, ka vienkāršs zemnieks pielaiko tās augstdzimušā dēla ziio&gt; ordeņlentu.

Aiz sašutuma piesmakušā balsi Tenardjiene uzkliedzas

—   Kozete!

Kozete nodrebēja, it kā zeme zem kājārn būtu sagrīļoju* sies. Viņa apgriezās.

—   Kozete! — Tenardjiene atkārtoja.

Kozete paņēma lelli un ar maigu kustību, kurā dziļa godbijība jaucās ar izmisumu, nolika to uz grīdas. Tad, nenovēršot acu no lelles, salika rokas un — drausmīgi ir to sacīt par bērnu šādā vecumā — sāka tās lauzīt. Neviens no tās dienas pārdzīvojumiem — ne gājiens uz mežu, ne ūdens spaiņa smagums, ne naudas pazaudēšana, ne pletne, pat ne drūmie vārdi, ko viņa dzirdēja no Tenardjienes mutes, — nebija izvilinājis viņai asaras, bet tagad viņa raudāja. Meitene ļāva vaļu skaļām elsām.

Pa to laiku nepazīstamais ceļavīrs bija piecēlies.

—   Kas noticis? — viņš jautāja krodziniecei.

—       Vai tad jūs neredzat? — Tenardjiene attrauca, norādīdama ar pirkstu uz nozieguma lietisko pierādījumu, kas gulēja pie Kozetes kājām.

—Un kas tad ir? — svešais pārjautāja.

—       Sī neliete uzdrošinājusies aiztikt manu bērnu lelli! — Tenardjiene atkliedza.

—       Un tāpēc tāds tracis? — ceļinieks sacīja. — Kas tad par to, ka viņa parotaļājas ar lelli?

—       Viņa pieskārās tai ar savām netīrajām rokām, ar savām riebīgajām rokām! — krodziniece nerimās.

Pēc šiem vārdiem Kozete ieraudājās vēl skaļāk.

—  Vai tu klusēsi! — Tenardjiene uzkliedza.

Svešais devās tieši uz āra durvīm, atvēra tās un izgāja

uz ielas.

Līdzko viņš bija izgājis, krodziniece, izmantodama viņa prombūtni, pagaldē Kozetei tik spēcīgi iespēra ar kāju, ka meitene sāka skaļi vaimanāt.

Durvis atkal atvērās, ienāca svešais vīrietis, turēdams abās rokās pasakaino lelli, par kuru jau runājām un kuru visi ciema bērni kopš paša rīta bija apbrīnojuši. Viņš nolika to Kozetes priekšā, sacīdams*

^ Ņem, tā ir tevi

Jādomā, ka nepazīstamais, vairāk nekā stundu kavēdamies pārdomās, bija tomēr pamanījis rotaļlietu tirgotavu, kuru lampioni un sveces apgaismoja tik spoži, ka, raugoties pa kroga logu, skats atgādināja uguņošanu.

Kozete pacēla acis: redzot tuvojamies cilvēku ar lelli, viņai likās, it kā redzētu tuvojamies sauli. Viņa klausījās vēl nekad nedzirdētajos vārdos «Tā ir tev», uzlūkoja svešinieku, uzlūkoja lelli, tad lēnām atkāpās un noslēpās pagaldes visdziļākajā stūrī pie pašas sienas.

Vtņa vairs neraudāja, nevaimanāja, šķita, viņa vairs neuzdrīkstējās pat elpot.

Arī krodziniece, Eponīna un Azelma stāvēja kā pārakmeņojušās. Pat dzērāji bija aprimuši. Krodziņā iestājās svinīgs klusums.

Tenardjiene, gluži apstulbusi un mēma aiz pārsteiguma, no jauna sāka minēt: «Kas gan varētu būt šis vecis? Ubags? Vai miljonārs? Vai varbūt abi reizē, tas ir, zaglis?»

Paša Tenardjē vaibstos ievilkās tā izteiksmīgā grumba, kas spilgti iezīmējas cilvēka sejā ikreiz, kad valdošais instinkts viņā parādās visā savā dzīvnieciskajā spēkā. Krodzinieks uzlūkoja te lelli, te ceļavīru; šķita, viņš šo cilvēku apošņā, it kā būtu saodis naudas maisu. Tas ilga tikai vienu acumirkli, tik īsu kā zibens uzliesmojums. Tad viņš piegāja pie sievas un pačukstēja:

—    Šis krāms maksā vismaz trīsdesmit franku. Bez kādām muļķībām! Uz vēdera tā vīra priekšāl

Rupjiem un vientiesīgiem raksturiem ir kas kopīgs: kā vieni, tā otri nepazīst pāreju.

—    Mīļā Kozete, — Tenardjiene sacīja balsī, kuru gribēja padarīt pieglaudīgu, bet kurā tomēr skanēja Jaunas sievietes žults, — vai tu nelemsi lelli?

Kozete uzdrošinājās izlīst no savas alas.

—    Mana mazā Kozete, — vēlīgi ierunājās pats Tenardjē, —kungs tev dāvina lelli. Ņem to! Tā ir tava.

Kozete raudzījās brīnišķīgajā lellē it kā ar baismām. Meitenes sejiņa vēl bija vienās asarās, bet acīs — gluži kā krēslainās debesīs, rītam austot, — atplaiksnījās savāds prieka spožums. Tai brīdī viņa juta apmēram to pašu, ko būtu jutusi, ja kāds viņai pēkšņi sacītu: «Mazā, jūs esat Francijas karaliene.»

Kozetei šķita, ka, tiklīdz viņa pieskarsies lellei, nograndīs pērkons.

Zināmā mērā tas bija pareizi, jo viņa domāja, ka Tenardjiene viņu rās un sitīs.

Tomēr pievilkšanas spēks uzvarēja. Galu galā viņa • panācās tuvāk un, vērsdamās pie Tenardjienes, bikli čukstēja:

—   Vai es drīkstu, kundze?

Nav vārdu, kas varētu izteikt šo balss noskaņu, kurā iii.mija reizē izmisumu, bailes un sajūsmu.

—   Kā tad, — sacīja saimniece, — tā ir tava. Jo kungs tev to dāvina.

—    Vai tiešām, kungs? — Kozete nerimās. — Vai tas tiesa, ka šī dāma ir mana?

Šķita, ka svešiniekam acis pilnas asaru. Viņu, liekas, Mja pārņēmis tāds saviļņojums, kad cilvēks vairs nebilst ne vārda, lai nebūtu jāraud. Viņš pamāja Kozetei ar galvu un ielika «dāmas» roku meitenes mazajā plaukstā.

Kozete spēji atrāva roku, it kā «dāmas» delna to dedzinātu, un sāka raudzīties grīdā. Jāpiebilst, ka tai brīdī viņa izkāra mēli. Pēkšņi viņa apgriezās un dedzīgi satvēra lelli.

—   Es viņu nosaukšu par Katrīnu, — Kozete sacīja.

Tas bija dīvains mirklis, kad Kozetes skrandas saskārās un sakļāvās ar lelles lentām un jauno, rožaino muslinu.

—     Kundze, — viņa atkal iejautājās, — vai es drīkstu viņu nolikt uz krēsla?

—   Jā, mans bērns, — Tenardjiene atbildēja.

Tagad savukārt Eponīna un Azelma uzlūkoja Kozeti ar skaudību.

Kozete nolika lelli uz krēsla, pati apsēdās tās priekšā uz grīdas un, nesacīdama ne vārda, sastinga, iegrimusi lelles vērošanā.

—   Parotaļājies taču, Kozet! — svešais teica.

—   O, es jau rotaļājos! — meitene atbildēja.

Sis svešinieks, šis nepazīstamais, ko, liekas, pats liktenis sūtīja Kozetei, Tenardjienei tobrīd bija visnīstamākais cilvēks pasaulē. Tomēr vajadzēja apvaldīt dusmas. Lai gan krodziniece, cenzdamās jebkurā gadījumā atdarināt vīru, bija pieradusi liekuļot, taču tādu satraukumu viņa nespēja izturēt. Viņa aizsūtīja savas meitas gulēt, tad lūdza dzeltenajam vīram atļauju sūtīt pie miera arī Kozeti, — kas šodien ir krietni vien piekususi, — viņa piebilda gādīgas mātes balsī. Kozete aizgāja gulēt, aiznesdama savās skavās Katrīnu.

Laiku pa laikam Tenardjiene devās uz zāles otru galu, kur uzturējās viņas vīrs, «lai atvieglotd*sirdi», kā viņa sacīja. Viņa pārmija ar vīru dažus vārdus, kas bija jo niknāki tāpēc, ka nedrīkstēja tos izrunāt skaļi:

—   Vecais ķēms! Kāds velns viņu dīda? Ierodas te un visu mums izjauc! Viņš vēlas, lai šis mazais ērms rotaļātos! Dāvina lelles! Uzdāvina lelli par četrdesmit frankiem tādam kucēnam, kuru pašu es atdotu par četrdesmit sū! Daudz netrūkst, un viņš sāks to godāt par jūsu augstību tāpat kā Berī hercogieni! Kur te prāts? Vai tas mīklainais vecis sajucis, vai?

—   Kāpēc sajucis? Tas ir gaužām vienkārši, — krodzinieks Tenardjē atbildēja. — Varbūt viņam tas sagādā prieku! Tev patīk, ka skuķe strādā, bet viņam patīk, ka tā rotaļājas. Viņam ir tiesības tā rīkoties. Kad ceļinieks samaksā, viņš var darīt, ko grib. Ja vecis ir filantrops, kas tev tur pretī? Ja viņš ir muļķis, tad tev tur nav nekādas daļas. Ko tu jaucies starpā, ja viņam ir nauda?

Tā bija saimnieka valoda un krodzinieka spriedums — ne viens, ne otrs nepieļāva iebildumu.

Svešais vīrs sēdēja, atbalstījies ar elkoņiem uz galda, un atkal bija nogrimis domās. Visi pārējie ceļinieki, tirgotāji un važoņi bija pavirzījušies mazliet nostāk un pārtraukuši dziedāšanu. Tie iztālēm lūkojās viņā ar godbijīgām bailēm. Šis nabadzīgi ģērbtais savādnieks, kas tik viegli izvilka no kabatas apaļos piecfranku gabalus un izšķērdīgi dāvāja milzīgas lelles mazām sušķēm, katrā ziņā bija kāds liels un bīstams vīrs.

Aizritēja vairākas stundas. Pusnakts dievkalpojums bija beidzies, ziemassvētku nakts maltīte galā, dzērāji bija aizgājuši, krogs slēgts, apakšējā zāle kļuvusi tukša, uguns izdzisusi, taču svešinieks vēl aizvien sēdēja tai pašā vietā un tai pašā pozā. Laiku pa laikam viņš pārmainīja elkoni, uz kura atbalstījās. Tas arī bija viss. Kopš tā brīža, kad Kozete bija aizgājusi, viņš nebija bildis ne vārda.

Vienīgi abi Tenardjē aiz pieklājības un ziņkāres bija palikuši zālē.

—   Vai viņš visu nakti tā domā pārlaist? — Tenardjiene ņurdēja. Kad pulkstenis nosita divi, viņa atzina sevi par uzvarētu un sacīja vīram: — Es eju gulēt. Dari ar viņu, ko gribi!

Tenardjē apsēdās kaktā pie galda, aizdedzināja sveci un sāka lasīt «Francijas Vēstnesi».

Tā pagāja krietna stunda. Cienīgais krodzinieks bija vismaz trīs reizes izlasījis «Francijas Vēstnesi», sākot ar numura datumu un beidzot ar iespiedēja vārdu. Svešinieks pat nepakustējās.

Tenardjē grozījās, palaikam ieklepojās, nospļāvās, Izšņauca degunu, čīkstināja krēslu. Svešais vīrs neizdarīja M mazāko kustību. «Vai viņš būtu aizmidzis?» Tenardjē h nāca prātā.

Svešinieks nebija aizmidzis, un tomēr nekas nespēja viņu atmodināt no domām.

Beidzot Tenardjē noņēma cepuri, klusītiņām pienāca tuvāk un uzdrošinājās jautāt:

—  Vai kungs neies atdusēties?

Iet gulēt viņam būtu licies uzbāzīgi un familiāri. Vārdā atdusēties bija jaušams greznums, un tas pauda cieņu. Tamlīdzīgiem vārdiem piemīt noslēpumainā un brīnišķīgā īpašība — palielināt nākamajā rītā maksājamo rēķinu. Islaba, kurā gul, maksā divdesmit sū; istaba, kurā atdusas, maksā divdesmit franku.

—       Pareizi! — svešais sacīja. — Jums taisnība. Kur at« rodas stallis?

—       Kungs, — ar smaidiņu sacīja Tenardjē, — es jūs aizvedīšu, kungs.

Viņš paņēma sveci, svešais vīrs — savu sainīti un nūju, un Tenardjē ieveda viesi kādā otrā stāva istabā, kas bija sevišķi grezna — ar sarkankoka mēbelēm, ar kubveida gultu un sārtiem kalikona aizkariem.

—   Kas tad tas? — ceļavīrs jautāja.

—       Tā ir mūsu kāzu guļamistaba, — krodzinieks atbildēja. — Tagad mēs, mana laulātā draudzene un es, guļam kādā citā telpā. Šeit kāds ienāk tikai trīs četras reizes gadā.

—       Man tikpat labi būtu paticis zirgu stallī, — svešais negaidot sacīja.

Tenardjē izlikās nedzirdam šo ne visai pieklājīgo piezīmi.

Viņš aizdedzināja divas gluži jaunas vaska sveces uz kamīna. Pavardā liesmoja diezgan spoža uguns.

Uz kamīna zem stikla kupola bija nolikta sievietes galvasrota no sidraba stieplītēm un pomeranču ziediem.

—   Un kas ir tas? — svešinieks atkal jautāja.

—       Kungs, — sacīja Tenardjē, — tā ir manas sievas līgavas rota.

Ceļinieks aplūkoja rotu ar skatienu, kas likās paužam: «Tātad savā laikā arī šī briesmone bijusi jaunava!»

Jāteic, ka Tenardjē meloja. Jau parakstot rentes līgumu par šo nožēlojamo ēku, kurā gribēja ierīkot traktieri, viyš bija atradis istabu tā iekārtotu; viņš bija nopircis mēbe* ies un izkaulējis arī pomeranču ziedus, spriezdams, ka tas varētu radīt piemīlīgu atmosfēru ap viņa «laulāto draudzeni» un padarīt māju, kā angļi saka, «respektablu».

Kad ceļotājs apgriezās, viesnīcnieka vairs nebija. Tenardjē bija nemanāmi izslīdējis no istabas, neuzdrošinājies pat novēlēt labu nakti, jo negribēja izrādīt necienīgu sirsnību cilvēkam, ko nākamajā rītā bija nodomājis pamatīgi aptīrīt.

Krodzinieks devās uz savu istabu. Sieva jau bija ap* . gūlusies, bet nebija vēl aizmigusi. Dzirdot vīra soļus, viņa pagriezās un sacīja:

— Zini, rīt es izsviedīšu Kozeti pa durvīm.

Tenardjē vēsi atteica: Cik ātri tev viss vedas!

Viņi nepārmija vairāk ne vārda, un pēc dažām minūtēm svece viņu istabā tika nodzēsta.

Ceļavīrs pa to laiku bija nolicis kaktā nūju un sainīti. Tikko viesnīcnieks izgāja, viņš apsēdās atzveltnes krēslā un labu brīdi ļāvās domām. Pēc tam noāva kurpes, paņēma vienu no abām svecēm, otru nopūta, atgrūda durvis un izgāja no istabas, visu laiku lūkodamies apkārt, kā kaut ko meklēdams. Viņš šķērsoja gaiteni un sasniedza kāpnes. Tur viņš izdzirdēja pavisam klusu, liegu skaņu, kas atgādināja bērna elpošanu. Viņš devās tās virzienā un nonāca pie kāda trijstūraina iedobuma zem kāpnēm. Iedobums nebija nekas cits kā patrepe. Tur starp visādiem veciem groziem un trauku lauskām putekļos un zirnekļa tīklos atradās gulta, ja par gultu var saukt caurumainu salmu maisu, no kura līda laukā salmi, un saplīsušu segu, kas ļāva saskatīt salmu maisu. Palagu nebija. Cisas bija ierīkotas tieši uz klona. Tur gulēja Kozete.

Svešinieks piegāja tuvāk un sāka viņu aplūkot.

Kozete bija cieši aizmigusi. Viņa gulēja ar visām drēbēm. Ziemu viņa nekad neizģērbās, lai nebūtu tik auksti.

Viņa bija piespiedusi sev klāt lelli, kuras lielās, atvērtās acis tumsā spīdēja. Laiku pa laikam viņa dziļi nopūtās, it kā taisīdamās mosties, un gandrīz krampjaini spieda pie krūtīm lelli. Līdzās guļasvietai bija tikai viena no viņas koka tupelēm.

Pa atvērtām durvīm blakus Kozetes būcenim bija redzama paliela, tumša istaba. Svešinieks ieskatījās tajā. Istabas dziļumā aiz stikla durvīm viņš ieraudzīja divas vienādas, baltas gultiņas. Tās bija Azelmas un Eponīnas gultas. Šīs gultas pa pusei aizsedza kārkla klūgu šūpuli bez aizkariem; tajā gulēja mazais zēns, kas visu vakaru bija kliedzis.

Svešinieks minēja, ka šī telpa droši vien savienota ar Tenardjē laulātā pāra istabu. Viņš jau gribēja doties atpakaļ, kad viņa skatiens atdūrās pret kamīnu —• vienu no tiem lielajiem iebraucamo vietu kamīniem, kuros allaž deg tik vāra uguns, ka uzlūkojot vien jau metas salti. Kamīnā nebija uguns, tanī nebija pat pelnu, un tomēr kaut kas saistīja ceļinieka uzmanību: tās bija divas glītas bērnu kurpītes dažādā lielumā. Ceļavīrs atcerējās jauko un mūžseno bērnu paradumu — ziemsvētku vakarā atstāt kamīnā savu kurpi un gaidīt, ka pa tumsu labā feja Ieliks tajā kādu spožu dāvanu. Eponīna un Azelma, nebūdamas aizmāršas, katra bija atstājusi kamīnā pa kurpītei.

Ceļinieks pieliecās.

Feja, citiem vārdiem, māte, jau bija še bijusi, un katrā kurpītē mirdzēja skaists, gluži jauns desmit sū gabals.

Svešais izslējās un jau grasījās aiziet, kad ieraudzīja tumšākajā pavarda kaktā vēl kādu priekšmetu. Vērīgāk ieskatījies, viņš pazina, ka tā ir koka tupele, riebīga, rupja koka tupele, pa pusei saplīsusi un pārklāta sakaltušiem dubļiem un pelniem. Tā bija Kozetes tupele. Ar to aizkustinošo bērna uzticību, kas var allaž tikt pievilta un tomēr nekad nezaudē cerību, arī Kozete bija ielikusi kamīnā savu kurpi.

Cik cildena un jauka ir cerība bērnā, kas nekad nav pazinis neko citu kā vienīgi izmisumu!

šai koka tupelē nebija nekā.

Svešinieks parakņājās vestes kabatā, noliecās un ielika Kozetes kurpē zelta luidoru.

Tad viņš klusiņām atgriezās savā istabā.

9. Tenardjē rīkojas

Nākamajā rītā vismaz divas stundas pirms ausmas pats Tenardjē sēdēja traktiera apakšējā istabā pie galda un sveces gaismā ar spalvu rokā sacerēja rēķinu ceļotājam dzeltenajos svārkos.

Sieva pieliekusies stāvēja līdzās un nenolaida no viņa acu. Abi nepārmija ne vārda. No vienas puses — dziļas pārdomas, no otras — tā svētbijīgā sajūsma, ar kādu ļaudis vēro dzimstam un atplaukstam cilvēka prāta brīnumu. Mājā bija dzirdams troksnis — tur Cīrulītis slaucīja kāpnes.

Pēc krietnas ceturtdaļstundas un dažiem labojumiem Tenardjē bija radījis šo mākslas darbu:

Rēķins kungam no pirmā numura.

Vakariņas …….. 3 franki

Istaba ………………………………. 10 franki

Svece………………………………… 5 franki

Apsildīšana……………………….. 4 franki

Apkalpošana……………………… 1 franks

Kopā , . , , . 23 franki

Vārds «istaba» bija uzrakstīts izstaba.

—       Divdesmit trīs franki! — sieva iesaucās sajūsmā, kam piejaucās zināmas šaubas.

Kā visi Jieli mākslinieki Tenardjē tomēr nebija apmierināts.

—   Pē! — viņš nošņācās.

Tāds bija Kāslrī* tonis, kad viņš Vīnes kongresā., sastādīja Francijai maksājamo rēķinu.

—       Tev taisnība, Tenardjē kungs, viņam tas būtu jāmaksā, — murmināja sieva, domādama par lelli, ko svešais bija uzdāvinājis Kozetei viņas pašas meitu klātbūtnē. — Tas ir taisnīgi, taču pārāk daudz. Viņš negribēs maksāt.

Tenardjē iesmējās savus aukstos smieklus un atbildēja:

—   Viņš maksās.

Sie smiekli bija augstākais pārliecības un savas varas apziņas apliecinājums. Visam, kas tika teikts tādā tonī, katrā ziņā bija jānotiek. Sieva vairs neko neiebilda un sāka nokopt galdus. Vīrs soļoja uz priekšu un atpakaļ pa kroga istabu. Pēc brīža viņš piebilda:

—       Man taču ir parādi, esmu parādā tūkstoš piecsimt franku!

Viņš apsēdās stūrī pie kamīna un, uzlicis kājas uz siltajiem pelniem, nodevās pārdomām.

—       Ak jā, — sieva atsāka, — neaizmirsti, ka es Kozeti šodien iztriekšu pa durvīm! Ir gan riebekle! Viņa ar savu lelli man sirdi pušu plēš! Drīzāk esmu ar mieru apprecēt Luiju XVIII nekā vēl vienu dienu paturēt viņu mājā!

Tenardjē aizkūpināja pīpi un starp diviem dūmu gredzeniem teica:

—   Tu nodosi rēķinu tam vīram.

Tad viņš devās laukā.

Tikko viņš bija paguvis iziet no istabas, ienāca ceļavīrs.

Tenardjē tūlīt atkal parādījas un palika stāvam puspievērtajās durvīs, tā ka viņu varēja redzēt vienīgi sieva.

Dzeltenais vīrs turēja rokā nūju un sainīti.

—       Tik agri jau augšā! — Tenardjiene ierunājās. — Vai kungs jau grib mūs atstāt?

Tā runādama, viņa apjukusi grozīja rokās rēķinu, vilkdama ar nagu pa locījuma vietu. Krodzinieces rupjā seja pauda viņai gluži neparastu noskaņu — biklumu un bažas.

Pasniegt šādu rēķinu cilvēkam, kas izskatījās uz mata «pēc ubaga», viņai likās neērti.

Ceļavīrs šķita noraizējies un izklaidīgs. Viņš atbildēja:

—   Jā, kundze, es aizeju.

—       Tātad kungam nebija Monfermeijā nekādu darīšanu? — krodziniece turpināja.

—       Nē. Iegriezos tikai pa ceļam, vairāk neko. Cik es jums, kundze, esmu parādā?

Tenardjiene, ne vārda neteikdama, pasniedza salocīto papīra lapu.

Svešinieks atlocīja papīru, ielūkojās tajā, bet viņa domas acīmredzot kavējās kur citur.

—       Vai jums šeit, Monfermeijā, labi veicas ar veikala lietām, kundze? — viņš jautāja.

—       Tā nekas, kungs, — pavisam apstulbusi, atbildēja Tenardjiene, kas bija gaidījusi īstu dusmu izvirdumu.

Un žēlabainā, gaudulīgā balsī viņa turpināja:

—       Ai, kungs, laiki tagad ir grūti! Turklāt mūsu pusē tik maz turīgu vīru. Visi, pats redzat, sīki ļautiņi! Ja paretam pie mums neiegrieztos tādi devīgi un bagāti ceļotāji kā jūs, kungs, būtu pavisam grūti. Mums jāmaksā milzu nodokļi. Un tad vēl tas skuķis ēd vai acis no pieres laukā!

—   Kāds skuķis?

—       Nu, tā mazā, jūs taču zināt! Kozete! Cīrulītis, kā viņu te, ciemā, iesaukuši!

—   Ak tā! — svešais noteica.

Krodziniece nerimās:

—       Ir nu gan nejēgas šie zemnieki ar savām iesaukām! Viņa taču drīzāk izskatās pēc sikspārņa, nevis pēc cīruļa! Redziet, kungs, mēs nelūdzam žēlastības dāvanas, bet arī citiem tās nespējam dot. Nopelnīt mēs nenopelnām nekā, toties izdevumu — milzums! Jāmaksā patents, nodokļi, jāmaksā par durvīm un logiem, jāmaksā visādi papildu nodokļi. Kungs jau zina, ka valdība prasa traku naudu. Un man taču ir pašai savas meitas. Man nav nekādas vajadzības barot svešu bērnu!

Ceļavīrs centās runāt vienaldzīgā balsī, kas tomēr mānāmi drebēja, kad viņš jautāja:

•— Un ja nu jūs no viņas atbrīvotu?

—   No kā? No Kozetes?

—   Jā.

Krodzinieces cietsirdīgajā, sarkanajā sejā atplauka riebīgs smaids.

—       Ak, kungs! Mans labais kungs! Ņemiet viņu, paturiet, aizvediet sev līdz, aiznesiet, iecukurojiet viņu, piepildiet ar trifeļiem, apēdiet, izdzeriet viņu, un lai svētā jaunava un visi svētie jūs svētī!

—   Labi.

—   Patiesi? Vai tiešām jūs viņu ņemat līdz?

•— Es vinu ņemšu līdz.

—   Tūlīt?

—   Ja, tūlīt. Pasauciet meiteni!

—   Kozete! — iekliedzās Tenardjiene.

—       Bet es pa to laiku samaksāšu rēķinu, — nepazīstamais turpināja. — Cik tur ir?

Viņš ieskatījās papīrā un nespēja noslēpt pārsteigumu:

—   Divdesmit trīs franki!

Viņš uzlūkoja krodzinieci un atkārtoja:

—   Divdesmit trīs franki?

Otrreiz izrunājot šos trīs vārdus, viņa balsī ieskanējās tonis, kas šķir izsaukumu no jautājuma.

Tenardjiene bija paguvusi sagatavoties triecienam un droši atbildēja:

—   Jā gan, kungs, no jums nākas divdesmit trīs franki.

Svešinieks tjplika uz galda piecus piecfranku gabalus.

—  Atvediet meiteni! — viņš sacīja.

Sai brīdī istabas vidū iznāca pats Tenardjē un teica:

—   Kungs ir parādā divdesmit sešus sū.

—   Divdesmit sešus sū! — sieva iesaucās.

— Divdesmit sū par istabu, — mierīgi turpināja Tenardjē, — un sešus par vakariņām. Bet, kas attiecas uz mazo, tad man ar kungu drusku jāaprunājas. Sieva, atstāj mūs vienus!

Tenardjiene bija kā apžilbuši; tā apžilbina negaidīts liela talanta uzliesmojums. Viņa manīja, ka uz skatuves uznācis lielisks aktieris, un, ne vārda neiebildusi, izgāja.

Līdzko abi vīrieši bija palikuši divatā, Tenardjē piedāvāja ceļavīram krēslu. Ceļavīrs apsēdās, pats Tenardjē palika stāvam, un viņa seja kļuva neparasti labsirdīga un vientiesīga.

—• Mans kungs, — viņš iesāka, — teikšu jums vaļsirdīgi: es dievinu šo bērnu.

Svešinieks viņu cieši uzlūkoja:

&lt;— Kādu bērnu?

Tenardjē turpināja:

—  Cik tas ir jocīgi! Cilvēks dažkārt tā pieķeras! Kāda gan nozīme naudai! Ņemiet atpakaļ savas simt sū monētas! Jā, Šo bērnu es dievinu.

—   Ko tad īsti? — svešais jautāja,

—   Nu, mūsu mazo Kozeti! Vai tad jūs negribējāt viņu no mums aizvest? Runāsim atklāti, jūs esat godavīrs, bet es nevaru bērnu atdot. Man meitenes ļoti trūktu. Es taču redzēju viņu pavisam maziņu. Ir tiesa, ka viņa mums daudz izmaksā, ir tiesa, ka viņai piemīt viena otra nelāga īpašība, ir tiesa, ka mēs neesam nekādi bagātie un ka vienas viņas slimības laikā es par zālēm izdevu vairāk nekā četrsimt franku! Bet ir taču kaut kas jādara mīļā dieva vārdā! Viņai nav ne tēva, ne mātes, es viņu uzaudzināju. Mums pietiek maizes pašiem un viņai. Vārdu sakot, man ir grūti no šā bērna šķirties. Jūs saprotat, cilvēks pamazām pieķeras. Esmu muļķa vīrs, es neko neprātoju, es šo mazo mīlu. Mana sieva ir ātras dabas, bet tāpat viņu mīl. Redziet, viņa mums ir kā pašu bērns. Nevaru iedomāties mūsu māju bez viņas vīterošanas.

Svešinieks visu laiku cieši vērās runātājā. Tenardjē turpināja:

—   Lūgtu piedošanu, kungs, bet neviens taču tā neatdos savu bērnu kuram katram garāmgājējam. Vai man nav taisnība? Galu galā es jau neko nesaku: jūs esat bagāts, jūs izskatāties pēc isti godīga cilvēka, var jau būt, ka tas nāktu viņai par labu, tomēr — vajadzētu zināt… Jūs saprotat? Pieņemsim, ka es uzupurētos un ļautu viņai iet, bet tad es gribētu zināt, kurp viņa dodas, es negribētu viņu pavisam izlaist no acīm, es gribētu zināt, pie kā viņa atrodas, lai laiku pa laikam viņu apciemotu. Tad viņa zinātu, ka viņas labais audžutēvs nav nekur tālu, ka tas ir par viņu nomodā. Vārdu sakot, ir iietas, kas ir pāri mūsu spēkiem. Es nezinu pat jūsu vārdu. Jūs viņu aizvestu, un man atliktu tikai izsaukties: «Kur gan ir mūsu Cīrulītis? Uz kurieni tas aizlidojis?» Man taču būtu jāredz vismaz kāds papīrelis, kauču vai pases stūrītis, vai ne?

Svešinieks, nenolaizdams no krodzinieka skatienu, kas, tā sakot, sniedzās līdz pat sirdsapziņas dzīlēm, atbildēja nopietnā un noteiktā tonī:

— Tenardjē kungs, izbraucot piecas ljē ārpus Parīzes, neviens nemēdz ņemt līdzi pasi. Ja es aizvedu Kozeti, tad es viņu aizvedīšu, un tas ir viss. Jūs neuzzināsit ne manu vārdu, ne manu dzīves vietu, jūs nezināsit, kur viņa atrodas, un es vēlos, lai viņa jūs nekad vairs neredzētu. Es pārcērtu pavedienu, kas viņu sien, un viņa aiziet pavisam. Vai esat tā ar mieru? Jā vai nē?

Tāpat kā dēmoni un ģēniji pēc noteiktām zīmēm atskārš kādas augstākas dievības klātbūtni, tā arī Tenardjē saprata, ka viņam ir darīšana ar kaut ko ārkārtīgi spēcīgu. Tā bija skaidra noģieda; viņš to spēji atskārta ar savu gaišo un attapīgo prātu. Jau iepriekšējā vakarā, dzerdams kopā ar važoņiem, smēķēdams un dziedādams neķītras dziesmiņas, viņš visu laiku bija vērojis svešinieku, uzglūnējis tam kā kaķis un pētījis to kā matemātiķis. Viņš to bija uzmanījis pats pēc savas ierosmes, prieka pēc, gluži instinktīvi — un tai pašā laikā izspiegojis tā, it kā viņam kāds par to maksātu. Neviens dzeltenajos svārkos ģērbtā vīra žests, neviena kustība nebija palikusi viņam nepamanīta. Iekāms nepazīstamais bija klaji izrādījis interesi par Kozeti, krodzinieks jau bija to uzminējis. Viņš bija uztvēris vecā vīra domīgo skatienu, kas arvien no jauna pievērsās Kozetei. Kāds iemesls varēja būt šādai līdzjūtībai? Kas gan īsti bija šis cilvēks? Kālab viņš, kam bija tik daudz naudas makā, valkāja šo nožēlojamo apģērbu? Tādi jautājumi nedeva Tenardjē miera, viņš nespēja rast uz tiem atbildi, un tas viņu kaitināja.

Visu nakti viņš bija par to domājis. Kozetes tēvs svešais nevarēja būt. Varbūt vectēvs? Kādēļ tad viņš tūlīt nepateica, kas viņš ir? Ja cilvēkam ir tiesības uz kaut ko, viņš tās neslēpj. Šim vīram, redzams, nebija nekādu tiesību uz Kozeti. Kas tad viņš galu galā bija? Tenardjē maldījās minējumos. Viņš noģida visu, bet skaidri nezināja neko. Lai būtu kā būdams, uzsākot sarunu ar šo cilvēku, Tenardjē bija pārliecināts, ka te ir kāds noslēpums un ka svešais vēlas palikt nepazīts, un tālab viņš jutās stiprs. Pēc skaidrās un noteiktās svešinieka atbildes redzēdams, ka noslēpumainais vīrs ir tik vienkāršs savā noslēpumainībā, traktiernieks pēkšņi jutās vājš. Neko tamlīdzīgu viņš nebija gaidījis. Visi viņa minējumi sagruva. Viņš sakopoja domas un vienā mirklī visu apsvēra. Tenardjē bija no tiem cilvēkiem, kas pēc pirmā acu uzmetiena spēj aptvert situāciju. Viņš nosprieda, ka ir laiks rīkoties tieši un ātri. Viņš sekoja lielo karavadoņu paraugam, kuri vienīgie zina, kad pienācis izšķirīgais brīdis, un negaidot atklāja savu bateriju.

—  Mans kungs, — viņš sacīja, — es prasu tūkstoš piecsimt franku.

Svešinieks izņēma no sānu kabatas vecu, melnu ādas kabatas portfeli, atvēra to un izvilka trīs naudaszīmes, ko nolika uz galda. Tad viņš uzspieda uz šīm naudaszīmēm savu plato īkšķi un sacīja:

—   Atvediet Kozeti!

Bet ko pa to laiku darīja Kozete?

Tikko pamodusies, Kozete bija pieskrējusi pie savas koka tupeles un atradusi tajā zelta naudas gabalu. Tas nebija zelta napoleons, bet viena no gluži jaunajām, restaurācijas laikā kaltajām divdesmit franku monētām, ko rotāja ne vairs lauru vainags, bet mazā prūšu vītenīša nospiedums. Kozete bija gluži kā apmāta. Viņas liktenis sāka viņu skurbināt. Bērns nezināja, ka tā ir zelta nauda, jo nekad nebija tādu redzējis. Viņa žigli noslēpa kabatiņā naudas gabalu, it kā būtu to zagusi. Un tomēr Kozete saprata, ka tas pieder tieši viņai, un uzminēja, no kurienes dāvana nākusi, taču prieks, ko viņa izjuta, bija pilns baismu. Kozete bija gan līksma, bet vēl vairāk apmulsusi. Abas pārlieku greznās, skaistās mantiņas nelikās īstenība. Lelle viņai iedvesa bailes, arī zelta naudas gabals iedvesa bailes. Šā krāšņuma priekšā viņu pārņēma neizskaidrojamas trīsas. Vienīgi no svešinieka mazajai nebija bail, Gluži otrādi, tas viņu iedrošināja. Kopš iepriekšējā vakara viņa pat satraukuma brīžos un miegā ar savu mazo bērna prātu domāja par šo cilvēku, kas izskatījās tik vecs, nabadzīgs un bēdīgs un vienlaikus bija tik bagāts un tik labs. No tā mirkļa, kad viņa mežā bija satikusi labsirdīgo vīru, viss viņas dzīvē it kā pārvērtās. Kozete, par kuru laimīgāks bija pat sīkākais putniņš, nekad nebija zinājusi, ko nozīmē patverties mātes pavēnī vai vispār kada paspārnē. Jau piecus gadus, cik tālu vien sniedzās viņas atmiņas, nabaga meitene nemitīgi trīcēja aiz aukstuma un bailēm. Viņa allaž bija jutusies gluži kaila pret posta vēja saltajiem, skaudrajiem brāzieniem, turpretī tagad viņai likās, ka ir apģērbta. Agrāk viņas dvēsele sala, tagad tai bija silti. Viņa vairs tik ļoti nebaidījās Tenardjienes. Viņa vairs nebija viena — kāds stāvēja tepat līdzās.

Kozete naski ķērās pie parastajiem rīta darbiem. Zelta luidors, ko viņa bija ielikusi tajā pašā priekšauta kabatiņā, no kuras iepriekšējā vakarā izslīdēja piecpadsmit sū monēta, viņu priecināja. Viņa neuzdrošinājās naudas gabalam pieskarties, bet minūtēm ilgi to aplūkoja, turklāt, jāpiebilst, izkārdama mēli. Slaukot kāpnes, viņa pēkšņi apstājās un palika tā sastingusi, aizmirsusi slotu un visu pasauli, aizrautīgi vērodama, kā mirdz šī zvaigzne viņas kabatiņā.

Vienā no tādiem aizmirstības brīžiem parādījās Tenardjiene.

Paklausot vīra pavēlei, viņa bija atnākusi pasaukt Kozeti. Kaut kas neticams! Kozete nesaņēma nevienu duncku, nedzirdēja neviena lamuvārda.

—   Kozete, — krodziniece gandrīz maigi sacīja, — nāc tūlīt man līdz!

Pēc brītiņa Kozete iegāja kroga apakšējā istabā.

Svešinieks paņēma lidzatnesto saini un atraisīja to. Sainī atradās vilnas kleitiņa, priekšautiņš, parķa ņieburiņš, apakšsvārki, lakatiņš, vilnas zeķes, kurpes — tātad pilnīgs apģērbs astoņus gadus vecai meitenei. Kā drēbes, tā kurpes bija melnas.

—  Mans bērns, — nepazīstamais sacīja, — paņem šo visu un ej labi žigli apģērbies!

Jau ausa gaisma, kad Monfermeijas iedzīvotāji, kas patlaban slēdza vaļā savas namdurvis, redzēja pa Parīzes ielu ejam nabadzīgi ģērbušos vīru ar mazu, sērās tērptu meitenīti pie rokas. Mazā nesa lielu lelli rožainā kleitiņā. Abi gājēji devās Livrī virzienā.

Tas bija mūsu svešinieks un Kozete.

Vīrieti nepazina neviens, un, tā kā Kozete vairs nebija skrandās, arī viņu daudzi vairs nepazina.

Kozete devās projām no šejienes. Ar ko? To viņa nezināja. Uz kurieni? Viņa nezināja. Viņa saprata vienīgi to, ka Tenardjē traktieris nu paliek aiz muguras. Neviens nebija domājis no viņas atvadīties, nedz arī viņa sacīt kādam ardievas. Viņa aizgāja no šīs nīstās mājas, kur viņu neieredzēja.

Nabaga maigais radījums, kura sirds līdz šai stundai bija pazinusi vienīgi spaidusl

Kozete soļoja nopietni, plaši iepletusi lielās acis, un raudzījās debesīs. Savu zelta luidoru viņa bija ielikusi jaunā priekšautiņa kabatā. Laiku pa laikam viņa pieliecās un uzmeta tam skatienu, tad atkal uzlūkoja svešo vīru. Viņa jutās tā, it kā atrastos paša labā debestēva tuvumā.

10. Kas meklē labāko, var atrast ļaunāko

Tenardjiene, kā jau radusi, jāva vīram rīkoties. Viņa paredzēja svarīgus notikumus. Kad nepazīstamais un Kozete bija aizgājuši, Tenardjē nogaidīja vēl krietnu stundas ceturksni, tad pasauca sievu sāņus un parādīja saņemtos tūkstoš piecsimt frankus.

Tik vieni — viņa izsaucās. Abu kopdzīves laikā tā bija pirmā reize, kad sieva uzdrošinājās kritizēt sava pavēlnieka rīcību. Sie vārdi nepalika bez iedarbības. — Patiešām, tev taisnībai — vīrs sacīja. — Esmu muļķis. Padod manu cepuril

Viņš salocīja visas trīs naudaszīmes, iebāza kabatā un steigšus izgāja, taču kļūdījās un vispirms nogriezās pa labi. Daži kaimiņi, kam viņš apvaicājās, parādīja īstās pēdas — Cīrulītis un nepazīstamais bija redzēti aizejam Livrī virzienā. Tenardjē devās uz norādīto pusi un, strauji soļodams, pats pie sevis runāja:

«Sis cilvēks laikam gan ir bagātnieks, apvilcies dzeltenus svārkus, bet es esmu gatavais stulbenis. Sākumā viņš deva divdesmit sū, tad piecus frankus, pēc tam piecdesmit frankus un beidzot tikpat viegli šķirās, no pusotra tūkstoša frankiem. Viņš būtu devis arī piecpadsmit tūkstošus! Bet gan es viņu panākšu. Un tad vēl sainis ar drēbēm, kas jau iepriekš sagādātas meitenei, — tas viss ir pārlieku savādi. Te noteikti jābūt dažam labam noslēpumam. Kad cilvēks dabūjis rokā kādu noslēpumu, viņš no tā neatlaižas. Bagātnieku noslēpumi ir sūkļi, kas pilni zelta; vajag mācēt tos izspiest.»

Sīs domas virpuļoja viņa smadzenēs.

«Esmu gatavais stulbenis,» viņš atkārtoja.

Kad gājējs atstājis aizmugurē Monfermeiju un sasnie• dzis pagriezienu, ko veido ceļš uz Livrī, viņš redz šo ceļu tālu aizstiepjamies pār plakankalni. Tenardjē cerēja, ka, nonācis šai vietā, katrā ziņā ieraudzīs svešo vīru un meiteni. Tomēr, cik tālu vien skatiens sniedzās, neviens nebija redzams. Tenardjē vēlreiz ievāca ziņas. Pretimnācēji stāstīja, ka vīrietis un bērns, ko viņš meklējot, devušies uz mežu Gaņī pusē. Viņš sāka steigšus soļot norādītajā virzienā.

Abi meklējamie gan bija labu gabalu priekšā, bet bērns taču iet lēnām, un Tenardjē soļoja ātri. Turklāt apkārtne bija viņam labi pazīstama.

Piepeši viņš apstājās un iesita sev pa pieri, atģizdams, ka aizmirsis pašu galveno un ka jāgriežas atpakaļ.

—   Vajadzēja taču paķert šautenil

Tenardjē bija divkosīgs raksturs, kādi dažkārt, mums to nemaz nenojaušot, parādās mūsu vidū un pazūd, iekāms esam paguvuši viņus iepazīt, jo liktenis mums atklājis tikai vienu viņu dabas pusi. Daudziem cilvēkiem lemts dzīvot tā — pa pusei apslēptiem. Klusos un mierīgos apstākļos Tenardjē piemita viss, kas vajadzīgs, lai viņš šķistu — mēs nesakām «būtu» — godīgs veikalnieks, kā mēdz izteikties, un krietns buržuā. Turpretī citos apstākļos, kad kādi satricinājumi pamodināja viņa dabas apslēptās dziņas, viņam piemita visas ļaundara īpašības. Tas bija bodnieķelis, kurā slēpās briesmonis. Droši vien pats sātans brīžiem tupēja kādā Tenardjē netīrā mitekļa kaktā un apcerēja šo neģēlības paraugdarbu.

Brīdi svārstījies, Tenardjē nolēma:

—   Nē, nē! Tā viņi vēl pagūs izmukti

Un traktiernieks turpināja ceļu, soļodams uz priekšu Hglā gaitā, pat ar zināmu pašpārliecību, ar to aso maņu, kas vada lapsu, kad tā saož irbju baru.

Un tiešām, kad viņš, pagājis garām dīķiem, bija ieslīpi šķērsojis prāvo izcirtumu, kas atrodas pa labi no Belvf gatves, un patlaban sasniedza zāli aizaugušo aleju, kura vijas gandrīz apkārt pakalnam un zem kuras slēpjas Selas abatijas senās ūdensteknes spraišļi, viņš ieraudzīja virs sīkajiem krūmiem cepuri, ap kuru jau bija radījis tik daudz minējumu. Cepure piederēja svešajam vīram. Krūmi bija zemi. Tenardjē atskārta, ka nepazīstamais un Kozete tur atsēdušies. Meitene nebija redzama, jo tā bija sīka, toties viņš pamanīja lelles galvu.

Tenardjē nekļūdījās. Svešais vīrs bija tur apsēdies, lai ļautu Kozetei mazliet atpūsties. Krodzinieks pašķīra krūmus un negaidīti parādījās to cilvēku acu priekšā, kurus meklēja.

—      Atvainojiet, piedošanu, kungs, — viņš teica, gluži aizelsies, — te būs jūsu tūkstoš piecsimt franku.

Tā runādams, viņš sniedza svešiniekam visas trīs naudaszīmes.

Nepazīstamais pacēla acis.

—   Ko tas nozīmē?

Tenardjē ar cieņu atbildēja?

—   Kungs, tas nozīmē, ka es ņemu Kozeti atpakaļ.

Kozete nodrebēja un ciešāk piespiedās pie labā svešā vīra.

Stingri raudzīdamies Tenardjē acīs un kā noskaldīdams katru zilbi, nepazīstamais atjautāja:

—  Jūs ņe-mat Ko-ze-ti at-pa-kaļ?

—       Jā, kungs, es ņemu viņu atpakaļ. Tūlīt jums visu pateikšu. Patiešām, man nav tiesību jums viņu atdot. Redziet, es esmu godīgs cilvēks. ST mazā nav mana, viņai ir māte. Tā man viņu uzticēja, un es varu viņu atdot tikai viņas pašas mātei. Jūs man sacīsit: «Bet viņas māte ir mirusi.» Labi. Tādā gadījumā es varētu bērnu atdot vienīgi tam cilvēkam, kas man atnestu mātes parakstītu papīru, kurā būtu teikts, ka man bērns jāatdod tieši šai personai. Tas taču ir skaidrs.

Vīrietis, neatbildējis ne vārda, parakņājās kabatā, un Tenardjē atkal ieraudzīja kabatas portfeli ar naudaszīmēm.

Traktiernieks aiz prieka nodrebēja.

«Pamatīgi!» viņš nodomāja. «Saturēsimies! Nupat mēģinās mani uzpirkt!»

Grasīdamies atvērt kabatas portfeli, ceļavīrs vispirms paskatījās apkārt. Apvidus bija pilnīgi tukšs. Ne mežā, ne ielejā neviena nemanīja. Svešais atvēra kabatas portfeli un izņēma no tā nevis naudaszīmju žūksni, kā Tenardjē gaidīja, bet vienkāršu, salocītu papīra lapu, ko atlocīja un sniedza krodziniekam, sacīdams:

—   Jums taisnība. Lasiet!

Tenardjē paņēma zīmīti un lasīja:

«Piejūras Montreijā 1823. gada 25. martā.

Tenardjē kungs,

Nododiet Ķozeti šim cilvēkam! Visi šikie Izdevumi tiks jums atlīdzināti.

Ar cieņu jūs sveicinādama, Fantina.»

—   Vai pazīstat parakstu? — svešais vīrs jautāja.

Tas patiesi bija Fantinas paraksts. Tenardjē to pazina.

Te viņam nebija, ko iebilst. Viņu pārņēma negants un

divkāršs īgnums — īgnums par to, ka jāatsakās no uzpirkšanas naudas, un īgnums par savu sakāvi. Nepazīstamais piebilda:

—       Jūs varat paturēt šo papīru kā attaisnojošu dokumentu. *

Tenardjē atkāpās pilnā kārtībā:

—. Paraksts ir diezgan labi noviltots, — viņš caur zobiem norūca. — Galu galā lai notiek!

Tad viņš izmēģināja pēdējo līdzekli.

—        Kungs, viss jau ir ļoti labi, jo jūs esat «šis cilvēks». Taču jāatlīdzina «visi sīkie izdevumi». Viņa ir man parādā prāvu summiņu.

Svešais piecēlās kājās un, ar knipja sitieniem notraukdams putekļus no apdilušās piedurknes, sacīja:

—        Tenarcļtjē kungs, janvārī māte aplēsa, ka ir jums parādā simt divdesmit franku. Februārī jūs piesūtījāt viņai rēķinu par piecsimt frankiem. Jūs saņēmāt trīssimt franku februāra beigās un trīssimt — marta sākumā. No tā laika pagājuši deviņi mēneši, un pēc norunas bija jāmaksā piecpadsmit franku mēnesī, tātad kopā simt trīsdesmit pieci franki. Jūs bijāt saņēmis simt franku vairāk. Paliek 111" desmit piecus frankus liels parāds. Bet es jums nupat Iedevu tūkstoš piecsimt franku,

Tenardjē izjuta to pašu, ko izjūt vilks tai brīdī, kad viņu satver un sažņaudz lamatu tērauda žokļi,

«Kas tas par velna vīru?» viņš sevī minēja.

Un traktiernieks rīkojās tā, kā dara vilks, — metās uzbrukumā. Ar nekaunību viņš jau reiz bija guvis panā* kurmis.

—       Kungs, kura vārda es nezinu, 1 — viņš noteikti iesāka, atmetis šoreiz savas goddevīgās manieres, — vai nu es ņemu Kozeti atpakaļ, vai arī jūs man dosit tūkstoš ekiju.

Svešinieks mierīgi sacīja:

—   Iesim, Kozete!

Viņš pasniedza Kozetei kreiso roku, kamēr labajā satvēra savu nūju, kas gulēja zemē.

Tenardjē ņēma vērā, ka boze ir pamatīga un apkārtne vientuļa.

Svešais vīrs ar meiteni pazuda biezoknī, atstājot krodzinieku pagalam apstulbušu un nekustīgu.

Kamēr tie abi attālinājās, Tenardjē vēroja svešinieka platos, mazliet sagumušos plecus un varenās dūres.

Tad viņa skatiens pievērsās paša tievajām rokām un sīkajām delnām.

«Nudien, esmu gatavais nejēga, ka nepaķēru līdz šauteni,» viņš nodomāja. «Es taču devos medībās!»

Un tomēr krodzinieks vēl neatlaidās.

«Es gribu zināt, kurp šie dosies,» viņš sevī nolēma.

Un sāka iztālēm sekot. Viņa rokās palika divi ieguvumi: ironija — papīra strēmele ar parakstu «Fantina» — un mierinājums — pusotra tūkstoša franku.

Svešais vīrs veda Kozeti Livrī un Bondī virzienā. Viņš soļoja lēnām, galvu nodūris, bēdīgs, domās nogrimis. Ziema bija padarījusi mežu caurredzamu, tā ka Tenardjē varēja neizlaist abus gājējus no acīm, pats turēdamies patālu. Laiku pa laikam vīrietis apgriezās un atskatījās, vai kāds neseko. Te viņš pamanīja Tenardjē un aši iegāja brikšņājā, kur abi ar Kozeti varēja viegli pazust.

—       Kad tevi nelabais! — Tenardjē nošņācās un paātrināja soli.

Brikšņi bija biezi, tāpēc krodzinieks bija spiests samazināt attālumu, kas viņu šķīra no bēgļiem. Pašā biezokņa vidū svešinieks apgriezās. Velti Tenardjē lūkoja paslēpties starp zariem — svešais viņu ieraudzīja. Vīrietis uzmeta viņam nemierīgu skatienu, tad pakratīja galvu un turpināja savu ceļu. Krodzinieks sekoja. Tā viņi nogāja pāris simtu soļu. Pēkšņi nepazīstamais vēlreiz atskatījās un atkal ieraudzīja traktiernieku. Šoreiz viņš to uzlūkoja ar tik drūmu skatienu, ka Tenardjē atzina par «veltīgu» doties tālāk. Tenardjē griezās atpakaļ.

11. 9430. numurs parādās no jauna, un Kozete to laimē loterijā

Žans Valžāns nebija miris.

Iekrītot jūrā vai, pareizāk sakot, tajā metoties, viņš, kā zināms, bija bez važām. Zem ūdens peldēdams, viņš sasniedza kādu noenkurojušos kuģi, pie kura bija piesieta laiva. Viņam izdevās paslēpties laivā līdz vakaram. Naktī viņš no jauna metās ūdenī un peldus sasniedza krastu netālu no Brena zemesraga. Tā kā naudas viņam netrūka, viņš varēja apgādāt sev drēbes. Krodziņš Balagjē apkaimē tolaik bija īsta izbēgušo katordznieku ģērbtuve, kas krodziniekam ienesa labu peļņu. Pēc tam Žans Valžāns, tāpat kā visi nelaimīgie bēgļi, kas cenšas maldināt likuma modrību un sabiedrības nosacīto likteni, gāja apslēptu un līkumotu ceļu. Pirmo patvērumu viņš atrada Prado, netālu no Bosē. Pēc tam virzījās uz Granvilāru, kas atrodas Augšalpos Briansonas tuvumā. Tā bija šaubu un nemiera pilna bēgšana, kurmja ceļš, kura sazarojumi paliek nezināmi. Vēlāk izdevās atrast pēdas, kas liecina, ka viņš devies caur Enu (Sivriē apvidū), bijis Pirenejos, Akonā (tā sauktās Duineka Rijas apvidū), Savaijas ciemata tuvumā un Perigē apkaimē, Brinī, Sapelgonažē kantonā. Viņš sasniedza Parīzi. Nule kā redzējām viņu Monfermeijā.

Nonācis Parīzē, viņš vispirms bija nopircis sēru drēbes septiņus astoņus gadus vecai meitenei, pēc tam sameklējis dzīvokli. To izdarījis, viņš devās uz Monfermeiju.

Kā atceramies, jau iepriekšējās izbēgšanas laikā viņam Monfermeijā vai tās apkārtnē bija noslēpumainas gaitas, par ko tiesas iestādes šo to zināja.

Nu viņu uzskatīja par mirušu, un tas vēl vairāk sabiezināja neziņas tumsu, kas klājās pār viņu. Parīzē viņa rokās nonāca kāds laikraksts, kurā bija atzīmēts Žana Valžāna nāves gadījums. Viņš vairs nebažījās un izjuta gandrīz tādu mieru, it kā patiesi būtu miris.

Tās pašas dienas vakarā, kad Žans Valžāns izrāva Kozeti no Tenardjē nagiem, viņš atkal nonāca Parīzē. Krēslai metoties, viņš kopā ar meiteni atgriezās Parīzē pa Monso vārtiem. Tad iekāpa kabrioletā, kas abus aizveda līdz Observatorijas esplanādei. Tur Žans Valžāns izkāpa, samaksāja važonim, paņēma pie rokas Kozeti un abi jau dziļā tumsā sāka iet pa Ursina un Glasjēra apkārtnes tukšajām ielām Hospitāļa bulvāra virzienā.

Kozetei tā bija neparasta un satraukuma pilna diena: žogmalēs viņi bija ēduši savrupās tējnīcās pirktu maizi un sieru, bieži mainījuši vedējus, pēdējo ceļa posmu gājuši kājām. Meitene nežēlojās, taču bija nogurusi, urt Žans Valžāns to pamanīja pēc savas rokas, ko Kozete soļojot arvien vairāk vilka uz leju. Viņš uzcēla meiteni uz muguras. Kozete, neizlaizdama no rokām Katrīnu, nolika galvu uz Žana Valžāna pleca un aizmiga.

CETURTA GRAMATA GORBO BŪDA

.

1. īpašnieks Gorbo

Ja pirms četrdesmit gadiem kāds vientulīgs gājējs iedrošinājās pastaigāties pa nomaļo Salpetriēras apkaimi un devās augšup pa bulvāri līdz pat Itālijas barjerai, viņš nonāca tādā vietā, kur, tā sakot, Parīze izgaisa. Tur tomēr nevaldīja pilnīga vientulība, gadījās sastapt vienu otru pretimnācēju; tie nebija lauki, tur pacēlās mājas un bija ielas; tā nebija pilsēta — ielas, gluži kā lielceļus, izvagoja grambas, un tur auga zāle; tas nebija ciemats — mājas bija pārāk augstas. Kas tad tas bija? Tā bija apdzīvota vieta, kur reti kādu varēja sastapt, tā bija pamesta vieta, kur vienu otru sastapa; tas bija lielpilsētas bulvāris, Parīzes iela, naktī mežonīgāka par mežu, dienā — drūmāka par kapsētu. *

Tas bija vecais Zirgu tirgus kvartāls.

Ja staigātājs nebaidījās iziet ārpus pussakritušājām Zirgu tirgus sienām un uzdrīkstējās paiet garām Mazajai Baņķiera ielai, atstājis aizmugurē pa labi augstu mūru aizsargātu dārziņu, pēc tam pļavu, kur pacēlās miecmizu kaudzes, gluži līdzīgas milzu bebru mitekļiem, pēc tam iežogotu laukumu ar būvkokiem un skaidu kaudzēm, kur augšā rēja liels suns, pēc tam garu, zemu sagruvušu mūra sienu, kurā bija mazas, melnas durtiņas un kuru visnotaļ pārklāja sūna, kas pavasaros bija pilna ziediem, pēc tam — jau pavisam nomaļus — nejauku, saļodzījušos ēku, uz kuras lieliem burtiem bija rakstīts: SLUDINĀJUMUS IZLIKT AIZLIEGTS, — tad bezbailīgais gājējs sasniedza Sv. Marsela Vīnkoku ielas galu, maz pazīstamu nostūri. Tur netālu no kādas rūpnīcas starp divu dārzu žogiem tolaik varēja redzēt vecu ēku, kas no pirmā ncu uzmetiena likās maza kā būdele, bet īstenībā bija liela kā katedrāle. Pret braucamo ceļu bija vērsts ēkas gals ar ģēveli, tāpēc tā šķita tik maza. Gandrīz visa māja palika skatieniem apslēpta, redzamas bija tikai durvis un viens logs.

Ēka bija divstāvu.

Ja to uzmanīgi aplūkoja, vispirms pārsteidza durvis, kas l)ija tādas, kādas mēdz būt vienīgi pieliekamajiem kambariem, turpretī logs, ja tas būtu cirsts nevis smilšakmenī, bet būvakmenī, piederētos greznai savrupmājai.

Durvis veidoja ķirmju saēsti dēļi, kurus savienoja rupji, pavirši aptēstām pagalēm līdzīgi šķērskoki. Tās vērās tieši pretim stāvām kāpnēm ar augstiem, dubļu, putekļu un ģipša nobirumu klātiem pakāpieniem. Kāpnes bija vienā platumā ar durvīm, un jau no ielas tās varēja redzēt paceļamies taisni, gluži kā pieslejamās trepes, un pazūdam lnmsā starp divi sienām. Neapdarinātās durvju ailes augšējo daļu aizsedza šaurs dēlis, kura vidū bija izzāģēts trijstūrains caurums, kas noderēja arī par vēdlodziņu,-kad durvis stāvēja ciet. Uz durvju iekšpuses ar tintē iemērcētu otu diviem triepieniem bija uzvilkts skaitlis 52, bet ārpusē virs vēdlodziņa tā pati ota bija uztriepusi skaitli 50. Cilvēks bija neziņā, kur viņš atrodas. Durvju augša vēstīja: «Seit ir 50. numurs!» — taču iekšpuse pretojās: «Nē, f&gt;2. numurs!» Aizkaru vietā pie trijstūrainā lodziņa karājas netīri pelēcīgas lupatas.

Logs bija plats, pietiekami augsts, ar žalūzijām un lielam rūtīm, tikai šīs lielās rūtis izraibināja daždažādi ieplīsumi, ko reizē slēpa un izcēla prasmīgi uzlīmētas papīra sloksnītes, un atkārušās un pajukušās žalūzijas drīzāk apdraudēja garāmgājējus nekā aizsargāja mājas iedzīvotājus. Žalūzijām šur tur trūka šķērsplāksnīšu, tās bija primitīvi aizstātas ar svērteniski pienaglotiem dēļiem, tā Ka žalūzijas galu galā pārvērtās slēģos.

Redzot vienai un tai pašai mājai durvis, kas izskatījās tik nejaukas, un logu, kurš, kaut gan sagrabējis, tomēr Izskatījās pieklājīgi, bija jādomā par diviem dažādiem ubagiem, kas staigā kopā plecu pie pleca, ģērbušies vienādās skrandās, taču katram ir citādi vaibsti: viens, šķiet, allaž bijis diedelnieks, otrs — kādreizējais muižnieks.

Kāpnes veda uz galveno ēkas daļu, kas bija plaša un līdzīga šķūnim, kurš pārvērsts par dzīvojamo māju. Ēkas vienu pusi veidoja garš gaitenis, kura labajā un kreisajā pusē atradās dažāda lieluma nodalījumi, kas bija apdzīvojami tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā un drīzāk atgādināja pieliekamos nekā istabiņas. So telpu logi vērās uz apkārtējiem neapbūvētajiem laukumiem. Viss šeit likās tumšs, nemīlīgs, nespodrs, vienmuļīgs un drūms. Atkarībā no tā, vai spraugas bija jumtā vai durvīs, telpā iespīdēja vēss saules stars vai iebrāzās ledains ziemeļvējš. Savdabīga un gleznaina parādība šāda veida mitekļos ir milzīgie zirnekļi.

Bulvāra pusē, pa kreisi no ieejas durvīm, cilvēka auguma augstumā atradās aizmūrēts lodziņš, kas veidoja sienā četrstūrainu iedobumu, pilnu ar akmeņiem, ko tur, garām ejot, bija sametuši bērni.

Viena mājas daļa tika nesen nojaukta. Pēc palikušās vēl var spriest par to, kāds šis grausts bijis agrāk. Ēkai nav vairāk par simt gadiem. Simt gadu baznīcai ir jaunība, bet dzīvojamai mājai — vecums. Šķiet, cilvēka mājoklim piemīt cilvēka mūža īsums, turpretī dieva mājoklim — dieva mūžīgums.

Pastnieki šo būdu sauca par 50./52. numuru, taču visā kvartālā to pazina kā Gorbo māju.

Pastāstīsim, kā radies šis nosaukums.

Sīku notikumu vācēji, kas sakrāj veselus anekdošu her-bārijus un kā uz kniepadatas uzspraustus saglabā atmiņā ātri gaistošus datumus, labi zina, ka pagājušā gadsimtā, ap 1770. gadu, Parīzes Satlē bijuši divi prokurori, no kuriem vienu saukuši par Korbo , bet otru — par Renāru . Divi jau Lafontēna paredzēti uzvārdi. Tā bijusi pārlieku jauka izdevība, lai tiesinieku aprindās par viņiem pazobotos. Drīz vien pa tiesu pils galerijām izplatījusies ne visai gludos pantos sacerētā parodija:

Kungs Krauklis, notupies uz aktu grēdas,

Tur knābi apcietināšanas rakstu plašu,

Kungs Kūmiņš viņam klāt uz pēdām

Un, smaržas iekārdināts, uzsāk runu ašu

«Labdien, mans mīļais!» utt.

Abi krietnie amatvīri, kuriem vairs nebija miera no muļķīgiem jokiem un kuru cieņu grāva smiekli, kas viņus  visur pavadīja, nolēma atbrīvoties no saviem uzvārdiem un iesniedza lūgumu karalim. Lūgumraksts tika nodots Luijam XV tieši tai brīdī, kad pāvesta nuncijs un kāds kardināls, godbijīgi nometušies ceļos, viņa majestātes klātbūtnē patlaban uzāva rītakurpes Dibarī kundzes kailajās kājās, jo kundze nule cēlās no gultas. Karalis, kas visu laiku smējās par abiem bīskapiem, nu sāka vēl jautrāk smieties par abiem prokuroriem un visžēlīgi uzklausīja šo likuma kalpu lūgumu. Korbo kungam karaļa vārdā tika atļauts pievilkt astīti uzvārda pirmajam burtam un turpmāk saukties par Gorbo. Renāra kungam tā nelaimējās: viņam atļāva tikai burta «R» priekšā pierakstīt «P» un saukties par Prenāru[39] ; tādējādi otrais uzvārds nebūt nebija viņam mazāk atbilstošs par pirmo.

Tātad, kā vēstī vietējie nostāsti, šim Gorbo kungam piederējis ar 50./52. numuru apzīmētais nams Hospitāļa bulvārī. Viņš arī bija izdomājis monumentālo logu.

Un tālab šo būdu dēvē par Gorbo māju.

Pret 50./52. numuru bulvāra koku vidū auga liela vīksna, jau pa pusei nokaltusi. Gandrīz tai iepretim sākās Gobelēnu barjeras iela, tolaik vēl neapbūvēta, nebruģēta, apstādīta vārgulīgiem kociņiem. Šo ielu klāja zāle vai dubļi, kā nu kurā gadalaikā, un tā izbeidzās pie paša Parīzes pilsētas vaļņa. No tuvējās fabrikas skursteņiem cēlās dūmu mutuļi, kas izplatīja vitriola smaku.

Turpat netālu bija pilsētas robežbarjera. 1823. gadā vēl pastāvēja Parīzes aizsargvalnis.

Šī barjera pati par sevi sauca atmiņā nelaimīgus tēlus. Te veda ceļš uz Bisetru*. Pa šejieni impērijas un restaurācijas laikā uz nāvi notiesātie soda izpildīšanas dienā atgriezās Parīzē. Šeit 1829. gadā notika noslēpumainā slepkavība, kuru vēlāk dēvēja par «slepkavību pie Fontenblo barjeras» un kuras vaininiekus tiesai neizdevās atrast, — drūms jautājums, kas palika nenoskaidrots, šausmīga, neatminēta mīkla. Nedaudz soļu tālāk bija liktenīgā Krulbarba iela, kur Ulbahs* ar dunci nodūra Ivrī kazu gani, turklāt tas notika, pērkonam graujot, gluži kā melodrāmā. Vēl dažus soļus tālāk bija sasniedzamas Senžaka barjeras atbaidošās vīksnas ar nogrieztajām galotnēm, šis filantropu lolojums, ar ko viņi mēģināja slēpt ešafotu, mazisko, kaunpilno Grēva laukumu*, kur sīktirgotāju un buržuā sabiedrība atkāpās nāves soda priekšā, neuzdrošinoties nedz augstsirdīgi to atcelt, nedz klaji atbalstīt.

Nerunājot par Senžaka laukumu, kas bija it kā likteņa apzīmogots un allaž iedvesa šausmas, varbūt visbēdīgākais nostūris šai bēdīgajā bulvārī pirms trīsdesmit septiņiem gadiem bija tā vieta, kas arī šodien nav necik pievilcīga un kur toreiz atradās māja Nr. 50/52.

Tikai divdesmit piecus gadus vēlāk tur sāka pacelties pilsētas nami. Sī bija drūma vieta. Cilvēku tur sagrāba skumjas domas, viņš juta, ka atrodas starp Salpetriēru*, kuras kupolu varēja saredzēt, un Bisetru, kuras žogs stiepās turpat līdzās; tas nozīmēja atrasties starp sievietes ārprātu un vīrieša ārprātu. Cik tālu vien skatiens sniedzās, bija redzamas tikai lopkautuves, pilsētas aizsargvalnis un vietām kādas rūpnīcas fasāde, līdzīga kazarmai vai klosterim; visur barakas un būvgružu kaudzes, vecas sienas, melnas kā sēru plīvuri, un jaunas sienas, baltas kā līķauti; visur paralēlas koku rindas, taisnas, nolīdzinātas būves, plakanas celtnes, garas, vēsas līnijas un taisnstūru nomācošā grūtsirdība. Ne mazākā virsmas nelīdzenuma visā apvidū, ne niecīgākā untuma arhitektūrā, nevienas krokas. Viss kopskats bija ledains, regulārs, neglīts. Nekas tā nenomāc sirdi kā simetrija. Jo simetrija ir garlaicība, un garlaicība ir pati skumju būtība. Izmisums žāvājas: Var iedomāties kaut ko vēl briesmīgāku par Јlli, kurā cieš, — tā ir elle, kurā garlaikojas. Ja tāda elle eksistētu, tad šis Hospitāļa bulvāra posms varētu *būt tās aleja.

Un tomēr, tuvojoties naktij, kad dienas gaisma dziest, it īpaši ziemu, kad krēslā ziemeļvējš norauj vīksnām pēdējās rūsganās lapas, kad tumsa ir dziļa un debesis bez zvaigznēm vai arī kad ir mēnesnīca un vējš iešķeļ mākoņos plaisas, šis bulvāris pēkšņi kļuva baismīgs. Taisnās līnijas iegrima un pazuda tumsā kā bezgalības atgriezumi,/ Gājējs neviļus atcerējās neskaitāmos karātavu nostāstus, kas saistījās ar šo vietu. Vientulīgajai apkārtnei, kur bija izdarīts tik daudz noziegumu, piemita kaut kas drausmīgs. Sai tumsā cilvēks šķita nojaušam slazdus, katra nenoteikta apveida ēna likās aizdomīga un garenie četrstūrainie iedobumi starp kokiem izskatījās kā kapi. Dienu te viss bija nejauks, vakarā — drūms, naktī — draudīgs,

Vakarā, krēslas stundā, vīksnu pakājē už koka soliem, kas bija apsūbējuši no lietus, vietumis sēdēja vecas sievas. Lāga večiņas labprāt lūdza žēlastības dāvanas.

Sim kvartālam, kas izskatījās drīzāk vecs nekā senlaicīgs, jau toreiz bija tieksme pārveidoties. Ja kā.ds gribēja to redzēt, vajadzēja pasteigties, jo kopš tā laika ik dienas no kvartāla kopskata izgaisa kāda detaļa. Tagad — nu jau veselus divdesmit gadus — blakus šai vecajai priekšpilsētai atrodas Orleānas dzelzceļa stacija, kas rada pārmaiņas visā apkārtnē. It visur, kur galvaspilsētas nomalē tiek ierīkota dzelzceļa stacija, tas nozīmē priekšpilsētas nāvi un jaunas pilsētas dzimšanu. Šķiet, ka ap šiem lielajiem ļaužu kustības centriem, dārdot varenajām mašīnām un elšot ērmīgajiem civilizācijas zirgiem, kas rij ogles un izspļauj uguni, asnu pilnā zeme dreb un atveras, lai aprītu senos cilvēku mājokļus un radītu jaunus. Vecās mājas sagrūst, paceļas jaunas. Kopš Orleānas dzelzceļa stacija ielauzusies Salpetriēras robežās, senās, šaurās ieliņas gar Sv. Viktora grāvjiem un Botānisko dārzu dreb un ļogās, kad pa tām ik dienas trīs četras reizes noteiktā laikā traucas varena diližansu, fiakru un omnibusu straume, atbīdot sāņus mājas pa labi un pa kreisi. Jārunā par dažām dīvainām parādībām, kas tomēr droši pierādītas, un, tāpat kā ir patiesība tas, ka saule lielās pilsētās liek sadīgt un augt namiem ar fasādi uz dienvidiem, tā nav apšaubāms, ka nemitīga ekipāžu kustība paplašina ielas. Jaunas dzīves pazīmes ir acīm redzamas. Šai vecajā, provinciālajā kvartālā pat nomaļākajos nostūros parādās bruģis, ietves izvijas un stiepjas pat tur, kur vēl trūkst gājēju. Un kādā piemiņas cienīgā 1845. gada jūlija rītā tur pēkšņi bija redzami kūpam melni asfalta katli; var sacīt: tai dienā civilizācija sasniedza Lursina ielu un Parīze iegāja Senmarso priekšpilsētā.

2. Ūpja un cielaviņas ligzda

Tā bija Gorbo būda, kuras priekšā 2ans Valžāns apstājās. Gluži kā inež a putni viņš bija izraudzījies visvientuļāko vietu, lai vītu ligzdu.

Parakņājies vestes kabatā, viņš izņēma no tās tādu kā mūķīzeri, atslēdza durvis, iegāja, pēc tam durvis atkal rūpīgi aizslēdza un uzkapa pa kāpnēm, joprojām nesdams Kozeti uz muguras.

Kāpju augšgalā viņš izņēma no kabatas otru atslēgu un atdarīja kādas citas durvis. Telpa, kurā viņš iegāja un kuru tūdaļ atkal aizslēdza, bija diezgan plaša jumtistaba, kur atradās uz grīdas nolikts matracis, galds un daži krēsli. Kaktā bija iekurta krāsns, kurā vēl kvēloja ogles. Bulvāra laterna vāji apgaismoja nabadzīgā mājokļa iekšieni. Telpas dziļumā bija nodalīta maza istabiņa, kur stāvēja saliekamā gulta. Žans Valžāns aiznesa meiteni līdz gultai un vēl cieši aizmigušu ielika tajā.

Tad viņš uzšķīla uguni un aizdedzināja sveci, kas līdz ar šķiltavām jau iepriekš bija nolikta uz galda. Un tāpat kā iepriekšējā vakarā viņš atkal sāka vērot Kozeti ar sajūsmas pilnu skatienu, kur labsirdība un maigums gandrīz robežojās ar neprātu. Meitenīte tai mierīgajā paļāvībā, kāda piemīt vienīgi ārkārtīgam spēkam un ārkārtīgam vājumam, bija iemigusi, pat nezinādama, kas ir pie viņas, un aizvien vēl gulēja, nezinādama, kur atrodas.

Žans Valžāns noliecās un noskūpstīja bērna rociņu.

Pirms deviņiem mēnešiem viņš skūpstīja roku mātei, kas arī bija tikko iemigusi.

Tādas pašas skumjas, bijība un sāpes pārņēma viņa sirdi.

Viņš nometās ceļos pie Kozetes gultas. *

Bija jau liela diena, bet bērns vēl arvien gulēja. Bāls decembra saules stars iespīdēja pa jumtistabiņas logu *un zīmēja uz griestiem garas gaismas un ēnas šķiedras. Piepeši kādi smagi piekrauti akmeņlauzēja rati, braucot garām pa bulvāra bruģi, satricināja būdu kā pērkona grāviens, tā nodrebēja no augšas līdz apakšai.

—  Jā, kundze! — no miega uztrūkusies, Kozete iesaucās. — Tūlīt! Tūlīt!

Un viņa metās laukā no gultas un, nespēdama vēl atvērt smagos, miega pilnos plakstus, izstiepa roku pret istabas kaktu.

—  Ak dievs! Kur ir mana slota? — viņa čukstēja.

Tad viņa atvēra acis un ieraudzīja Žana Valžāna smaidošo seju.

—  Ai, tas taču ir tiesa! — bērns iesaucās. — Labrīt, kungs!

Bērni pieņem prieku un laimi uzreiz un vienkārši, jo viņi paši pēc dabas ir prieks un laime.

Kozete ieraudzīja gultas kājgalī Katrīnu un tūdaļ sāka nr to darboties, Rotaļādamās viņa apbēra Žanu Valžānu ar simtiem jautājumu. Kur viņa atrodas? Vai Parīze ir liela? Vai Tenardjē kundze patiesi ir krietni tālu? Vai saimniece neatnāks pēc viņas? Utt., utt. Pēkšņi viņa iesaucās:

—   Cik šeit ir skaisti!

Šeit bija nejauka, netīra ala, bet meitene jutā$ brīva.

—  Vai man nav jāizslauka istaba? — viņa beidzot iejautājās.

—   Rotaļājies! — Žans Valžans atbildēja.

Tā aizritēja diena. Kozete, nepūlēdamās neko saprast, bija neizsakāmi laimīga kopā ar lelli un šo labo cilvēku.

3. Divas nelaimes savienojoties rada laimi

Nākamajā rītā, gaismai austot, Žans Valžāns atkal stāvēja pie Kozetes gultas. Acu nenovērsis, viņš raudzījās uz meiteni un gaidīja, kad tā modīsies.

Kaut kas gluži jauns ieplūda viņa dvēselē.

Žans Valžāns nekad nebija neko mīlējis. Jau divdesmit piecus gadus viņš dzīvoja pasaulē pavisam viens, Viņš nezināja, ko nozīmē būt tēvam, mīļākajam, vīram, draugam. Katorgā viņš bija ļauns, drūms, šķīsts, nemācīts un mežonīgs. Vecā katordznieka sirds bija neskarta un skaidrības pilna, Par māsu un māsas bērniem viņam bija pali-, kušas tikai nenoteiktas un tālas atmiņas, kas ar laiku gandrīz pilnīgi izdzisa. Viņš visiem spēkiem pūlējās tos Uzmeklēt, bet, nevarēdams atrast, aizmirsa. Tāda ir cilvēka daba. Visas citas maiguma pilnās jūtas, ja viņš vispār jaunībā tādas bija pārdzīvojis, nogrima bezdibenī.

Kad Žans Valžāns ieraudzīja Kozeti, kad paņēma to līdzi, aizveda un atbrīvoja, vi^ŠJuta dvēselē kaut ko sakustamies, Viss, kas viņā vēl bija palicis no dedzības un sirsnības, pamodās un tiecās uz šo bērnu. Pieiedams pie gultas, kur meitene gulēja, viņš katru reizi nodrebēja līksmē. Viņš bija līdzīgs jaunai mātei, kura sajūt radību sāpes un nesaprot, kas tas varētu būt, jo bezgala neizprotams un maigs ir lielais un dīvainais saviļņojums, kas raisās dvēselē, kura sāk mīlēt.

Nabaga vecā, gluži nepieredzējusī sirds!

Bet, tā kā viņam bija piecdesmit pieci gadi un Kozetei tikai astoņi, tad tā mīlestība, ko viņš būtu varējis izjust visā savā dzīvē, sakusa neizsakāmā spožumā.

Tā bija otrā gaišā parādība, ko Žans Valžāns sastapa savā mūžā. Bīskaps bija iededzis pie viņa apvāršņa tikuma rītausmu, Kozete iededza mīlestības ausmu.

Pirmās dienas pagāja žilbinošā mirdzumā.

Arī Kozete gluži neviļus kļuva citāda. Nabaga meitene! Viņa bija tik maza, kad māte viņu atstāja, ka to vairs neatcerējās. Tāpat kā visi bērni, kas līdzīgi jauniem vīnkoka dzinumiem pieķeras pie visa kā, arī viņa bija tiekusies pieķerties un mīlēt. Tas viņai neizdevās. Visi viņu atgrūda — gan saimnieki Tenardjē, gan saimnieku meitenes, gan citi bērni. Viņai biia draugs sunītis, bet tas nobeidzās. Pēc tam viņa vairs nevienam un nekam nebija vajadzīga. Ir skumji to sacīt, taču, kā jau teikts, astoņu gadu vecumā viņai bija salta sirds. Tā nebija viņas vaina, viņai netrūka spējas mīlēt, bet trūka iespējas. Un tā kopš pirmās dienas viņas jūtas un domas pieķērās šim labajam vīram. Viņa pārdzīvoja kaut ko vēl nekad neizjustu — tā bija plaukšanas izjūta.

Labais sirmgalvis vairs nešķita ne vecs, ne nabags. Žans Valžāns viņai likās skaists, tāpat kā nožēlojamā istabiņa — jauka.

To visu dara ausma, bērnība, jaunība, prieks. Arī jauna vieta un jauna dzīve kaut ko nozīmē. Nekas nav tik jauks kā laimes krāsainais atspulgs jumtistabiņā. Mums visiem pagātnē ir tāda zila sapņu jumtistabiņā.

Daba ar piecdesmit gadu lielu vecuma starpību bija radījusi dziļu plaisu starp Žanu Valžānu un Kozeti, liktenis šo plaisu aizpildīja. Liktenis ar savu neatvairāmo spēku pēkšņi savienoja un sasaistīja šīs divas ar visām saknēm izrautās dzīves, kas bija tik atšķirīgas vecuma ziņā, bet tik līdzīgas savās bēdās. Tās patiešām viena otru papildināja. Kozetes instinkts meklēja tēvu, tāpat kā Žana Valžāna instinkts — bērnu. Sastapties nozīmēja atrast vienam otru. Tai noslēpumainajā mirklī, kad viņu rokas saskārās, tās it kā saauga, Kad šīs divas dvēseles ieraudzīja viena otru, tās atģida, ka ir viena otrai vajadzīgas, un cieši sakļāvās.

Par viņiem abiem, ko no visas pasaules šķīra kapa inūri, varētu sacīt, ka Žans Valžāns bija Atraitnis un Kozete — Bārene, lietojot šos vārdus to vispārīgākajā nozīmē. Tā Žans Valžāns it kā ar debesu gādību kļuva par Kozetes tēvu.

Un patiešām, noslēpumainā izjūta, kas pārņēma Kozeti toreiz, Selas meža biezoknī, kad Žans Valžāns tumsā satvēra viņas roku, nebija bez pamata, nebija ilūzija. Sā cilvēka iejaukšanās nabaga bērna liktenī bija dieva prāts.

Un jāteic, ka Žans Valžāns bija izraudzījies labu patvērumu. Tur, liekas, viņš varēja justies gandrīz pilnīgā drošībā.

Istabai ar mazo nišu, ko viņi abi ar Kozeti apdzīvoja, bija logs uz bulvāri. Tā kā šis mājas gala bija vienīgais logs, tad nebija jābaidās, ka no kaimiņiem kāds varētu tanī ieskatīties.

50./52. numura mājas apakšējais stāvs, kas atgādināja vecu nojumi un noderēja sakņu audzētājiem par noliktavu, nebija savienots ar otro stāvu. Abus stāvus atdalīja grīda, kurā nebija ne lūkas, ne kāpņu un kuru savā ziņā varēja apzīmēt par ēkas diafragmu. Otrajā stāvā, kā jau minēts, bija vairākas telpas un dažas jumtistabiņas, no kurām tikai vienu apdzīvoja kāda veca sieviņa, kas rūpējās arī par Žana Valžāna saimniecību. Pārējās telpas bija tukšas.

Vecā sieva, kas pati sevi dēvēja par galveno irnieci, bet patiesībā veica vārtnieces pienākumus, pirms ziemassvētkiem bija izīrējusi Žanam Valžānam šo dzīvokli. Viņš uzdevās par rantjē, ko izputinājuši darījumi ar Spānijas vērtspapīriem, un sacīja, ka vēloties šeit apmesties uz dzīvi kopā ar mazmeitu. Viņš samaksāja īri sešus mēnešus uz priekšu un lika vecajai iekārtot istabu ar nišu, kā iepriekš aprakstīts. Vecā sieva viņu ierašanās vakarā, bija iekurinājusi krāsni un visu sagatavojusi.

Pagāja nedēļa pēc nedēļas. Abu nožēlojamās alas iemītnieku dzīve ritēja laimīgi.

Jau ar rītausmu Kozete smējās, čaloja, dziedāja. Bērniem ir sava rīta dziesma tāpat kā putniem.

Dažreiz Žans Valžāns saņēma meitenes mazo, sarkano,, no aukstuma sasprēgājušo roku un pielika pie lūpām, Nabaga bērns, pieradis pie sitieniem, nesaprata, ko tas nozīmē, un nokaunējies atvirzījās nostāk.

Brīžiem meitene kļuva nopietna un aplūkoja savu melno kleitiņu. Kozete vairs nestaigāja skrandās, bet sēru drēbēs. Viņa aizgāja no nabadzības un iegāja dzīvē.

Žans Valžāns sāka mācīt Kozeti lasīt. Reizēm, kad viņš lika meitenei nosaukt burtus, viņam ienāca prātā, ka pats katorgā bija iemācījies lasīt ar nolūku darīt ļaunu. Šis nolūks tagad bija pārvērties nodomā mācīt lasīšanu bērnam. Un vecā katordznieka sejai pārslīdēja domīgs eņģeļa smaids. Viņš juta, ka tas ir likteņa lēmums, kāda par cilvēka saprašanu augstāka griba, un nogrima pārdomās. Labajām domām tāpat ir savi bezdibeņi kā ļaunajām.

Mācīt Kozeti lasīt un ļaut rotaļāties — tas piepildīja gandrīz visu Žana Valžāna dzīvi. Un vēl viņš tai stāstīja par māti un lika lūgt dievu.

Meitene viņu sauca par tēvu un nezināja viņam cita vārda.

Augām stundām viņš vēroja, kā Kozete apģērbj un izģērbj lelli, un klausījās čalošanā. Kopš tā laika dzīve viņam šķita jauka, cilvēki likās labi un taisnīgi, viņš vairs domās nevienam neko nepārmeta, un tagad, kad šis bērns viņu mīlēja, viņam gribējās dzīvot ilgi, līdz sirmam vecumam. Nākotne rādījās gaiša, Kozete tai piešķīra burvīgu mirdzumu. Pat vislabākie cilvēki nav brīvi no savtīgām domām. Brīžiem viņš pat ar prieku iztēlojās, ka meitene būs neglīta. 9

Izsacīsim visu, ko domājam, kaut arī tas ir tikai mūsu viedoklis: mums šķiet, ka tai brīdī, kad Žans Valžāps iemīlēja Kozeti, viņam bija nepieciešams stiprinājums, lai nenovērstos no labā. Viņš nule bija ieraudzījis cilvēka ļaunumu un sabiedrības postu jaunā, tomēr nepilnīgā skatījumā, kas liktenīgā kārtā atklāja tikai vienu īstenības pusi: sievietes likteni viņš redzēja personificētu Fantinā, valsts varu — Zavērā. Viņš atkal tika notiesāts katorgā, un šoreiz tāpēc, ka bija darījis labu. Viņš atkal jutās sarūgtināts, no jauna viņu pārņēma riebums un nogurums, pat atmiņas par bīskapu dažbrīd likās aizēnojamies, kaut gan vēlāk atkal atmirdzēja spožas un uzvarošas; taču galu galā arī šīs svētās atmiņas zaudēja spēku. Kas zina, varbūt daudz netrūka, lai Žans Valžāns ļautos izmisumam un kristu? Tad viņš iemīlēja un kļuva atkal stiprs. Ak vai! Viņš nebūt nebija spēcīgāks par Kozeti. Viņš to aizstāvēja, un tā deva viņam spēku. Pateicoties viņam, bērns varēja ieiet dzīvē; pateicoties bērnam, viņš varēja noturēties tikumā. Viņš bija bērna atbalsts, un bērns bija viņa balsts. Ai, neizprotamais un dievišķīgais likteņa līdzsvara noslēpums!

4. Galvenās īrnieces novērojumi

Žans Valžāns bija tik piesardzīgs, ka nekad neizgāja no mājas dienā. Katru pievakari, krēslai metoties, viņš pāris stundu pastaigājās, reizēm viens pats, bet visbiežāk ar Kozeti. Viņš izraudzījās vientulīgākās bulvāra sānalejas vai arī, tumsai iestājoties, iegriezās kādā baznīcā. Labprāt mēdza iet uz Sv. Medāra baznīcu, kas atradās vistuvāk. Kad viņš Kozeti neņēma līdzi, tā palika vecās sievas uzraudzībā, taču bērnam sagādāja prieku pastaiga ar laipno sirmgalvi. Stunda tādas pastaigas meitenei patika pat labāk nekā aizraujošās sarunas ar Katrīnu. Žans Valžāns soļoja, turēdams Kozeti aiz rokas, un stāstīja daudz ko jauku.

Izrādījās, ka Kozete ir ļoti jautrs bērns.

Večiņa rūpējās par saimniecību, gatavoja ēdienu un gāja iepirkties.

Viņi dzīvoja taupīgi kā jau cilvēki ar mazu rocību, taču paša nepieciešamā viņiem netrūka. Žans Valžāns neko nebija mainījis istabas sākotnējā iekārtā, vienīgi licis aizstāt Kozetes istabiņas stikla durvis ar īstām.

Viņš vēl arvien valkāja tos pašus dzeltenos svārkus, melnās bikses un veco cepuri. Uz ielas viņu bieži noturēja par nabagu. Reizēm gadījās, ka labsirdīgas sieviņas, viņu satikušas, apgriezās un pasniedza viņam kādu sū. Žans Valžāns paņēma naudu un dziļi palocījās. Dažkārt gadījās arī viņam pašam sastapt kādu nelaimīgo, kas lūdza žēlastības dāvanas. Tad viņš, atskatījies, vai kāds neredz, pazagšus piegāja pie lūdzēja, iespieda tam saujā nauda$ gabalu, visbiežāk sudraba, un aši devās tālāk. Tas dažkārt radīja neērtu situāciju. Kvartālā viņu sāka pazīt un dēvēja par ubagu, kas dod žēlastības dāvanas.

Vecā sieva, galvenā īrniece, īgns radījums, caurcaurēm piesātināta ar nenovīdīgiem cilvēkiem raksturīgo ziņkāri par savu tuvāku, visu laiku uzmanīgi vēroja Žanu Valžānu, viņam to nemaz nenojaušot. Vecene bija pakurla un tāiab pļāpīga. Vienīgais pagātnes mantojums tai bija divi zobi — viens augšā, otrs apakšā, un viņa tos pastāvīgi klabināja. Vecā bija izprašņājusi Kozeti, kas, pati neko nezinādama, nevarēja neko pastāstīt, tikai to, ka viņa ir no Monfermeijas. Kādu rītu ziņkārīgā glūņa ieraudzīja Žanu Valžānu neparastā izskatā, kā tai likās, ieejam vienā no būdas neapdzīvotajām istabelēm. Zagšus kā veca kaķe tā viņam sekoja un, pati palikdama nepamanīta, sāka viņu vērot pa durvju spraugu, kas atradās tieši viņam pretim. Žans Valžāns aiz piesardzības bija pagriezis pret durvīm muguru. Vecene redzēja, ka, parakņājies pa kabatu, viņš izņēma no tās adatnīcu, šķēres un diegu, tad atārdīja vienai svārku stērbelei oderi un izvilka kādu dzeltenīgu papīru. Kad viņš to atlocīja, vecene ar šausmām pamanīja, ka tā ir tūkstoš franku naudaszīme. Tik lielu naudaszīmi .viņa redzēja otro vai trešo reizi mūžā. Vecene izbīlī aizbēga.

Brīdi vēlāk Žans Valžāns viņu uzmeklēja un lūdza, lai aiziet izmainīt tūkstoš frankus, piebilzdams, ka tā esot ša pusgada rente, ko iepriekšējā vakarā saņēmis.

«Kur gan viņš varēja to saņemt?» vecā domāja. «Viņš taču atstāja māju tikai sešos vakarā, un, kā zināms, valsts kase tai laikā jau slēgta!» Vecā aizgāja izmainīt naudu un izprātojās gan šā, gan tā. Tūkstoš franku bankfiote, 'izpušķota ar visvisādiem minējumiem un vēl daudzkārt palielināta, izraisīja veselu baumu lavīnu samulsušo Sv. Marsela Vīnkoku ielas tenkotāju vidū.

Kādā no nākamajām dienām gadījās, ka Žans Valžāns, izmeties vestē, zāģēja gaitenī malku. Vecene pa to laiku uzkopa istabu. Viņa bija tur viena, jo Kozete ar sajūsmu vēroja malkas zāģēšanu. Ieraudzījusi uz naglas pakārtos Valžāna svārkus, vecā sāka tos pārmeklēt. Odere bija atkal piešūta. Ziņkārīga sieva pamatīgi iztaustīja svārkus, un viņai šķita, ka sajūt stērbelēs un piedurkņu izgriezumos biezu, savīstītu papīru. Bez šaubām, tur vajadzēja būt vēl citām tūkstoš franku naudaszīmēm!

Turklāt viņa ievēroja, ka svārku kabatas bija pilnas visvisādu priekšmetu: tur atradās ne tikai adatas, šķēres un diegs, ko viņa bija redzējusi, bet arī biezs kabatas portfelis, liels nazis un — tas likās pavisam aizdomīgi —

vairākas dažādas krāsas parūkas. Katra svārku kabata bija savā ziņā neparedzētiem gadījumiem vajadzīgu priekšmetu glabātava. Tā būdas iemītnieki sagaidīja ziemas pēdējās dienas.

5. Piecfranku gabals, nokrītot zemē, saceļ troksni

Sv. Medāra baznīcas tuvumā uz kādas aizbērtas akas malas parasti sēdēja ubags, kam Žans Valžāns labprāt pasniedza žēlastības dāvanu. Viņš nekad nepagāja garam, neiedevis nabagam dažus sū. Reizēm viņš ar to pat parunājās. Ubaga skauģi melsa, ka šis esot no policijas. Septiņdesmit piecus gadus vecais ubags, kādreizējais baznīcas sargs, pastāvīgi murmināja lūgšanas.

Kādu vakaru, kad Žans Valžāns viens pats bez Kozetes gāja tur garām, viņš ieraudzīja ubagu parastajā vietā zem laternas, kas tikko bija iededzināta. Vecais vīrs kā vienmēr sēdēja pavisam salīcis un, likās, skaitīja lūgšanu. Žans Valžāns piegāja tam klāt un ielika izstieptajā rokā parasto dāvanu. Ubags spēji pacēla acis, cieši uzlūkoja Žanu Valžānu, tad aši nodūra galvu. Sī kustība bija kā zibens, bet Žans Valžāns nodrebēja. Viņam šķita, ka laternas gaismā redzējis pavīdam nevis vecā baznīcas sarga lēnprātīgos un svētulīgos vaibstus, bet atbaidošu un pazīstamu seju. Bija tāda sajūta, it kā viņš būtu tumsā pēkšņi atradies aci pret aci ar tīģeri. Šausmās sastindzis, viņš atrāvās atpakaļ, neuzdrošinādamies ne elpot, ne ko teikt, ne palikt, ne bēgt, un raudzījās uz ubagu, kas atkal bija noliecis ar lupatu apsieto galvu un likās vairs nemanām Žana Valžāna klātbūtni. Sai neparastajā mirklī kāds instinkts — varbūt noslēpumainais pašaizsardzības instinkts — neļāva Žanam Valžānam bilst ne vārda. Ubagam bija tāds pats stāvs, tādas pašas skrandas un tāds pats izskats kā arvien.

«Laikam neesmu pie pilna prāta!» Žans Valžāns nodomāja. «Man rādās murgi! Tas nav iespējams!» Un, dziļi satraukts, viņš devās mājup.

Viņš gandrīz neuzdrošinājās pats sev atzīties, ka seja, ko šķita redzējis, bija Zavēra seja.

Naktī visu pārdomādams, viņš nožēloja, ka nav ubagu uzrunājis, tādējādi piespiežot to vēlreiz pacelt galvu.

Nākamajā dienā, metoties krēslai, viņš atkal aizgāja turp. Ubags sēdēja savā vietā.

—   Labdien, krietnais vīrsl — Žans Valžāns droši sveicināja, pasniegdams sū.

Ubags pacēla galvu un žēlīgā balsī atbildēja:

—   Paldies, labais kungs! — Tas tiešām bija vecais baznīcas kalps.

Žans Valžāns pilnīgi nomierinājās. Viņš pat pasmējās:

«Kur gan, pie visiem velniem, es te varēju redzēt Zavēru? Vai manas acis jau sāk aptumšoties?» Un viņš par lo vairāk nedomāja.

Pēc dažām dienām ap astoņiem vakarā, kad Žans Valžāns patlaban sēdēja istabā un mācīja Kozetei skaļā balsī nosaukt zilbi pēc zilbes, viņš dzirdēja būdas durvis atveramies un atkal aizveramies. Tas likās savādi. Vecene, kas vienīgā bez viņa dzīvoja šai mājā, mēdza līdz ar gaismu doties pie miera, lai nebūtu lieki jādedzina svece. Žans Valžāns pamāja Kozetei, lai tā apklust. Viņš dzirdēja kādu kāpjam augšā pa kāpnēm. Tā gan varēja būt arī vecā sieva, kas varbūt bija sasirgusi un gājusi uz aptieku pēc zālēm. Žans Valžāns ieklausījās. Soļi bija smagi un skanēja dobji kā vīrieša soļi, bet arī vecene valkāja rupjus apavus, turklāt arī viņa gāja smagiem vīrieša Poļiem. Tomēr Žans Valžāns nopūta sveci.

Viņš aizsūtīja Kozeti gulēt, pačukstēdams:

—  Apgulies pavisam klusiņām!

Kamēr viņš noskūpstīja meiteni uz pieres, soļi bija apstājušies. Žans Valžāns palika klusu un nekustīgi sēžam uz krēsla, no kura nebija piecēlies, ar muguru pret durvīm un tumsā aizturēja elpu. Pēc krietna brīža, neko vairs nedzirdēdams, viņš bez trokšņa pagriezās un, paskatījies uz istabas durvīm, redzēja pa atslēgas caurumu iespīdam gaismu. Starp tumšajām durvīm un sienām gaismas strēle šķita kā ļaunu vēstošas zvaigznes stars. Acīmredzot tur kāds stāvēja ar sveci rokā un klausījās.

Pagāja vairākas minūtes, un gaisma pazuda. Taču Žans Valžāns nedzirdēja ne mazāko soļu troksni; tātad droši vien tas, kas klausījās aiz durvīm, bija noāvis kurpes,

Žans Valžāns neizģērbies likās gultā un visu nakti nespēja ne acu aizvērt.

Dienai austot, kad viņš aiz noguruma bija iesnaudies, viņu pamodināja durvju čīkstoņa: gaiteņa galā kāds atvēra jumtistabiņas durvis. Un viņš atkal dzirdēja tos pašus vīrieša soļus, kas iepriekšējā vakarā bija kāpuši augšā pa kāpnēm. Soļi tuvojās. Žans Valžāns izlēca no gultas un metās pie atslēgas cauruma, kas bija diezgan prāvs, cerēdams saskatīt garām ejošo cilvēku, kurš naktī bija ieradies mājā un klausījies pie viņa durvīm. Patiešām, tas bija vīrietis, kas, šoreiz neapstādamies, pagāja garām Žana Valžāna istabai. Gaitenī vēl bija pārāk tumšs, lai varētu saskatīt svešā seju, tomēr, kad nācējs sasnied/a kāpnes, āra gaismā iezīmējās viņa siluets, un Žans Valžāns skaidri redzēja viņu no mugurpuses. Vīrietis bija stalta auguma, ģērbies garos svārkos, ar nūjiņu padusē. Tas bija Zavēra briesmīgais siluets.

Žans Valžāns būtu varējis mēģināt paskatīties uz to vēlreiz pa logu bulvāra pusē. Taču tad vajadzētu logu atvērt, un to viņš neuzdrošinājās.

Skaidrs, ka cilvēks bija iegājis būdā ar savu atslēgu un kā savās mājās. Kas viņam bija iedevis atslēgu? Ko tas viss nozīmēja?

Septiņos no rīta, kad vecene atnāca uzkopt istabu, Žans Valžāns viņu pētoši uzlūkoja, bet neko nejautāja. Vecā izturējās kā parasti.

Slaucīdama grīdu, viņa ierunājās:

—  Vai kungs nedzirdēja šonakt kādu ienākam?

Tais laikos un tajā bulvāra galā astoņi vakarā jau bija tikpat kā vēla nakts.

—  Ak jā, patiešām, — viņš atbildēja visdabiskākajā balss noskaņā. — Kas tur īsti bija?

—  Mūsu mājā ir jauns iemītnieks, — vecā atteica.

—   Un kā viņu sauc?

—  Es vairs lāgā neatminu, Dimona vai Domona kungs .,, Kaut kas tamlīdzīgs.

—   Kas tad ir šis Dimona kungs?

Vecene paskatījās viņā ar savām mazajām, blēdīgajām ačelēm un atbildēja:

—   Rantjē tāpat kā jūs.

Varbūt tas bija teikts bez apslēpta nolūka, taču Žans Valžāns šķita tādu saklausījis»

Kad vecā bija aizgājusi, viņš izņēma no skapja simt franku, salika naudas ripiņas kaudzītē, satina un iebāza kabatā. Kaut gan viņš rīkojās ļoti uzmanīgi, lai neviens nedzirdētu skanam naudu, tomēr kāds simt sū gabals izslīdēja viņam no rokām un skaļi aizripoja pa grīdu.

Krēslai metoties, viņš nokāpa lejā un uzmanīgi noskatīja bulvāri no viena gala līdz otram. Neviens nebija redzams. Bulvāris likās pilnīgi tukšs. Ta-tsniba, kāds varēja būt paslēpies aiz kokiem.

Viņš atkal uzkāpa augšā.

— Nāc! — viņš sacīja Kozetei.

Viņš paņēma meiteni pie rokas, un abi aizgāja.

PIEKTĀ GRAMATA NAKTS medĪbas ar KLUSIEM DZINĒJSUŅIEM

.

1. Stratēģijas ličloču ceļi

Šīm lappusēm, ko tūlīt lasīsit, un arī citām, ko uzšķir* sit tālāk, ir nepieciešams paskaidrojums.

Jau daudz gadu šās grāmatas autors, kas diemžēl nu ir spiests runāt pats par sevi, dzīvo tālu projām no Parīzes, Kopš viņš to atstājis, Parīze ir pārvērtusies. Pacēlusies jauna pilsēta, viņam savā ziņā nepazīstama. Nav taču vajadzības piebilst, ka viņš mīl Parīzi. Parīze ir viņa gara dzimtā pilsēta. Līdz ar veco māju noārdīšanu un jaunu māju celšanu viņa jaunības dienu Parīze, tā Parīze, ko viņš bijīgi paņēmis līdzi atmiņā, tagad jau aizgājusi pagatnē. Lai viņam atļauts runāt par Parīzi tā, it kā pilsēta vēl būtu tāda pati! Iespējams, ka tur, kurp autors vedīs lasītājus, sacīdams: «Tādā un tādā ielā atrodas tāda un tāda māja,» — šodien nav vairs ne tās mājas, ne ielas. Lasītāji pārbaudīs, ja gribēs uzņemties šās pūles. Bet_ viņš, autors, nepazīst jauno Parīzi un raksta, iztēlē redzēdams seno Parīzi, saglabādams viņam dārgo ilūziju. Viņam tīk domāt, ka aiz viņa vēl palicis kaut kas no tā, ko viņš redzēja, kad dzīvoja savā zemē, ka viss nav izgaisis. Kamēr staigājam pa mūsu dzimto zemi, mēs domājam, ka šīs ielas mums vienaldzīgas, ka šie logi, jumti un durvis mums neko nenozīmē, ka šie mūri mums ir sveši, ka šie koki ir gluži parasti koki, ka šīs mājas, kurās mēs neieejam, mums nav vajadzīgas, ka šis bruģis, pa kuru soļojam, ir tikai akmeņi. Vēlāk, kad tur vairs neesam, mēs apjaušam, ka šīs ielas mums ir dārgas, ka mums trūkst šo jumtu, logu un durvju, ka šie mūri mums ir nepieciešami, ka šos kokus esam iemīļojuši, ka mājas, kurās neiegājām, domās esam apmeklējuši ik dienas un ka šais bruģakmeņos palikusi daļa no mums pašiem, no mūsu sirds un asinīm. Visas šīs vietas, kuras mēs vairs neredzam, kuras varbūt nekad mūžā vairs neredzēsim, bet kuru veidolu glabājam atmiņā, iegūst mokpilnu skaistumu, arvien no jauna iznirst mūsu iztēlē ar parādības skurnjumu, kļūst mums par gluži reālu apsolīto zemi un, tā sakot, ietver sevī pašu Francijas būtību. Mēs mīlam šīs vietas un tās allaž atceramies tādas, kādas tās bija, un turamies pie tām un negribam tajās neko pārveidot, jo dzimtenes seja cilvēkam tikpat dārga kā mātes vaigs.

Tātad lai mums atļauts runāt par pagātni kā par tagadni! Mēs lūdzam lasītāju to iegaumēt un turpinām.

Žans Valžāns tūlīt nogriezās no bulvāra un sāka iet pa sānieliņām, bieži mainīdams virzienu un reizēm pēkšņi atgriezdamies atpakaļ, lai pārliecinātos, ka neviens neseko.

Tā mēdz skriet briedis, kad to vajā. Ja zeme ir mīksta un tajā paliek pēdu nospiedumi, tad šim paņēmienam ir vēl tā priekšrocība, ka pēdas pretējā virzienā maldina medniekus un suņus. Medniecībā to sauc par «maldinošu bēgšanu biezoknī».

Bija gaiša pilnmēness nakts. Žanam Valžānam tas bija gandrīz pa prātam. Mēness, tik tikko pacēlies pie apvāršņa, sašķēla ielas platās ēnas un gaismas strēlēs. Žans Valžāns varēja nemanāmi slīdēt gar mājām un žogiem ēnas pusē un novērot gaismas pusi. Varbūt viņš pietiekami neapsvēra to, ka ēnas puse paliek viņam nepārskatāma. Tomēr viņš bija gandrīz pārliecināts, ka pa šaurajām, nomaļajām ieliņām, kas vijās līdztekus Polivo ielai, neviens viņam neseko.

Kozete soļoja un nejautāja neko. Meitenes ciešanas sešos iepriekšējos gados bija ieviesušas viņas raksturā kaut ko akli pakļāvīgu. Turklāt — un šis aizrādījums būs vietā ne vienu reizi vien arī turpmāk — viņa jau bija pieradusi pie labā sirmgalvja savādībām un likteņa dīvainībām, sevišķi nepūlēdamās tās izprast. Un, visbeidzot, būdama kopā ar šo cilvēku, viņa jutās drošībā.

Žans Valžāns, tāpat kā Kozete, nezināja, kurp viņi dodas. Viņš paļāvās uz dievu, kā Kozete paļāvās uz viņu. Valžānam šķita, ka arī viņu tur aiz rokas kāds spēcīgāks par viņu pašu, viņš juta, ka viņu vada kāda neredzama būtne. Starp citu, viņam nebija noteikta nodoma, plāna vai mērķa. Viņš pat nebija pilnīgi pārliecināts, ka tas bijis Zavērs. Turklāt tas varēja būt Zavērs un nezināt, ka viņš li ?ans Valžāns. Vai tad viņš nebija pārvērtis savu ārieni? Vai viņu neuzskatīja par mirušu? Un tomēr pēdējo dienu notikumi šķita savādi. Ar to viņam pietika. Viņš nolēma Gorbo mājā vairs neatgriezties. Kā no migas izdzīts zvērs viņš meklēja alu, kur paslēpties, kamēr atradīs jaunu mitekli.

Žans Valžāns meta visdažādākos līkumus pa Muftāra kvartālu, kur visi jau gulēja, it kā vēl būtu spēkā viduslaiku noteikumi, kad zvans vēstīja stundu, kurā jāizdzēš pguns. Izmantojot daždažādus paņēmienus saskaņā ar stratēģijas mācību, viņš līkumoja gan pa Nodokļu un Skaidu ielu, gan pa Sv. Viktora Vāles ielu un Vientuļnieka Akas ielu. Tais ielās dažviet bija izīrējamas istabas, bet viņš tur pat neiegāja, neatrazdams neko sev piemērotu. Viņš nešaubījās, ka tad, ja kāds būtu dzinis viņam pēdas, tās tagad būtu pazaudētas.

Kad Kalna Sv. Etjēna tornī pulkstenis patlaban sita vienpadsmit, viņš šķērsoja Pontuāzas ielu iepretim policijas iecirknim, kas atradās šās ielas 14. numurā. Pēc mirkļa instinkts, par kuru jau runājām, lika viņam atskatīties. Iecirkņa laternas gaismā viņš pavisam skaidri redzēja trīs vīrus, kas bija viņam sekojuši un tagad cits pēc cita tumšajā ielas pusē pagāja garām iedegtajai laternai. Viens no trim vīriem devās pa aleju uz policijas iecirkņa ēku. Tas, kurš soļoja pirmais, Žanarn Valžānam likās noteikti aizdomīgs.

— Nāc, bērns! — viņš skubināja Kozeti un steidzās atstāt Pontuāzas ielu.

Viņš apmeta līkumu, apgāja Patriarhu pasāžu, kas jau bija slēgta, straujā gaitā devās garām Koka zobena un Arbaleta ielai un iegriezās Pasta ielā.

Tālāk bija ceļu krustojums, kur tagad atrodas Rolēna kolēža un no kura atzarojas Jaunā Sv. Genovevas iela.

(Pats par sevi saprotams, ka Jaunā Sv. Genovevas iela ir veca iela un ka pasta rati pa Pasta ielu brauc varbūt pa desmit gadiem reizi. Pasta ielu trīspadsmitajā gadsimtā apdzīvojuši podnieki, un tās īstais nosaukums ir Podu iela.)

Mēness spoži apgaismoja krustojumu. Žans Valžāns paslēpās kādā pavārtē, apsvēris, ka šos vīrus, ja tie viņam vēl seko, katrā ziņā ieraudzīs, kad tie šķērsos mēness apgaismoto laukumu.

Patiešām, nepagāja ne trīs minūtes, kad viri atkal parādījās. Tagad viņi bija četri — visi liela auguma, ģērbušies garos, brūnos svārkos, ar apaļām cepurēm galvā un resnām nūjām rokā. Viņu draudīgie soļi tumsā spēja satraukt ne mazāk kā viņu spēcīgie stāvi un milzīgās dūres. Varētu sacīt, ka tie ir četri spoki buržuā drēbēs.

Krustojuma vidū viņi apstājās un sanāca kopā, it kā lāi apspriestos. Viņi šķita esam neziņā. Tas, kurš, kā likās, viņus veda, pagriezās un ar labo roku strauji rādīja tai virzienā, kur bija devies Žans Valžāns, kāds cits visai stūrgalvīgi rādīja uz otru pusi. Tai mirklī, kad pirmais pagriezās, mēness pilnīgi apspīdēja viņa seju. Žans Valžāns pavisam noteikti pazina Zavēru.

2. Laimīgā kārtā pa Austerlicas tiltu brauc rati

Žanam Valžānam vairs nebija šaubu; par laimi, viņa vajātāji vēl šaubījās. Viņš izmantoja to vilcināšanos: laiku, ko tie zaudēja, viņš ieguva. Žans Valžāns iznāca no pavārtes, kur bija slēpies, un devās pa Pasta ielu Botāniskā dārza virzienā. Kozete sāka pagurt, viņš paņēma to klēpī un nesa. Neredzēja neviena gājēja, un, tā-, kā spīdēja mēness, arī ielu laternas te nebija aizdedzinātas.

Žans Valžans paātrināja gaitu.

Drīz vien viņš sasniedza Goblē podnieku darbnīcu,' uz kuras fasādes mēness gaismā pavisam skaidri varēja salasīt seno uzrakstu:

Pie Ģoblē un dēla nāciet lūkot Sev krāsns podiņus un puķu podus jaukus! Te pārdod ķieģeļus un slaidas krūkas, Uti visvisādus māla traukus.

Jau aizmugurē palika Atslēgu iela, tad Sv. Viktora strūklaka. Dodamies uz leju pa mazām ieliņām gar Botānisko dārzu, viņš nonāca krastmalā. Tur viņš atskatījās. Krastmala bija tukša. Ielas — tukšas. Aizmugurē neviena neredzēja. Viņš uzelpoja.

Viņš sasniedza Austerlicas tiltu.

Tai laikā par tilta pāriešanu vēl bija jāmaksā.

Žans Valžans piegāja pie tilta naudas iekasētāja būdas un sniedza vienu sū.

— No jums nākas divi sū, — invalīds tilta sargs sacīja. — Jūs nesat bērnu, kas var iet kājām. Maksājiet par diviem!

Viņš samaksāja, izjuzdams nepatiku, ka pievērsis sev uzmanību. Bēgšanai aizvien jābūt kā nemanāmai slīdēšanai.

Tai pašā laikā pāri Sēnai brauca kādi lieli rati, kas, tāpat kā viņš, virzījās uz upes labo krastu. Tas viņam bija izdevīgi: varēja pāriet tiltu, turoties ratu ēnā.

Tilta vidū Kozetei, kam kājas bija notirpušas, iegribējās iet pašai. Viņš nolaida meiteni zemē un atkal paņēma pie rokas.

Pārgājis pāri tiltam, Žans Valžāns ieraudzīja sev priekšā mazliet pa labi malkas noliktavas un devās turp. Lai tur nokļūtu, vajadzēja šķērsot diezgan plašu, klaju, mēness apspīdētu laukumu. Viņš nevilcinājās. Tie, kas viņam sekoja, bija acīmredzot pazaudējuši pēdas, un Žans Valžāns domāja, ka briesmas vairs nedraud. Meklēts viņš tika, bet vajāts ne.

Starp diviem iežogotiem malkas laukumiem vijās maza ieliņa — Sv. Antonija Zaļā ceļa iela. Ieliņa bija šaura, tumša un viņam tieši kā radīta. Pirms viņš iegriezās tajā, viņš atskatījās atpakaļ.

No tās vietas, kur Žans Valžāns stāvēja, bija redzams Austerlicas tilts visā garumā.

Uz tilta parādījās četras ēnas.

Tās nāca no Botāniskā dārza puses un virzījās uz upes labo krastu.

Šīs četras ēnas bija četri vīri.

Žans Valžāns nodrebēja kā notverts zvērs.

Atlika tikai viena cerība: varbūt vīri vēl nebija sasnieguši tiltu un nebija viņu pamanījuši tai laikā, kad viņš, turēdams Kozeti aiz rokas, šķērsoja apgaismoto laukumu.

Ja, ejot pa šo ieliņu, izdotos sasniegt malkas laukumus, sakņu dārzus, pļavas un neapbūvētos klajumus, viņš vēl varētu izbēgt.

Žanam Valžānam likās, ka var uzticēties mazajai, klusajai ieliņai. Viņš devās pa to uz priekšu.

3.    Skatiet 1727. gada Parīzes plānu

Nogājis kādus trīssimt soļus, viņš nonāca tādā vietā, kur iela sazarojās. Tā sadalījās divās ielās, no kurām viena veda pa labi, otra — pa kreisi. Žana Valžāna priekšā bija it kā burta «Y» divi atzarojumi. Kuru izvēlēties?

Nesvārstīdamies viņš nogriezās pa labi.

Kāpēc?

Tāpēc ka kreisais atzarojums veda uz priekšpilsētu, proti, uz apdzīvotām vietām, bet labais — uz laukiem, tas ir, uz neapdzīvotu apvidu.

Tomēr viņi vairs nesoļoja visai ātri. Kozetes gaita pa* lēnināja Žana Valžāna soļus.

Viņš atkal sāka meiteni nest. Kozete atbalstīja galvu pret viņa plecu un nerunāja ne vārda.

Laiku pa laikam Žans Valžāns apgriezās un atskatījās. Viņš centās arvien turēties ielas tumšajā pusē. Iela stiepās aizmugurē gluži taisna. Pirmās divas trīs reizes atskatījies, viņš neredzēja neko, visapkārt valdīja dziļš klusums, un Žans Valžāns turpināja ceļu, jau mazliet nomierinājies. Pēkšņi pēc kāda brīža, kad viņš vēlreiz atskatījās, viņš pamanīja tālu aizmugurē tumsā kaut ko kustamies,

Viņš strauji, ne vairs soļiem, metās uz priekšu, cerēdams atrast kādu sānielu, pa kuru bēgot varētu no jauna sajaukt pēdas.

Viņš atdūrās pret kādu sienu.

Taču siena neaizsprostoja ceļu, bet stiepās gar šķērsielinu, kur izbeidzās iela, pa kuru Žans Valžāns bija gājis.

No jauna vajadzēja izlemt: nogriezties pa labi vai pa kreisi.

Viņš paskatījās pa labi. Ieliņa aizvijās starp dažādām būvēm, nojumēm vai šķūņiem, un izbeidzās ar strupceļu. Šās aklās ielas gala bija skaidri redzams augsts, balts mūris.

Viņš paskatījās pa kreisi. Tai pusē ieliņa bija klaja un apmēram divsimt soļu tālāk savienojās ar to ielu, no kuras bija atzarojusies. Tur bija glābiņš.

Tai brīdī, kad Žans Valžāns jau gribēja nogriezties pa kreisi, lai mēģinātu nokļūt līdz ielai, kuru saskatīja šķērs-

Ieliņas galā, viņš ieraudzīja uz stūra, kur abas ielas saplūda, kādu nekustīgu, melnai statujai līdzīgu stāvu.

Tur kāds acīmredzot stāvēja postenī, lai aizsprostotu ceļu.

Žans Valžāns metās atpakaļ.

Vieta, kur atradās Žans Valžāns, tas ir, starp Sentan1 liāna priekšpilsētu un Vīnogu piestātni, ir viena no tām Parīzes daļām, ko nesenie celtniecības darbi pilnīgi pārvērtuši, pēc dažu domām — izķēmojuši, pēc citu — izveidojuši. Pazuduši sakņu dārzi, malkas laukumi un vecās ēkas. Tagad te ir pavisam jaunas, platas ielas, laukumi, cirki, hipodromi, dzelzceļa stacijas, cietums Mazass, — kā redzam, progress ar savu korektīvu.

Pirms pusgadsimta tautas sarunu valodā, kas veidojusies no tradīcijām un vēl joprojām dēvē Institūtu par «Četrām nācijām»* un Komisko operu par «Fedo»*, tieši to vietu, kur bija nonācis Žans Valžāns, sauca par Mazo Pikpusu. Senžaka vārti, Parīzes vārti. Seržantu barjera, Cūkgani, Galiota, Celestīnieši, Kapucieši, Koka āmurs, Dūņas, Krakovas koks, Mazā Polija, Mazais Pikpuss — tie ir senās Parīzes vietu nosaukumi, kas saglabājušies arī jaunajā Parīzē. Tautas atmiņas vēl vijas ap šīm pagātnes atliekām.

Mazais Pikpuss, kas gan, jāteic, pastāvēja ļoti īsu laiku un nekad nebija pilnīgi izveidots kvartāls, gandrīz atgādināja klostera pilsētiņu Spānijā. Ceļi tur bija tikpat kā nebruģēti, ielas — tikpat kā neapbūvētas. Neskaitot divas trīs ielas, par kurām tūlīt runāsim, tur bija tikai augsti žogi un vientulība. Neredzēja nevienas tirgotavas, nevienu caurbraucošu ratu. Paretam šur tur logos spīdēja svece, pēc desmitiem vakarā visas ugunis tika nodzēstas. Visapkārt bija dārzi, klosteri, malkas laukumi, sakņu dārzi, retas, zemas mājeles un gari mūra žogi, tikpat augsti kā mājas.

Tāds bija šis kvartāls pagājušajā gadsimtā. Jau revolūcija to bija krietni papluinījusi. Ar republikāņu amatvīru rīkojumiem tas tika galīgi sagrauts, izrakņāts, noplicināts. Tur tika ierīkotas būvmateriālu noliktavas. Pirms trīsdesmit gadiem jaunceltnes jau pa daļai bija izsvītrojušas šo kvartālu Parīzes plānā, Mūsdienās tas izsvītrots pilnīgi. Mazais Pikpuss, no kura nevienā tagadējā Parīzes plānā nav palikušas ne pēdas, ir diezgan skaidri iezīmēts 1727. gada plānā, ko Parīzē izdevis Denī

Tjerī Sv. Žaka ielā iepretim Ģipša ielai un Lionn — Žans Zirēns Tirgoņu ielā, Pridansā. Mazais Pikpuss; kā tikko minēts, atgādināja burtu «Y», ko sadalīdamās veidoja Sv. Antonija Zaļā ceļa iela, kuras kreiso atzarojumu sauca par Pikpusa ieliņu, bet labo — par Polonso ielu. Burta «Y» abus zarus augšgalā savienoja it kā svītra. Šī svītra bija Taisnā mūra iela. Polonso iela tur izbeidzās, Pikpusa ieliņa stiepās tālāk uz augšu un aizveda līdz Melnajam tirgum. Ja kāds, nākot no Senas puses, sasniedza Polonso ielas galu, tad viņam pa kreisi atradās Taisnā mūra iela, kas pagriezās taisnā leņķī, bet priekšā — šās ielas augstais mūris un pa labi — tās pašas Taisnā mūra ielas turpinājums bez izejas, tā sauktā Žanro aklā ieliņa.

Tieši tai vietā atradās Žans Valžāns.

Ieraudzījis tumšo siluetu sargpostenī uz Taisnā mūra ielas un Pikpusa ieliņas stūra, Žans Valžāns atrāvās atpakaļ. Nebija šaubu — šī ēna viņam uzglūnēja.

Ko darīt?

Doties atpakaļ bija par vēlu. Tas, ko viņš pirms brīža bija pamanījis ne sevišķi tālu aizmugurē tumsā kustamies, bez šaubām, bija Zavērs ar saviem vīriem. Zavērs droši vien jau atradās tās ielas sākumā, kuras galā stāvēja Žans Valžāns. Acīmredzot Zavērs pazina šo mazo labirintu un drošības labad bija aizsūtījis vienu no saviem vīriem sargāt tā izeju, šie minējumi, kas tik ļgti atbilda īstenībai, kā pēkšņa vēja sacelts putekļu mākulis acumirklī uzvirpuļoja Žana Valžāna satrauktajās sujadzenēs. Viņš paskatījās uz Žanro ieliņu — tur bija strupceļš. Viņš paskatījās uz Pikpusa ieliņu — tur bija sargs. Viņš redzēja melno siluetu, kas skaidri atdalījās pret gaišo, mēness gaismas pielieto bruģi. Iet uz priekšu nozīmēja krist ša cilvēka rokās. Doties atpakaļ nozīmēja nokļūt Zavēra nagos. Žans Valžāns juta ap sevi cilpu, kas lēnām savilkās. Viņš izmisumā paskatījās uz debesīm.

4. Taustoties pēc glābiņa

Lai saprastu turpmāko, skaidri jāiztēlojas Taisnā mūra iela un sevišķi stūris, kas palika pa kreisi, ja no Polonso ielas iegriezās Taisnā mūra ielā. Šās ielas labā puse bija visgarām, līdz pat Pikpusa ieliņai, apbūvēta ar zemām, nabadzīga izskata mājelēm, turpretī kreisajā pusē bija redzama tikai viena, stingrās līnijās veidota celtne, kas sari āvēja no vairākām atsevišķām ēkām, kuras, jo tuvāk Pikpusa ieliņai, jo pakāpeniski paaugstinājās par vienu vai diviem stāviem; tādējādi šī celtne, kas Pikpusa ieliņas pusē bija ļoti augsta, Polonso ielas pusē bija stipri zemāka. Tur uz jau pieminētā stūra būve nolaidās tik zemu, ka saplūda ar žoga mūri. Sis mūris nestiepās taisni gar ielas malu, bet iezīmēja dziļu, asu ieliekumu, kura abi stūri padarīja tā vidu neredzamu kā novērotājam, kas atrastos Polonso ielā, tā novērotājam Taisnā mūra ielā.

No šiem divi stūriem mūris aizstiepās pa Polonso ielu līdz namam, kas bija apzīmēts ar 49. numuru, un pa Taisnā mūra ielu, kur tas bija daudz īsāks, līdz drūmajai celtnei, kura jau pieminēta. Mūris atdūrās pret tās galasicnu, izveidojot ielā jaunu, dziļi iegrieztu stūri. Fasāde ar ģēveli izskatījās drūma: tajā bija tikai viens logs jeb, pareizāk sakot, divi ar cinka sloksni apsisti slēģi, kas pastāvīgi stāvēja aizvērti.

Šīs vietas attēlotas pilnīgi precīzi, un to apraksts neapšaubāmi modinās dzīvas atmiņas kvartāla agrākajos iedzīvotājos.

Mūra daļu iegrieztajā stūrī pilnīgi aizņēma kaut kas līdzīgs milzīgiem noplukušiem vārtiem. Tos veidoja šķībi un greizi sastiprinātu perpendikulāru dēļu rinda, kurus šķērsām savienoja garas dzelzs stīpas, turklāt augšējie dēļi bija platāki par apakšējiem. Blakus atradās otri, parasta lielumi, vārti, kā likās, ne vecāki par piecdesmit gadiem.

Virs mūra te slējās liepas zari, un Polonso ielas pusē mūri apvija efejas.

Drūmā celtne likās neapdzīvota un vientulīga un tāpēc vilināja Žanu Valžānu šai brīdī, kad viņam draudēja nenovēršamas briesmas. Viņš ātri pārlaida tai skatienu. «Ja izdotos tur iekļūt,» viņš sprieda, «tad varbūt es būtu glābts.» Vispirms tā bija tikai doma un cerība.

Celtnes priekšējās sienas vidusdaļā, kas pieslējās Taisnā mūra ielai, pie visiem visu stāvu logiem bija piestiprinātas vecas svina piltuves. Ūdens notekcaurules, atzarodamās no centrālās notekas, sniedzās līdz logu piltuvēm un izveidoja uz mājas sienas kaut ko līdzīgu koka zīmējumam, Cauruļu sazarojumi ar simt dažādiem izliekumiem atgādināja vecas, nokaltušas vīnogulāju stigas, kādas parasti apvij seno Jauku māju sienas.

Savdabīgās špaleras ar skārda un dzelzs zariem bija pirmais, kas saistīja Žana Valžāna skatienu. Viņš nosēdināja Kozeti ar muguru pret kādu stabiņu ielas malā, piekodināja izturēties klusu un skrēja uz to vietu, kur ūdens notekcaurule nolaidās līdz bruģim. Varbūt iespējams pa to uzrāpties un iekļūt mājā? Bet caurule bija bojāta, izļodzījusies un tikko turējās pie mājas sienas. Turklāt visi šā klusā mājokļa logi, ieskaitot pat jumta lodziņus, bija aizrestoti ar resniem dzelzs stieņiem. Arī mēness pilnīgi apspīdēja sienu, tā ka novērotājs ielas galā noteikti pamanītu Žanu Valžānu kāpjot. Un, beidzot, ko darīt ar Kozeti? Kā lai uzceļ meiteni trīsstāvu nama augstumā?

Viņš atmeta nodomu uzrāpties pa ūdens notekcauruli un līda gar mūri atpakaļ uz Polonso ielu.

Sasniedzis mūra stūri, kur bija atstājis Kozeti, Žans Valžāns ievēroja, ka tieši šeit viņu neviens nevar pamanīt. Šī vieta, kā jau paskaidrojām, palika skatienam apslēpta, vienalga, no kuras puses raudzītos. Turklāt šeit bija ēna. Un, beidzot, te bija divi vārti. Varbūt tos izdotos ielauzt. Aiz efejām apvītā mūra, virs kura slējās liepas zari, acīmredzot atradās kāds dārzs, un, kaut gan koki vēl nebija salapojuši, tajā varētu paslēpties un pārlaist atlikušo nakts daļu.

Laiks ritēja. Vajadzēja rīkoties ātri. *

Žans Valžāns aptaustīja vārtus un tūlīt saprata, ka tie ir aizsisti kā no iekšpuses, tā no ārpuses. »

Ar drošākām cerībām viņš piegāja pie otriem — lielajiem vārtiem. Tie bija pagalam sagrabējuši, milzu apmēru dēļ tiem vajadzēja būt nestipriem; dēļi bija satrunējuši, dzelzs stīpas — tādu bija tikai trīs — sarūsējušas. Pussatrunējušos vārtus likās iespējams uzlauzt.

Aplūkojot tos uzmanīgāk, Žans Valžāns saprata, ka šie vārti nemaz nav vārti. Tiem nebija ne viru, ne viru kāšu, ne atslēgas, ne spraugas vidū. No vienas malas līdz otrai tos šķērsoja savā starpā savienotas dzelzs sloksnes. Pa dēļu plaisām viņš saskatīja ar cementu samūrētus ķieģeļus un akmeņus, ko garāmgājēji tur varēja redzēt vēl pirms desmit gadiem. Viņam satriektam nācās atzīt, ka šķietamie vārti patiesībā ir tikai koka apšuvums uz mūra sienas. Kādu dēli atraut bija viegli, bet priekšā pacēlās mūris.

5. Kas būtu neiespējams gāzes apgaismojuma laikā

Sai brīdī kļuva dzirdams ne visai tāls, dobjš un ritmisks troksnis. Žans Valžāns uzdrošinājās mazliet paskatīties aiz ielas stūra. Septiņi vai astoņi zaldāti ierindā pašreiz iegriezās Polonso ielā. Viņš redzēja mirdzam durkļus. Tie virzījās uz viņa pusi.

Zaldāti, kuru priekšgalā viņš izšķīra Zavēra garo augumu, tuvojās lēnām un piesardzīgi. Tie bieži apstājās. Acīmredzot tie pārmeklēja katru iedobumu mūrī, katru durvju vārtu aiļu.

Šoreiz viņa minējums nevarēja būt maldīgs — tā bija kāda patruļa, ko Zavērs bija sastapis un pasaucis līdz.

Abi Zavēra palīgi arī soļoja līdzās.

Ejot tik lēnā gaitā un tik bieži apstājoties, kā meklētāji (o darīja, bija vajadzīga apmēram ceturtdaļstunda, lai nonāktu līdz vietai, kur atradās Žans Valžāns. Tas bija briesmīgs mirklis. Dažas minūtes šķīra Žanu Valžānu no drausmīgā bezdibeņa, kas atvērās viņa priekšā jau trešo reizi. Un katorga tagad vairs nenozīmēja tikai katorgu, la nozīmēja — pazaudēt Kozeti uz mūžu, citiem vārdiem sakot, dzīvi, kas līdzinātos aizbērtam kapam.

Atlika vairs tikai viena iespēja.

Žana Valžāna savdabība bija tāda, ka viņš, varētu droši sacīt, nēsāja līdz divas tarbas: vienā glabājās svētā domas, otrā — katordznieka bīstamās spējas. Skatoties pēc apstākļiem, viņš parakņājās te vienā, te otrā tarbā.

Tā kā viņš vairākkārt bija bēdzis no Tulonas katorgas, lad, nerunājot par citām tāda veida mākām, bija kļuvis īsts meistars, kā atceramies, neiedomājami grūtajā kāpšanas mākslā: bez kāpnēm, bez āķiem, vienīgi ar savu muskuļu spēku, atbalstīdamies ar pakausi, ar pleciem, gurniem un ceļiem pret divu sienu iekšējo taisnstūri, viņš varēja uzrāpties vajadzības gadījumā pat līdz sestā stāva augstumam, tikpat kā neizmantojot retos akmens izciļņus. Ši māksla padarīja tik baigu un slavenu Parīzes Konsjeržērijas* pagalma stūri, pa kuru pirms divdesmit gadiem izbēga notiesātais Batmols.

Žans Valžāns ar skatienu nomērīja mūri, virs kura pacēlās liepa. Tas bija apmēram astoņpadsmit pēdu augsts. Stūri, ko tas veidoja, saskaroties ar lielās celtnes galasienu, apakšdaļā aizpildīja trijstūra formas masīvs mūrējums, domājams, lai pasargātu šo īslaicīgai apstājai tik ērto kaktiņu no divkājainām mēslu vabolēm, ko sauc par garāmgājējiem. Tāda tālredzīga stūru aizmūrēšana namu sienās ir Parīzē ļoti izplatīta.

Mūrējums sniedzās apmēram piecu pēdu augstumā. Atstatums no tā virsas līdz mūra augšai nepārsniedza četrpadsmit pēdas.

Mūris beidzās ar gludu akmeni, bez dzegas.

Grūtības sagādāja Kozete. Kozete taču neprata rāpties pa sienu. Pamest bērnu? Žanam Valžānam tāda doma pat nepavīdēja prātā. Uznest meiteni augšā bija neiespējami. Lai šī neparastā kāpšana izdotos, cilvēkam nepieciešami visi viņa spēki. Niecīgākā nasta izjauktu līdzsvaru, un viņš kristu.

Vajadzēja virves. Žanam Valžānam tās nebija. Kur gan atrast virvi pusnaktī, Polonso ielā? Nav šaubu, ja Žanam Valžānam piederētu karaļvalsts, šai mirkli viņš būtu to atdevis par virvi.

Ārkārtējiem apstākļiem ir savi zibeņi, kas drīz apstulbina, drīz apgaismo mūsu prātu.

Žana Valžāna izmisušais skatiens apstājās pie laternas staba Žanro aklajā ieliņā.

Tai laikā Parīzes ielās nedega gāzes radziņi. Iestājoties tumsai, tika iededzinātas ielu laternas, kas atradās noteiktā attālumā cita no citas un ko nolaida un uzvilka ar virvi, kura bija nostiprināta gropē pie staba. Spole, uz kuras šī virve tika uztīta, bija ieslēgta mazā dzelzs, skapīti zem laternas. Skapīša atslēga glabājās pie laternu iededzinātāja. Arī pašu virvi līdz zināmam augstumam aizsargāja metāla apvalks.

Kā dodamies izmisīgā cīņā, Žans Valžāns vienā lēcienā bija pāri ielai, ieskrēja aklajā ieliņā, ar naža smaili atdalīja aizslēgto skapīti un pēc mirkļa jau atgriezās pie Kozetes. Viņam nu bija virve. Veikli strādā šie drūmie pārdrošāko paņēmienu izgudrotāji cīņā ar likteni.

Jau teikts, ka tai naktī laternas netika iededzinātas. Tātad arī Žanro ieliņā laterna bija tumša tāpat kā pārējās un varēja paiet tai garām, ir nepamanot, ka tā nekarājas parastajā vietā.

Tomēr vēlā stunda, apkārtne, tumsa, Žana Valžāna nemiers, viņa dīvainās kustības, steigšanās te šurpu, te turpu — tas viss sāka satraukt Kozeti. Jebkurš cits bērns ii ii sen būtu skaļi raudājis un kliedzis. Bet Kozete tikai «raustīja Žanu Valžānu aiz svārku stūra. Arvien skaidrāk u skaidrāk kļuva dzirdami tuvojošās patruļas soļi.

—  Tēvs, — meitene pavisam klusu ierunājās, — man buli. Kas tur nāk?

— Klusu! — nelaimīgais vīrs atbildēja. — Tā ir Tenardjiene!

Kozete nodrebēja. Viņš vēl piebilda: K Nerunā ne vārda! Ļauj man rīkoties! Ja tu kliegsi vai raudāsi, Tenardjiene tevi pamanīs. Viņa grib ņemt tevi atpakaļ.

Tad bez steigas, taču arī bez liekas vilcināšanās, ri. &gt;&lt;l.iinies noteikti un ātri, kas bija jo apbrīnojamai; tā brīdī, kad kuru katru mirkli varēja parādīties patruļa un Pivērs, viņš noraisīja kaklautu, apņēma ar to Kozeti zem padusēm tā, lai nenodarītu meitenei sāpes, piesēja kaklautu pie viena virves gala ar mezglu, ko jūrnieki sauc par bezdelīgas mezglu, otru virves galu paņēma zobos, noāva kurpes un zeķes, pārsvieda tās pāri mūrim, uzkāpa uz trijstūrainā mūrējuma un sāka rāpties augšup pa stūri gar ēkas galasienu, turklāt tik veikli un droši, it kā viņain zem kājām būtu pakāpieni un zem rokām — margas. Nebija pagājusi ne pusminūte, kad viņš jau tupēja uz ceļiem pašā mūra augšā.

Kozete apmulsusi vēroja notiekošo un nesacīja ne vārda. Pēc Žana Valžāna piekodinājuma un Tenardjicncs vārda pieminēšanas meitene bija kā sastingusi.

Pēkšņi tā izdzirdēja Žana Valžāna balsi, kas pavisam klusu sauca:

—   Atspiedies pret mūri!

Kozete paklausīja.

—   Ciet klusu un nebaidies! — Žans Valžāns turpināja.

Un meitene juta, ka paceļas augšup.

Pirms Kozete paguva atjēgties, viņa jau atradās uz mūra. Žans Valžāns viņu satvēra, uzcēla sev uz mugui as, saņēma abas mazās rociņas savā kreisajā rokā, nogulās uz vēdera un līšus sasniedza nolūkoto mūra posmu. Ka jau viņš bija domājis, tur atradās kāda ēka, kuras jumts sākās pie koka vārtu augšgala un lēzenā slīpumā nolaidās gandrīz līdz pašai zemei, mazliet skatot liepu.

Tā bija laimīga sagadīšanās, jo mūris tai pusē bija daudz augstāks nekā ielas pusē. Dziļi lejā Žans Valžāns redzēja zemi.

Viņš tikko bija sasniedzis jumta slīpumu un vēl nebija paguvis nokāpt no mūra kores, kad kņada lejā liecināja, ka patruļa ir klāt. Bija dzirdama Zavēra dimdošā balss: — Pārmeklējiet aklo ielu! Taisnā mūra iela ir apsargāta, tāpat Pikpusa ieliņa. Es galvoju, ka viņš ir aklās icias galā! Zaldāti metās Žanro aklajā ieliņā. Žans Valžāns, saturēdams Kozeti, slīdēja lejup pa jumta slīpumu, sasniedza liepu un nolēca zemē. Aiz bailēm vai aiz savaldības Kozete nebija izdvesusi ne skaņas. Viņai bija mazliet ieskrambātas rokas.

6. Kādas miklas sākums

Žans Valžāns atradās kādā plašā un dīvainā dārzā, vienā no tiem skumjajiem dārziem, kas liekas radīti, lai tiktu vēroti ziemā un naktī. Dārzs bija iegarens, ar slaidu papeļu aleju dziļumā, ar augstiem, veciem kokiem stūros un klaju laukumu vidū, kur varēja saskatīt lielu, vientuļu koku, dažus līkus un spurainus augļu kokus vai prāvus krūmus, sakņu dobes, meloņu lecektis, kuru stikli vizēja mēnesnīcā, un vecu aku. Sur tur stāvēja akmens soli, kas bija gluži apsūnojuši un šķita melni. Dārza celiņi J)ija pavisam taisni, un gar to malām stiepās zemi, tumši krūmi. Puse celiņu bija aizauguši ar zāli, pārējos klāja zaļš pelējums.

Žanam Valžānam līdzās atradās ēka, pa kuras jumtu yiņš bija nokāpis lejā, žagaru kaudze un aiz žagariem, pie paša mūra, kāda akmens statuja, kuras izkropļotā seja kā ķēmīga maska neskaidri rēgojās tumsā.

Pašu ēku varēja nosaukt gandrīz; par drupām; pa sienu plaisām bija redzamas istabas, no kurām viena, piekrauta ar visādām grabažām, šķiet, tika izmantota par šķūni.

Lielā celtne, kas pieslējās Taisnā mūra ielai un Pikpusa ieliņai, ar divām fasādēm taisnā leņķī bija vērsta pret dārzu. Šīs abas fasādes radīja vēl traģiskāku iespaidu nekā āra fasādes. Visi logi bija aizrestoti. Tajos nemanīja ne gaismas stariņa. Augšējos stāvos virs logiem bija aizsegi kā cietumos. Viena fasāde meta uz otru ēnu, kas klajās pār dārzu kā milzīgs melns šķidrauts.

Citas ēkas nebija redzamas. Dārza gals izzuda miglā tm tumsā. Tomēr dziļumā varēja neskaidri saskatīt mūra JU)gus, kas krustojās cits ar citu, it kā aiz tiem atrastos vēl kādi apstrādāti zemes gabali, un Polonso ielas namu '/cīnos jumtus.

Nevar iedomāties neko mežonīgāku un vientulīgāku par fto dārzu. Nekur neviena cilvēka; tik vēlā stundā tas bija gluži dabiski, taču vieta likās esam tāda, pa kuru neviens nestaigā arī gaišā dienas laikā.

Žana Valžāna pirmās rūpes bija atrast savas kurpes nu apaut kājas, pēc tam viņi abi ar Kozeti iegāja šķūnī. Bēglis nekad nejūtas pietiekami labi paslēpies. Meitene, visu laiku domādama par Tenardjieni, gluži tāpat kā Žans Valžāns tiecās pēc iespējas labi noslēpties.

Kozete trīcēja un spiedās viņam klāt. Bija saklausāms juceklīgs troksnis, ko sacēla patruļa, pārmeklējot aklo ieliņu un ielu, dzirdēja šauteņu laides atsitoties pret bruģakmeņiem, Zavēra balsi, kurš kaut ko uzsauca saviem palīgiem, kas stāvēja postenī, un viņa lāstus pārmijus ar vārdiem, ko vairs nevarēja saprast.

Pēc kādas ceturtdaļstundas pērkonam līdzīgā dunoņa sāka attālināties. Žans Valžāns aizturēja elpu.

Viņš bija viegli uzlicis plaukstu uz Kozetes mutes,

Taču vientulīgajā vietā, kur viņi atradās, valdīja tik neparasts klusums, ka briesmīgais troksnis, lai arī cik negants un tuvs, nespēja to ne drusku satraukt. Likās, šie mūri celti no kurliem akmeņiem, par kādiem runā svētie raksti.

Pēkšņi dziļajā klusumā kļuva dzirdams cits troksnis, debešķīgas, dievišķīgas, brīnumainas skaņas, tikpat burvīgas, cik iepriekšējās briesmīgas. Tā bija himna, kas pacēlās no tumsas, saskaņas un lūgšanas žilbinošā gaisma nakts melnajā un baismīgajā klusumā. Dziedāja sieviešu balsis, un tajās skanēja reizē jaunavīga skaidrība un bērnišķīga vientiesība; tādas balsis nav no šās pasaules, iās ir līdzīgas balsīm, ko vēl dzird jaunpiedzimušais un jau saklausa mirējs. Skaņas plūda no drūmās ēkas, kas l)ija visaugstākā šai dārzā.

Šķita, it kā brīdī, kad trokšņojošie dēmoni attālinājās, lumsā tuvotos eņģeļu koris.

Kozete un Žans Valžāns nokrita ceļos.

Viņi nezināja, kas notiek, nezināja, kur atrodas, bet viņi abi — vīrietis un bērns, grēku nožēlnieks un bezgrēcīgais — juta, ka jāmetas ceļos.

Kaut kas savāds bija šais balsīs: ēka, no kuras tās pacēlās, joprojām šķita tukša. Likās, ka cilvēku neapdzīvotā mājoklī skan dziesma ne no šās pasaules.

Kamēr dziedāja, Žans Valžāns vairs nedomāja ne par ko. Viņš vairs neredzēja nakti, viņš redzēja dzidras, zilas debesis. Viņš juta it kā atraisāmies tos spārnus, kas ir ikvienā no mums.

Dziedāšana apklusa. Varbūt tā bija skanējusi ilgi. Žans Valžāns to nevarētu pasacīt. Aizgrābtības stundas vienmēr ilgst tikai mirkli.

Atkal viss iegrima klusumā. Ne skaņas uz ielas, ne skaņas dārzā. Viss bija izgaisis — ir tas, kas draudēja, ir tas, kas mierināja. Tikai uz jumta kores dažas sausas smilgas, vēja šūpotas, sanēja liegi un sērīgi.

7. Mīklas turpinājums

Bija sācis pūst nakts ziemelis, kas norādīja, ka drīz vajag būt otrai rīta stundai. Nabaga Kozete nerunāja ne varda. Meitene sēdēja zemē blakus Žanam Valžānam, noliekusi galvu pie viņa krūtīm, un tāpēc Žans Valžāns nodomāja, ka tā iemigusi. Viņš pieliecās un ieskatījās tai sejā. Kozetes acis bija plaši atplestas, un tajās bija tik domīga izteiksme, ka Žanam Valžānam iesāpējās sirds.

Bērns vēl arvien trīcēja.

—  Vai tev gribas gulēt? — Žans Valžāns jautāja.

—       Man ir auksti, — meitene atbildēja. Un pēc brīža ievaicājās: — Vai viņa vēl arvien ir tur?

—   Kas? — Žans Valžāns atjautāja.

—   Tenardjē kundze.

Žans Valžāns jau bija aizmirsis, kā panācis, lai Koķete izturas klusu.

—   Ak tā! Viņa ir projām. Nebaidies vairs ne no kā!

Bērns atviegloti nopūtās, it kā tam no krūtīm būtu

novelts milzu smagums.

Zeme bija mitra, šķūnis — no visām pusēm atvērts, cjs kļuva ar katru mirkli aukstāks. Žans Valžāns novilka varkus un ietina tajos Kozeti.

—  Vai tagad tev ir siltāk? — viņš jautāja.

—  Jā, tēvs!

—   Labi, pagaidi mani brītiņu! Es tūlīt būšu atpakaļ!

Viņš izgāja no drupām un sāka iet gar lielo ēku, meklēdams kādu labāku patvērumu. Ceļā gadījās durvis, bet Ihs bija aizslēgtas. Visi apakšējā stāva logi bija aizrestoti.

Pagājis garām ēkas iekšējam stūrim, viņš nonāca pie augstiem, velvētiem logiem, kuros manīja blāvu gaismu. Viņš pacēlās uz pirkstgaliem un ielūkojās vienā no logiem. Tie visi bija diezgan plašas zāles logi; zālē, kuras grīdu klāja platas akmens plāksnes un kuru visnotaļ sadalīja arkas un kolonnas, nevarēja saskatīt neko citu kā vienīgi vāju gaismiņu un garas ēnas. Gaismiņa nāca no kaktā iedegtas naktslampiņas. Zāle bija tukša, nekas lajā nekustējās. Tomēr, ciešāk ieskatoties, viņš pamanīja uz grīdas kaut ko, liekas, ar līķautu pārsegtu, itin kā cilvēka augumu. Tas gulēja uz mutes, ar seju pret akmeni, izplestām rokām, nekustīgi kā nāves miegā. Pa klonu aizvijās kaut kas līdzīgs čūskai — izskatījās tā, it kā baigajam stāvam būtu virve ap kaklu.

Visā zālē pludoja palsa migla, kāda mēdz būt vāji apgaismotās telpās, vēl pavairojot baigumu.

Žans Valžāns vēlāk bieži stāstīja: lai gan viņam dzīvē nācies vērot daudz drūmu ainu, viņš neatceroties ņekad redzējis neko stindzinošāku un drausmīgāku par mīklaino būtni, kas dziļā naktī krēslainajā telpā izpildījusi kādu neizprotamu, noslēpumainu mistēriju. Bijis šausmīgi iedomāties, ka tas var būt mironis, bet vēl šausmīgāk bijis domāt, ka tas varētu būt dzīvs cilvēks.

Viņam pietika drosmes piespiest pieri pie rūts, lai pavērotu, vai šī būtne nesakustēsies. Velti viņš tā gaidīja kādu laiku, kas pašam likās ļoti ilgs, bet klonam pieplakušais stāvs palika nekustīgs. Pēkšņi viņu sagrāba neizsakāmas drausmas, un viņš metās bēgt. Viņš skrēja uz šķūni, neuzdrošinādamies atskatīties. Viņam šķita, ka, līdzko pagriezīs galvu, tā ieraudzīs šo tēlu lieliem soļiem sekojam un vēcinām rokas.

Gluži bez elpas Žans Valžāns sasniedza šķūni. Ceļi viņam ļodzījās un sviedri lija.

Kur viņš atradās? Kas gan būtu varējis iedomāties, ka pašā Parīzes centrā ir tāda kapenēm līdzīga celtne? Kas tā bija par savādu ēku? Šī nakts noslēpumu pilnā māja ar eņģeļu balsīm tumsā aicina dvēseles, bet, kad tās tuvojas, sagaida ar drausmiem rēgiem un, solīdama atvērt mirdzošos debesu vārtus, atver kapa baigās velves! Un tomēr tā bija īsta celtne, nams, apzīmēts ar savu numuru! Tas nebija sapnis! Žanam Valžānam vajadzēja pieskarties akmeņiem, lai pārliecinātos, ka nemurgo.

Aukstums, bailes, satraukums, šā vakara pārdzīvojumi izraisīja viņā īstu drudzi, un visas šīs domas jaucās viņa smadzenēs.

Viņš piegāja pie Kozetes. Tā gulēja.

8. Mīkla sarežģās

Meitene bija nolikusi galvu uz akmens un iemigusi.

Žans Valžāns atsēdās blakus un raudzījās Kozetē. Uzijūkojot bērnu, viņš pamazām nomierinājās, un viņa prāts kļuva atkal brīvs.

Viņš skaidri apjauta patiesību, kas nu bija viņa dzīves pamats: kamēr būs Kozete, kamēr viņš būs tās tuvumā, viņam nekā nevajadzēs sev, bet tikai šim bērnam, viņam nebūs baiļu par sevi, bet tikai par bērnu. Viņš pat nejuta, ka ir pārsalis, jo bija novilcis svārkus, lai apsegtu Kozeti.

Kaut gan iegrimis dziļās domās, Žans Valžāns jau labu brīdi dzirdēja kādu savādu skaņu. Kaut kur zvanīja it kā zvārgulītis. Skaņas nāca no dārza. Kaut arī klusas, tās bija skaidri saklausāmas. Tās atgādināja liego un nenoteikto melodiju, ko nakti ganībās rada lopu zvaniņi.

Savādais troksnis lika Žanam Valžānam pagriezties.

Viņš atskatījās un redzēja, ka dārzā kāds ir.

Šķiet, kāds cilvēks staigāja starp meloņu dobēm: te pieliecās, te izslējās, te apstājās, izdarīdams vienmuļas kustības, it kā vilktu kaut ko sev līdz un izklātu uz zemes.

Šis cilvēks, liekas, kliboja,

Žans Valžāns nodrebēja — tās bija pastāvīgu baiļu trīsas, kādas pazīst visi nelaimīgie un vajātie. Viņiem viss šķiet naidīgs un aizdomīgs. Viņi neuzticas dienai, jo tā

ilidz viņus saskatīt, neuzticas naktij, jo tā palīdz viņus .11 steigt. Nule Žans Valžāns trīcēja aiz bailēm, tāpēc ka arzs likās tukšs, tagad viņš trīcēja tāpēc, ka dārza kads ija.

Bailes no rēgiem atkal pārvērtās bailēs no tiešamības. Viņam ienāca prātā, ka Zavērs ar saviem palīgiem varbūt nemaz nav aizgājuši, ka, bez šaubām, ielā ir atstāti novērotāji un, ja tie pamanīs viņu šai dārzā, tie sauks palīgā un viņu nodos. Žans Valžāns uzmanīgi paņēma aizmigušo Kozeti klēpī un aiznesa uz tālāko šķūņa kaktu, kur nolika zemē aiz veciem mēbeļu graustiem. Kozete pat nesakustējās.

No turienes viņš sāka vērot savādo vīru, kas staigāja gar meloņu dobēm. Savādi likās tas, ka zvārgulīša skaņas pavadīja katru šā cilvēka kustību. Kad vīrs panācās tuvāk, arī skaņas tuvojās, kad viņš attālinājās, attālinājās arī skaņas. Ja viņš izdarīja kādu strauju kustību, to pavadīja zvārgulīša tremolo; ja cilvēks apstājās, skaņas noklusa. Acīmredzot zvārgulītis bija piesiets pie šā vīra. Bet ko gan tas nozīmēja? Kas varēja būt cilvēks, kam piekārts zvaniņš gluži kā aunam vai vērsim?

Meklēdams atbildi uz šiem jautājumiem, Žans Valžāns neviļus pieskārās Kozetes rokām. Tās bija aukstas ka ledus.

Viņš klusu pasauca:

— Kozetei

Tā neatvēra acu.

Viņš to spēcīgi sapurināja.

Tā nepamodās.

«Vai viņa būtu nomirusi?» Žans Valžāns iedomājās un drebēdams piecēlās.

Briesmīgākās domas bez kādas sakarības iešāvās prātā. Ir brīži, kad nejauki minējumi ielenc mūs kā trakojošs raganu bars un ar varu ielaužas mūsu smadzenēs. Kad ir runa par cilvēkiem, ko mēs mīlam, mūsu piesardzība izdomā neprātīgākās briesmas. Žans Valžāns atcerējās, ka miegs zem klajas debess aukstā naktī var atnest nāvi.

Kozete pavisam bāla un nekustīga gulēja zemē pie viņa kājām.

Viņš noliecās un paklausījās; Kozete elpoja, bet tik vāji, ka viņam likās — elpa var kuru katru brīdi izdzist.

Kā sasildīt meiteni? Kā pamodināt?

Visas pārējās domas izgaisa. Kā neprātīgs viņš metās laukā no drupām.

Lai.notiktu kas notikdams, pirms paies ceturtdaļstunda, Kozetei jābūt siltumā un gultā.

9. Cilvēks ar zvārgulili

Žans Valžāns devās tieši pie cilvēka, ko redzēja dārzā staigājam. Vīstoklīti ar naudu viņš bija izņēmis no vestes kabatas un turēja rokā.

Svešais vīrs stāvēja, galvu nodūris, un nemanīja viņu tuvojamies. Pāris lēcienos Žans Valžāns bija tam klāt.

Viņš to uzrunāja, saukdams:

—   Simt franku!

Cilvēks sarāvās un pacēla acis.

—       Jūs varat nopelnīt simt franku, ja dodat man šonakt pajumti!

Mēness spoži apgaismoja Žana Valžāna baiļu pilno seju.

—  Madlēna tēv, tas taču esat jūs! — cilvēks iesaucās.

Šis vārds, kas atskanēja tik vēlā stundā svešā vietā

no nepazīstamā cilvēka mutes, lika Žanam Valžānam pārsteigumā atkāpties. *

Visu ko viņš bijā gaidījis, tikai ne to. Cilvēks, ar kuru viņš runāja, bija salīcis, klibs večuks, ģērbies gandrīz kā zemnieks; ap kreiso celi tam bija ādas siksniņa, kurā karājās paprāvs zvans. Svešā vīra seju viņam neizdevās saskatīt, jo tā atradās ēnā.

Pa to laiku večuks bija noņēmis cepuri un, aiz saviļņojuma drebēdams, iesaucās:

—       Mans dievs! Kā jūs še gadījāties, Madlēna tēv? Kungs Jēzu, pa kurieni jūs ienācāt? Jūs taču esat nokritis no debesīm! Lai gan par to nebūtu ko brīnīties: ja jūs vispār krītat, tad varat nokrist tikai no debesim. Un kāds jūs izskatātiesl Bez kaklauta, bez cepures, bez svārkiem! Vai zināt, ja es jūs nepazītu, varētu vai nobīties! Bez svārkiem! Augstais dievs, vai tad svētie mūslaikos zaudē saprašanu? Bet kā jūs te ienācāt?

Vārdi plūstin plūda. Vecajam vīram piemita īsts laucinieka runīgums, kurā nebija nekā aizdomīga. Viņa valodā skanēja izbrīns un reizē vientiesīga labsirdība.

—       Kas jūs esat? Un kas šī par māju? — Žans Valžāns jautāja.

—      Ak tu tētīt, tas nu gan ir par traku! — večuks iesaucās. — Es esmu tas pats, ko jūs_ šeit iekārtojāt, un si ir tā māja, kurā jūs mani iekārtojāt! l, vai tad jūs mani nepazīstat?

—      Nē, — Žans Valžāns atbildēja. — Bet kā jūs mani pazīstat?

—  Jūs izglābāt man dzīvību, — atteica svešais.

Večuks pagriezās, mēness stars iezīmēja viņa profilu,

un Žans Valžāns pazina veco Fošlevānu.

—  Ā, tas esat jūs! Tagad es jūs pazīstu.

—       Nu tad vienreiz galu galā! — večuks pārmetoši noteica.

—  Un ko jūs te darāt? — Žans Valžāns turpināja.

—  Pats redzat: apsedzu melones, ko citu!

Patiešām, tai brīdī, kad Žans Valžāns pienāca klāt, vecais Fošlevāns turēja rokās salmu pārklāja galu un grasījās apsegt meloņu dobi. Apmēram stundas laikā, kamēr viņš atradās dārzā, bija apsegtas jau vairākas dobes. Šī nodarbība arī prasīja tās dīvainās, vienmuļās kustības, ko Žans Valžāns bija novērojis, sēdēdams drupās.

Vecais turpināja:

—       Es pats sev teicu: mēness spīd spoži, būs salna. Nez vai neapģērbt manām melonītēm siltākas drēbītes? Un jums, — viņš piebilda, uzlūkodams Žanu Valžānu ar platu smaidu, — jā, nudien, jums ari derētu apģērbties! Bet kā tad īsti jūs te nokļuvāt?

Žans Valžāns, redzēdams, ka šis cilvēks viņu pazīst, vismaz ar Madlēna vārdu, turpināja sarunu visai piesardzīgi. Viņš sāka veco prašņāt. Lai cik tas dīvaini, lomas tagad šķita mainītas. Viņš, nelūgtais viesis, bija tas, kurš iztaujāja.

—   Kas tas par zvaniņu jums pie kājas?

—       Tas? — atjautāja Fošlevāns. — Tas tāpēc, lai no manis izvairītos.

—   Ko? Lai no jums izvairītos?

Vecais Fošlevāns noslēpumaini piemiedza aci.

—       Nu kā tad! Šajā mājā dzīvo tikai sievietes, daudz jaunu meiteņu. Kā rādās, viņām mani sastapt ir bīstami. Zvaniņš viņas brīdina. Kad es nāku, viņas aiziet.

—   Kas tad šī ir par māju?

—   It kā jūs nezinātu!

—  Tiešām nezinu.

—   Jūs taču mani te ielikāt par dārznieku!

—  Atbildiet man tā, it kā es neko nezinātu!

—   Nu, tas tak ir Mazā Pikpusa klosteris!

Žans Valžāns sāka atminēties. Gadījums vai liktenis bija novedis viņu tieši tai Sentantuāna kvartāla klosteri, kur vecais Fošlevāns, kas, ratiem apgāžoties, tika sakropļots, pēc Madlēna ieteikuma pirms diviem gadiem bija pieņemts par dārznieku. Kā runādams pats ar sevi, viņš atkārtoja:

—   Mazā Pikpusa klosteris!

—        Nu jā taču! — Fošlevāns atsaucās. — Bet kā, pie joda, jūs te varējāt ietikt, jūs, Madlēna tēv? Lai ari jūs esat svētais, bet tomēr vīrietis, un vīriešus te neielaiž.

—   Jūs taču te dzīvojat.

—   Tikai es vienīgais.

—       Un tomēr, — Žans Valžāns turpināja, — man šeit būs jāpaliek.

—   Žēlīgais dievs! — Fošlevāns iesaucās.

Žans Valžāns piegāja večukam pavisam klāt un sacīja ļoti nopietni:

—   Fošlevāna tēv, es izglābu jums dzīvību.

—   Es pirmais to atcerējos, — vecais atbildēja.

—       Nu, labi, šodien jūs manis labā varat darīt tikpat daudz, cik es reiz darīju jūsu labā. *

Fošlevāns satvēra savās vecajās, krunkainajās, trīsošajās rokās Žana Valžāna spēcīgās delnas un dažus acumirkļus nespēja izrunāt ne vārda. Beidzot viņš iesaucās:

—       0! Tā būtu mīļā dieva žēlastība, ja es varētu jums to kaut cik atdarīt! Es! Izglābt jums dzīvību! Mēra kungs, esmu jūsu rīcībā! Pavēliet vecajam vīram!

Neizsakāms prieks bija it kā pārvērtis večuku. Likās, viņa seja staroja.

—   Sakiet, kas man jādara!

—   Es jums visu paskaidrošu. Vai jums ir sava istaba?

—       Man ir atsevišķa mājiņa, tur aiz vecā klostera drupām, pašā stūrī, kur to neviens neredz. Tajā ir trīs istabas.

Patiešām, mājiņa bija tik dziļi aizslēpusies aiz drupām un tik labi pasargāta no visiem skatieniem, ka pat Žans Valžāns to nebija ieraudzījis.

—  Labi, — viņš sacīja. — Tagad izpildiet divus manus liipiunus!

• Kādus, mēra kungs?

Pirmkārt, jūs nevienam nestāstīsit to, kas jums par lliani zināms. Otrkārt, jūs nemēģināsit uzzināt neko vairnk.

—  Lai notiek pēc jūsu prāta! Zinu, ka jūs nespējat izdarīt neko negodīgu un vienmēr esat bijis dieva vīrs. Turklāt jūs taču bijāt tas, kas mani šeit iekārtoja. Cits viss Ir jūsu darīšana. Esmu jūsu kalps.

—  Norunāts! Tagad nāciet man līdz! Aiziesim pēc bērna.

—  Ak tā! — Fošlevāns noteica. — Te ir vēl bērns!

Vairāk viņš nebilda ne vārda un sekoja Žanam Valžānam kā suns savam saimniekam.

Nepilnu pusstundu vēlāk Kozete, atsārtusi pie karstās uguns, gulēja vecā dārznieka gultā. Žans Valžāns bija apsējis kaklautu un uzvilcis svārkus; arī cepure, ko viņš bija pārsviedis pāri mūrim, atradās un tika pievākta. Kamēr Žans Valžāns apģērba svārkus, Fošlevāns bija noņēmis savu ceļasaiti ar zvaniņu, kas tagad, pakārta uz naglas blakus pītam grozam, rotāja istabiņas sienu. Abi vīrieši sildījās, atspiedušies ar elkoņiem pret galdu, uz kura Fošlevāns bija uzlicis gabalu siera, rupju maizi, pudeli vīna un divas glāzes. Un večuks, aizskardams ar roku Žana Valžāna celi, sacīja viņam:

—   Ai, ai, Madlēna tēv! Jūs taču mani sākumā nepazināt! Jūs izglābjat cilvēkiem dzīvību un viņus aizmirstat! Tas nav labi! Bet viņi, lūk, viņi jūs atceras! Jūs esat nepateicīgs!

10. Nodaļa, kurā paskaidrots, kā Zavēram gadījās tukšs masts

Notikumi, kuru aizkulises, ja tā varētu teikt, mēs tikko redzējām, norisinājās visparastākajos apstākļos.

Kad Žans Valžāns, ko Zavērs bija apcietinājis pie Fantinas nāves gultas, tai pašā naktī izbēga no Piejūras Montreijas municipālā cietuma, policija domāja, ka izbēgušais katordznieks droši vien būs devies uz Parīzi.

Parīze ir virpulis, kurā pazūd it viss, — viss izgaist ļaužu atvarā gluži kā jūras dzelmē. Neviens meža biezoknis nepaslēpj cilvēku tik droši kā pūlis. Jebkura veida bēgļi to zina. Viņi metas Parīzē kā bezdibenī, kas visu aprij; ir tādi bezdibeņi, kas aprijot glābj. Arī policija to zina un tieši Parīzē meklē tos, ko pazaudējusi citur. Tur policija meklēja arī bijušo Piejūras Montreijas mēru. Zavēru izsauca uz Parīzi, lai viņš dotu norādījumus meklēšanā. Zavērs patiešām lieliski palīdzēja notvert Žanu Valžānu. Zavēra cītību un saprātu tādējādi pamanīja Šabuijē kungs, prefektūras sekretārs grāfa Anglesa laikā. Sabuijē kungs, kas jau agrāk bija atbalstījis Zavēru, pārcēla Piejūras Montreijas policijas uzraugu uz Parīzes policiju. Tur Zavērs bija visādā veidā noderīgs un, jāteic, prata iemantot cieņu, kaut gan tāds vārds liekas negaidīts, runājot par tamlīdzīgu dienestu.

Viņš vairs nedomāja par Žanu Valžānu, — šiem dzinējsuņiem, kas pastāvīgi kādu medī, šāsdienas vilks liek aizmirst vakarējo, — kad 1823. gada decembrī lasīja kādu avīzi. Kaut gan vispār Zavērs nekad nemēdza ieskatīties laikrakstos, taču šoreiz, būdams monarhists, viņš vēlējās uzzināt visus sīkumus par «prinča ģenerālisimusa» svinīgo ierašanos Bajonā. Kad Zavērs patlaban beidza lasīt aprakstu, kas viņu interesēja, kāds vārds lapas apakšpusē saistīja viņa uzmanību: tas bija Žana Valžāna vārds. Laikraksts pavēstīja, ka miris katordznieks Žans Valžāns, turklāt pazmoj urna stils bija tik oficiāls, ka nemodināja zavērā ne mazāko šaubu. Viņš tikai pie sevis noteica: «Tas nu reiz ir drošs ieslodzījums!» — aizmeta avīzi un par to vairs nedomāja.

Pēc kāda laika Parīzes policijas prefektūrā saņēma Sēnas un Uāzas prefektūras ziņojumu par kāda bērna nolaupīšanu, kas notikusi, kā runā, visai dīvainos apstākļos Monfermeijā. Septiņus līdz astoņus gadus vecu meitenīti, — bija teikts ziņojumā, — ko māte uzticējusi vietējam viesnīcniekam, nozadzis kāds nepazīstams vīrs; mazā, vārdā Kozete, bijusi meitas bērns, un viņas māte, saukta Fantina, mirusi slimnīcā, — nav zināms, kur un kad. So ziņojumu gadījās lasīt Zavēram, un tas padarīja viņu domīgu.

Fantinas vārds bija viņam labi pazīstams. Viņš atcerējās, ka Žans Valžāns bija izvilinājis viņam, Zavēram, skaļus smieklus, lūgdams trīs dienas laika, lai uzmeklētu

tās. bērnu. Viņam ienāca prātā arī tas, ka Žans Valžāns Itika arestēts tieši tai brīdī, kad patlaban kāpa Monferļ imijas diližansā. Daži tā laika novērojumi lika domāt, ka f Izbēgušais katordznieks jau otrreiz dzīrās doties ceļā ar ;'.o diližansu un ka iepriekšējā vakarā viņš klaiņojis Monifcrmeijas apkārtnē, jo pašā ciemā nebija ticis redzēts. Kas gan viņam būtu darāms Monfermeijā? Neviens to nevarēja uzminēt. Tagad Zavēram tas bija skaidrs. Tur d/īvoja Fantinas meita. Žans Valžāns bija braucis pēc tas. Met nu kāds nepazīstams vīrs bija nozadzis meiteni. Kas varēja būt šis nepazīstamais? Vai tas būtu Žans Valžāns? liet Žans Valžāns bija miris. Zavērs, neteicis nevienam ne vārda, iekāpa diližansā, kas stāvēja Dēļu ieliņā pie «Alvas bļodas» viesnīcas, un devās ceļā uz Moniermeiju.

Tur viņš cerēja atrast visam pilnīgu izskaidrojumu, bet atrada pilnīgu neskaidrību.

Pirmās dienas pēc notikuma abi Tenardjē aiz sapīkuma bija šo to izpļāpājuši. Cīrulīša pazušana izraisīja ciemā visādas valodas. Tūdaļ radās vairākas notikuma versijas, kas galu galā beidzās ar stāstu par bērna nozagšanu. Tādā sakarā tika nosūtīts ziņojums Parīzes policijai. Taču, kad pirmās dusmas bija pāri, Tenardjē ar savu apbrīnojamo instinktu ātri saprata, ka nekad nav noderīgi traucēt karaļa prokurora kungu un ka sūdzības par Kozetes nolaupīšanu pirmām kārtām panāktu to, ka viņam pašam, Tenardjē, un daudzajiem viņa tumšajiem darījumiem pievērstos tiesas iestāžu vērīgā acs. Pūcēm par visu vairāk nepatīk gaisma. Un kā lai viņš paskaidro, kāpēc ņēmis šos tūkstoš piecsimt frankus? Tenardjē krasi mainīja izturēšanos, piekodināja sievai turēt muti un izlikās izbrīnījies, kad viņam apvaicājās par nozagto bērnu. Viņš te nekā nesaprotot. Jā, protams, sākumā viņš žēlojies, ka viņam tik ātri «nolaupīta» mīļā maziņā; viņš taču bijis tik ļoti tai pieķēries un vēlējies, lai tā vēl pāris dienu paliek pie viņa, bet mazās vectētiņš atbraucis tai pakaļ, un, gluži dabiski, no bērna bijis jāšķiras. Tenardjē izdomāja vectētiņu — tas skanēja visai ticami. Tādā veidā notikums tika atstāstīts arī Zavēram, kad viņš nonāca Monfermeijā. Vectētiņš izgaisināja domu par Žanu Valžānu.

Tomēr Zavērs ar dažiem jautājumiem kā ar loti pārbaudīja Tenardjē stāstu; «Kas tad šis vectētiņš tāds bija, un kā viņu sauca?» Tenardjē vientiesīgi atbildēja: «Tas ir

kāds bagāts zemkopis. Es redzēju viņa pasi. Cik atceros, viņu sauc par Gijomu Lambēru.»

Lambērs ir visai parasts kārtīga cilvēka uzvārds un nemodināja ne mazāko aizdomu. Zavērs atgriezās Parīzē.

«Žans Valžāns patiešām ir miris,» viņš nosprieda, «un es esmu gatavais nejēga.»

Zavērs jau sāka aizmirst šo notikumu, kad pēkšņi 1824. gada martā dzirdēja runājam par kādu dīvainu vīru, kas dzīvojot Sv. Medāra draudzes rajonā un iesaukts par «ubagu, kurš dod žēlastības dāvanas». Sis savādnieks — tā ļaudis melsa — esot kāds rantjē, kura vārdu neviens īsti nezinot un kurš dzīvojot gluži viens ar astoņus gadus veco mazmeitu, kas pati zinot vienīgi to, ka ieradusies šeit no Monfermeijas. Monfermeija! Atkal padzirdējis šo vārdu, Zavērs kļuva uzmanīgs. Kāds vecs ubags, agrākais baznīcas sargs, bet tagad policijas spiegs, kam svešais bieži pasniedza žēlastības dāvanas, varēja pastāstīt vēl vienu otru sīkumu. Sis rantjē esot noslēgts cilvēks, izejot uz ielas vienīgi vakaros, ne ar vienu nesarunājoties, tikai dažkārt pārmijot kādu vārdu ar nabagiem, un neļaujot nevienam sev tuvoties. Viņš valkājot briesmīgi vecus dzeltenus svārkus, kuru vērtība sniedzoties miljonos, jo tie piebāzti ar naudaszīmēm. Tas viss vēl vairāk iekairināja Zavēra ziņkāri. Lai redzētu šo fantastisko rantjē tuvumā, turklāt to neizbiedējot, Zavērs kādu dienu aizņēmās no bijušā baznīcas sarga viņa skrandas un ieņēma vietu, ķur vecais spiegs ik vakaru mēdza tupēt un, murminādams lūgšanas, novērot ļaudis.

«Aizdomīgais tips» patiešām pienāca pie pārģērbtā 2avēra un pasniedza dāvanu. Sai brīdī Zavērs pacēla galvu, un satricinājumu, kādu pārdzīvoja 2ans Valžāns, domādams pazīstam 2avēru, izjuta arī Zavērs, domādams, ka pazinis Žanu Valžānu.

Tomēr tumsā viņš varēja kļūdīties, par Žana Valžāna nāvi taču bija oficiāls paziņojums. Zavēram palika šaubas, nopietnas šaubas, un tikai šaubu dēļ vien Zavērs, šis pedantiskais cilvēks, nekad nevienu neaizturēja.

Viņš sekoja aizdomīgajam vīram līdz pat Gorbo mājai un izprašņāja veco sievu, kas bija visai runīga. Vecene apstiprināja baumas par svārkiem, aiz kuru oderes paslēpti miljoni, un pastāstīja gadījumu ar tūkstoš franku banknoti. Viņa pati to redzējusi! Viņa tai pieskārusies!

Zavērs noīrēja sev istabu. Tai pašā vakarā viņš tur iekārtojās.'Viņš bija klausījies pie noslēpumainā īrnieka durvim, cerēdams izdzirdēt tā balsi, bet Žans Valžāns ieraudzīja sveces gaismu pa atslēgas caurumu un izjauca vļ iega plānus, palikdams klusu.

Nākamajā dienā Žans Valžāns gatavojās atstāt dzīvokli, liet piecfranku gabals nokrītot sacēla troksni, un vecene, dzirdēdama naudas skaņu, nodomāja, ka īrnieks grasās i/vākties, un steidzās brīdināt Zavēru. Kacl nakti Žans Valžāns izgāja no mājas, Zavērs ar diviem vīriem viņu jau gaidīja, paslēpušies aiz bulvāra kokiem.

Zavērs bija pieprasījis prefektūrā palīgspēkus, taču nebija minējis tā cilvēka vārdu, ko cerēja notvert. Tas bija viņa noslēpums, ko viņš neatklāja triju iemeslu dēļ: pirmkārt, tāpēc, ka ikviens lieks vārds varēja padarīt Žanu Valžānu uzmanīgu; otrkārt, tāpēc, ka notvert vecu, izbēgušu katordznieku, kuru uzskatīja par mirušu, noziedznieku, kurš tiesas dokumentos bija ierakstīts visbīstamāko ļaundaru sarakstā, — nozīmēja lieliskus panākumus, ko vecie Parīzes policijas uzraugi nekādā ziņā nenovēlētu jaunam ierēdnim, un Zavērs baidījās, ka viņam neatņem viņa katordznieku; un, treškārt, tāpēc, ka Zavērs, būdams artists, dievināja visu neparedzēto. Viņš necieta jau iepriekš pasludinātus panākumus, kas, priekšlaikus pārrunāti, zaudē pievilcību. Viņam patika veikt savus meistardarbus slepenībā un tad pēkšņi par tiem paziņot.

Zavērs sekoja Žanam Valžānam no koka uz koku, no viena ielas stūra līdz otram, ne mirkli neizlaizdams viņu no acīm. Pat tais brīžos, kad Žans Valžāns domāja, ka ir pilnīgā drošībā, viņu uzmanīja Zavēra vērīgais skatiens.

Kāpēc Zavērs nearestēja Žanu Valžānu? Tāpēc, ka viņš vēl šaubījās.

Jāatceras, ka tai laikmetā policija nevarēja rīkoties pilnīgi neatkarīgi, to ierobežoja brīvā prese. Ziņas par dažiem patvaļīgiem arestiem, kas tika publicētas laikrakstos, nonāca līdz pat parlamenta palātām, un prefektūra kļuva nedrošāka. Uzbrukums personas brīvībai bija smags pārkāpums. Policijas aģenti baidījās kļūdīties, jo prefekts visu atbildību uzvēla viņiem: par katru kļūdīšanos atlaida no darba. Var iedomāties, kādu iespaidu Parīzē būtu radījis divdesmit laikrakstos ievietots īss aizrādījums: «Vakar kāds sirmgalvis, cienījams rantjē, kas pastaigājās ar savu astoņus gadus veco mazmeitu, ticis aizturēts kā izbēdzis katordznieks un nogādāts prefektūras aresta telpās.»

Turklāt, vēlreiz jāuzsver, Zavēram pašam piemita pārspīlēta akurātība; viņa sirdsapziņas prasības pilnīgi saskanēja ar prefekta prasībām. Viņš patiešām šaubījās.

Žans Valžāns, pagriezis muguru, so]oja tumsā.

Bēdas, nemiers, bažas, nogurums, šī jaunā nelaime, kas viņu spieda naktī bēgt un meklēt Parīzē kādu nejaušu patvērumu sev un Kozetei, nepieciešamība pieskaņot savu soli bērna solim — tas viss, pašam neapzinoties, bija pārvērtis Žana Valžāna gaitu un padarījis viņa kustības tik vecīgas, ka pat policija Zavēra personā varēja maldīties — un maldījās. Tas apstāklis, ka nebija iespējams pieiet viņiem tuvāk, viņa apģērbs, kas atgādināja veca emigrantu mājskolotāja drēbes, Tenardjē apgalvojums, kurš padarīja viņu par vectētiņu, un, beidzot, pārliecība, ka Valžāns katorgā miris, vēl pavairoja Zavēra šaubas.

Vienu brīdi Zavēram ienāca prātā pēkšņi pieprasīt, lai vecais uzrāda dokumentus, Bet, ja šis cilvēks nebija Žans Valžāns un nebija arī kāds vecs, cienījams rantjē, tad, ]oti iespējams, viņš varēja būt kāds no tiem zeļļiem, kas dziļi un gudri iejaukti Parīzes noziegumu tumšajā sazvērestībā, kāds bīstams bandas vadonis, kas pasniedz žēlastības dāvanas nabagiem, lai apslēptu citus savus talantus, — tāds ir senu senais blēžu paņēmiens. Droši vien viņam bija uzticami līdzzinātāji, noziegumu līdzdalībnieki, slepeni dzīvokļi, kur patverties. Līkumi, k^dus viņš meta pa ielām, likās norādām, ka tas nav vienkāršs lāga vīrs. Priekšlaikus viņu arestēt nozīmēja nokaut Austiņu, kas dēj zelta oliņas». Kāpēc nenogaidīt? Zavērs bija pilnīgi drošs, ka bēglis neizmuks.

Un tomēr viņš sekoja tam neizpratnē, domās apsvērdams simtiem jautājumu par šo mīklaino personu.

Tikai krietni vēlāk Pontuāzas ielā, spilgtajā gaismā, kas nāca no kāda krodziņa logiem, viņš noteikti pazina Žanu Valžānu.

Sai pasaulē ir divi radījumi, kas spēj vienlīdz dziļi nodrebēt: māte, kura atkal atrod savu bērnu, un tīģeris, kas atrod savu laupījumu. Tā nodrebēja Zavērs.

Tiklīdz viņš pārliecinājās, ka tas patiesi ir Žans Valžāns, bīstamais katordznieks, viņš iedomājās, ka trīs vīru ir par maz, lai to notvertu, un sūtīja pēc pastiprinājuma uz policijas iecirkni Pontuāzas ielā. Pirms satver ērkšķainu nūju, mēdz uzvilkt cimdus.

Sī aizkavēšanās un apstāšanās Rolēna ielas krustojumā, kur viņš apspriedās ar saviem palīgiem, bija iemesls tam, ka viņš tikko nepazaudēja pēdas. Taču drīz vien viņš uzminēja, ka Žans Valžāns gribēs atstāt starp sevi un vajātājiem upi. Viņš nolieca galvu un iegrima domās gluži kā dzinējsuns, kas osta zemi, lai nenovirzītos no pareizā ceļa. Zavērs, sava nemaldīgā instinkta vadīts, devas tieši uz Austerlicas tiltu. Kad viņš pārmija dažus vārdus ar tilta sargu, viss kļuva skaidrs: «Vai neesat redzējis kādu vecu vīru ar mazu meitenīti?» — «Jā, es pieprasīju no viņa divus sū,» atbildēja tilta sargs. Zavērs uzgāja uz tilta īstajā laikā, lai ieraudzītu otrā krastā Žanu Valžānu, kad tas ar Kozeti pie rokas šķērsoja mēness apspīdēto laukumu. Redzēdams tos iegriežamies Sv, Antonija Zaļā ceļa ielā, Zavērs iedomājās Žanro aklo ieliņu, kas varēja noderēt par lamatām, un atcerējās, ka Taisnā mūra ielai ir tikai viena izeja uz Pikpusa ieliņu. Viņš, kā mednieki saka, ielenca zvēru, steigšus aizsūtīdams pa apkārtceļu vienu no saviem palīgiem apsargH šo izeju. Sastapis kādu patruļu, kas patlaban devās uz Arsenālu postenī, viņš to apturēja un lika sekot. Šādās spēlēs zaldāti ir trumpji. Turklāt ir priekšnoteikums: lai pieveiktu meža kuili, medniekam jāprot rīkoties ar dzinējiem un vajag daudz suņu. To visu nokārtojis, apzinādamies, ka Žans Valžāns ir tikpat kā notverts, jo labajā pusē tam bija Žanro ieliņa bez izejas, kreisajā — policijas spiegs, bet aizmugurē pats Zavērs, viņš atļāvās šņaucienu tabakas.

Un tad viņš sāka spēli. Tas bija velnišķīgi aizraujošs brīdis. Viņš ļāva cilvēkam iet sev pa priekšu, zinādams, ka tas ir viņa rokās, taču vēlēdamies, cik iespējams, novilcināt aresta mirkli; viņš bija laimīgs, juzdams bēgli savā varā un redzēdams to šķietami brīvu; viņš sekoja tam ar alkatīgu skatienu, izjuzdams baudu kā zirneklis, kas ļauj mušai vēl palidot, vai kaķis, kas ļauj pelei paskraidīt. Ķetnām un nagiem piemīt baismīga juteklība — izbaudīt sagūstītā dzīvnieka bezcerīgo ķepurošanos to knaiblēs. Kāda tīksme ir nosmacēt!

Zavērs līksmoja. Viņa tīkla cilpas bija labi nostiprinātas. Viņš bija drošs par sekmēm; tagad atlika tikai sažņaugt dūri.

Lai cik bezbailīgs un stiprs, lai cik izmisis būtu Žans Valžāns, Zavērs pat nepieļāva domu, ka tas varētu pretoties tik daudziem gūstītājiem.

Zavērs devās uz priekšu lēnām, izlūkodams un pārmeklēdams pa ceļam visus ielas kaktus kā zagļa kabatas.

Nonācis sava zirnekļtīkla centrā, viņš tur vairs mušas neatrada.

Var iedomāties viņa niknumu.

Viņš iztaujāja savu palīgu, kas apsargāja Taisnā mūra ielu un Pikpusa ieliņu. Policists ne uz mirkli nebija atstājis posteni, taču nebija redzējis nevienu garāmgājēju.

Dažkārt atgadās, ka briedis tikpat kā rokā, bet pēkšņi tas pazūd kā zemē iegrimis, izbēg, kaut gan suņu bars to ielencis no visām pusēm. Un tad arī visvairāk pieredzējušie mednieki nezina, ko teikt. Pat Divivjē, Liņivils un Deprēzs apmulst. Reiz pēc tādas neveiksmes Artonžs izsaucies: «Tas jau nav briedis, tas ir vilkacis!»

Zavērs labprāt būtu iesaucies tāpat.

Viņa vilšanās izpaudās kā izmisums un nevaldāms niknums.

Ir skaidrs, ka Napoleons pieļāva kļūdas karā ar Krieviju, Aleksandrs — karā ar Indiju, Cēzars — karā ar Āfriku, Kīrs — karā ar skitiem, tāpat ir skaidrs, ka Zavērs kļūdījās šai karagājienā pret Žanu Valžānu. Tā varbūt ir Zavēra vaina, ka viņš šaubījās un tūlīt nepazina bijušo katordznieku. Viņam vajadzēja pietikt ar pirmo acu uzmetienu. Viņš izdarīja kļūdu, nearestēdams Žanu Valžānu tieši uz vietas tā dzīvoklī. Viņš izdarīja kļūdu, nearestēdams to Pontuāzas ielā, kad pilnīgi noteiktitopazina. Viņš izdarīja kļūdu, apspriezdamies ar saviem palīgiem mēness apgaismotajā Rolēna ielas krustojumā; protams, ir derīgi uzzināt citu domas, ir labi pazīt un izjau1āt tos dzinējus, kas pelna uzticību. Taču mednieks nekad nevar būt diezgan piesardzīgs, ja medī tik tramīgus zvērus kā vilks un katordznieks. Zavērs, pārlieku rūpēdamies par to, lai uzlaistu dzinējsuņus uz pareizajām pēdām, izbiedēja zvēru, ļaudams tam nojaust briesmas. Un vislielākā kļūda bija tā, ka viņš, pie Austerlicas tilta atkal atradis bēgļa pēdas, uzsāka šo briesmīgo un bērnišķīgo rotaļu, cerēdams noturēt tādu vīru mata galā. Viņš uzskatīja sevi par stiprāku, nekā patiesi bija, un iedomājās, ka var rotājāties ar lauvu tāpat kā ar peli. Un tai pašā laika viņš uzskatīja sevi par pārāk vāju, kad nolēma, ka nepieciešami palīgspēki. Tā bija liktenīga piesardzība, kuras sekas — dārgā laika zaudējums. Zavērs pieļāva visas šis kļūdas un tomēr joprojām bija viens no gudrākajiem un akurātākajiem spiegiem, kādi jebkad dzīvojuši. Viņš vārda pilnā nozīmē bija tas, ko mednieki sauc par gudru suni, Ikt kurš gan nekļūdās?

Arī dižiem stratēģiem ir savi aptumsuma brīži.

Lielas muļķības bieži rodas tāpat, kā veidojas resnas virves, kurās savīti daudzi tievi pavedieni. Sadaliet tauvu pavedienu pa pavedienam, aplūkojiet atsevišķi visus sīkos, noteicošos cēloņus, un jūs atzīsit, ka tie visi ir niecīgi, un izsauksities: «Tik vien!» Savijiet, sagrieziet tos kopā — un radīsies kaut kas milzīgs. Tas ir Atila, kas svārstās starp Marciānu austrumos un Valentiniānu rietumos; tas ir Hannibals, kas aizkavējas Kapujā; tas ir Dantons, kas iesnaužas Arsisā pie Obas.

Lai nu būtu kā būdams, Zavērs nezaudēja galvu tai brīdī, kad saprata, ka Žans Valžāns izslīdējis viņam no rokām. Pārliecināts, ka izbēgušais katordznieks nevar būt nekur tālu, viņš norīkoja savus vīrus sardzē, iekārtoja slēpņus un visu nakti joņoja pa kvartālu. Vispirms viņš pamanīja laternu ar nogrieztu virvi. Tas bija vērtīgs norādījums, kas viņu tomēr maldināja — viņš lika bēgli meklēt Žanro ieliņas pusē. Šai aklajā ieliņā ir visai zemi mūri, kas iežogo dārzus, kuri saskaras ar plašiem neapstrādātiem laukiem. Bija jādomā, ka Žans Valžāns bēdzis uz turieni. Patiesi, viņš droši vien tā būtu darījis, ja būtu paguvis ieiet dziļāk Žanro ieliņā, — un tādā gadījumā viņš būtu pagalam. Zavērs pārmeklēja apkārtējos dārzus un laukus tik pamatīgi, it kā gribētu atrast adatu.

Gaismai austot, viņš atstāja divus saprātīgus vīrus novērošanas postenī un atgriezās policijas prefektūrā, nokaunējies kā zagļa apstrādāts spiegs.

SESTĀ GRĀMATA mazais PIKPUSS

.

1. Pikpusa ieliņas 62. numurs

Pirms pusgadsimta Pikpusa ieliņas 62. numura vārti ne ar ko neatšķīrās no jebkuriem citiem gluži parastiem vārtiem. Pa šiem gandrīz vienmēr aicinoši pavērtajiem vārtiem nebija redzams nekas sevišķi drūms — tur pavīdēja vīnoģājiein apaugušu mūru iežogots pagalms un dika vārtsarga seja. Aiz mūra dziļumā auga lieli koki. Kad saules stars atdzīvināja pagalmu, kad glāze vīna atdzīvināja vārtsargu, tad bija grūti paiet garām Pikpusa ieliņas 62. numuram, neaiznesot līdzi gaišu noskaņu. Un tomēr tā bija drūma vieta, kam pārslīdēja garāmgājēja skatiens.

Slieksnis smaidīja, māja lūdza dievu un lēja asaras.

Ja izdevās tikt garām vārtsargam, — tas nebūt nebija tik viegli, tas bija gandrīz neiespējami, jo pastāvēja kāds «Sezam, atveries!», ko vajadzēja zināt, — ja nu izdevās paiet garām sargam, tad cilvēks nonāca mazā priekštelpā, no kuras augšup veda starp divām sienām iespiestas kāpnes, kas bija tik šauras, ka pa tām kāpt varēja tikai pa vienam. Ja cilvēks neizbijās no kāpņu kanārij dzeltenā krāsojuma un šokolādes brūnās sienu apakšmalas un uzdrošinājās doties augšup, tad, atstājis aizmugurē pirmo kāpņu laukumiņu, pēc tam otro, viņš nonāca otrajā stāvā * kādā gaitenī, kur dzeltenā līmes krāsa un Šokolādes brūnā grīdlīste viņu joprojām pavadīja ar tādu kā lēnīgu naidu. Kāpnes un gaiteni apgaismoja divi skaisti logi. Gaitenis pagriezās un kļuva tumšs. Apgājis šo zemesragu, cilvēks dažus soļus tālāk sasniedza durvis, kas likās jo noslēpumainākas tāpēc, ka nebija aizslēgtas. Viņš pagrūda durvis un atradās apmēram sešas kvadrātpēdas lielā, tīri izmazgātā, spodrā, vēsā istabiņā ar akmens plātņu grīdu. Istabiņas sienas klāja gaišdzeltenas, zaļi puķotas tapetes

par piecpadsmit sit rullī. Blāva, nespodra dienas gaisma ieplūda no kreisās puses pa lielu logu ar daudzām mazam rūtīm, kurš aizņēma gandrīz visu istabas platumu. Ienācējs paskatījās apkārt — neviena neredzēja. Viņš ieklausījās, bet nedzirdēja ne soju trokšņa, ne cilvēka ēuksta. Sienas bija kailas, istaba — bez mēbelēm, nebija pat neviena krēsla.

Paskatījies vēlreiz, viņš pamanīja sienā iepretim durvīm četrstūrainu caurumu apmēram kvadrātpēdas lielumā, ko aizrestoja sakrustoti dzelzs stieņi; melni, mezglaini, stingri, tie izveidoja sīkas rūtiņas, varētu gandrīz sacīt —cilpiņas, apmēram pusotras collas pa diagonāli. Gaišdzelteno tapešu zaļās puķītes pavisam mierīgi un kārtīgi sniedzās līdz pat dzelzs stieņiem, nemaz nebīdamās no šīs drūmās saskares un neizjukdamas uz visām pusēm, ia arī pieļaujam iespēju, ka var atrasties kāda tik apbrīnojami tieva dzīva būtne, kas mēģinātu izlīst pa četrstūraino caurumu, tad restes to kavētu. Restes aizsprostoja ceļu ķermenim, taču ne skatienam un iztēlei. Šķiet, arī par to bija domāts, jo mazliet dziļāk aiz restēm sienā bija iestiprināta skārda plāksne un tajā no vienas vietas izurbti caurumiņi, vēl sīkāki par tiem, kādi mēdz būt putu karotei. Plāksnes apakšā bija iešķelta plaisa, kas atgādināja vēstuļkastītes spraugu. Pa labi no restotā cauruma karājās stiepļu aukla, savienota ar zvana mehānismu.

Ja auklu parāva, iešķindējās zvaniņš un atskanēja kada balss — tik tuvu, ka bija jānodreb.

—   Kas tur ir? — balss jautāja.

Tā bija maiga sievietes balss, tik maiga, ka likās skumīga. Te atkal vajadzēja zināt kādu maģisku vārdu. Ja to nezināja, balss apklusa, un siena no jauna kļuva mēma, it kā otrā pusē valdītu uz mirkli iztraucēta kapa tumsība.

Ja maģiskais vārds tika nosaukts, balss turpināja:

—   Ieejiet pa labi!

Tad cilvēks pamanīja pa labi pretim logam stikla durvis, kuru augšējā rāmja rūtis bija nokrāsotas pelēkā krāsā. Viņš atvilka aizbīdni, iegāja pa durvīm un jutās tieši tā, kā justos, iegājis pirms izrādes sākuma benuāra ložā, kad režģi vēl nav nolaisti un lustra iedegta. Patiesi, šaurā telpa, kur atradās vienīgi divi veci krēsli un paīris salmu paklājs, telpa, ko tikko apgaismoja pa stikla durvīm ieplūstošā blāvā dienas gaisma, atgādināja īstu teātra ložu ar margām, kas sniedzās cilvēkam līdz krūtīm un augšgalā beidzās ar melnkoka apmali. Tikai šai ložai bija nevis apzeltīti koka režģi kā operā, bet neglītas restes no dzelzs stieņiem, kas bija šausmīgi juceklīgi un rupji savienoti un iestiprināti sienā ar milzu tapām, kuras izskatījās pēc sažņaugtām dūrēm.

Pagāja dažas minūtes, kamēr acs pierada pie šās pagraba puskrēslas un lūkoja ieskatīties aiz restēm, taču netālāk kā sešas collas viņpus režģiem skatiens atdūrās pret šķērsli — melniem slēģiem, kas bija nostiprināti ar piparkūku krāsas šķērskokiem. Slēģi bija salokāmi, sadalīti garās, plānās sloksnēs un aizsedza restes visā platumā. Tie allaž stāvēja aizvērti.

Pēc brīža aiz slēģiem atskanēja balss, kas jūs uzrunāja:

— Te es esmu. Ko jūs vēlaties?

Tā bija mīļotas, dažkārt pat dievinātas sievietes balss. Neviens nebija redzams. Tik tikko varēja saklausīt kādu dvašu. Likās, caur kapa sienu ar jums runā no aizsaules izsaukts gars.

Sevišķi labvēlīgos apstākļos, kas gan gadījās ļoti reti, jūsu priekšā vienā no slēģiem pavērās šaura sloksnīte un gars pārvērtās parādībā. Aiz restēm un slēģiem varēja saskatīt, cik nu režģi vispār ļāva saskatīt, kādu galvu, no kuras bija redzama tikai mute un zods; visu pārējo slēpa melns segauts. Pavīdēja melns krūšauts un tikko samanāms melnā līķautā tīts stāvs. Ar jums runāja, bet jūs neuzlūkoja un nekad jums neuzsmaidīja.

Gaisma pa stikla durvīm jūsu aizmugurē krita tā,' lai jūs šo galvu redzētu gaišu, bet pats būtu tumsā. Tas bija simbolisks apgaismojums.

Un tomēr skatiens alkatīgi ienirst pa atvērušos spraugu šai visu acīm slēptajā vietā. Bieza migla ietina sērās ģērbto stāvu. Acis taustījās pa miglu un mēģināja kaut ko saskatīt parādības apkārtnē. Taču drīz vien kļuva skaidrs, ka saredzams nav nekas. Tas, ko acis redzēja, bija nakts, tukšums, tumsa, ar kapa izgarojumiem sajaukusies ziemas migla, kāds baismīgs miers, klusums, kurā nekas nebija uztverams, pat ne nopūtas, krēsla, kurā nekas nebija atšķirams, pat ne rēgi.

Tas, ko cilvēks redzēja, bija — klostera iekšiene.

Tāda bija tās drūmās un bargās mājas iekšiene, ko sauca par Nepārtrauktās pielūgsmes bernardiešu klosteri.

Loža, kurā jūs iegājāt, bija sarunu istaba. Balss, kas pirmā jūs uzrunāja, piederēja klostera vārlniecei, kura pastāvīgi klusu un nekustīgi sēž viņpus sienas pie četrstūrainā cauruma, ko itin kā divkāršs sejsegs aizsargā dzelzs restes un caurumotā skārda plāksne.

Tumsa, kurā grima ar režģiem nodalītā loža, cēlās no iā, ka sarunu telpai bija tikai viens logs laicīgās pasaules pusē, bet neviena — uz klostera iekšieni. Pasaulīgo ļaužu acis nedrīkstēja ielūkoties šai svētajā vietā.

Un tomēr viņpus tumsas bija kāda gaisma, šai nāve slēpās kāda dzīvība. Kaut gan šis klosteris bija nepieejamākais no visiem, pamēģināsim tajā ieskatīties, palīdzot ielūkoties arī lasītājam, un pavēstīsim, neaizmirstot mēra izjūtu, šo to tādu, ko citi stāstnieki nekad nav redzējuši un tāpēc nav vēl attēlojuši.

2. Martina Vergas paklausības priekšraksts

Klosteris, kas ilgi pirms 1824. gada jau pastāvēja Pikpusa ieliņā, bija Martina Vergas obediences bernardiešu mūķeņu kopiena.

Tādējādi šīs bernardietes piederēja nevis pie Klervo ordeņa, kā bernardiešu brāļi, bet pie Sito ordeņa, tāpat kā benediktieši. Viņas bija pakļautas svētajam Benediktam, nevis svētajam Bernardam.

Tas, kurš kādreiz pašķirstījis vecos foliantus, zina, ka Martins Verga 1425. gadā nodibināja bernardiešu-benediktiešu mūķeņu kongregāciju, kuras galvenā baznīca atradās Salamankā, bet nākamā pēc pakļautības — Alkalā.

Šai kongregācijai bija atzarojumi visās katoļu zemēs Eiropā.

Vienam ordenim raksturīgo iezīmju pārnešana uz kādu citu ordeni nav nekas neparasts latīņu baznīcā. Runājot tikai par Sv. Benedikta ordeni vien, jāteic, ka bez Martina Vergas kopienas ar to saistītas vēl četras kongregācijas: divas Itālijā, proti, Montekasīno un Padujas Sv. Justīnes kongregācija; divas Francijā — Klinī un Sv. Maura kongregācija; un vēl deviņi ordeņi — Valombro7;.-., Gramona, celestīniešu, kamalduliešu, kartauziešu, pazemīgo brāļu, Eļļas kalna, silvestriešu un beidzot Siio. Jo Sito, būdams citu ordeņu stumbrs, pats ir tikai Sv. Benedikta ordeņa atvase. Sito ordeni Langras diecēzē 1098. gadā nodibināja sv. Roberts, Molemas abats. Bet sv. Benedikts jau 529. gadā, kad viņam bija tikai septiņpadsmit gadu, izdzina velnu, kas mita senā Apollona templī un pēc tam aizgāja uz Subjako tuksnesi. (Sātans tolaik jau bija vecs. Vai viņš gribēja kļūt par vientuļnieku?) Tūlīt pēc noteikumiem, kam pakļautas karmelītes, — tās staigā basām kājām, nēsā ap kaklu kārkla klūgu apliekamo un nekad neapsēžas — visstingrākie noteikumi jāievēro Martina Vergas bernardiešu-benediktiešu mūķenēm. Viņas valkā melnas drānas un krūšautu, kas saskaņā ar sv. Benedikta noteikto priekšrakstu sniedzas līdz zodam. Sarža kleita ar platām piedurknēm, plats vilnas segauts, krūšauts, kas sniedzas līdz zodam un ir taisni nogriezts uz krūtīm, galvas apsējs, kurš sedz pieri līdz pat acīm, tāds ir viņu apģērbs. Viss ir melns, tikai galvas apsējs balts. Novices valkā tādas pašas drānas, tikai baltas. Iesvētītās mūķenes pie jostas nēsā vēl arī rožukroņi.

Martina Vergas bernardietes-benediktietes nododas nepārtrauktajai pielūgsmei tāpat kā benediktietes, tā sauktās Svētā sakramenta māsas, kam šā gadsimta sākumā Parīzē bija divi klosteri: viens Tamplā, otrs Jaunajā Sv. Genovevas ielā. Taču Mazā Pikpusa bernardiešu-benediktiešu ordenis, par ko še ir runa, nepavisam nelīdzinājās Svētā sakramenta māsu ordenim, kura klosteri atradās Jaunajā Sv. Genovevas ielā un Tamplā. Abu ordeņu noteikumos bija daudz atšķirību, arī apģērbi atšķīrās.Mazā Pikpusa bernardietes-benediktietes valkāja melnu krūšautu, turpretī Svētā sakramenta māsas un benediktietes no Jaunās Sv. Genovevas ielas — baltu, turklāt viņas uz krūtīm nēsāja apmēram trīs collas garu apzeltīta sudraba vai vara svētā sakramenta attēlu. Mazā Pikpusa mūķenes tādu sakramenta attēlu nenēsāja. Tiklab Mazā Pikpusa klostera māsas, kā Tampla mūķenes nododas nepārtrauktai pielūgsmei, tomēr abi ordeņi pilnīgi atšķiras viens no otra. Vienīgi šā noteikuma izpildīšana padara līdzīgas Svētā sakramenta māsas un Martina Vergas bernardietes, tāpat kā divi citi pavisam dažādi un reizēm pat naidīgi ordeņi, proti, Itālijas oratoriešu ordenis, ko Fiorencē nodibināja Filips de Neri, un Francijas oratoriešu ordenis, ko Parīzē nodibināja Pjērs de Berils, ir līdzīgi tikai tai ftinfi, ka abi cītīgi pētī un slavina visus noslēpumusL kas iiIliecas uz Jēzus Kristus bērnību, dzīvi un nāvi, kā arī 11/ svēto jaunavu. Parīzes oratoriešu ordenis tiecās pec prioritātes, jo Filips de Neri bijis tikai svētais, turpretī Berils — kardināls.

Atgriezīsimies pie Martina Vergas stingrajiem spāniešu pi ickšrakstiem.

Sās kopienas bernardietes-benediktietes visu gadu ēd likai gavēņa ēdienu, bet gavēņa laikā un daudzās citas īpaši norādītās dienās neēd nemaz. Viņas ceļas no pirmā ciešā miega, lai no vieniem līdz trijiem rītā lasītu mišu grāmatu un dziedātu rīta liīgsnu, guļ uz salmu cisām un i ūpjiem palagiem, vienalga, kāds gadalaiks, nekad nemazgājas, nekurina uguni, katru piektdienu šausta sevi ar pletni, ievēro klusēšanas likumu, sarunādamās tikai atpūtas brīžos, kas ir ļoti īsi, un sešus mēnešus — no 14. septembra, kad svin krusta pacelšanas svētkus, līdz lieldienām — valkā rupjas vilnas kreklus. Seši mēneši — iā ir pat atkāpšanās no priekšraksta, kas liek šādos kreklos staigāt cauru gadu. Bet vilnas krekls, neciešams karstajās vasaras dienās, izraisīja drudzi un nervu krampjus, tāpēc nācās tā valkāšanu ierobežot. Ar visu šo atvieglojumu, kad mūķenes 14. septembrī uzvelk tādus kreklus, viņas trīs četras dienas mokās ar drudzi. Paklausība, nabadzība, šķīstība, pastāvīga uzturēšanās klostera sienās — tādi ir mūķeņu svētsolījumi, ko vēl sinagakus padara ordeņa priekšraksti.

Klostera priekšnieci uz trim gadiem ievēlē mūķenes, ko sauc par pilntiesīgām mātēm, jo viņām ir lēmējas balsstiesības kapitulā jeb klostera padomē. To pašu klostera priekšnieci no jauna var pārvēlēt tikai divas reizes, tā ka vienas priekšnieces valdīšanas laiks ir ilgākais deviņi gadi.

Sā klostera māsas nekad neredz priesteri, kas notur dievkalpojumu, jo viņu aizsedz sarža aizkars septiņu pēdu augstumā. Sprediķa laikā, kad garīdznieks atrodas kapelā, mūķenes nolaiž pār seju segautu. Viņām vienmēr jārunā klusā balsī, jāstaigā nodurtām acīm un noliektu galvu. Tikai vienam vīrietim atļauts ieiet klosterī — diecēzes arhibīskapam.

Ir gan vēl arī otrs, dārznieks, bet tas arvien ir sirmgalvis, un, lai viņš allaž būtu dārzā viens pats un mūķenes tiktu brīdinātas un varētu no viņa izvairīties, dārzniekam pie ceļgala piesiets zvaniņš.

Mūķenes pilnīgi un bez ierunām pakļaujas klostera priekšniecei. Tā ir kanoniska padevība, pilnīga pašatteikšanās. Viņas paklausa kā Kristus balsij, ut voci Christi, katram mājienam, katrai zīmei, ad nutum, ad primum signum, nekavējoties, ar prieku, ar neatlaidību un akla paklausībā, prompte, hilariter, perseveranter et caeca Ģuadam obedientia, itin kā darba rīks strādnieka rokās, qtiasi limam in manibus fabri, nedrīkstēdamas neko ne lasīt, ne rakstīt bez īpašas atļaujas, legere vel seribere rion addiscerit sine expressa superioris licentia.

Visas pēc kārtas viņas nododas tā saucamajai griķu gandarīšanai. Gandarīšana ir aizlūgšana par visiem grē* kiern^ par visām vainām, visiem nodarījumiem, visiem pārkāpumiem, par visām netaisnībām un noziegumiem, kas notiek zemes virsū. Divpadsmit stundu no vietas, no četriem pēcpusdienā līdz četriem no rīta vai no četriem rītā līdz četriem pēcpusdienā, mūķene, kas gandari, paliek nometusies ceļos uz akmens klona svētā sakramenta priekšā — rokas saliktas lūgšanā, ap kaklu virve. Kad nogurums kļūst nepārvarams, viņa noguļas ar seju pret grīdu krustveidā izplestām rokām; tas ir vienīgais atvieglojums. Tādā stāvoklī viņa lūdz par visas pasaules grēciniekiem. Cēli, patiešām cildeni!

Tā kā gandarīšanas akts notiek pie staba, kura jgalā deg svece, tad klosterī bez kādas izšķirības runā gari par grēku gandarīšanu, gan arī par stāvēšanu pie staba. Aiz pazemības mūķenes dod pat priekšroku pēdējam teicienam, kurā ietverta doma par mocībām un zemošanos.

Gandarīšanā iegrimst visa lūdzējas dvēsele. Māsa, kas nometusies ceļos pie staba, nepagrieztos pat tad, ja viņai aiz muguras atskanētu pērkona grāviens.

Bez tam arī svētā sakramenta priekšā pastāvīgi uz ceļiem ir kāda mūķene. Katra tā nostāv vienu stundu. Viņas mainās kā kareivji sardzē. Tā, lūk, ir nepārtrauktā pielūgsme.

Klostera priekšnieces un mātes gandrīz vienmēr saucas nevis svēto un mocekļu vārdos, bet gan tādos vārdos, kas atgādina kādu īpaši svarīgu notikumu no Jēzus Kristus dzīves, kā, piemēram, māte Jēzus Piedzimšana, māte Neaptraipītā Ieņemšana, māte Prezentācija, māte Pasija. Taču nav aizliegts pieņemt arī svēto vārdus.

Uzlūkojot klostera māsas, jūs redzat tikai viņu muti. Visām viņām ir dzelteni zobi. Zobu suka vēl nekad nav lekjuvusi klosterī. Tīrīt zobus nozīmē nostāties to kāpņu augšgalā, kuru apakšā rakstīts: «Pazudināt savu dvēseli.»

Viņas nekad nesaka mana un mans. Viņām nav nekā sava, un viņas nekam nedrīkst pieķerties. Par visu viņas saka mūsu — tā, piemēram, mūsu segauts, mūsu lūgšanas krelles; ja viņas runātu par savu kreklu, arī tad teiktu mūsu krekls. Dažkārt viņas iemīļo kādu sīku priekšmetu — lūgsnu grāmatiņu vai relikviju, vai svētītu medaļu. Līdzko viņas pamana, ka sāk pieķerties šim priekšmetam, viņām tas jāatdod. Mūķenes atceras svētās Terezas vārdus, kurai kāda dižciltīga dāma, iestājoties klosterī, sacījusi: «Atļaujiet, māt, man aizsūtīt pēc svētās bībeles, kam esmu ļoti pieķērusies!» — «Ak lāl Jūs esat kaut kam pieķērusies! Tādā gadījumā nenāciet pie mums!»

Jebkurai mūķenei aizliegts aizslēgt celles durvis, viņām nedrīkst būt savs stūrītis, sava istaba. Viņas dzīvo neslegtās cellēs. Uzrunājot otru, mūķene saka: «Lai slavēts un pielūgts vissvētākais altāra sakraments!» Otra atbild: «Mūžīgi mūžam!» Tas pats atkārtojas, ja kāda mūķene klauvē pie citas mūķenes durvīm. Nav vēl viņa lāgā pieskārusies pie durvīm, kad otrā pusē dzird maigu balsi steigšus sakām: «Mūžīgi mūžam!» Kā visas parašas, arī šī sasveicināšanās ceremonija ar laiku notiek automātiski, un dažreiz viena pasaka: «Mūžīgi mūžam!» — iekāms olra paspējusi izrunāt diezgan garo teicienu: «Lai slavēts un pielūgts vissvētākais altāra sakraments!»

Vizitandiešu jeb apmeklēšanas māsu ordenī ienācēja sveicina: «Ave Maria,»1 — bet tā, pie kuras ienāk, atbild: «Gratia. piena.»2 Tāda sasveicināšanās patiesi ir «žēlastības pilna».

Katru stundu klostera baznīcas tornī pulkstenis nozvana trīs liekus sitienus. Dzirdot šo signālu, klostera priekšniece, pilntiesīgās mātes, iesvētītās mūķenes, neiesvētītās mūķenes un novices pārtrauc runāšanu, pārtrauc darbu, pārtrauc savu domu un, piemēram, ja

pulkstenis ir pieci, tad visas reizē saka: «Piektajā dienas stundā un ik stundu lai slavēts un pielūgts vissvētākais altāra sakraments!» Ja pulkstenis ir astoņi, tad: «Astotajā dienas stundā un ik stundu…» utt., un tā joprojām, skatoties pēc tā, cik ir pulkstenis.

Šis paradums, kura mērķis ir pārtraukt domu un to allaž pievērst dievam, tiek cieši ievērots daudzās kopienās, vienīgi tā formula dažādojas. Tā, piemēram, Jēzus-j bērniņa kopienā saka: «Šai stundā un ikkatru stundu lai mana sirds deg mīlestībā uz Jēzu!»

Martina Vergas benediktietes-bernardietes, kas dzīvo Mazā Pikpusa klosterī, jau piecdesmit gadu visu dievkalpojuma laiku pilnā balsī svinīgi dzied psalmus stingrā gregoriāņu stilā. Tais vietās, kur dziesmu grāmatā ir zvaigznīte, viņas ietur pauzi un čukst: «Jēzus, Marija, Jāzeps.» Sēru dievkalpojumos viņas dzied tik zemos toņos, ka sieviešu balsīm tas šķiet gandrīz neiespējami. Iespaids ir varens un satricinošs.

Mazā Pikpusa mūķenes bija likušas ierīkot zem galvenā altāra kapa velvi, lai tur apglabātu sava ordeņa māsas. Bet valdība — kā viņas mēdza sacīt — neatļāva šķirstus nolaist velvē. Tādējādi mūķenes pēc nāves atstāja klosteri. Tas viņas apbēdināja un satrieca kā ordeņa noteikumu pārkāpums.

Sev par visai niecīgu mierinājumu viņas bija panākušas vienīgi to, ka tika apbedītas īpašā stundā un īga šā vietā vecajā Vožirāra kapsētā, kas atradās viņu kopienai agrāk piederējušā laukā.

Ceturtdienās šī klostera mūķenes noklausās lielo baznīcas dievkalpojumu, vesperes un visus citus dievkalpojumus tāpat kā svētdienās. Turklāt viņas cītīgi ievēro pat niecīgākos svētkus, par ko laicīgajiem dažkārt nav he miņas, bet ko baznīca savā laikā izšķērdīgi noteica Francijā un vēl joprojām atzīmē Spānijā un Itālijā. Bezgalīgas ir tās stundas, ko klostera māsas pavada kapelā. Priekšstatu par viņu lūgšanu skaitu un ilgumu vislabāk var gūt no kādas mūķenes vientiesīgajiem vārdiem: «Noviciātā lūgšanas ir briesmīgi grūtas, mūķeņu pārbaudes laikā vēl grūtākas un pēc svētsolījumiem — vēl daudz, daudz grūtākas.»

Reizi nedēļā sapulcējas klostera padome jeb kapituls; to vada klostera priekšniece, un tajā piedalās pilntiesīgās

Klostera mātes. Cita pēc citas māsas nometas ceļos uz akmens klona un skajā balsī visu klātbūtnē izsūdz grēkus un pārkāpumus, ko izdarījušas šai nedēļā. Pēc katras grēksūdzes mātes apspriežas un skaļi pasludina noteikto sodu. Bez šīs grēksūdzes, kas notiek skaļā balsī un kam tiek saglabāti visi kaut cik nopietnie pārkāpumi, ir vēl tā saucamā pašapsūdzība jeb savas vainas atzīšana — viegli piedodamos nodarījumos. Atzīt savu vainu nozīmē dievkalpojuma laikā nogulties uz vaiga klostera priekšniecei pie kājām un palikt tādā stāvoklī tik ilgi, kamēr tā, kuru visi godā ne citādi kā par mūsu māti, ar vieglu piesitienu pa kora krēslu liek grēku nožēlniecei saprast, ka viņa drīkst piecelties. Savas vainas atzīšanai pietiek ar pavisam niecīgu iemeslu. Sasista glāze, saplēsts segauts, netīša dievkalpojuma nosebošana par dažām sekundēm, nepareiza nots baznīcas dziesmā — tamlīdzīgi sīkumi ir jau iemesls savas vainas atzīšanai. Savu vainu vienmēr atzīst labprātīgi. Pati vainīgā (etimoloģiski šis vārds te ir vietā) sevi apsūdz un pati uzliek sev sodu. Svētdienās un svētku dienās četras kora mātes dievkalpojumos dzied psalmus lielas, četrdaļīgas lūgšanas pults priekšā. Reiz kāda kora māte, uzņemot psalmu, kas sākās ar vārdu «Ecce», šā «Ecce» vietā skaļi nodziedāja trīs notis: «Do, si, sol»; par tādu izklaidību viņas vainas atzīšana ilga visu dievkalpojuma laiku. Tas, ka viss kapituls bija smējies, padarīja pārkāpumu gandrīz vai ārkārtēju.

Kad mūķene — lai arī tā būtu pati klostera priekšniece — tiek aicināta uz sarunu telpu, viņa, kā atceramies, nolaiž segautu tik zemu, ka paliek redzama vienīgi mute.

Tikai klostera priekšniece drīkst sazināties ar svešiem. Pārējās mūķenes drīkst redzēt vienīgi vistuvākos radiniekus un ari ļoti reti. Ja nejauši kāds no ārpasaules ierodas un vēlas satikt mūķeni, ko kādreiz laicīgā dzīvē pazinis vai mīlējis, tad notiek garas un ilgas sarunas. Ja apmeklētājs ir sieviete, tad paretam atļauja tiek dota. Atnāk mūķene un runā ar to caur slēģiem, kas paveras tikai mātei vai māsai. Pats par sevi saprotams, ka vīriešiem, kas lūdz atļauju satikties, vienmēr tiek atteikts.

Tādi ir sv. Benedikta noteikumi, ko vēl smagākus padarījis Martins Verga.

Sis mūķenes nepavisam nav jautras, sārtas un spirgtas, kādas bieži mēdz būt citu ordeņu māsas. Viņas ir balas un nopietnas. Laikā no 1825. līdz 1830. gadam trīs mūķenes sajuka prātā.

3. Stingrība

Sai ordenī noviciāts ilgst vismaz divus gadus, bieži pat četrus; mūķeņu pārbaudes laiks ir četri gadi. Galīgos mūķenes svētsolijumus reti dod pirms divdesmit trīs vai divdesmit četru gadu vecuma sasniegšanas. Martina Vergas bernardiešu-benediktiešu ordenī nepieņem atraitnes.

Savās cellēs mūķenes nododas dažādām nezināmām pašmocībām, par kurām viņas nekad nedrīkst runāt.

Tai dienā, kad mūķene dod svētsolījumus, viņu ieģērbj viņas skaistākajās drānās, galvu izrotā ar baltām rozērn, matus sacirto un ieziež, lai tie būtu spoži. Tad viņa noguļas zemē, pār viņu tiek izplests liels, melns pārsegs, un klostera māsas dzied mirušo aizlūgumu. Pēc tam mūķenes sadalās divās rindās: viena rinda, ejot viņai garām, žēlā balsī dzied: «Mūsu māsa ir mirusi!» — bet otra gavilējot atsaucas: «rDzīva iekš Jēzus Kristus!»

Sā stāsta darbības laikā pie klostera darbojās internāts. Internātā dzīvoja jaunas, dižciltīgas meitenes, pa lielākai daļai bagātu vecāku bērni, kuru vidū jāmin Sentolēra un Belisēna jaunkundzes un kāda angliete ar slaveno katoļu uzvārdu Talbota. Sais meitenēs, ko starp četrām sienām audzināja mūķenes, tika iepotēts riebums pret pasauli un savu laikmetu. Viena no viņām kādu dienu mums izteicās: «Ieraugot ielas bruģi, man pārskrien šermuļi no galvas līdz papēžiem!» Internāta audzēknes valkāja zilas drānas un baltu aubīti un uz krūtīm nēsāja piespraustu svētā gara attēlu apzeltītā sudrabā vai varā. Lielos svētkos, it īpaši sv. Martas dienā, viņām kā sevišķa žēlastība un visaugstākā laime tika atļauts uzvilkt mūķeņu tērpu un visu dienu piedalīties dievkalpojumos un Sv. Benedikta noteiktajās ceremonijās. Sākumā mūķenes viņām aizdeva savu melno tērpu. Taču tas varēja likties kā svētuma zaimošana, un kloslira priekšniece to aizliedza. Aizņemties tērpu atļāva likai no novicēm. Jāpiezīmē, ka šādas pārģērbšanās izrādes, ko klosterī, bez šaubām, pieļāva un veicināja slepenā prozelītisma nolūkā, lai bērnos jau priekšlaikus modinātu patiku uz svēto tērpu, internāta audzēknēm bija īsta laime un patiesa izklaidēšanās. Viņas gluži vienkārši uzjautrinājās. Tas bija kaut kas jauns, tā viņām bija pārmaiņa. Vientiesīgi bērnu argumenti, kas tomēr nespēj pārliecināt mūs, pasaulīgos cilvēkus, ka turēt rokā slacekli un stundām ilgi stāvēt pie lūgšanas pults, četrI: dsīgi dziedot psalmus, ir augstākā svētlaime.

Internāta audzēknes izpildīja visus klostera priekšrakstus, vienīgi miesas šaustīšanu ne. Gadījās, ka viena otra jauna sieviete, atgriezusies pasaulīgajā dzīvē un pavadījusi vairākus gadus laulībā, tomēr vēl nebija atbrīvojusies no paraduma sacīt «mūžīgi mūžam» katru reizi, kad kāds klauvēja pie viņas durvīm. Tāpat kā mūķenēm, arī internāta audzēknēm bija atļauts redzēt tuviniekus likai pieņemamajā telpā. Pat mātēm nebija tiesības apskaut savas meitas. Tik tālu sniedzās stingrība. Reiz kādu internāta audzēkni apmeklēja māte un trīs gadus vecā māsiņa. Meitene raudāja, viņa gribēja apskaut māsiņu. Nedrīkst. Viņa lūdzās, lai vismaz atļauj bērnam izbāzt rociņu caur dzelzs restēm, lai viņa varētu to noskūpstīt. Arī šis lūgums tika noraidīts gandrīz ar sašutumu.

4. Jautrība

Un tomēr jaunās meitenes atstājušas šai bargajā mājā daudz jauku atmiņu.

Noteiktās stundās klosterī uzdzirkstīja bērnība. Zvans iezvanīja starpbrīdi. Kādas durvis pavērās. Putni čivināja: «Jauki! Nu nāks bērni!» Jaunības straume pārplūdināja dārzu, ko gluži kā līķautu šķēla krusta zīme. Statojošas sejas, gaišas pieres, nevainīgas, līksmē mirdzošas acis, visādi rītausmas spulgojumi vizot izbārstījās šai Itirnsā. Pēc baznīcas dziesmām, zvana sitieniem, mazā lundu zvaniņa un bēru zvana skaņām, pēc dievkalpojumiem pēkšņi atskanēja mazu meiteņu čalas, kas bija liegākas par bišu dūkšanu. Atvērās prieka strops, un katra nesa uz to savu medu. Bērni rotaļājās, sasaucās, stājās pulciņos, skraidīja; visās malu malās tērgājot zibēja balti zobiņi. Melnie segauti iztālēm uzraudzīja smieklus, ēnas izsekoja saules starus. Bet kas par to! Stari tālab nenodzisa, smiekli nenorima.

Arī četriem drūmajiem mūriem bija savs atplauksmes brīdis. Kad starp tiem virpuļoja maigais bišu spiets, tie kļuva baltāki no gavilējošā prieka atblāzmas. Gluži kā rožu lietus nolija pār sērām. Meitenes draiskojās, mūķeņu vērīgo acu uzraudzītas; bezgrēcības skatiens netraucē nevainību. Pateicoties bērniem, bargo stundu garajā virknē ievijās arī kāda vientiesīgas jautrības stunda. Mazākās meitenes lēkāja, lielākās dejoja. Rotaļām klostera mūros piemita debesu skaidrība. Nav nekā valdzinošāka un lieliskāka par visām šīm spirgtajām, līksmē atplaukušajām dvēselēm. Homērs līdz ar Pero labprāt būtu atnācis šurp pasmieties, jo skumīgo dārzu nu pildīja jaunība, veselība, čaloņa, kliedzieni, bezrūpība, prieks un laime, kurā nolūkojoties izzustu grumbas visu pasaules vecmāmuļu pierēs — vienalga, vai tās nāktu no epopejām vai teikām, no pilīm vai būdiņām, sākot ar Hekabi un beidzot ar pasaku vecmāmiņu.

Sai mājā varbūt vairāk nekā jebkur citur dzirdēti tie jaukie bērnu teicieni, kas pieaugušajiem allaž liek domīgi pasmaidīt. Sais četrās drūmajās sienās kāda piecus gadus veca meitenīte reiz izsaucās: «Māt, viena no lielajām nupat teica, ka man šeit jāpaliek vairs tikai deviņi gadi un desmit mēnešu. Kāda laime!» *

Turpat notika arī šāds neaizmirstams dialogs:

Kāda klostera māte: — Kāpēc tu raudi, mans bērns?

Bērns (sešus gadus vccs) elsodams: — Es teicu Alisei, ka protu uzdoto Francijas vēsturē. Viņa saka, eš neprotot, bet es taču protu!

Alīse (lielā, deviņus gadus veca): — Nē, viņa neprot.

Klostera māte: — Kā tad tā, mans bērns?

Alīse: — Viņa teica, lai es uz labu laimi atverot grāmatu un paprasot to jautājumu, kas uzšķirsies. Un viņa atbildēšot.

—   Nu, un tad?

—  Viņa neprata atbildēt.

—   Ko tad tu viņai jautāji?

—       Es atšķīru grāmatu uz labu laimi, kā viņa teica, un uzdevu pirmo jautājumu, ko atradu.

—  Un kāds bija šis jautājums?

—  Tas bija tāds: Kas notika pēc tam?

Turpat tika izteikts arī dziļdomīgais novērojums par kādu papagaili, visai lielu kārumnieku, kas piederēja vienai no internāta audzēknēm:

—       Cik viņš ir jauks! Viņš taču noēd savai sviestmaizei virsu kā ists cilvēks!

No klostera akmens plātņu grīdas tika pacelta šī grēksūdze, ko septiņus gadus veca grēciniece bija jau iepriekš uzrakstījusi, lai neaizmirstos:

«Mans tēvs, es apsūdzu sevi skopulībā.

Mans tēvs, es apsūdzu sevi laulības pārkāpšanā.

Mans tēvs, es apsūdzu sevi, ka esmu pacēlusi acis uz vīriešiem.»

Uz kāda no dārza velēnu soliem maza, sārta sešus gadus veca mutīte reiz stāstīja pasaciņu, kurā vērīgi klausījās četrus līdz piecus gadus vecas zilas ačeles:

«Reiz dzīvoja trīs gailīši, viņiem bija pašiem sava zeme, kur ziedēja daudz puķu. Viņi noplūca ziedus un ielika kabatā. Un pēc tam viņi noplūca lapiņas un paslēpa savās mantiņās. Tai zemē dzīvoja vilks, un tur bija liels mežs, un vilks dzīvoja mežā, un viņš apēda mazos gailīšus.»

Un vēl kāds sacerējums:

«Un tad nāca zvēliens ar nūju.

Polišinels iesita kaķim.

Kaķim tas nemaz nepatika, viņam tas sāpēja.

Tad viena dāma ielika Polišinelu cietumā.»

Turpat kāda maza, vecāku pamesta meitenīte atradene, ko klosteris audzināja aiz žēlsirdības, pateica šos aizkustinošos un satriecošos vārdus: viņa dzirdēja citas runājam par savām mātēm un, kaktiņā ierāvusies, nomurmināja:

—   Bet mana māmiņa nebija klāt, kad es piedzimu!

Klosterī bija resna vārtsardze, vārdā māsa Agate, kas

ar savu atslēgu žūksni allaž kaut kur steidzās pa gaiteņiem. Pavisam lielās (pāri desmit gadu vecumam) viņu Iesauca par Agatatslēgu.

Gulamzāle, plaša, garena telpa, kurā dienas gaisma Ieplūda vienīgi no velvētas galerijas, kas atradās vienā līmenī ar dārzu, bija tumša un mitra, un, kā runāja bērni, pilna zvēru. Visas apkārtējās telpas to apgādāja ar savu daļu kukaiņu. Tālab katram tās stūrim internāta audzēknes bija devušas īpašu izteiksmīgu nosaukumu. Tur bija Zirnekļu kakts, Mitreņu kakts, Kāpuru kakts un Circeņu kakts. Circeņu kakts atradās blakus virtuvei un bija ļoti iecienīts. Tur mazāk sala. No ēdamzāles šie nosaukumi bija pārgājuši uz internātu un pēc tiem kā savā laikā Mazarēna kolēžā izšķīra četras nācijas. Katra internāta audzēkne piederēja pie vienas no šīm četrām nācijām atkarībā no tā, kurā ēdamzāles stūrī viņa ēdienreizēs sēdēja. Kādu dienu arhibīskaps, izdarīdams savu draudzes gana apmeklējumu, redzēja klasē ienākam mazu, jauku, gluži pietvīkušu meitenīti ar brīnišķīgiem gaišiem matiem un jautāja kādai citai internāta audzēknei, piemīlīgai sārtvaidzei brunetei, kas stāvēja viņam līdzās:

—   Kas ir šī meitene?

—  Viņa ir zirneklis, monsenjor.

—  Ak tā! Un šī te?

—   Circenis.

—   Un tā tur?

—  Tā ir kāpurs.

—   Patiešām? Un tu pati?

—   Es esmu mitrene, monsenjor.

Katrai šāda veida iestādei ir savas īpatnības. Sī gadsimta sākumā Ekuēna bija viena no tām jaukajām2 un bargajām vietām, kur gandrīz pilnīgā atšķirtībā pagāja jaunu meiteņu bērnība. Lai meitenes zinātu savu rindu svētā sakramenta procesijā, Ekuēnā viņas iedalīja jaunavās un puķu meitenēs. Bija arī «baldahīni» un «kvēpināmie trauki» — pirmās nesa baldahīna auklas, otrās kvēpināja vīraku svētajam sakramentam. Puķes nest, protams, pienācās puķu meitenēm. Četras «jaunavas» soļoja procesijas priekšgalā. Šās svinīgās dienas rītā guļamzālē nereti varēja dzirdēt jautājumu:

«— Kura no mums ir jaunava?

Kampāna kundze min teicienu, ko viena «mazā», septiņus gadus veca meitene, sacījusi kādai «lielajai», sešpadsmitgadīgai, kas gājusi procesijas priekšgalā, kamēr viņa, mazā, soļojusi beigās: «Nu jā, tu taču esi jaunava, bet es — ne.»„

5. Izklaidēšanās

Virs ēdamzāles durvīm lieliem, melniem burtiem bija 111/rakstīta lūgsna, ko sauca par balto tēvreizi un kam piemita spēja ievest cilvēku tieši paradīzē.

«Mazā, baltā tēvreize, ko dievs radījis, ko dievs sacījis, l.o dievs paradīzē vadījis. Vakarā, kad gulēt gāju, trīs f eņģeļi man no gultas māja: viens kājgaļa, divi galvgalā, labā jaunava Marija — vidiņā. Un tā man sacīja, lai apguļos un ne no kā vairs nebaidos. Mīļais dievs ir rnans levs, svētā jaunava — mana māte, trīs apustuļi ir mani brāļi, trīs jaunavas — rnanas masas. Kreklā, kurā Jēzusbērniņš dzirna, tagad rnanas miesas tinas, svētās Margaritas krusts man uz krūtīm dus. Jaunava Marija laukos gāja, dieva dēlu apraudāja, svēto Jāni satikusi, viņam apvaicājās klusi: «No kurienes nākdams, svētais Jāni, no kādas malas?» — «Es nāku no Ave Salus.»

«Vai dieva dēlu tur neredzēji, vai viņa tur nava?» — «Viņš ir piesists krusta kokā, naglas caururbj kājas, rokas, baltērkšķu vainadziņš galvu rotā.» Kas skaitīs to Irīsreiz vakarā, trīsreiz no rīta, tam paradīze būs nopelnīta.»

1827. gadā šī īpatnējā lūgšana bija pazudusi no'sienas zem trīskārtīga līmkrāsas klājuma. Šobrīd tā jau gandrīz pilnīgi izgaisusi no dažu vecu dāmu — toreizējo jaunavu — atmiņas.

Liels krucifikss pie sienas papildināja ēdamzāles rotājumu; telpas vienīgās durvis, kā, šķiet, jau minēts, veda uz dārzu. Divi šauri galdi — katram gar malām divi koka soli — stiepās no viena ēdamzāles gala līdz otram kā divas paralēlas līnijas. Telpas sienas bija baltas, galdi — melni; vienīgi šo divu sēru krāsu mija sastopama klosteros. Maltītes bija pieticīgas, pat bērnus baroja vāji. Viens vienīgs ēdiens: gaļa ar dažādiem dārzeņiem vai sālīta zivs — tāda bija visa greznība. Un arī šis vienkāršais, parastais ēdiens tika pasniegts vienīgi internāta audzēknēm un neietilpa mūķeņu uzturā. Bērni eda klusēdami. Viņus uzraudzīja kāda no klostera mātēm, kas ik nedēļu mainījās. Laiku pa laikam, ja kāda muša, pārkāpdama noteikumus, uzdrošinājās lidot un sīkt, klostera māte ar troksni atvēra un aizcirta grāmatu koka vākos. Klusumam par aizdaru bija stāsti no svēto dzīves, kas tika lasīti no mazas katedras ar pulti krucifiksa pakājē. Lasīja kāda no vecākajām audzēknēm, ik nedēļu cita. Vietvietām uz kailā galda stāvēja lielas, glazētas bļodas, kurās audzēknes pašas mazgāja savas krūzītes un šķīvjus un dažkārt iemeta ēdiena atliekas — sīkstu gaļas gabaliņu vai bojātu zivi, par to viņas saņēma sodu. Apaļās bļodas bija iesauktas par &lt;rbaseiniem»,

Meitenei, kas pārkāpa klusumu, bija jāvelk «krusts ar mēli». Kur? Uz grīdas. Bērns laizīja klonu. Putekļiem, kas ir visu zemes prieku gals, bija jāsoda nabaga mazās rožu ziedlapiņas par to, ka tās sanēja.

Klosterī atradās kāda grāmata, kas allaž tikusi iespiesta tikai vienā vienīgā eksemplārā un ko bija aizliegts lasīt. Tā bija Sv. Benedikta regula. Neviena laicīga cilvēka acs nedrīkstēja ielūkoties šai svētajā noslēpumā. Nemo regulas, seu constitutiones nostras, externis communicabit.

Kādu dienu internāta audzēknēm izdevās nočiept grāmatu, un viņas sāka to kāri lasīt, bet aiz bailēm, ka varētu tikt pārsteigtas, bieži lasīšanu pārtrauca, spēji aizcirzdamas sējumu. Nevairīdamās lielu briesmu, viņas guva tikai viduvēju prieku. Dažas neskaidras lappuses ar zēnu grēkiem šķita «interesantākais» šai grāmatā.

Meitenes rotaļājās dārza alejā, kuras malās auga vārgi augļu koki. Kaut gan uzraudzība bija ārkārtīgi ipodra un sodi bargi, tomēr reizēm, kad vējš purināja kokus, viņām izdevās zagšus pacelt no zemes kādu negatavu ābolu, īepuvušu plūmi vai tārpainu bumbieri. Šāda sakarā ļaušu runāt vēstulei, kas ir manā acu priekšā un ko pirms divdesmit pieciem gadiem rakstījusi bijusī internātā audzēkne, šodien hercogiene X, viena no elegantākajām sievietēm Parīzē. Citēju vēstuli vārdu pa vārdam: «Katra kā mācēdama cenšas noslēpt savu bumbieri vai ā: &lt;olu. Kad pirms vakariņām uzkāpjam augšā, lai noliktu uz gultas segautu, āboli vai bumbieri tiek pabāzti zem spilvena un vakarā gultā apēsti. Ja tas neizdodas, apēdam tos tualetes telpās.» Tāda bija viena no internāta audzēkņu vislielākajām baudām.

Reiz (arī tas notika, kad arhibīskaps apmeklēja klosteri) kāda jauna meitene, Bušāra jaunkundze, attāla radiniece Monmoransī dzimtai, saderēja, ka palūgšot viņam vienu dienu atvaļinājuma, — tas bija kaut kas ārkārtīgs i ik stingrā kopienā. Derības tika pieņemtas, bet nedz viena, nedz otra puse neticēja panākumiem. Izšķirīgajā brīdī, kad arhibīskaps patlaban gāja gar internāta audzēkņu rindu, Bušāra jaunkundze par neaprakstāmām šausmām savām biedrenēm paspēra soli uz priekšu un teica: «Monsenjor, lūdzu mani atlaist uz vienu dienu!» Bušāra jaunkundze bija smuidra, sprigana meitene ar bezgala piemīlīgu, sārtu sejiņu. De Kelēna kungs pasmaidīja un sacija: «Kā tad tā, mīļais bērns, tikai uz vienu dienu? Kaut vai uz trim, lūdzut Es jums piešķiru tris dienas!» Klostera priekšniece vairs nevarēja nekji iebilst, to bija teicis arhibīskaps. Klosterī tas izraisīja sašutumu, toties internātā audzēknes līksmoja. Viegli iedomāties, kādu iespaidu tas radīja.

Tomēr šis drūmais klosteris nebija tik cieši aizmūrēts, lai tajā neiespiestos ārpasaules kaislību pilnā dzīve, drāmas un pat romāni. Lai to pierādītu, īsurnā atstāstīsim kādu patiesu notikumu, kas gan neattiecas uz mūsu stāstu un nav nekādā sakarā ar tā gaitu. So gadījumu pieminam tikai tāpēc, lai lasītājam rastos pilnīgāks priekšstats par klosteri.

Tātad apmēram tai pašā laikā klosterī dzīvoja kāda noslēpumaina sieviete, kura nebija mūķene, bet pret kuru visi izturējās ar lielu cieņu un godāja par Albertinas kundzi. Bija zināms vienīgi tas, ka viņa zaudējusi saprašanu un ārpasaulē visi viņu uzskata par mirušu. Klīda valodas, ka tam visam pamatā esot apsvērumi par mantu, kura bijusi vajadzīga kādām izdevīgām precībām.

Sī sieviete, tikko trīsdesmit gadus veca, bija diezgan daiļa brunete ar lielām, melnām acīm un sapņaini mulsu skatienu. Vai viņa ko redzēja? Jāšaubās. Viņa drīzāk slīdēja nekā gāja, nekad nerunāja, un būtu pat grūti pateikt, vai viņa elpoja. Viņas nāsis bija plānas un līķa l alas kā pēc beidzamā dvašas vilciena. Pieskaroties viņas lokai, likās, it kā pieskartos sniegam. Viņai piemita svešādi rēgaina grācija. Tur, kur viņa ienāca, tapa auksti. Reiz kāda māsa, redzēdama Albertinas kundzi garām ejam, sacīja otrai: «Vīsi viņu uzskata par mirušu.» —* «Varbūt viņa ari ir mirusi,» otra atteica.

Par Aibertinas kundzi klīda simtiem nostāstu. Viņa nemitīgi kairināja internāta audzēkņu ziņkāri. Kapelā bija atsevišķa loža, ko sauca par Vērša aci. No šīs ložas, kam bija viens vienīgs apaļš lodziņš — «vērša acs», Albertinas kundze noklausījās dievkalpojumus. Parasti viņa tur sēdēja viena pati, jo no šīs otrā stāva ložas varēja redzēt sprediķotāju vai garīdznieku, kurš noturēja dievkalpojumu, un mūķenēm tas bija aizliegts.

Kādu dienu kancelē sprediķi teica jauns augstas kārtas priesteris — hercogs de Roāns. Francijas pērs, sarkano musketieru virsnieks 1815. gadā, kad viņš vēl bija Leonas princis, vēlākais BeŽansonas kardināls un arhibīskaps, kas turpat BeŽansonā 1830. gadā mira. Tā bija pirmā reize, kad hercogs de Roāns sprediķoja Mazā Pikpusa klosterī. Albertinas kundze parasti pavadīja sprediķa un dievkalpojuma laiku dziļā mierā un pilnīgā nekustībā. Todien, ieraudzījusi hercogu de Roānu, viņa mazliet saslējās, un kapelas klusumā noskanēja viņas skaļā balss: «Paskat/ Ogists!» Visas dievlūdzējas atskatījās, sprediķotājs pacēla acis, bet Albertinas kundze bija no jauna ieslīgusi savā nekustībā. Ārpasaules dvesma, dzīves atblāzma bija uz mirkli pārslīdējusi viņas izdzisušajai, stingajai sejai; tad viss izgaisa, un ārprātīgā atkal kļuva kā nedzīva.

Un tomēr šie divi vārdi klosterī izraisīja tenkas.^Mēļoja visas, kam vien mēle klausīja. Ko gan slēpa šis izsauciens: «Paskat! Ogists!» Kas par atklājumu! Hercoga de Roāna vārds patiešām bija Ogists. Skaidrs, ka Albertinas kundze nākusi no dižciltīgākajām aprindām, ja pazīst hercogu de Roānu; skaidrs, ka viņa pati tur ieņēmusi augstu stāvokli, ja tik brīvi runā par tādu augstmani. Un droši vien viņa ar hercogu ir kādās tuvākās, varbūt radniecības attiecībās, ja zina tā «kristīto vārdu»!

Divas ļoti stingras dāmas, hercogienes de Šuazela un de Serāna, bieži apmeklēja klosteri, kur, protams, tika ielaistas, ņemot vērā viņu Magnates mulieres1 priekšrocību, un iedvesa milzu bailes internāta audzēknēm. Kad abas sirmās dāmas gāja garām, nabaga meitenes drebēja un nodūra acis.

Starp citu, hercogs de Roāns, pašam nenojaušot, saistīja internāta audzēkņu uzmanību. Tai laikā, gaidīdams uz savu iecelšanu bīskapa amatā, viņš tikko bija kļuvis pnr Parīzes arhibīskapa galveno vikāru. Viņam bija paradums visai bieži noturēt dievkalpojumus un dziedāt Mazā Pikpusa mūķeņu kapelā. Neviena no jaunajām vientuļniecēm aiz sarža priekškara nevarēja viņu ieraudzīt, bet hercogam bija maiga un augsta balss, ko meitenes drīz vien iemācījās pazīt un atšķirt. Viņš taču bija komandējis musketierus. Turklāt runāja, ka viņš pievēršot lielu uzmanību savai ārienei, viņam esot skaisti kas-, taņbrūni mati, kas, sakārtoti apbrīnojamās cirtās, vijoties ap pieri, viņš valkājot lielisku, platu, melnu jostu un viņa sutanai esot elegantākais piegriezums pasaulē. Viņš valdīja visu šo sešpadsmitgadīgo meiteņu iztēlē.

Skaņa no ārpasaules klosterī neiekļuva. Un tomēr vienugad tur bija dzirdama flautas spēle. Tas bija vesels notikums, un toreizējās internāta audzēknes vēl tagad to atceras.

Kaut kur netālu kāds spēlēja flautu. Divas trīs reizes dienā varēja dzirdēt vienmēr vienu un to pašu, tagad jau novecojušu āriju: «Ai, dārgā Zetilba, nāc valdi manā sirdī!»

Stundām ilgi jaunās meitenes klausījās šai melodijā, klostera mātes krita izmisumā, pusaudžu prāti drudžaini rosījās, sodi bira kā no pārpilnības raga. Tā tas turpinājās vairākus mēnešus. Visas internāta audzēknes bija vairāk vai mazāk iemīlējušās nepazīstamajā muzikantā. Ikviena iztēlojās sevi par Zetilbu. Flautas skaņas plūda no Taisnā mūra ielas puses. Meitenes būtu visu atdevušas, visu darījušas, ar visu riskējušas, lai kaut uz brīdi redzētu, ieraudzītu «jauno cilvēku», kas tik jauki spēlēja flautu un, pašam nezinot, reizē spēlēja uz viņu dvēseļu stīgām. Bija tādas, kas ielavījās pa virtuves durvīm un uzkāpa ceturtajā stāvā, lai lūkotu ko saskatīt pa mazajiem lodziņiem, kas vērās uz Taisnā mūra ielu. Veltīgi. Viena pat uzdrošinājās izbāzt roku caur restēm un pavicināt ar savu balto lakatiņu. Divas citas bija vēl pārdrošākas. Viņas izdomāja, kā uzrāpties uz jumta, izdarīja lo un beidzot arī ieraudzīja «jauno cilvēku». Tas bija kads vecs, akls izputējis muižnieks emigrants, kas aiz gara laika spēlēja flautu savā jumtistabiņā.

6. Mazais klosteris

Mazā Pikpusa mūri ietvēra trīs pilnīgi atsevišķas ēkas: lielo klosteri, kur dzīvoja mūķenes, internātu, kur mita audzēknes, un beidzot tā saucamo mazo klosteri. Tā bija savrupa celtne ar dārzu, un tanī mājoja vecas dažādu ordeņu mūķenes, atliekas no revolūcijas laikā slēgtiem klosteriem. Te raibā sabiedrībā bija apvienotas gan melnās, gan pelēkās, gan baltās drānās ģērbtas mūķenes no visām iespējamām kopienām ar ļoti dažādiem priekšrakstiem. Ja būtu atļauts nostatīt līdzās šos divus vārdus, to varētu nosaukt par klosteri-arlekīnu.

Kopš impērijas laika nabaga izklīdinātajām un izraidītajām sievietēm bija ļauts te patverties benediktiešubernardiešu māsu paspārnē. Valdība viņām maksāja nelielu pensiju. Mazā Pikpusa mūķenes uzņēma viņas ļoti laipni. Tas bija dīvains sajaukums. Ikviena no viņām dzīvoja pēc sava ordeņa priekšrakstiem. Palaikam — kā sevišķu izklaidēšanos — internāta audzēknēm atļāva viņas apciemot; tāpēc jauno meiteņu prātā starp citām atmiņām saglabājušās arī atmiņas par māti Basileju, māti Sholastiķu un māti Jēkabu.

Viena no tām, kurām tika dots patvērums, šeit bija gandrīz vai savās mājās. Tā bija kāda mūķene no Sentoras, vienīgā, kas pārdzīvojusi savu ordeni. Sento'ras māsu bijušais klosteris astoņpadsmitā gadsimta sākumā atradās tieši tai pašā Mazā Pikpusa ēkā, kuru vēlāk' ieņēma Martina Vergas benediktietes. Sī svētā sieviete, būdama pārāk nabadzīga, lai valkātu sava ordeņa grezno tērpu — baltu kleitu ar purpursarkanu plecu seģeni, i bija tajā godbijīgi ieģērbusi mazu manekenu, ko viņa labprāt visiem rādīja un novēlēja klosterim pt.&gt; savas nāves. 1824. gadā no šā ordeņa bija palikusi tikai viena mūķene, šobrīd paliek tikai lelle.

Bez šīm četrām cienījamām māsām arī dažas vecai, laicīgas sievietes līdzīgi Albertinas kundzei bija dabuju* šas klostera priekšnieces atļauju apmesties uz vientuļa' un mierīgu dzīvi mazajā klosterī. Te var minēt dc Bo* fora kundzi no Otpulas un marķīzi Difrēnu. Kāda cita dāma klosterī bija pazīstama vienīgi ar to, ka ārkirtlgi skaļi šņauca degunu. Internātā audzēknes viņu iesauca par Sņaucīni kundzi.

Ap 1820. vai 1821. gadu Žanlisa kundze, kas tolaik l/.deva nelielu periodisku rakstu krājumu ar nosaukumu «Bezbailīgais», lūdza atļauju apmesties Mazā Pikpusa klosterī. Viņu ieteica Orleānas hercogs. Nu bišu stropā sacēlās kņada; klostera mātes trīcēja aiz satraukuma — 7.anlisa kundze taču bija sacerējusi romānus. Bet viņa paziņoja, ka pati pirmā tos nicinot, turklāt viņas dievbijība esot sasniegusi to pakāpi, kad nepieciešama savrupība. Ar dieva un arī hercoga palīdzību viņa tika klosterī. Pēc septiņiem astoņiem mēnešiem viņa no turienes aizgāja tāpēc, ka dārzā neesot ēnas. Mūķenēm tas bija Joti pa prātam. Kaut gan Žanlisa kundze bija jau krietni veca, viņa vēl spēlēja arfu, turklāt ļoti labi.

Aiziedama viņa atstāja pēdas savā cellē. Žanlisa kundze bija māņticīga sieviete un latīņu valodas pratēja. Šīs divas īpašības viņu zīmīgi raksturo. Vēl pirms dažiem gadiem Žanlisa kundzes cellē mazā skapītī, kur viņa mēdza ieslēgt naudu un dārglietas, varēja redzēt iekšpusē ielīmētu dzeltenu papīrīti, uz kura viņa ar sarkanu tinti bija latīņu valodā uzrakstījusi šīs piecas rindas, kam, pēc viņas domām, piemita spēja aizbaidīt zagļus:

/mparibus meritis pendant tria corpora rāmis:

Dismas et Gesmas, media est divina potesias.

Alta petit Dismas, infelix, infima, Gesmas.

Nos et res nostras conservet summa potestas.

Hos versus dicas, ne tu furto tua perdas.x[1]

Nevienlīdzīgi pēc nopelniem pie krusta karājas trīs ķermeņi:

Dismass un Gesmass, un vidū dievišķīgais valdnieks;

Uz augšu traucas Dismass, bet lejup nelaimīgais Gesmass.

Mūs pašus un mūsu lietas pasargās visvarenais.

Skaiti šo pantu, lai tev netaptu nozagta tava manta.

Šis sešpadsmitā gadsimta latīņu valodā sacerētais pants ierosina jautājumu: vai abus Golgatas krustā sistos laupītājus sauca par Dimasu un Gestasu, kā vispār domā, vai Dismasu un Gesmasu? Šāda rakstība būtu vatējusi atspēkot pagājušā gadsimtā vikonta de Gestasa uzskatus, ka viņš it kā cēlies no ļaunā laupītāja. Jāpiebilst, ka hospitāliešu ordenī pilnīgi tic šim pantam piedēvētajai noderīgajai īpašībai.

Mazā Pikpusa baznīca, celta tā, lai kā īsts valnis atdalītu lielo klosteri no internāta, bija, pats par sevi saprotams, kopīga gan internātam, gan lielajam, gan mazajam klosterim. Tajā ielaida pat dievlūdzējus no ārienes — pa tādām kā lazaretes durvīm, kas atradās ielas pusē. Taču viss bija iekārtots tā, lai neviena no klostera iemītniecēm nevarētu ieraudzīt kādu svešu seju. Iedomājieties baznīcu, kuras prezbiterija daļu satvērusi un saliekusi kāda milzu roka, tā ka nerodas vis pagarinājums aiz altāra, kā tas parasti ir baznīcās, bet pa labi no priestera izveidojas telpa, līdzīga tumšai alai. Iedomājieties, ka šo telpu aizsedz septiņas pēdas augsts priekškars, par ko jau minējām, un aiz priekškara koka krēslos saspiedušās kreisajā pusē mūķenes, labajā — internāta audzēknes, bet vidū neiesvētītās mūķenes un novices, — un jums būs priekšstats par to, kā mazā Pikpusa klostera iemītnieces noklausījās dievkalpojumus. Tumšo alu, ko sauc par kori, ar klosteri savienoja gaitenis. Gaisma baznīcā ieplūda no dārza puses. Kad mūķenes piedalījās dievkalpojumos, kuros saskaņā ar ordeņa noteikumiem bija jāievēro klusums, ārpasaules ļaudis viņu klātbūtni manīja tikai pēc krēslu nolaižamo dēlīšu klaudzoņas. *

7. Daži silueti tumsā

Veselus sešus gadus, no 1819. līdz 1825. gadam, Mazā Pikpusa klostera priekšniece bija de Blemēra jaunkundze, kas pieņemtajā ticības vārdā saucās māte Innocentija. Viņas dzimtas senčos bija Margerita Blemēra, «Sv. Benedikta ordeņa svēto dzīves» sacerētāja. Māte Innocentija bija otrreiz ievēlēta par klostera priekšnieci. Tā bija gadus sešdesmit veca, maza auguma, padrukna sieviete, kuras «balss dziedot atgādināja ieplaisājuša poda skaņu», kā incīts jau minētajā vēstulē. Starp citu, viņa bija lielisks &lt; llvēks, vienīgā jautrā būtne visā klosterī, un tālab tika gandrīz vai dievināta.

Māte Innocentija dotību ziņā līdzinājās savai priekštecei Margeritai, šai sava ordeņa Dasjē*. Viņa bija izglītota, gudra, neparasti labi zināja vēsturi, šķita kā piebazta ar latīņu, grieķu un ebreju valodu un drīzāk vai eja būt benediktiešu mūks nekā mūķene.

Klostera priekšnieces vietniece bija kāda veca, jau gandrīz akla spāniešu mūķene māte Sineresa.

Viscienījamākās no pilntiesīgajām mātēm bija mantzine māte Honorija, noviču audzinātāja māte Ģertrūde, viņas palīdze māte Eņģele, sakristāne māte Marijas Pasludināšana, lazaretes pārzine māte Augustīne — vienīgā ļaunā sieviete klosterī; tad vēl māte Melitilde (Govēna jaunkundze), pavisam jauna mūķene ar brīnišķīgu balsi; māte Angelika (Druē jaunkundze), kura agrāk bijusi ināsa Dieva jaunavu klosterī un Sv. Dārgumu klosterī, kas atrodas starp Zizoru un Maņī; māte Jāzepa (de Kogoludo jaunkundze); māte Adelaida (Overnē jaunkundze); māte Žēlsirdība (de Sifuentes jaunkundze), kas nespēja izturēt klostera stingrību; māte Līdzcietība (de Miltjēra jaunkundze), pretēji noteikumiem uzņemta klosterī sešdesmit gadu vecumā, ļoti bagāta sieviete; māte Providence (de Lodinjēra jaunkundze); māte Prezentācija (de Sigencas jaunkundze), ko 1847. gadā ievēlēja par klostera priekšnieci; un, beidzot, māte Celiņa (skulptora Ceraki māsa), kas kļuva ārprātīga, un māte Santāla (de Sizona jaunkundze), kas arī zaudēja prātu.

Visdaiļāko mūķeņu vidū jāmin kāda piemīlīga divdesmit trīs gadus veca jaunava no Burbonas salas, Rozes bruņinieka dzimtas atvase, kas pasaulīgajā dzīvē būtu saukusies Rozes jaunkundze, bet šeit saucās māte Debesbraukšana.

Māte Mehtilde, kas pārzināja dziedāšanu un kori, labprāt strādāja ar internāta audzēknēm. Parasti viņa savāca no tām pilnu gammu, tas ir, septiņas meitenes desmit līdz sešpadsmit gadu vecumā, izraudzīdamās koristes pēc balsīm un auguma. Meitenes dziedāja, nostājušās plecu pie pleca rindā pēc vecuma, sākot ar vismazāko un beidzot ar lielāko. Tā bija it kā jaunu meiteņu stabule, kā dzīva no eņģeļiem veidota Pāna flauta.

No klostera māsām internāta audzēknes visvairāk mīlēja māsu Eifraziju, māsu Margaritu, māsu Martu, kas bija bērna prātā, un māsu Mihaelu, par kuras garo degunu gribot negribot bija jāsmejas.

Visas šis sievietes pret bērniem izturējās laipni. Mūķenes bija stingras tikai pašas pret sevi. Krāsnis kurināja vienīgi internātā, un salīdzinājumā ar pārējo klosteri internāta audzēkņu uzturs bija izmeklēts. Par meitenēm visādā ziņā tika gādāts. Un tomēr, ja kāda audzēkne gāja garām mūķenei un viņu uzrunāja, mūķene nekad neatbildēja.

Klusēšanas likuma sekas bija tādas, ka visā klosterī vārds tika atņemts cilvēciskām būtnēm un piešķirts nedzīviem priekšmetiem. Te ierunājās baznīcas zvans, te — dārznieka zvārgulītis. Blakus vārtsardzei atradās skaļš zvaniņš, ko varēja sadzirdēt visā mājā un kas ar dažādu zvanīšanu līdzīgi akustiskam telegrāfam pavēstīja par visiem ikdienā izpildāmajiem pienākumiem un vajadzības gadījuma aicināja uz sarunu istabu vienu vai otru klostera iemītnieci. Katram cilvēkam un katrai lietai bija savs īpašs zvanīšanas veids. Klostera priekštecei bija domāts viens un viens piesitiens, priekšnieces vietniecei — viens un divi. Seši un pieci piesitieni nozīmēja, ka jāpulcējas klasē, tāpēc internāta audzēknes nekad nesacīja «doties klasē», bet gan «iet uz seši un pieci». C^tri un četri bija Žanlisa kundzes zvans. To dzirdēja ļoti bieži. «Tas ir sātana četrinieksrunāja meitenes, kas nepazina žēlsirdības. Desmit un deviņi piesitieni pasludināja lielu notikumu. Tas nozīmēja, ka atdarīsies klostera durvis — briesmīga, bultām un aizšaujamiem kā nosēta dzelzs plāksne, kas atvērās vienīgi arhibīskapam.

Bez arhibīskapa un dārznieka, kā jau sacīts, klosterī neienāca neviens cits vīrietis. Internāta audzēknes gan redzēja vēl divus: priesteri, veco, neglīto abatu Banesu, ko meitenes varēja vērot baznīcā pa restu starpu, un zīmēšanas skolotāju Ansjo, kurš jau citētajā vēstulē dēvēts par «Ansjeli» un raksturots kā «briesmīgi nejauks, kuprains vecis».

Kā redzams, visi vīrieši tika rūpīgi izraudzīti.

Tada bija šī neparastā māja.

8. Post corda lapides[41]

Tagad, kad gūta nojausma par klostera garīgo seju, būs derīgi dažos vārdos aprakstīt tā ārējo izvietojumu. Lasītājam par to jau ir savs priekšstats.

Sentantuānas Mazā Pikpusa klosteris gandrīz pilnīgi aizņēma plašo, trapecveidīgo laukumu, ko krustojoties izveidoja Polonso iela, Taisnā mūra iela, Pikpusa ieliņa un aklā ieliņa, kura senajos Parīzes plānos apzīmēta par Omarē ielu. Sīs četras ielas apjoza trapeci līdzīgi grāvim. Klosterī ietilpa vairākas ckas un dārzs. Galvenais korpuss sastāvēja no dažādām ēkām, kas, skatoties no putna lidojuma, atgādināja uz zemes gulošas karātavas. Karātavu stabs aizņēma visu Taisnā mūra ielas posmu starp Pikpusa ieliņu un Polonso ielu; karātavu šķērskoku veidoja augsta, pelēka un drūma fasāde ar aizrestotiem logiem Pikpusa ieliņas pusē; šķērskoka galā atradās vārti Nr. 62. Fasādes vidū atradās zemi, putekļu un pelnu klāti vārti, kuru spraišļos auda tīklus zirnekļi un kuri atvērās tikai uz pāris stundām svētdienās un tais retajās reizēs, kad no klostera iznesa kādas mūķenes šķirstu. Ta bija pasaulīgajiem ļaudīm domāta ieeja baznīcā. Karātavu ielokā atradās četrstūraina zāle, kas tika izmantota kā saimniecības telpa un ko internāta audzēknes sauca par pieliekamo. Karātavu stabu aizņēma celles, kur dzīvoja klostera mātes, māsas un novices. Šķērskokā bija izvietotas virtuves, ēdamzāle un baznīcā. Starp vārtiem ar numuru 62 un Omarē aklās ieliņas stūri atradās internāts, kas no ārpuses nebija redzams. Atlikušo trapeces daļu aizņēma dārzs, kura līmenis bija zemāks par Polonso ielas līmeni, tāpēc iekšpusē tā mūri bija vēl augstāki nekā ārpusē. No malām uz centru dārzs pakāpeniski paaugstinājās, un vidū, uzkalniņa galā, auga skaista, smaila, konusveidīga egle, no kuras gluži kā no vairoga viduspunkta sākas četras lielas alejas un astoņas mazas, pa pāriem izkārtotas starp lielo aleju atzarojumiem; ja dārzs būtu bijis apaļš, tad aleju ģeometriskais plāns izskatītos kā ritenim uzlikts krusts. Alejas, kas visas izbeidzās pie neregulārajiem dārza mūriem, bija nevienādā garumā. Gar to malām auga jāņogu krūmi. Dārza dziļumā, no vecā klostera drupām, kas atradās Taisnā mūra ielas stūrī, līdz pat mazā klostera ēkai Omarē ieliņas stūrī, stiepās augstu papeļu aleja. Mazā klostera priekšā zaļoja tā dēvētais mazais dārziņš. Pievienojiet tam visam vēl pagalmu, iekšējo ēku veidotus visdažādākos stūrus, cietuma mūrus un kā vienīgo perspektīvu un vienīgo apkaimi garu, melnu jumtu svītru otrpus Polonso ielai, — un jums būs pilnīgs priekšstats par to, kāds pirms četrdesmit pieciem gadiem izskatījās Mazā Pikpusa bernardiešu māsu mājoklis. Šī svētā māja bija uzcelta tieši tai vietā, kur no četrpadsmitā līdz sešpadsmitajam gadsimtam atradās slavens bumbu spēles nams, ko dēvēja par vienpadsmit tūkstošu velnu zaņķi.

Starp citu, visas šīs ielas piederēja pie senākajām Parīzē. Nosaukumi «Taisnā mūra iela» un «Omarē ieliņa» ir krietni veci, bet pašas ielas — vēl vecākas. Omarē ieliņu agrāk sauca par Malgū ielu. Taisnā mūra ielu — par Mežrozīšu ielu, jo, pirms cilvēks iemācījās kalt akmeņus, dievs vēlēja uzplaukt puķēm.

9. Simt gadu zem mūķenes segauta

Tagad, kad esam guvuši priekšstatu par kādreizējo Mazā Pikpusa klosteri, kad esam uzdrošinājušies ielūkoties noslēpumainajā un nepieejamā mājoklī, lai lasītājs atļauj mums vēl mazliet novirzīties no temata; šai atkāpei gan nav nekāda sakara ar grāmatas pamattēmu, bet tā ir raksturīga un arī noderīga tādā ziņā, ka parāda, cik savdabīga bijusi daža laba no klostera iemītniecēm.

Mazajā klosterī dzīvoja kāda simtgadīga sirmgalve, kas bija te ieradusies no Fontevro abatijas. Pirms revolūcijas viņa bija piedalījusies pat augstākās sabiedrības dzīvē. Viņa daudz runāja par Miromenila kungu, valsts zīmoga glabātāju Luija XVI laikā, un par kādu Diplā kundzi, tiesas priekšsēdētāja sievu, kuru teicās ļoti labi pazinusi. Šo divu vārdu pieminēšana sagādāja viņai prieku un apmierināja viņas godkāri. Viņa stlstīja brīnuma lietas par Fontevro abatiju: tā līdzinājusies īstai pilsētai, un klosterī bijušas pat ielas.

Viņa runāja pikardiešu izloksnē, kas ļoti uzjautrināja internāta audzēknes. Ik gadu viņa svinīgi atjaunoja savus vētsolījumus un, zvērestu dodama, sacīja priesterim: ♦ Monsenjors svētais Francisks deva savus solījumus monNenjoram svētajam Jūlijam, monsenjors svētais Jūlijs deva savus solījumus monsenjoram svētajam Eizebijam, monsenjors svētais Eizebijs deva savus solījumus monsenjoram svētajam Prokopijam utt., utt., un tāpat es dodu savus solījumus jums, svētais tēvs.» Un internāta audzēknes paslepen smējās zem segauta; šie jaukie, klusie, apvaldītie smiekli lika klostera mātēm saraukt uzacis.

Citreiz simtgadīgā mūķene stāstīja visādus notikumus. Viņa apgalvoja, ka viņas jaunibā bernarclieši nepalikusi iepakaļ musketieriem. Vesels gadsimts runāja ar viņas muti, bet tas bija astoņpadsmitais gadsimts. Viņa stāstīja par četriem vīniem Burgundijā un Sampaņā. Pirms revolūcijas, ja kāda augstāka persona — Francijas maršals, princis, hercogs vai pērs — caurbraucot iegriezusies kādā no Šampaņas vai Burgundijas pilsētām, šās pilsētas valdes vīri nākuši viņu apsveikt un pasnieguši viņai četrus gondolveidīgus kausus ar četriem dažādiem vīniem. Uz pirmā kausa bijis uzraksts «Pērtiķa vīns», uz otrā — «Lauvas vīns», uz trešā — «Auna vīns», uz ceturtā — «Cūkas vīns». Četri uzraksti apzīmējuši četras dzēruma pakāpes, pa kurām kāpj lejup žūpa: pirmais reibums padara jautru, otrais — niknu, trešais — stulbu, ceturtais — lopisku.

Vecā mūķene glabāja savā skapītī aiz atslēgas kādu noslēpumainu priekšmetu, kam bija ļoti pieķērusies. Fontevro abatijas noteikumi to neaizliedza. Šo priekšmetu viņa nevienam negribēja rādīt. Ik dienas, kad vēlējās to slepenībā aplūkot, viņa ieslēdzās savā cellē — arī tas nebija pret viņas ordeņa noteikumiem. Līdzko gaitenī atskanēja soļi, viņa skapi aizslēdza, cik vien aši spēja ar savām vecajām rokām. Tiklīdz kāds par to ierunājās, viņa, kas parasti bija tik pļāpīga, apklusa. Pat ziņkārākās klostera iemītnieces atdūrās pret viņas klusēšanu un neatlaidīgākās — pret viņas ietiepību. Tas noderēja par sarunu lematu it visām, kas klosterī dzīvoja dīkā un garlaikojās. Kas gan varēja būt šis tik vērtīgais un noslēpumainai^ priekšmets, simtgadīgās mūķenes dārgums? Varbūt kāda svēta grāmata? Varbūt kādas sevišķas lūgšanu krelles? Vai pārbaudīta relikvija? Minējumiem nebija gala. Pēc nabaga vecenes nāves visi steidzās pie viņas skapja — varbūt ašāk, nekā pieklātos, — un to atvēra. Noslēpumaino priekšmetu atrada ietītu trīskāršā linautā kā hostiju bjodiņu. Tas izrādījās fajansa šķīvis, uz kura bija attēloti lidojoši amori, karn dzenas pakaļ aptiekāra mācekļi, apbruņojušies ar milzīgām klistīra šļircēm. Sai vajāšanas atainojumā netrūka komisku pozu un grimašu. Viens no mazajiem, mīlīgajiem amoriņiem jau noķerts. Viņš pretojas, plivina spārniņus un vēl lūko lidot, bet aptieķnieka māceklis ar klistīra šļirci sātaniski smejas. Morāle: mīlestību uzvar vēdergraizes. Sis šķīvis — visai reta manta, kam varbūt pat bijis gods iedvesmot Moljēru, «— 1845. gada septembrī vēl bija vesels, un to varēja nopirkt pie vecu lietu tirgotāja Bomaršē bulvārī.

Lādzīgā sirmgalve nevēlējās redzēt nevienu apmeklētāju no ārienes, jo, viņa teica, «sarunu istaba ir pārāk drūma».

10. Nepārtrauktās pielūgsmes izcelšanās

Gandrīz kapam līdzīgā sarunu telpa, par kuru lasītājam jau dots priekšstats, ir vietēja rakstura parādība un citos klosteros nav iekārtota ar tādu stingrību. It īpaši tas sakāms par Tampla klosteri, kas gan patiesībā piederēja pie cita ordeņa. Melnos slēģus tur aizstāja brūnas portjeras, un pati sarunu istaba atgādināja salonu; tanī bija parketa grīda, pie logiem — balti muslīna aizkari un pie sienām pat gleznas; gan kādas benediktietes portrets ar atsegtu seju, gan puķu saišķi, gan turka galvas zīmējums.

Tampla klostera dārzā auga slavenais Indijas kastaņkoks, ko uzskatīja par skaistāko un lielāko kastaņu Francijā un astoņpadsmitajā gadsimtā daudzināja par visu karaļvalsts kastaņkoku tēvu.

Kā jau minēts, Tampla klosterī dzīvoja Nepārtrauktās pielūgsmes ordeņa benediktietes, kas nepavisam nelīdzinājās tām benediktiešu māsām, kuras bija pakļautas Sito ordenim. Nepārtrauktās pielūgsmes ordenis nav nemaz tik sens, ne vecāks par divsimt gadiem. 1649. gadā dažu dienu

laikā divreiz notika svētā sakramenta apgānīšana divās Parīzes baznīcās — Sv. Sulpīcija un Senžanengrēva katedrālē. Briesmīgā un nedzirdētā svētuma zaimošana saIrauca visu pilsētu. Augstākais vikārs, kas bija arī Senžermēndeprē klostera priors, sarīkoja svinīgu procesiju, kurā piedalījās visa viņam pakļautā garīdzniecība, un dievkalpojumu noturēja pats pāvesta nuncijs. Taču šī vainas izpirkšanas ceremonija neapmierināja divas cienījamas sieietes — Kurtēna kundzi, marķīzi de Buku, un grāfieni deSatovjē. Abas svētās dvēseles nespēja aizmirst šo, kaut gan īslaicīgo, svētā altāra sakramenta nopulgošanu un domāja, ka to var gandarīt vienīgi ar «nepārtraukto pielūgsmi» kādā sieviešu klosterī. Viņas abas, viena 1652. gadā, otra 1653. gadā, ziedoja ievērojamas summas Svētā sakramenta benediktiešu mūķenei mātei Katrīnai de Barai, lai ar šādu dievbijīgu mērķi tiktu nodibināts Sv. Benedikta ordenim pakļauts sieviešu klosteris. Pirmo atļauju tāda klostera dibināšanai māte Katrīna de Bara saņēma no Senžermēnas abata de Meca kunga «ar noteikumu, ka klosterī nedrīkst uzņemt nevienu jaunavu, kura neiemaksā Irīssimt livru uztura naudas, kas dotu kopā sešus tūkstošus livru pamatiemaksas». Pēc Senžermēnas abata žēlastības rakstu dāvināja karalis, un to visu reizē, abata hartu un karaļa rakstu, 1654. gadā apstiprināja norēķinu palāta un parlaments.

Tā radās un saņēma baznīcas svētību un valdības apstiprinājumu «Svētā sakramenta nepārtrauktās pielūgsmes» benediktiešu ordenis Parīzē. Viņu pirmais klosteris «tika no jauna uzcelts» Kasētas ielā par abu minēto dāmu — de Buka un de Šavotjē kundzes — līdzekļiem.

Sis ordenis, kā redzams, nemaz nelīdzinājās Sito benediktiešu ordenim. Tas bija pakļauts Senžermēndeprē abatam, tāpat kā Vissvētās Jēzus sirds kongregācijas māsas pakļautas jezuītu ģenerālim, bet Žēlsirdīgās sadraudzības māsas — lācariešu ģenerālim.

Tam nebija arī nekā kopīga ar Mazā Pikpusa bernar-, diešu klosteri, kura iekšējā dzīve mums jau zināma. 1657. gadā pāvests Aleksandrs VII ar īpašu rakstu atļāva Mazā Pikpusa bernardietēm nodoties nepārtrauktai pielūgsmei l&gt;«c Svētā sakramenta benediktiešu parauga. Taču citādā /Ina abi ordeņi joprojām palika pilnīgi atšķirīgi.

11. Mazā Pikpusa gals

Jau ar restaurācijas laika iestāšanos Mazā Pikpusa klosteris sāka nīkuļot. Tas izskaidrojams ar vispārēju šā ordeņa sairšanu, kurš pēc astoņpadsmitā gadsimta beidz pastāvēt līdzīgi visiem citiem reliģiskajiem ordeņiem. Apcere, tāpat kā lūgšana, ir cilvēces vajadzība, taču kā it viss, ko skārusi revolūcija, arī tā pārveidosies un nebūs vairs sabiedrības attīstībai naidīga, bet sekmēs progresu.

Mazā Pikpusa klostera iemītnieču skaits strauji samazinājās. 1840. gadā mazais klosteris bija tikpat kā likvidējies, internāts arī. Nebija vairs ne veco sievu, ne jauno meiteņu: pirmās nomira, otrās izklīda. Volaverunt.x

Nepārtrauktās pielūgsmes priekšraksti ir tik stingri, ka spēj atbaidīt; arvien mazāk jaunavu izjuta aicinājumu k]ūt par mūķenēm, ordenim trūka papildinājuma. 1845. gadā vēl viena otra iestājās klosterī par novici, bet nebija tādas, kas vēlētos dot mūķenes solījumus. Pirms četrdesmit gadiem mūķeņu bija tuvu pie simta, pirms piecpadsmit gadiem — vairs tikai divdesmit astoņas. Cik viņu ii tagad? 1847. gadā klostera priekšniece bija jauna mūķene — tā ir zīme, ka izvēle sašaurinās. Viņai vēl nebija ne četrdesmit gadu. Jo mazāks mūķeņu skaits, jo smagāki pārbaudījumi; katras māsas pienākumi kļūst aryien grūtāki. Tuvojas brīdis, kad paliks vairs tikai kāds ducis sāpošu un salīkušu plecu, uz kuriem gulsies Sv. Benedikta priekšrakstu smagums. Šī nasta ir nenoveļama un paliek nemainīga, vienalga, vai mūķeņu daudz vai maz. Kādreiz tā nomāca, tagad — nobeidz. Un mūķenes mirst. Tai laikā, kad šīs grāmatas autors vēl dzīvoja Parīzē, nomira divas. Vienai bija divdesmit pieci gadi, otrai — divdesmit trīs. Otrā varētu sacīt Jūlijas Alpinulas vārdiem: «Hic jaceo. Vlxi antios vlglnii et tres.»  Šā panīkuma dēļ klosteris atteicās no meiteņu audzināšanas.

Mēs nespējām paiet garām šai neparastajai, nezināmajai, tumšajai mājai, tur neiegriezušies un neieveduši visus tos, kas nāk mums līdzi un, varbūt viens otrs sev ko gūstot, uzklausa rnūsu skumjo stāstu par Žanu Valžānu.

Mēs ielūkojāmies kopienā, kurā tik daudz vecu paražu, kas mums šodien šķiet kaut kas jauns. Tas ir aizslēgts dārzs. llortus conclusus. Mēs runājām par šo savādo vietu sīki, taču ar cieņu, vismaz ar to cieņu, kāda savienojama ar sīku aprakstu. Ne visu mēs saprotam, tomēr neko neapsinejam. Mēs esam vienlīdz tālu no Zozefa de Mestra ozianna saucieniem, kurš atļāvās cildināt bendi, un no Voltēra izsmiekla, kurš atļāvās ņirgāties par krucifiksu.

Jāteic, ka te Voltēra rīcība ir neloģiska, jo Voltērs būtu aizstāvējis Jēzu, tāpat kā aizstāvēja Kalasu*. Un pat tie, kas noliedz dievišķā iemiesošanos, — ko tie saskata krucifiksā? Noslepkavotu gudro.

Deviņpadsmitajā gadsimtā reliģiskā doma pārdzīvo krīzi. Ļaudis šo to aizmirst, un labi dara, ja vien, aizmirsdami veco, iemācās ko jaunu. Cilvēka sirdī nav tukšuma. Daudz kas tiek sagrauts, un labi, ka tā, bet tikai ar nosacījumu, lai sagrāvei sekotu jauncelsme.

Pagaidām papētīsim tās parādības, kas jau izzudušas. Nepieciešams tās pazīt, kaut vai tikai tāpēc, lai no tām izvairītos. Pagātnes viltojumi pieņem svešu vārdu un labināt uzdodas par nākotni. Spoks, ko sauc par pagātni, allaž cenšas viltot savu pasi. Sargāsimies no lamatām! Neuzticēsimies! Pagātnei ir sava seja — māņticība, sava maska — liekulība. Atsegsim šo seju, norausim tai masku.

Runājot par klosteriem, jāatzīst, ka tas ir samežģīts jautājums: no civilizācijas viedokļa tie ir nosodāmi, no brīvības viedokļa — aizstāvami.

SEPTlTA GRAMATA Iekavas

.

1. Klosteris kā abstrakts jēdziens

Šī grāmata ir drāma, kuras pirmā persona ir bezgalība.

Cilvēks ir otrā.

Tā kā mūsu ceļā gadījās klosteris, mums vajadzēja tajā ielūkoties. Kādēļ? Tādēļ, ka klosteris, kas ir raksturīga parādība kā austrumos, tā rietumos, kā senajos laikos, tā mūsdienās, kā pagānismā, budismā un muhamedānismā, tā kristiānismā, ir viens no optiskajiem rīkiem, ar kuru palīdzību cilvēks pievēršas bezgalībai.

Se nebūtu vietā pārlieku attīstīt kādas idejas, un tomēr, nemaz neatmetot mūsu atturību, iebildumus un pat sašutumu, jāatzīst, ka ik reizi, kad sastopam cilvēkā tiekšanos uz bezgalīgo, vienalga, pareizā vai nepareizā, izpratnē, mēs izjūtam cieņu. Sinagogā, mošejā, pagodā un vigvamā ir kaut kas pretīgs, kas mums derdzas, un kaut kas cildens, ko protam cienīt. Kādu apceres iespēju prātam un cik dziļas pārdomas izraisa dieva gaišais atspulgs uz tumšās sienas, kas ir cilvēce!

2. Klosteris kā vēsturiska parādība

Raugoties no vēstures, saprāta un patiesības viedokļa, mūsu kopienas ir nosodāmas.

Ja kādā nācijā ir klosteru pārpilnība, tie traucē kustību, kavē attīstību, kļūst par laiskuma centriem tur, kur vajadzīgi rosmes centri. Mūku kopienas visā lielajā sabiedrības kopienā ir tas pats, kas āmuļi ozolam vai kārpa uz tilvēka ķermeņa. To labklājība un uzplaukums Ir tiesā proporcijā ar zemes panīkumu. Klosteru iekārta, kas civilizācijās sākumā bija noderīga, lai caur garīgo ietekmētu nu vājinātu toreizējo paražu lopiskumu, ir nopeļama lautu brieduma laikā. Turklāt, tā kā, klosteriem izvirstot un sākoties to pagrimuma posmam, mūku dzīves veids joprojām tiek uzskatīts par paraugu, tad klostera iekārta Kļūst kaitīga aiz tiem pašiem iemesliem, aiz kuriem tā savā šķīstības posmā bija svētīga.

Ieslēgtības laiks ir pagājis. Klosteri, kas sākumā kalpoja mūsdienu civilizācijas radīšanai, kavēja tās tālāko izaugsmi un kaitē tās attīstībai. Kā iestādījums un cilvēka veidošanas līdzeklis klosteri bija derīgi desmitajā gadsimtā, apstrīdami — piecpadsmitajā un nīstami — deviņpadsmitajā gadsimtā. Mūku kopienu spitālība ir saēdusi gandrīz līdz kauliem divas brīnišķīgas nācijas — Itāliju un Spāniju, no kurām pirmā gadsimtiem ilgi bija Eiropas gaisma, bet otra — Eiropas krāšņums, un pašreizējā laikmetā šīs abas slavenās tautas sāk atspirgt, tikai pateicoties veselīgajai un iedarbīgajai 1789. gada higiēnai.

Klosteris, it īpaši senais sieviešu klosteris, kādu to redzam vēl šā gadsimta sākumā Itālijā, Austrijā un Spānijā, ir viens no drūmākajiem viduslaiku iemiesojumiem. Tāda veida klosteris ir visu šausmu krustošanās punkts. Katoliskais klosteris vārda tiešajā nozīmē viss grimst baisā nāves mirdzumā.

Sevišķi drūms ir spāniešu klosteris. Tur tumsā zem miglas pilnām velvēm, zem krēslā gaistošiem kupoliem paceļas masīvi altāri, augsti kā katedrāles; pustumsā karājas ķēdēs milzīgi balti krucifiksi; uz melnkoka pamata tur kaili guļ lieli ziloņkaula Kristus tēli, ne tikai asiņaini, bet pat asiņojoši, pretīgi un krāšņi, ar atlupušiem elkoņu kauliem, nobrāztiem ceļgaliem, vaļējām brūcēm, vainagoti ar sudraba ērkšķiem, pienagloti zelta naglām, ar rubīna asinslāsēm uz pieres un dimanta asarām acīs. Dimanti un rubīni šķiet mikli un liek raudāt tur lejā, tumsā, segautos tītām būtnēm, kurām sānus noberzis rupjais apģērbs un sadauzījusi pātaga ar dzelzs asumiem galā, liek r audāt būtnēm, kuru krūtis spiež kārkla klūgu pinums un ceļi noberzti jēli lūgšanās. Tās ir sievietes, kas uzskata sevi par līgavām, rēgi, kas uzskata sevi par eņģeļiem. Vai šīs sievietes domā? Nē. Vai viņas ko vēlas? Nē. Vai mīl? Nē. Vai viņas dzīvo? Nē. Viņu nervi ir kļuvuši par kauliem, kauli — par akmeņiem. Viņu segauts ir austs no nakts. Viņu elpa zem segauta ir līdzīga traģiskai nāves dvesmai. Abate, īsts viņpasaules rēgs, viņas svētī un prot iedvest viņām bailes. Te valda nežēlīga bezvainība. Tādi ir vecie Spānijas klosteri. Drausmīgas dievbijības perēkļi, šķīstu jaunavu midzeņi, mežonīgas vietas.

Katoliskajā Spānijā Romas gars izpaudās vēl spēcīgāk nekā pašā Romā. Spāniešu klosteris bija pirmām kārtām katoļu klosteris. Tajā bija jūtami austrumi. Arhibīskaps, debesu kizļaraga, turēja aizbultētu un izspiegoja šo dievam taupīto dvēseļu serālu. Mūķene bija odaliska, priesteris — eīnuhs. Visdedzīgākās no viņām tapa sapnī izrau-dzītas un ieguva Kristu. Nakti skaistais, jaunais vīrietis kails nokāpa no krusta un kļuva par ekstāzes avotu cellē. Augsti mūri sargāja no katra dzīva iespaida mistisko sul-tāna sievu, kuras sultāns bija krustā sistais. Viens vienīgs skatiens uz ārpasauli nozīmēja neuzticību. In-pace aizstāja ādas maisu. To, ko austrumos svieda jūrā, rietumos meta zemes dzīlēs. Kā tur, tā šeit sievietes lauzīja rokas: vienas bija lemtas viļņiem, otras — kapam; tur viņas noslīcināja, šeit — apraka. Šausmīgs paralēlisms.

Mūsdienās pagātnes aizstāvji, nespēdami šos faktus noliegt, nolēmuši par tiem pasmaidīt. Ir ieviesies ērts un savdabīgs paņēmiens, kā noklusēt vēstures atmaskojumus, neatzīt filozofijas komentārus un apiet visus nepatīkamos faktus, visus bēdīgos jautājumus. «Iegansts svinīgām frāzēm,» teic veiklie viltnieki. «Svinīgas frāzes,» atkārto vientieši. Žans Žaks esot bijis deklamators, Didro — deklamators, Voltērs, kas aizstāvēja Kalasu, Labāru un Sirvēnu*, — deklamators. Es vairs neatceros, kurš tas bija, kas nesen atklāja, ka arī Tacits bijis deklamators, ka Nerons bijis upuris un ka visādā ziņā vajadzētu iežēloties par šo «nabaga Olofernu».

Un tomēr faktus grūti sajaukt, tie ir nepiekāpīgi. Šās grāmatas autors pats savām acīm redzējis astoņas ljē no Briseles — tur vēl saglabājušies visiem pieejami viduslaiki — Viljē abatijā kādā pļavā, agrākajā klostera pagalmā, pazemes cietuma bedres un Dilas krastā četrus akmens karcerus — pa pusei zem zemes, pa pusei zem Ūdens. Tie bija in-pace. Katrā karcerī vēl redzamas dzelzs durvju atliekas, atejas caurums un aizrestots lodziņš, kas ārpusē atrodas divas pēdas virs upes līmeņa, bet iekšpusē — sešas pēdas no zemes. Visgarām karcera mūrim četru pēdu augstumā plūst upe. Zeme ir pastāvīgi mitra. Slapjā zeme in-pace iemītniekam aizstāja gultu. Vienā no karceriem saglabājies sienā iestiprināts dzelzs kakla važu gabals, kādā citā redzama no četriem granīta bluķiem veidota četrstūraina kaste, pārāk īsa, lai cilvēks tajā varētu gulēt, un pārāk zema, lai tajā varētu stāvēt. Tādā kastē iesprostoja dzīvu būtni un uzlika virsū akmens vāku. Tā tas ir. Tas ir acīm redzams, rokām taustāms. Šie inpace, šie karceri, dzelzs āķi, kakla važas, augstais lodziņš, gar kuru tek upe, akmens kaste, ko gluži kā kapu noslēdz granīta vāks (vienīgi ar to starpību, ka šeit mironis bija dzīvs cilvēks!), dubļainā zeme grīdas vietā, atejas caurums, mūri, kam cauri sūcas ūdens, — tas viss esot svinīgas frāzes!

3. Ar kādu nosacījumu var cienīt pagātni

Mūku kopienas, kādas tās eksistēja Spānijā un vēl joprojām eksistē Tibetā, ir civilizācijai sava veida dilonis. Tās pilnīgi apstādina dzīvi. Gluži vienkārši — samazina iedzīvotāju skaitu. Ieslēgšana klosterī ir tas pats, kas kastrēšana. Tā bija Eiropas sodība. Pievienojiet tai tik bieži pieļauto varmācību pret sirdsapziņu, piespiedu iestāšanos mūku kārtā, feodālismu, kura balsts bija klosteris, pirmdzimtības tiesības, kas ļāva dzimtas vecākajam ievietot klosterī pārāk lielas ģimenes jaunākos locekļus, visu to nežēlību, par ko nule runājām, in-pace, aizslēgtās lūpas, aizmūrētās smadzenes, tik daudz nelaimīgu dvēseļu mūka solījumu cietumā, kad iestāties klosterī nozīmē tikt dzīvam apraktam. Pievienojiet visas nācijas panīkumam šo atsevišķo cilvēku mokas, un, lai kas jūs būtu, jūs nodrebēsit mūka tērpa un mūķenes segauta, šo divu cilvēces izgudroto līķautu priekšā.

Un tomēr, par spīti filozofijai, par spīti progresam, dažā ziņā un dažās vietās klosteru gars joprojām ir dzīvs arī deviņpadsmitā gadsimta vidū, un neizprotams askē&lt; tisina pieaugums šobrīd rada izbrīnu civilizētajā pasaulē,

Novecojušu iekārtu stūrgalvīgā tieksme turpināties ir līdzīga sasmakušu smaržu ietiepībai, kuras prasītu, lai mēs joprojām iesinaržojam ar tām matus, vai sabojājušās zivs tīkojumam tikt apēstai, vai bērna drēbju uzmācībai, kuras vēlētos apģērbt pieaugušu cilvēku, vai līķu maigumam, kuri atgrieztos zemes virsū, lai apskautu dzīvos.

«Nepateicīgie!» saka drēbes. «Mēs jūs aizsargājām aukstā laikā. Kāpēc jūs mūs vairs negribat?» — «Es nāku no plašās jūras,» teic zivs. «Es biju roze,» bilst smaržas. «Es jūs mīlēju,» runā līķis. «Es padarīju jūs civilizētus,» aizbildinās klosteris.

Uz to ir tikai viena atbilde: «Kādreiz.»

Sapņot par to, ka savu laiku nodzīvojušais varētu bezgalīgi turpināties un iebalzamēts valdīt pār cilvēkiem; nostiprināt sagrīļojušās dogmas, no jauna apzeltīt relikviju lādes, atjaunot klosterus, pārsvētīt relikviju šķirstiņus, atdzīvināt māņticību, uzturēt fanātismu, pielikt jaunus rokturus vīraka slacekļiem un zobeniem, atjaunot mūku kustību un militārismu, ticēt, ka sabiedrības glābiņš atkarīgs no liekēžu savairošanās, uzspiest tagadnei pagātni — tas šķiet dīvaini. Tomēr atrodas teorētiķi, kas aizstāv šādas teorijas. Šie teorētiķi, starp citu, asprātīgi cilvēki, rīkojas visai vienkārši: notriepj pagātni ar ziedi, ko viņi sauc par sabiedrisko kārtību, dievišķajām tiesībām, morāli, ģimeni, cieņu pret senčiem, senseno autoritāti, svēto tradīciju, likumību, reliģiju, un staigā, kliegdami: «Paskatieties! Ņemiet šo te, krietnie ļaudis!» Tādu loģiķu pazina jau senatnē. To pielietoja seno romiešu auguri. Viņi ieberzēja ar krītu melnu telīti un apgalvoja: «Tā ir balta.» Bos cretatus.

Kas attiecas uz mums, mēs vienā otrā ziņā cienījam pagātni un vienmēr un visur saudzējam, ja tikai tā ir ar mieru palikt mirusi. Ja tā grib atdzīvoties, mēs tai uzbrūkam un mēģinām to nonāvēt.

Māņticība, liekulība, svētulība, aizspriedumi — šie klaiņojošie spoki, arī būdami rēgi, sīksti turas pie dzīves, viņu izgarojumiem ir zobi un nagi, viņi jāžņaudz tuvcīņā, ar viņiem jākaro, jākaro bez mitas, jo tāds ir cilvēces liktenis — būt nosodītai uz mūžīgu cīņu ar rēgiem. Tumsu grūti satvert aiz rīkles un notriekt gar zemi.

Klosteris Francijā deviņpadsmitā gadsimta vidū — tā ir pūču kolēģija gaišā dienas laikā. Klosteris, kas atklāti sludina askētismu tieši pilsētā, kura pieredzējusi 1789., 1830. un 1848. gadu, Roma, kas uzplaukst Parīzē, — tas jau ir anahronisms. Parastajā laikā, lai novērstu un likvidētu anahronismu, jāliek izlasīt tā kalšanas gadskaitli. Bet mēs nebūt nedzīvojam parastā laikā.

Cīnīsimies!

Cīnīsimies, bet ne bez izšķirības! Patiesības būtiska īpašība ir nekad nekļūt pārmērīgai. Kāda tai vajadzība pārspīlēt? Ir tādas paradības, kas jāiznīcina, un ir tādas, kas vienkārši jāapgaismo un jāaplūko. Kāds spēks slēpjas labvēlīgā un nopietnā pētīšanā! Nemetīsim liesmu tur, kur pietiek ar gaismu!

Tātad, dzīvojot deviņpadsmitajā gadsimtā, mēs esam pret askētisku ieslēgšanos klosterī, mēs esam pret klosteriem vispār, vienalga, kādā tautā, vienalga — Āzija vai Eirof&gt;ā, Indijā vai Turcijā. Klosteris ir tas pats, kas purvs. Nav noliedzams, ka tie pakļauti trūdēšanai, to stāvošie ūdeņi ir neveselīgi, to izgarojumi rada drudzi un novārdzina veselas tautas; to savairošanās kļūst par Ēģiptes sodību. Mēs nespējam bez šausmām domāt par tām zemēm, kur kā tārpi ņudz milzīgā skaitā savairojušies faķīri, bonzas, musulmaņu askēti, marabuti, budistu priesteri, derviši.

Un tomēr reliģijas jautājums pastāv. Sajā problēmā ir kaut kas noslēpumains, gandrīz baigs. Lai mums atļauts ielūkoties tajā dziļāk!

4. Klosteris no principu viedokļa

Cilvēki sapulcējas un dzīvo kopīgi. Uz kādu tiesību pamata? Uz apvienošanās tiesību pamata.

Viņi ieslēdzas savā mājoklī. Uz kādu tiesību pamata? Saskaņā ar to, ka ikkatram cilvēkam ir tiesības atvērt un aizslēgt savas durvisL

Viņi neiziet no mājām. Uz kādu tiesību pamata? Saskaņā ar to, ka cilvēkam ir tiesības iet un nākt, kas ietver tiesības palikt uz vietas.

Ko viņi dara tur, savās mājās?

Viņi runā klusā balsī, staigā, acis nodūruši, viņi strādā. Viņi atsakās no pasaules, no pilsētām, jutekliskiem priekiem, baudām, no tukšas godkāres, lepnības un pašlabuma. Viņi ir ģērbušies rupjas vilnas vai audekla drēbēs. Nevienam no viņiem nav nekāda īpašuma. Tur ieejot, bagātais kļūst nabags. To, kas viņam pieder, viņš atdod visiem. Tas, kas reiz bijis tā saucamais dižciltīgais, muižnieks un augstmanis, top pielīdzināts agrākajam zemniekam. Visiem ir vienādas celles. Visiem tiek vienādi izcirpti mati, visi valkā vienādus mūka tērpus, ēd vienu un to pašu rupjo maizi, guļ uz tiem pašiem salmiem un mirst uz tādiem pašiem pelniem. Visiem ir tādas pašas rupjas drēbes mugurā, tāda pati virve ap gurniem. Ja nolemts staigāt basām kājām, tad visi staigā basi. Ja viņu vidū atrodas kāds princis, šis princis ir tāda pati ēna kā pārējie. Nav vairs titulu. Pat uzvārdi zuduši. Paliek tikai vārdi. Saukšanās kristītos vārdos padara visus vienlīdzīgus. Viņi ir sarāvuši asinssaites ar savu agrāko ģimeni un nodibinājuši savā kopienā garīgu ģimeni. Viņiem nav vairs citu radinieku kā vienīgi visi cilvēki. Viņi palīdz nabagajiem, kopj slimos. Viņi paši izrauga tos, kam vēlas pakļauties. Viņi uzrunā cits citu: «Mans brāli!»

Jūs mani pārtraucat un iesaucaties: «Bet tas taču ir ideāls klosteris!»

Pietiek ar to, ka šāds klosteris būtu iespējams, lai rnan vajadzētu to ņemt vērā. *

Tāpēc šās grāmatas iepriekšējās nodaļās es runāju par kādu klosteri ar zināmu cieņu. Ja nepieskaramies viduslaikiem, nepieskaramies Āzijai, ja pagaidām atstājam pie malas vēstures un politikas jautājumu un raugāmies no tīri filozofiska viedokļa, neievērojot karojošās polemikas prasības, turklāt ar noteikumu, ka iestāšanās klosterī notiek pilnīgi brīvprātīgi, tad, man jāsaka, es vienmēr raudzīšos uz mūku kopienu ar uzmanīgu un dažā ziņā pat godbijīgu nopietnību. Kur pastāv kopiena, tur ir komūna;kur ir komūna, tur ir tiesības. Klosteri radījusi formula «Vienlīdzība, Brālība». Ai, cik dižena gan ir brīvība! Cik spoža pārvērtība! Pietiek ar brīvību, lai pārveidotu klosteri par republiku.

Turpināsim.

Šie vīrieši vai sievietes, kas dzīvo četrās sienās, valkā rupjas vilnas drēbes, ir visi vienlīdzīgi un sauc cits citu par brāli. Labi, bet vai viņi yēl ko dara?.

Jā.

Ko tad?

Viņi raugās tumsā, nometas ceļos un saliek rokas. Ko tas nozīmē?

5. Lūgšana

Vini lūdz.

Ko?

Dievu.

Lūgt dievu — ko tas nozīmē?

Vai pastāv kāda bezgalība ārpus mums? Vai šī bezgalība ir viens, vai tā ir imanenta, permanenta? Vai tā katrā ziņā ir substanciāla, jo ir bezgalīga, un vai tā būtu ierobežota tur, ārpus mums, ja tai trūktu substances? Vai tā katrā ziņā ir saprātīga, jo ir bezgalīga, un vai tā izbeigtos tur, ārpus mums, ja tai nepiernistu saprāts? Vai šī bezgalība modina priekšstatu par pasaules būtību, bet mums pašiem no sevis ir tikai priekšstats par savu eksistenci? Citiem vārdiem — vai šī bezgalība nav absolūts, kura relatīvais esam mēs?

Vai tai pašā laikā, kad ir bezgalība ārpus mums, arī mūsos neslēpjas kāda bezgalība? Vai šīs divas bezgalības (kāds baiss daudzskaitlis!) nesedzas viena pār otru? Vai otrā bezgalība nav, tā sakot, apakšējā? Vai tā nav spogulis, atspīdums, atbalss, bezdibenis, kam kopīgs centrs ar otru bezdibeni? Vai arī šai otrai bezgalībai piemīt saprāts? Vai tā domā? Vai mīl? Vai tā vēlas? Ja abām bezgalībām piemīt saprāts, tad katrai no tām ir savas gribas pirmsākums un kā augšējā, tā apakšējā bezgalībā ir savs «es». Apakšējais «es» ir dvēsele, augšējais «es» — dievs.

Ar domu spēku panākt apakšējās bezgalības saskari ar augšējo nozīmē lūgt dievu.

Neatņemsim cilvēka garam neko. Nav labi aizliegt. Vajag pārveidot un pārvērst. Dažas cilvēka spējas ir vērstas uz Nezināmo: domāšana, apcere, lūgšana. Nezināmais ir okeāns. Kas ir apziņa? Nezināmā kompass. Domāšana, apcere, lūgšana ir vareni, noslēpumaini mirdzumi. Cienīsim tos. Kurp tiecas šie cildenie dvēseles izstarojurni? LJz tumsu; tas nozīmē — uz gaismu.

Demokrātija ir diža, jo tā neko cilvēcē nenoliedz un neko nezaimo. Līdzās Cilvēka tiesībām — vismaz tām blakus — pastāv Dvēseles tiesības.

Sagraut fanātismu un godāt bezgalīgo — tāds ir likums. Nepietiek ar to, ka kritīsim ceļos Radības koka priekšā un vērosim tā neaptveramo, zvaigžņu pilno sazarojumu. Mums ir pienākums: veidot cilvēka dvēseli, aizstāvēt noslēpumaino pret brīnumiem, cienīt neizprotamo un noraidīt bezjēdzīgo, pieļaut kā neizskaidrojamu tikai pašu nepieciešamāko, dziedināt ticību, atsvabināt reliģiju no māņticības, atbrīvot dievu no parazītiem.

6. Lūgšanu neierobežotais labums

Visi lūgšanas veidi ir labi, ja vien lūgšana ir sirsnīga. Apgrieziet savu lūgsnu grāmatu otrādi un saplūstiet ar bezgalību!

Mēs zinām, ka ir tāda filozofija, kas noliedz bezgalību. Ir vēl arī filozofija, kas noliedz sauli; šo filozofiju, kas ietilpst patoloģijā, sauc par aklumu. ^

Pasludināt mums trūkstošu jutekli par patiesības avotu — ir apbrīnojamas akla cilvēka pašapziņas izpausme.

Dīvaina šķiet tā augstprātība, pārākums un līdzjūtība, kādu šī «taustes filozofija» izrāda pret filozofiju, kas redz dievu. Liekas, mēs dzirdam kurmi izsaucamies: «Cik viņi nožēlojami ar savu sauli!»

Mums zināms, ka ir izcili un vareni ateisti. Paši ar savām spējām nonākuši pie patiesības, viņi būtībā nav vairs īsti pārliecināti par to, vai ir bezdievji; tātad šeit ir runa vienīgi par nosaukumu, un, ja arī viņi netic dievam, tad, būdami diži gari, ar to vien apliecina dieva esamību.

Mēs apsveicam viņos filozofus, tai pašā laikā nesaudzīgi nosodot viņu filozofiju.

Turpināsim.

Apbrīnojami, cik viegli mēdz apmierināties ar vārdiem. Kāda ziemeļu metafiziskās filozofijas skola, visai miglaina mācība, iedomājās, ka izdarījusi apvērsumu cilvēku izpratnē, aizstājot vārdu «Spēks» ar vārdu «Griba».

Sacīt «stāds grib», nevis «stāds aug» būtu patiesām auglīgi, ja vēl piebilstu: «Visums grib.» Kāpēc? Tāpēc ka no tā varētu secināt: stāds grib, tātad stādam ir savs «es», visums grib, tātad ir dievs.

Bet mums, kas tomēr pretēji šai skolai neko a priori nenoraidām, ir grūtāk pieļaut gribu stādā, kā to atzīst šī skola, nekā visuma gribu, ko tā pati skola noliedz.

Noliegt bezgalības gribu, respektīvi, dievu, iespējams, tikai noliedzot pašu bezgalību. Mēs to pierādījām.

Bezgalības noliegums noved taisnā ceļā pie nihilisma. It viss kļūst par «prāta koncepciju».

Ar nihilismu veltīgi diskutēt. Jo nihilists, ja viņš spriež loģiski, apšauba sava sarunu biedra eksistenci un nav īsti pārliecināts, ka pats eksistē.

No viņa viedokļa ir iespējams, ka viņš pats sev ir tikai «sava prāta koncepcija».

Tomēr viņš neatskārš, ka visu, ko noliedzis, pats atzīst kopumā, izrunājot vārdu «prāts».

Tātad filozofija, kas visam liek beigties ar vienzilbīgo «nē», nepaver domai nekāda ceļa.

Uz «nē» ir tikai viena atbilde: «Jā.»

Nihilisms ir gluži bez nozīmes.

Nebūtības nav. Nulle nepastāv. Viss ir kaut kas. Arī nekas ir kaut kas.

Cilvēks dzīvo no apliecinājuma vēl vairāk nekā no maizes.

Ar redzēšanu un parādīšanu vien nepietiek. Filozofijai jābūt iedarbīgai. Lai tās rūpes un mērķis ir — padarīt cilvēku labāku! Sokrātā gararn jāiemiesojas Ādamā un jārada Marks Aurēlijs, no svētlaimības cilvēka jāizveido gudrības cilvēks. Ēdene jāpārvērš Atēnu Licejā. Zinātnei jābūt spēcinošam līdzeklim. Baudīt — cik bēdīgs mērķis un nožēlojama tieksme! Lops bauda. Domāt — tā ir īstenā gara uzvara. Sniegt domu izslāpušajiem cilvēkiem, pasniegt visiem kā eliksīru dieva jēdzienu, panākt, lai ļaudīs brālīgi sadzīvotu sirdsapziņa un zināšanas, un ar šo noslēpumaino saskaņu padarīt viņus taisnīgus — tāds ir patiesās filozofijas uzdevums. Tikumība ir patiesību atplaukums. Apcere izraisa darbību. Absolūtajam jābūt lietderīgam. Ideālam jābūt cilvēka gara elpai, dzērienam un ēdienam. Ideālam ir tiesības sacīt: «Ņemiet, tā ir mana miesa, tās ir manas asinis.» Gudrība ir sava veida svētais vakarēdiens. Ar šādu noteikumu tā no neauglīgas zinātnes mīlestības kļūst par vienīgo un galveno cilvēku apvienošanas līdzekli un no filozofijas tiek paaugstināta par reliģiju.

Filozofija nedrīkst būt tikai tornis, no kura var pēc patikas aplūkot noslēpumu vienīgi tāpēc, lai apmierinātu ziņkāri.

Pagaidām tālāk neattīstot šo domu, tikai sacīsim, ka mēs neizprotam ne cilvēku kā izejas punktu, ne progresu kā mērķi bez divi dzinējspēkiem — ticības un mīlestības.

Progress ir mērķis, ideāls — paraugs.

Kas ir ideāls? — Dievs.

Ideāls, absolūts, pilnība, bezgalība — tie ir vārdi ar identisku nozīmi.

7. Nosodot jābūt piesardzīgam

Vēsturei un filozofijai ir savi pienākumi, mūžīgi un reizē vienkārši pienākumi: cīnīties pret Kaifasu kā augsto priesteri, pret Drakonu kā tiesnesi, pret Trimalhionu kā likumdevēju un Tiberiju kā ķeizaru. Ar to ir viss pateikts noteikti, tieši un nepārprotami, tā ka nevar rasties ne mazākā neskaidrība. Taču tiesības dzīvot savrup — pat tad, ja tās tiek ļaunprātīgi izlietotas un ir kavēklis sabiedrības attīstībā, — prasa, lai tās atzīst un saudzē. Vientuļnieka dzīve ir cilvēciska problēma.

Kad runā par klosteriem, šīm vietām, kur valda maldi, bet tai pašā laikā arī nevainība, kļūdīšanās, bet arī laba griba, nezināšana, bet arī pašaizliedzība, mocības, bet arī ciešanas, gandrīz vienmēr nākas sacīt «jā» un «nē».

Klosteris ir pretruna. Tā mērķis ir glābiņš, bet līdzeklis — upuris. Klosteris ir augstākais egoisms, kas izriet no augstākās pašaizliedzības,

«Atteikties, lai valdītu,» — liekas, tāda ir mūku kustības devīze.

Klosteri cilvēki cieš, laļ bau&lt;Jī,tu. Viņi paraksta vekseli, kas jāizpērk nāvei. Ar zemes tumsību viņi jau priekšlai* kus aizmaksā par debesu gaismu. Klosterī elle tiek pieņemta kā paradīzes ķīla.

Kļūt par mūku vai mūķeni nozīmē izdarīt pašnāvību, Kas top atalgota ar mūžīgu dzīvošanu.

Liekas, ka, runājot par līdzīgu tematu, nebūtu vietā izMiiiekls. Te viss ir nopietns — kā labais, tā ļaunais.

Taisnīgs cilvēks sarauks pieri, taču nekad ļauni nesmīm s. Mēs saprotam dusmas, bet nesaprotam ļaunumu.

8. Ticība, likums

Vēl dažus vārdus.

Mēs nosodām baznīcu, kad tā ir intrigu piesātināta, mēs nicinām garīgo, kad tas kāro pēc laicīgās varas, bet vieninēr un visur cienām domās nogrimušu cilvēku.

Mēs sveicam tos, kas metas ceļos.

Ticība ir cilvēkam nepieciešama. Vai tam, kurš netic nekam!

Pārdomās iegrimis cilvēks nebūt nav bezdarbīgs. Pastāv kā redzamais, tā neredzamais darbs.

Apcerēt ir tas pats, kas strādāt; domāt ir tas pats, kas darboties. Sakrustotas rokas strādā, saliktas rokas rada. Uz debesīm pacelts skatiens ir darbs.

Taless* palika nekustīgs četrus gadus. Viņš nodibināja filozofiju.

Mūsu acīs mūki nav dīkdieņi un vientuļnieki nav slaisti.

Ļauties pārdomām par apslēpto nav blēņas.

Neatsaucot nekā no iepriekš teiktā, jāatzīst, ka dzīvajam der pastāvīgi atcerēties kapu. Sai ziņā priesteris un filozofs ir vienis prātis. Visiem reiz jāmirst. Trapistu abats te sasaucas ar Horāciju.

Dzīvot ar domu par nenovēršamu nāvi ir gudrā likums un arī askēta likums. Sai ziņā askēta un gudrā uzskati saskan.

Notiek materiāla attīstība — mēs to vēlamies. Pastāv arī garīgs cēlums — uz to mēs tiecamies.

Strauji un neapdomīgi ļaudis saka:

«Kāda gan jēga šīm nekustīgajām būtnēm, kas pievērsās noslēpumam? Kam tās der? Ko tās dara?»

Ak vai! Domājot par tumsu, kas mūs apņem un mūs sagaida, nezinādami, kas ar mums notiks pēc lielā sairuma, mēs atbildam: «Varbūt nav cēlāka darba par to, ko dara šis dvēseles.» Un piebilstam: «Varbūt nav arī derīgāka darba.»

Ir vajadzīgi tādi, kas nemitīgi lūdz par tiem, kuri nekad nelūdz.

Mūsuprāt, visu izšķir tas, cik dziļi lūgšanā iekļaujas doma.

Lūgšanā nogrimis Leibnics — tas ir kas liels; Voltērs, kas lūdz dievu, ir kaut kas lielisks. Deo erexit Voltaire.

Mēs esam par ticību un pret reliģijām.

Mēs piederam pie tiem, kas ir pārliecināti par lūgsnu niecību un lūgšanas cēlumu.

Turklāt pašreizējā brīdī, kas, par laimi, neatstās savu zīmogu deviņpadsmitajam gadsimtam, šai laikā, kad ir tik daudz cilvēku ar zemām pierēm un visai zemiskām dvēselēm, starp tik daudz mirstīgajiem, kuru morāle ir baudīt un kuri dzenas pēc īslaicīgiem un nepilnīgiem materiāliem labumiem, godājams šķiet ikviens, kas dzīvo vientulībā. Klosteris ir atsacīšanās. Upuris, kas nesasniedz mērķi, tomēr ir un paliek upuris. Uzņemties kā pienākumu nopietnus maldus — arī tas ir cēli.

Iedziļinoties patiesībā līdz galam, objektīvi, no visiem viedokļiem, jāatzīst, ka klosterim pašam par sevi, ideāli tvertam, nenoliedzami piemīt savs diženums. It īpaši tas sakāms par sieviešu klosteri, jo mūsu sabiedrībā visvairāk cieš sieviete, bet šī labprātīgā klostera trimda ir zināmā mērā protests.

Stingrā un drūmā klostera dzīve, kuras dažas iezīmes jau raksturotas, patiesībā nav dzīve, jo tajā trūkst brīvības. Tas nav arī kaps, jo trūkst miera. Tā ir neparasta vieta, no kurienes gluži kā no augsta kalna kores redz vienā pusē bezdibeni, kurā mēs esam, bet otrā — bezdibeni, kur mēs būsim, tā ir šaura un miglaina robeža, kas šķir divi pasaules un ko tās abas reizē apgaismo un aptumšo, — te dziestošais dzīves stars saplūst ar blāvo nāves staru. Tas ir kapa mijkrēslis.

Neticot tam pašam, kam tic šīs sievietes, bet līdzīgi viņām dzīvojot ar ticību, mēs nekad neesam spējuši uzlūkot bez svētbijīgām un maigām trīsām, bez žēluma un reizē .kaudības šīs padevīgās būtnes, drebošas un paļāvīgas, šis lēnprātīgās un dižās dvēseles, kuras uzdrošinās dzīvot pašā noslēpuma malā un gaidīt vidū starp pasauli, kas viņām aizslēgta, un debesīm, kuras nav atvērušās. Ir baigi uzlūkot šīs būtnes, kuras pievērsušās neredzamai gaismai un kuru vienīgā laime ir domāt, ka viņas zina šīs gaismas avotu. Meklējot bezdibeni un nezināmo, viņas stingi raugās nekustīgā tumsā, ceļos nometušās, satrauktas, apmulsušas, bailēs drebošas, un tikai dažreiz viņas pa pusei paceļ mūžības dziļā dvesma.

ASTOTA GRAMATA KAPSĒTAS ŅEM, KO TĀM DOD

1. Nodaļa, karā apspriests veids, kā ienākt klosterī

Tieši tādā klosterī Žans Valžāns, kā izteicās Fošlevāna tēvs, bija «nokritis no debesīm».

Viņš bija pārrāpies pār dārza mūri Polonso ielas stūri. Eņģeļu himna, ko viņš pašā nakts vidū bija dzirdējis, izrādījās, bija mūķeņu dziedāšana rīta dievkalpojumā; tumsā tītā zāle, kurā viņš bija ielūkojies, izrādījās, bija kapela; rēgs, kas gulēja izstiepies uz klona, izrādījās, bija klostera māsa, kura tobrīd nodevās grēku gandarīšanai; zvaniņš, kura skaņas viņu tik negaidot pārsteidza, bija dārznieka zvārgulītis, piesiets pie Fošlevāna tēva ceļgala.

Kad Kozete bija apguldīta, Žans Valžāns un Fošlevāns, kā atceramies, ieturēja vakariņas, izdzēra glāzi vīna^un apēda gabalu siera, sēdēdami pie pavarda, kur gaišās liesmās dega sausi žagari. Pēc tam, tā kā vienīgo gultu būdā aizņēma Kozete, viņi nolikās katrs savā kaktā uz salmu cisām. Vēl acu nepievēris, Žans Valžāns sacīja:

— Tagad man jāpaliek šeit,

Sie vārdi visu nakti jaucās Fošlevānam pa galvu.

Patiesību sakot, neviens no abiem nespēja iemigt.

Žans Valžāns, juzdams, ka Zavērs viņu pazinis un ir jau uz pēdām, saprata, ka viņi abi ar Kozeti būs pazuduši, ja atgriezīsies Parīzē. Pēkšņa vēja brāzma bija iemetusi viņus šai klosterī, un tālab Žanam Valžānam nu bija tikai viena doma: palikt šeit. Nelaimīgam cilvēkam viņa stāvoklī šis klosteris bija vienā un tai pašā laikā bīstamākā un drošākā vieta; bīstamākā tāpēc, ka te nedrīkstēja ienākt neviens vīrietis un, ja viņu šeit atklātu, Žans Valžāns tiktu pieķerts, tā sakot, nozieguma vietā, un viņam būtu tikai viens solis no klostera līdz cietumam; drošākā tāpēc, ka nevienam neienāktu prātā viņu te meklēt, ja vien izdotos panākt, lai viņu te pieņem un atļauj palikt. Apmesties uz dzīvi gluži neiespējamā vietā nozīmēja izglābties.

Arī Fošlevāns savukārt lauzīja galvu. Vispirms viņš pats sev atzinās, ka neko no visa notikušā nesaprot. Ka gan Madlēna kungs varēja atrasties šeit, kur visapkārt ir mūri? Klostera mūri nav pārkāpjami. Kā viņš varēja nokļūt šeit, un vēl ar bērnu? Nav taču iespējams uzrāpties pa stāvu sienu ar bērnu klēpī. Kas tas par bērnu? No kurienes viņi abi nāk? Kopš Fošlevāns atradās klosterī, viņš vairs nebija dzirdējis pieminam Piejūras Montreiju un nezināja, kas tur noticis. Madlēna kunga izturēšanās bija tāda, ka neviens neuzdrošinātos tam ko jautāt. Turklāt Fošlevāns sevī sprieda: «Svētos nemēdz iztaujāt.» Viņa acīs Madlēna kungs joprojām bija cienījams vīrs. No nedaudzajiem vārdiem, kas bija pasprukuši Žanam Valžānam, dārznieks varēja secināt vienīgi to, ka šais grūtajos laikos Madlēna kungs droši vien bankrotējis un tagad glābjas no kreditoriem vai arī viņš iejaukts kādā politiskā lietā un slēpjas; tas būtu īsti pa prātam Fošlevānam, kas, tāpat kā daudzi mūsu ziemeļu novadu zemnieki, bija vecā bonapartistu rauga cilvēks. Bēguļojot Madlēna kungs bija izraudzījies par patvērumu klosteri un, skaidrs kā diena, gribēja te palikt. Bet gluži neizskaidrojami bija tas, kā viņš varēja te iekļūt, turklāt kopā ar meiteni. Fošlevāns par to vien domāja un lauzīja galvu. Vecais dārznieks redzēja viņus abus, pieskārās viņiem, runāja ar viņiem un tomēr nespēja ticēt, ka tā ir īstenība. Fošlevāna būdā nu bija ienācis prātam neaptveramais. Fošlevāns maldījās minējumos, skaidri atskārzdams tikai vienu: «Madlēna kungs man izglāba dzīvību.» Pietika ar šo vienīgo drošo atziņu, lai pieņemtu noteiktu lēmumu. Viņš sacīja sev: «Tagad ir mana kārta.» Un, sirdsapziņas mudināts, vēl piebilda: «Madlēna kungs tik daudz neprātoja, kad vajadzēja mesties zem ratiem, lai mani izvilktu.» Viņš noņēmās glābt Madlēna kungu.

Tomēr vecais dārznieks vēl izteica sev dažādus jautājumus, uz kuriem pats arī deva atbildi: «Pēc visa tā, ko viņš darījis manā labā, vai es viņu glābtu, ja viņš būtu zaglis?» — «Tomēr jā.» — «Un, ja viņš būtu slepkava, vai es viņu glābtu?» — «Tomēr jā.» -.&gt;«Bet, tā kā viņš ir svētais, vai man viņu glābt?» — «Tomēr jā,»

Taču kā nokārtot, lai viņš varētu palikt klosterī? Grūts jautājums. Fošlevāns tomēr neatkāpās šā gandrīz neveicamā uzdevuma priekšā. Necilais pikardiešu zemnieks nolēma pārvarēt klostera aizliegumu valni un Sv. Benedikta regulas stāvās kraujas bez citām kāpnēm kā vienīgi ar savu padevību, labo gribu un daļu sensenās laucinieku blēdības, kam šoreiz bija jākalpo cildenam mērķim. Fošlevāna tēvs bija večuks, kam visu mūžu bija rūpējis tikai paša labums, bet nu, pašā mūža vakarā kļuvis klibs, nespēcīgs, zaudējis katru interesi par pasauli, viņš izjuta prieku, ka var izrādīt savu pateicību, un, redzēdams, ka ir iespēja izdarīt cēlu darbu, tvēra to, kā cilvēks, kam pēdējā dzīves mirklī gadījusies pie rokas glāze laba, nekad nebaudīta vīna, kāri tver to un dzer. Var vēl piebilst, ka klostera atmosfēra, kurā viņš dzīvoja jau vairākus gadus, bija iznīcinājusi viņā patmīlību un galu galā modinājusi neatvairāmu tieksmi paveikt kādu labu darbu.

Fošlevāns nolēma uzupurēties Madlēna kungam.

Mēs tikko nosaucām veco dārznieku par necila pikardiešu zemnieku. Sāds raksturojums ir pareizs, taču nepilnīgs. Nu mēs savā stāstā esam nonākuši tik tālu, ka derētu lasītāju mazliet iepazīstināt ar Fošlevāna tēva psiholoģiju. Viņš bija zemnieks, bet kādreiz strādājis par skrīveri notāra kantorī, un tas piešķīra viņa laucinieka blēdībai zināmu izmanību un viņa vientiesībai — vērīgumu. Dažādu iemeslu dēļ cietis neveiksmi savos pasākumos, viņš no rakstveža kļuva par ormani un dienas strādnieku. Taču, par spīti lamuvārdiem un pātagas plaukšķināšanai, kas, domājams, bija nepieciešami viņa zirgiem, Fošlevānā vēl joprojām bija saglabājies kaut kas no rakstveža. Viņam piemita dabiska atjauta, viņš nelietoja nepareizas valodas formas, viņam kā reti kādam ciematā vedās sarunas, un citi zemnieki par viņu sacīja: «Fošlevāns runā gandrīz kā īsts kungs ar cepuri galvā.» Viņš tiešām bija no tiem ļaudīm, ko pagājušā gadsimta nekautrīgajā un pavieglajā valodā apzīmēja par puspit'sētniekiem, puslaukiem un ko metaforas, kādas no pilīm raidīja uz būdiņām, ierindoja nedižciltīgo nodalījumā ar uzrakstu: «Ne zemes urķis, ne plānā galdiņa urbējs, ne melns, ne balts.» Kaut gan izturējis daudz likteņa pārbaudījumu un triecienu, nabaga večuks Fošlevāns, kas jau stāvēja ar vienu kāju kapā, tomēr bija un palika spontānas clabas cilvēks un allaž rīkojās pēc pirmās ierosmes.

Kā vērtīgā īpašība nekad nejauj cilvēkam izdarīt ko ļaunu. Viņa kļūdas un trūkumi — ari tādi viņam piemita — bija Virspusēji. Vispār viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas klust jo patīkamāki, jo tuvāk tos novēro. Sā sirmgalvja pierē neredzēja nevienas no tām nejaukajām rievām, kas Ieguļas pieres augšdaļā un liecina par ļaunumu vai stulbumu.

Visu nakti prātojis, Fošlevāns rītausmā atvēra acis un Ieraudzīja Madlēna kungu sēžam uz salmu cisām un noraugāmies aizmigušajā Kozetē. Fošlevāns uzrausās pusm dus un sacīja:

—  Kad nu jūs reiz esat šeit, ko jūs domājat darīt, lai le ienāktu?

Sie vārdi noskaidroja pašreizējo stāvokli un iztraucēja Žanu Valžānu no pārdomām.

Abi vīri sāka apspriesties.

—  Vispirms, — Fošlevāns sacīja, — jūs nespersit ne soli ārpus istabas. Ne jūs, ne mazā. Viens solis dārzā — nn mēs esam pagalam.

—  Tas tiesa.

—  Madlēna kungs, — Fošlevāns turpināja, — jūs esat ieradušies ļoti labā laikā, tas ir, es gribēju sacīt — bēdīgā brīdī: viena no šejienes dāmām ir stipri slima. Tas nozīmē, ka uz mūsu pusi neko daudz neskatīsies, Ķā rādās, viņa ir pie miršanas. Jau četrdesmit stundas skaita pātarus. Viss klosteris ir kājās un ar to vien noņemas. Aizgājēja, kas taisās šķirties no šās pasaules, ir kāda svētā. Patiesību sakot, mēs šeit visi esam svētie. Vienīgā atšķirība starp viņām un mani ir tā, ka viņas teic: «Mūsu celle,» — bet es saku: «Mana būda.» Tagad viņas skaitīs lugšanu par mirējiem un pēc tam noturēs aizlūgumu par mirušajiem. Šodien mēs te varam būt mierīgi, taču par rītdienu es negalvoju.

Tomēr šī būda atrodas mūra ielokā, — Žans Valžāns iebilda, — aizslēpusies aiz tādām kā drupām, visapkārt aug koki, no klostera mājas tā nav redzama.

un es vēl sacīšu: mūķenes tās tuvumā nekad nerādās.

Nu tad jau? — Žans Valžāns ieteicās.

autājuma zīme šā izsauciena galā nozīmēja: «Manu-, p&gt;žit, te var dzīvot, neviena nepamanīts.» Tieši uz šo lājuma zīmi Fošlevāns atbildēja:

—  Ir vēl mazās.

—   Kādas mazās? — Žans Valžāns nesaprata.

Fošlevāns jau grasījās atbildēt un paskaidrot, ko domājis ar iepriekšējo teikumu, kad ieskanējās zvans.

—  Mūķene ir mirusi, viņš sacīja. — Vai dzirdat zvanu?

Un pamāja Žanam Valžānam, lai ieklausās.

Atskanēja otrs zvana sitiens.

—       Tas ir bēru zvans, Madlēna kungs. Tas zvanīs ik minūti divdesmit četras stundas no vietas, kamēr līķi iznesīs no baznīcas. Jā, redziet, viņas rotajājas. Ja gadās, ka viņām brīvstundā aizripo bumbiņa, viņas, par spīti aizliegumiem, skrien to meklēt un izvanda visas malu maliņas. Sie eņģelīši ir gatavie velnēni.

—   Kas? — jautāja Žans Valžāns.

—       Nu, mazās. Viņas jūs viens un divi atklās, pagaidiet tik! Un tad klaigās: «Redz, kur vīrietis!» Bet šodien briesmas nedraud. Brīvstundu nebūs. Visa diena paies lūgšanas. Vai dzirdat zvanu? Es jau teicu: viens sitiens minūtē. Bēru zvans.

—   Saprotu, Fošlevāna tēv. Te ir meiteņu internāts.

Un Žans Valžāns nodomāja:

«Kozetei te būtu laba audzināšana.»

Fošlevāns atsaucās:

—       Nu, protams! Te ir meiteņu internāts! Un mazās saceltu tādu spiegoņu ap jums! Un laistos mukt! Seit vīrietis ir tas pats, kas mēris. Jūs taču redzat — man'pie ķepas piesiets zvārgulītis kā plēsīgam zvēram.

Žans Valžāns risināja savu domu arvien tālāk un tāJāk,

—       Sis klosteris varētu būt mūsu glābiņš, — viņš pie sevis čukstēja. Tad skaļi teica:

—   Jā, visgrūtākais ir šeit palikt.

—       Nē, — Fošlevāns attrauca, — visgrūtākais ir no šejienes iziet.

Žanam Valžānam pamira sirds.

—   Iziet!

—       Ja, Madlēna kungs, lai šeit atgrieztos, jums no šejienes jāiziet.

Kad bēru zvans bija nozvanījis atkal vienu reizi, Fošlevāns turpināja:

—       Jūs taču nevar ne no šā, ne no tā uzreiz atrast te. Tūlīt jautās: no kurienes jūs nākat? Es varu dornāt, ka jūs nokritāt no debesīm, jo es jūs pazīstu, bet mūķenēm vajag, lai cilvēks būtu ienācis pa vārtiem.

Pēkšņi atskanēja kāda cita zvana visai sarežģīta zvanīšana.

—  Vai dzirdat? — Fošlevāns iesaucās. — Šis zvans aicina klostera mātes uz kapitulu. Ja kāda nomirst, arvien sanāk kapituls. Viņa nomira, gaismai austot. Parasti visas mirst, gaismai austot. Klausieties, vai jūs nevarētu iziet pa to pašu ceļu, pa kuru ienācāt? Es negribu jūs izprašņāt, bet sakiet — pa kurieni jūs ienācāt?

Žans Valžāns nobālēja. Iedomājoties vien par to, ka atkal būtu jānokāpj pa stāvo mūri tai briesmīgajā ielā, viņš nodrebēja šausmās. Kā justos jūs, ja, ticis laukā no tīģeru pilna meža, dzirdētu drauga padomu, kas ieteic turp atgriezties? Žans Valžāns iztēlojās, ka viss kvartāls vēl mudž no policistiem, visur ir novērotāji, visur sargposteņi, pretīgas rokas sniecas grābt viņu aiz apkakles un varbūt krustojuma stūrī stāv pats Zavērs.

—  ^Neiespējami! — viņš iesaucās. — Fošlevāna tēv, domājiet, A'a esmu nokritis šeit no debesīm!

Fs jau domāju, es jau tam ticu! — Fošlevāns atbildēja. Man jums tas nav jāiegalvo. Mīļais dievs būs paņēmis jūs rokās, lai tuvāk aplūkotu, un pēc tam palaidis. Viņš tikai gribēja jūs ielikt vīriešu klosterī, bet pārskatījās. Dzi, atkal zvana! Šis zvans dod ziņu vārtsargam, ka jāiet brīdināt municipalitāte, lai tā dod ziņu mirušo ārstam, kam jānāk nelaiķi apskatīt. Tāda te ,'r miršanas ceremonija. Mūsējām daktera apmeklējums nav neko pa prātam. Ārsts taču ir cilvēks, kas nekam netic. Viņš paceļ segautu. Dažreiz pat atsedz arī vēl ko citu. Cik ātri šoreiz sūta pēc ārsta! Diez ko tas varētu nozīmēt? Jūsu mazā vēl arvien guļ. Kā viņu sauc?

—   Kozete.

—   Vai tā ir jūsu meitiņa? Tā sacīt, jūs būsit viņas vectēvs?

—  Jā.

— Viņai no šejienes būs viegli iziet. Te ir kalpotāju vārtiņi, kas ved tieši uz pagalmu. Es pieklauvēju. Vārtsargs atver. Man uz muguras ir mans grozs un tur iekšā — mazā. Es izeju pa vārtiņiem. Fošlevāna tēvs ar savu grozu iziet — tā ir gaužām parasta lieta. Jūs piekodināsit meitenei, lai izturas pavisam mierīgi. Viņu apslēps groza pārsegs. Uz cik ilgu laiku vien vajadzēs, es viņu atstāšu pie savas vecās paziņas — augļu tirgotājas Zaļā ceļa ielā. Vecā ir pakurla, un viņai mājās ir maza bērna gultiņa.

Es iekliegšu augļu tirgotājai ausi, ka tā ir mana brāļa meita, un lūgšu, lai viņu patur līdz nākamajai dienai. Pēc tam meitene te atgriezīsies kopā ar jums. Jo es iekārtošu tā, lai jūs varētu atgriezties. Citādi nav iespējams. Bet jūs, kā jūs iziesit no šejienes?

Žans Valžāns pakratīja galvu.

—   Tā, lai mani neviens neredzētu. Tas ir galvenais, Fošlevāna tēv. Izdomājiet kaut ko, lai es varētu izkļūt no šejienes tāpat kā Kozete — kādā grozā un zem pārsega.

Fošlevāns ar kreisās rokas vidējo pirkstu pakasija auss ļipiņu — tas nozīmēja, ka viņš ir stipri apjucis.

Trešā zvana skaņas novirzīja viņa domas citā virzienā.

—   Līķu ārsts aiziet, — Fošlevāns ierunājās. — Viņš apskatījis nelaiķi un pateicis: «Tā nu tas ir, viņa ir mirusi.» Kad dakteris uzlicis savu vīzu pasei uz paradīzi, apbedīšanas birojs atsūta šķirstu. Ja aizgājēja ir kāda no klostera mātēm, tad viņu iezārko mātes, ja klostera māsa, tad iezārkošanu izdara pārējās māsas. Pēc tam es zārku aiznagloju. Tas pieder pie maniem dārznieka pienākumiem. Dārznieks vienmēr ir pa druskai kapracis. Zārku novieto baznīcas apakšējā zālē, kas ir pie pašas ielas un kur nedrīkst ieiet neviens vīrietis, tikai miroņu ārsts. Zārka nesējus un mani par vīriešiem neuzskata. Turpat zālē es zārku aiznagloju. Zārka vedēji atbrauc tam pakaļ, un — ardievu, pasaulīti Tāds ir ceļš uz debesīm. Atnes tukšu kasti un aiznes ar kaut ko iekšā. To sauc ^ar apbedīšanu. De profundis.

Slīpi krītošs saules stars pārslīdēja pār vaidziņu Kozetei, kura gulēja puspievērtām lūpām un izskatījās kā ēņģelis, kas dzer gaismu. Žans Valžāns atkal sāka lūkoties uz meiteni. Viņš vairs neklausījās Fošlevānā.

Kaut arī neviens neklausās, tas vēl nenozīmē, ka jāapklust. Vecais lāga dārznieks nemitējās malt vienu un to pašu:

—   Kaps tiek rakts Vožirāra kapsētā. Runā, ka to — Vožirāra kapsētu — taisoties slēgt. Tā ir veca kapsēta, kas vairs nepakļaujas reglamentam, nevalkā uniformu, un drīz to atvaļinās no dienesta. Zēl, jo tā ir ērta. Man tur ir draugs — kapracis Metjēna tēvs. Šejienes mūķenēm atvēlēts izvadīt savas nelaiķes uz kapsētu krēslas stundā. Par to ir īpašs prefektūras lēmums. Bet kas gan viss nav noticis kopš vakarējās dienas! Māte Krucifiksija ir mirusi, un Madlēna tēvs.,.

—   Ir aprakts, — Žans Valžans pabeidza, skumji pasmaidīdams.

Fošlevāns atbildēja ar to pašu vārdu:

—   Protams, aprakts! Ja jūs paliktu te pavisam, tas patiešām nozīmētu — tikt apraktam.

Ieskanējās atkal cits zvans. Fošlevāns žigli noņēma no naglas ceļgala saiti ar zvārgulīti un piesprādzēja pie kājas.

—   Šoreiz tas domāts man. Māte priekšniece mani aicina. Kā tad, atkal sadūros ar sprādzes adatu! Madlēna kungs, palieciet uz vietas un gaidiet mani atpakaļ! Laikam būs kādi jaunumi. Ja esat izsalcis, tur ir vīns, maize un siers.

Un viņš izgāja no mājeles, nomurminādams:

—   Eju jau, eju!

Žans Valžāns redzēja, kā viņš aizsteidzās pa dārzu, cik ātri vien atļāva klibā kāja, neaizinirsdams, garām ejot, aplūkot meloņu dobes.

Pēc nepilnām desmit minūtēm Fošlevāna tēvs, kura zvaniņu dzirdot mūķenes vairījās pagadīties viņam ceļā, klusu pieklauvēja pie kādām durvīm. Maiga balss viņam atbildēja: «Mūžīgi mūžam! Mūžīgi mūžam!» Tas nozīmēja: «Ienāciet!»

Durvis veda uz mazu pieņemamo telpu, kas bija iekārtota, lai tajā pārrunātu ar dārznieku dienesta jautājumus. Pieņemamā istaba atradās blakus kapitula zālei. Uz vienīgā krēsla šai istabā sēdēja klostera priekšniece un gaidīja Fošlevānu.

2. Fošlevānu gaida grūtības

Satraukts un vienlaikus nopietns izskats kritiskos brīžos raksturīgs zināmas dabas un profesijas cilvēkiem, it sevišķi garīdzniekiem un mūkiem. Tai mirklī, kad ienāca Fošlevāns, šāda divējāda rūpju izteiksme atklājās klostera priekšnieces sejā. Tolaik par klostera priekšnieci bija parasti tik jautrā māte Innocentija, agrākā de Blemēra jaunkundze, jauka un izglītota sieviete.

Dārznieks bikli sveicināja un palika stāvam uz celles sliekšņa. Klostera priekšniece, skaitīdama rožukroņi, pacēla acis un sacīja:

—  A, tas esat jūs, Fovāna tēvi

Tāds dārznieka uzvārda saīsinājums bija pieņemts klosterī.

Fošlevāns vēlreiz palocījās.

—   Fovāna tēv, es liku jūs ataicināt.

—   Esmu atnācis, godājamā māte.

—  Man ar jums jārunā.

—   Un arī man savukārt ar jums, — sacīja Fošlevāns, pats sirdī izbijies par savu pārdrošību. — Man ir kas sakāms visugodāmajai mātei.

Klostera priekšniece paskatījās viņā,

—   Jūs gribat man kaut ko ziņot?

—   Nē, lūgt.

— Nu, labi, runājietl

Lāga vīrs Fošlevāns, bijušais notāra skrīveris, piederēja pie tās zemnieku kategorijas, kuriem ir pašapziņa. Izglītības trūkums, savienots ar izmanību, ir spēks: nemācītam cilvēkam visi uzticas un līdz ar to nodod sevi viņa rokās. Pavadījis vairāk nekā divus gadus klosterī, Fošlevāns bija iemantojis te vispārēju atzinību. Tā kā viņš dzīvoja pilnīgi viens un nodarbojās tikai ar dārzkopību, tad brīvajā laikā viņam neatlika nekas cits kā būt ziņkārīgam. Turēdamies vienmēr noteiktā attālumā no aizplīvurotajām sievietēm, kas te nāca, te gāja, viņš sāktmia šķita redzam vienīgi slīdošas ēnas. Ar neatlaidīgu uzmanību un vērīgumu viņam pamazām izdevās atdot šiem rēgiem miesu un asinis, un mirušās viņa priekšā atdzīvojās. Viņš bija it kā kurlais ar sevišķi asu redzi un it ka aklais ar sevišķi jutīgu dzirdi. Vecais dārznieks bija iemācījies atšķirt dažādo zvanu skaņu nozīmi, tā ka galu galā viņam šai mīklainajā un klusajā klosterī nekas nepalika apslēpts. Sī sfinksa izklāstīja viņam ausī visus savus noslēpumus. Fošlevāns, visu zinādams, par visu klusēja. Tā bija viņa māksla. Klosterī domāja, ka viņš ir pamuļķis. Reliģija to uzskata par lielu nopelnu. Klostera mātes prata Fošlevānu novērtēt. Tas bija neparasti mazrunīgs cilvēks. Viņš iedvesa uzticību. Turklāt vecais dārznieks visur ievēroja kārtību un izgāja ārpus klostera mūriem tikai tad, kad tas bija katrā ziņā nepieciešams sakarā ar darbu augļu dārzā un sakņu dobēs. Viņa atturīgā izturēšanās izpelnījās atzinību. Un tomēr viņš atrada iespēju uzklausīt tenkas, izprašņājot divus vīrus: klosterī vārtsargu, no kura uzzināja visus sīkumus par to, kas noticis sarunu istabā, un kapsētā kapraci, no kura uzzināja visas savādības apbedīšanas gaitā. Tādējādi viņam par mūķenēm bija divēju avotu ziņas: vienas apgaismoja klostera māsu dzīvi, otras — nāvi. Taču Fošlevāns neko nemēģināja ļaunprātīgi izmantot. Ordenī viņu ļoti ieredzēja. Vecs, klibs, neredz neko no tā, kas nav jāredz, droši vien mazliet pakurls — cik piemērotas īpašības! Grūti būtu atrast viņam vietnieku.

Ar pārliecību, kāda piemīt cilvēkam, kas zina savu vērtību, lāga vīrs pievērsās godājamai klostera priekšniecei un uzsāka daudzvārdīgu un dziļdomīgu laucinieciski svinīgu runu. Viņš gari klāstīja par savu vecumu, savām kaitēm, par gadu nastu, ko, šeit strādādams, jūtot divtik smagu, par darbiem, kuri arvien grūtāk sokoties, par dārza plašumu, bezmiega naktīm, kā, piemēram, pagājušo nakti, kad mēnesnīcas dēļ vajadzējis apsegt ar salmu pārklājiem meloņu dobes, un galu galā nonāca, lūk, pie kā: viņam esot brālis (klostera priekšniece sakustējās) — brālis jau krietni gados (klostera priekšniece vēlreiz sakustējās, taču ne tik bažīgi), un, ja godājamā māte būtu ar mieru, brālis varētu nākt pie viņa dzīvot un palīdzēt darbā, jo tas esot lielisks dārznieks un klosterim no tā būtu milzu labums, lielāks nekā no viņa. Citādi, ja brāli negribēšot pieņemt, viņš, dzimtas vecākais, juzdamies pārlieku savārdzis un nespēdams tikt galā ar darbiem, būšot spiests no šejienes aiziet, lai arī cik nelabprāt. Un brālim esot maza meitiņa, ko tas ņemtu sev līdzi, un meitenīte augtu šeit dievbijīgā garā un, kas zina, varbūt dienās kļūtu par mūķeni.

Kad Fošlevāns bija beidzis runāt, klostera priekšniece mitējās skaitīt rožukroņi un sacīja:

—   Vai jūs varētu šodien līdz vakaram pagādāt labi stipru dzelzs stieni?

—   Kādam nolūkam?

—   Lai to izmantotu kā sviru.

—   Jā, godājamā māte, — Fošlevāns atbildēja.

Klostera priekšniece, nebilduši vairs ne vārda, piecēlās

un iegāja blakustelpā, kapitula zālē, kur, domājams, bija sapulcējušās pilntiesīgās mātes. Fošlevāns palika viens.

3. Māte Innocentija

Aizritēja apmēram stundas ceturksnis. Klostera priekšniece atgriezās un atkal apsēdās uz krēsla.

Abi sarunas biedri šķita noraizējušies. Centīsimies pēc labākās apziņas attēlot viņu dialogu.

—   Fovāna tēv?

—  Jā, godājamā māte?

—  Vai jūs kapelu pārzināt?

—       Man tur ir savs kaktiņš, no kura es noklausos mesas un dievkalpojumus.

—   Un vai sakarā ar darbu jums nav gadījies ieiet korī?

—   Ir. Pāris reižu.

—   Tur būs jāpaceļ viens akmens.

—   Vai smags?

—  Akmens plāksne grīdā blakus altārim.

—   Vai tas akmens, kas noslēdz kapu velvi?

—   Jā.

—   Arī šai gadījumā noderētu divu vīru spēks.

—       Māte Debesbraukšana, kas ir spēcīga kā vīrietis, jums palīdzēs.

—   Sieviete nekad nav tas, kas vīrietis.

—       Mēs varam dot jums paligā tikai sievieti. Katrs dara, ko spēj. Tāpēc vien, ka svētais tēvs Mabijons sniedz četrsimt septiņdesmit sv. Bernarda vēstījumus, bet Merlonus Horstius tikai trīssimt sešdesmit septiņus, es nebūt neaicinu Merlonu Horstiu.

—   Es arī ne.

—       Nopelns ir strādāt pēc saviem spēkiem. Klosteris nav kuģu būvētava.

-— Un sieviete nav vīrietis. Mans brālis gan ir stiprs!

—  Turklāt jūsu rīcībā būs svira.

—  Vienīgi tāda atslēga der šāda veida durvīm.

—   Pie akmens plāksnes ir piestiprināts gredzens.

—   Es tajā iebāzīšu sviru.

—   Un plāksne ierīkota tā, ka to var pagriezt.

—   Labi, godājamā māte. Es atvēršu kapu velvi.

—   Un četras kora mātes jums palīdzēs.

—   Bet pēc tam, kad velve būs atvērta?

—   Vajadzēs to atkal aizvērt.

—  Vai tas bus viss?

—   Nē.

—  Es gaidu jusu pavēles, ļoti godājamā māte.

—  Fovān, mēs jums uzticamies.

—  Esmu šeit, lai darītu visu.

—   Un lai klusētu par visu.

—   Jā, godājamā māte.

—   Kad kapu velve būs atvērta …

—   Es to atkal aizvēršu.

—   Bet pirms tam …

—  Jā, godājamā māte?

—  Vajadzēs tajā kaut ko nolaist.

Iestājās klusums. Klostera priekšniece, it kā par ko šaubīdamās, kodīja apakšlūpu, tad ierunājās:

—   Fovāna tēv?

—   Jā, godājamā māte?

—  Jūs taču zināt, ka viena no mātēm šorīt nomira?

—   Nē.

—  Vai tad jūs zvana nedzirdējāt?

—   Dārza galā nekas nav dzirdams.

—   Patiešām?

—   Es tikko sadzirdu zvana skaņas, kas aicina mani.

—  Viņa nomira, gaismai austot.

—   Turklāt šorīt vējš nepūta uz manu pusi.

—   Ir mirusi māte Krucifiksija. Viņa bija svētlaimīgā. Klostera priekšniece apklusa, pakustināja lūpas, it ka prātā skaitīdama lūgšanu, un turpināja:

—       Pirms trim gadiem kāda janseniste, Betina kundze, pieņēma īsteno ticību tikai tāpēc vien, ka bija redzējusi, kā māte Krucifiksija lūdz dievu.

—   Patiesi, godājamā māte, tagad es dzirdu sēru zvanu!

—        Klostera mātes viņu pārnesa uz kapliču, tā ir telpa blakus baznīcai.

—   Zinu.

—       Neviens vīrietis, izņemot jūs, nevar un nedrīkst ieiet šai telpā. Iegaumējiet to labi! Tā tik vēl trūktu, lai kāds vīrietis ieietu mūķeņu kapličā!

—   Un kā vēl!

—   Ko?

—   Un kā vēl!

—   Ko jūs sakāt?

—   Es saku «un kā vēl»!

—   Kas tad «un kā vēl»?

—       Godājamā māte, es nesaku, «kas tad un kā vēl», es saku «un kā vēl»!

—   Es jūs nesaprotu. Kāpēc jūs sakāt «un kā vēl»?

—   Lai runātu tāpat kā jūs, godājamā māte.

«— Bet es neteicu «un kā vēl».

—       Jūs neteicāt, bet es to sacīju, lai teiktu tāpat, kā jūs sacījāt.

Sai mirklī pulkstenis nosita deviņi.

—       Devītajā rīta stundā un ik stundu lai slavēts un pielūgts vissvētākais altāra sakramentsl — norunāja klostera priekšniece.

—  Āmen, — sacīja Fošlevāns.

Pulkstenis zvanīja tieši īstajā brīdī. Tas pārtrauca šo «un kā vēl». Iespējams, ka citādi klostera priekšniece un Fošlevāns nekad nebūtu tikuši galā.

Fošlevāns norausa sviedrus no pieres.

Klostera priekšniece atkal kaut ko murmināja, domājams, kādu svētu lūgsnu, tad skaļi sacīja:

—       Dzīva būdama, māte Krucifiksija atgrieza ļaudis ticībā. Pēc nāves viņa darīs brīnumus.

—       To viņa darīs! — Fošlevāns steidzās apstiprināt klostera priekšnieces vārdus, cenzdamies turpmāk vairs nekļūdīties.

— Fovāna tēv, ar māti Krucifiksiju dievs dāvāja mūsu kopienai savu svētību. Protams, ne visiem lemts nomirt tā kā kardinālam de Berilam, kas mira, noturēdams svēto mesu, un atdeva dvēseli dievam, sacīdams šos vārdus: «Hanc igitur oblationem.»  Kaut arī mātei Krucifiksijai nebija vēlēta tāda laime, tomēr viņa mira gaužām cēlā nāvē. Līdz beidzamajam mirklim viņa bija pie pilnas apziņas. Viņa runāja ar mums, pēc tam ar eņģeļiem. Viņa pavēstīja mums savus pēdējos vēlējumus. Ja jums būtu mazliet vairāk ticības un jūs drīkstētu ieiet viņas cellē, tad ar pieskaršanos vien viņa būtu izdziedinājusi jūsu kāju. Viņa smaidīja. Bija jūtams, ka viņa augšāmceļas iekš tā kunga. Paradīzes svētlaimība slēpjas tādā nāvē.

Fošlevāns nodomāja, ka klostera priekšniece beidz skaitīt kādu lūgsnu.

—  Āmen, — viņš sacīja.

—   Fovāna tēv, ir jādara tā, kā mirušie vēlas.

Klostera priekšniece izlaida caur pirkstiem vēl dažas rožukroņa krelles. Fošlevāns klusēja. Viņa turpināja:

—       Par šo jautājumu es apvaicājos vairākiem garīdzniekiem, kuri, darbodamies mūsu kunga vārdā, nododas tieši mūku dzīves un brīnumdarbu pētīšanai un kuru pūles nesušas apbrīnojamus augļus.

—       Godājamā māte, no šejienes bēru zvanu dzird daudz labāk nekā no dārza.

—       Turklāt viņa nav tikai vienkārša nelaiķe, viņa ir svētā.

—   Tāpat kā jūs, godājamā māte.

—       Jau divdesmit gadus viņa atdusējās savā zārkā ar īpašu mūsu svētā tēva Pija VII atļauju.

—   Tas ir tas pats, kurš kronēja imp… Bonapartu.

Tik izmanīgam cilvēkam kā Fošlevānam tāda atcerēšanās bija nepiedodama. Par laimi, klostera priekšniece, savas domas pārņemta, to nedzirdēja. Viņa turpināja:

—   Fovāna tēv!

—   Jā, godājamā māte?

—       Svētais Diodors, Kapadoķijas arhibīskaps, vēlējās, lai uz viņa kapavietas uzraksta vienu vienīgu vārdu «acarus», kas nozīmē — zemes tārps; tas tika izdarīts. Vai nav tiesa?

—   Jā, godājamā māte.

—       Svētlaimīgais Mecokāns, Akvilejas abats, vēlējās tapt apbedīts zem karātavām; tas tika izdarīts.

—   Tiesa kas tiesa.

—       Svētais Terencijs, kurš bija bīskaps Portas pilsētā, kas atrodas pie Tibras ietekas jūrā, vēlējās, lai uz viņa kapakmens būtu iegravēta zīme, kādu parasti lika uz tēva un mātes slepkavas kapavietas, jo viņš cerēja, ka tad visi garāmgājēji spļaus uz viņa kapu. Tas tika izdarīts. Mirušo gribai jāpaklausa.

—   Lai notiek tā!

—       Francijā, Rošabeijas tuvumā dzimušā Bernarda Gvidonija miesas tika, pēc viņa gribas un par spīti Kastīlijas karalim, pārvestas uz dominikāņu baznīcu Limožā, kaut gan Bernards Gvidonijs bija Spānijas pilsētas Tūjas bīskaps. Vai te ir kas iebilstams?

—   Nepavisam arī ne, godājamā māte.

—   So notikumu apliecina Plantavijs de la Foss.

Klusu pārskaitījusi vēl dažas rožukroņa krelles, klostera priekšniece turpināja:

—       Fovāna tēv, matē Krucifiksija tiks apbedīta zārkā, kurā viņa jau divdesmit gadus atdusējas.

—   Tas ir pareizi.

—   Lai viņas dusa turpinās!

—   Tātad man bus vīna jaienagio tai pašā zārkā?

—   Jā.

—       Un apbedīšanas biroja atsūtīto zārku mēs neizlietosim?

—   Tieši tā.

—   Esmu gatavs izpildīt visgodājarnās kopienas pavēles.

—   Četras kora mātes jums palīdzēs.

—       Aiznaglot zārku? Tur man viņu palīdzība nav vajadzīga.

—   Nē. Nolaist zārku lejā.

—   Kur?

—   Kapu velvē.

—   Kādā kapu velvē?

—   Zem altāra.

Fošlevāns satrūkās.

—   Velvē zem altāra!

—   Zem altāra.

—   Bet…

—   Jūsu rīcībā būs dzelzs stienis.

—   Ja, bet… *

—  Jūs pacelsit akmeni, iebāžot stieni gredzena …

—   Bet…

—       Mirušo gribai ir jāpaklausa. Tapt apbedītai kapu velvē zem kapelas altāra, nenonākt nesvētītā zemē, arī mirušai palikt turpat, kur, dzīva būdama, lūgusi dievu, — tāda bija mātes Krucifiksijas pēdējā vēlēšanās. To viņa mums lūdza, patiesībā pavēlēja.

—   Tas taču ir aizliegts.

—   Cilvēku aizliegts, dieva — novēlēts.

—   Bet ja nu to dabū zināt?

—   Mēs jums uzticamies.

—   O, es esmu mēms kā akmens klostera mūrī.

—       īr sanācis kapituls. Pilntiesīgās mātes, ar kurām es aprunājos un kuras vēl patlaban apspriežas, nolēma, ka māte Krucifiksija saskaņā ar viņas vēlēšanos tiks apbedīta pati savā zārkā zem mūsu altāra. Iedomājieties tikai,

Fovāna tēv, ka šeit notiks brīnumi! Cik slavens par godu dievam kjūs mūsu klosteris! Brīnumi nāk no kapiem.

—   Bet, godājamā māte, ja nu veselības aizsardzības komisijas pārstāvis …

—   Svētais Benedikts II apbedīšanas jautājumos pretojās Konstantīnam Pogonatam.

—  Tomēr policijas komisārs …

-— Honodmers, viens no septiņiem ģermāņu karaļiem, kas Konstancija valdīšanas laikā ielauzās Gallijā, atzina mūku tiesības tikt apbedītiem ticības klēpī, tas ir, zem altāra.

—   Taču prefektūras inspektors …

— Pasaule nav nekas krusta priekšā. Martins, vienpa-dsmitais kartauziešu ģenerālis, deva savam ordenim šādu devīzi: «Slat crux dum volvitur orbis.»

—  Āmen, — sacīja Fošlevāns, kas tādā veidā mēdza izkulties no nepatikšanām ikreiz, kad dzirdēja latīņu valodu.

Tāds, kas pārāk ilgi klusējis, ir mierā ar jebkuru klausītāju. Tai dienā, kad retors Gimnastorass iznāca no cietuma ar pilnu galvu tur radušos dilemmu un siloģismu, viņš apstājās pie pirmā koka, kurš gadījās ceļā, to svinīgi uzrunāja un gaužām nopūlējās to pārliecināt. Klostera priekšniece, kura parasti bija pakļauta klusēšanas likumam un kurai bija sakrājies pārlieku daudz sakāmā, piecēlās un, nespēdama aizturēt vārdu straumi, kas brāzās līdzīgi ūdenim pa atvērtām slūžām, iesaucās:

—   Man pa labi stāv Benedikts un pa kreisi — Bernards. Kas tad ir Bernards? Pirmais Klervo abats. Fontēna Burgundijā ir dieva svētīta zeme, jo tā redzējusi viņu piedzimstam. Viņa tēvu sauca par Teselinu, bet māti — par Aletu. Viņš iesāka ar Sito, lai nonāktu līdz Klervo. Par abatu viņu iesvētīja Gijoms de Sampo, kas bija bīskaps Salonā pie Sonas. Viņam bija septiņi simti noviču, un viņš nodibināja simt sešdesmit klosteru. Viņš satrieca Abelāru Sansas koncilā 1140. gadā, kā arī Pjēru de Briī un tā mācekli Anrī, un vēl citus nomaldījušos, kas dēvējās par «apustuļu mācekļiem». Viņš samulsināja Brešas Arnoldu, satrieca jūdu slepkavu mūku Raulu. Viņš bija noteicējs 1148. gada Reimsas koncilā, viņš lika notiesāt Zilbēru de ia Porē, Puatjē bīskapu, lika notiesāt Eonu de l'Etuālu, izlīdzināja nesaskaņas prinču starpā, apgaismoja Luija Jaunākā prātu, deva padomus pāvestam Eigenijam III, noteica regulu Tampla klosterim, sludināja krusta karu. Savā dzīves laikā viņš izdarījis divsimt piecdesmit brīnumu, dažkārt līdz trīsdesmit deviņiem brīnumiem vienā dienā. Un kas ir Benedikts? Montekasīno patriarhs, otrs klostera svēto noteikumu pamatlicējs, rietumu Basilejs. Viņa ordenis devis pasaulei četrdesmit pāvestu, divsimt kardinālu, piecdesmit patriarhu, tūkstoš sešsimt bīskapu, četrus ķeizarus, divpadsmit ķeizarienes, četrdesmit sešus karajus, četrdesmit vienu karalieni, trīs tūkstoši sešsimt kanonizētu svēto, un pats ordenis pastāv jau tūkstoš četrsimt gadu. Vienā pusē svētais Bernards, otrā — sanitārās komisijas pārstāvis! Vienā pusē svētais Benedikts, otrā — atkritumu bedru inspektors! Valdība, atkritumu bedru inspekcija, apbedīšanas birojs, noteikumi, administrācija — kāda mums gar to visu daļa? Jebkurš garāmgājējs būtu sašutis, redzēdams, kā ar mums apietas. Mums nav pat tiesību atdot mūsu pīšļus Jēzum Kristum! Visas jūsu veselības aizsardzības komisijas ir revolūcijas izgudrojums. Dievs tiek pakļauts policijas komisāram! Tāds ir mūsu gadsimts. Klusējiet, Fovān!

Sajā vārdu gāzmā Fošlevāns nejutās sevišķi labi. Klostera priekšniece turpināja:

— Nevienam nevar būt šaubu par klostera tiesībām apbedīšanā. Tikai fanātiķi un nomaldījušies tās neatžīst. Mēs dzīvojam šausmīga sajukuma laikmetā. Cilvēki nezina to, kas jāzina, bet zina to, ko neklājas zināt. Ļaudis ir rupji un bezdievīgi. Mūsu laikos atrodas vēl tādi, kas neatšķir vislielāko no svētajiem, svēto Bernardu, no tā sauktā nabago katoļu Bernarda, kurš arī bija krietns garīdznieks un dzīvoja trīspadsmitajā gadsimtā. Vēl citi aiziet savos zaimos tik tālu, ka salīdzina Luija XVI nāvi uz ešafota ar Jēzus Kristus nāvi pie krusta. Luijs XVI taču bija tikai viens no karaļiem. Bīsimies jel dieva! Nav vairs nedz taisnā, nedz netaisnā. Visi zina Voltēra vārdu, bet neviens nepazīst Sezāra de Bisa vārdu. Un tomēr Sezārs de Biss ir svētlaimīgais, turpretī Voltērs — nelaimīgais. Pēdējais arhibīskaps, kardināls de Perigors, pat nezināja, ka Saris de Gondrāns bija Berila pēctecis un Fransuā Burguēns stājās Gondrāna vietā, bet Burguēnam sekoja Žans Fransuā Seno un Žanam Fransuā — svētās

Martas tēvs. Visi pazīst Kotona tēvu nevis tāpēc, ka viņš bija viens no trim oratorija dibinātājiem, bet gan tāpēc, ka viņš deva ieganstu hugenotu karaļa Anrī IV lāstiem. Svētais Fransuā de Sals ir tīkams pasaulīgajiem ļaudīm, jo blēdījās kāršu spēlē. Un tad visi uzbrūk reliģijai. Kāpēc? Tāpēc ka ir gadījušies daži slikti priesteri, tāpēc ka Sagitērs, Gapas bīskaps, bija Salona, Ambrēnas bīskapa, brālis un viņi abi sekoja Monmolam. Un kas par to? Vai tālab Turas Mārtiņš nebija svētais, kas atdeva pusi no sava mēteļa nabagam? Bet svētie tiek vajāti. Cilvēki aizver acis pret patiesību. Dzīvot tumsā kļuvis par paradumu. Taču visplēsīgākie ir aklie zvēri. Neviens vairs nopietni nedomā par elli. Ak, šī ļaunā tauta! «Karaļa vārdā» šodien nozīmē to pašu, ko «revolūcijas vārdā». Neviens vairs nejūt pienākumu ne pret dzīvajiem, ne mirušajiem. Aizliegts pat nomirt svētā nāvē. Apbedīšana pārgājusi laicīgās varas rokās. Tas ir šausmīgi. Svētais tēvs Leons II uzrakstīja tādā sakarā divi vēstules — vienu Pjēram Notēram, otru vestgotu karalim, kurās apstrīdēja un noraidīja eksarha varu un imperatora virsvaldību jautājumos, kas skar mirušos. Gotjē, Šalonas bīskaps, tai pašā sakarībā pretojās Otonam, Burgundijas hercogam. Agrākā maģistratūra tam piekrita. Senāk mums bija tiesības kapitulā izlemt pat laicīgus jautājumus. Sito abats, ordeņa ģenerālis, bija goda padomnieks Burgundijas parlamentā. Mēs ar saviem nelaiķiem darām, ko gribam. Vai paša svētā Benedikta pīšļi neatdusas Francijā, Flerī abatijā, tā sauktajā Senbenuā pie Luāras, kaut gan viņš mira Itālijā, Montekasīno? Tā bija sestdiena, 543. gada 21. marts. Tas viss nav apstrīdams. Es nicinu psalmotājus, neieredzu priorus, neciešu ķecerus, bet vēl vairāk es ienīstu to, kas lūkotu man iegalvot pretējo. Lai tāds palasa Arnū Vionu, Gabrielu Biselēnu, Tritemu, Moroliku un Liku d'Ašerī!*

Klostera priekšniece atvilka elpu, tad pievērsās Fošlevānam:

—  Tātad norunāts, Fovāna tēv?

—   Norunāts, godājamā māte.

—  Vai uz jums var paļauties?

—   Es paklausīšu jūsu rīkojumiem.

—   Ļoti labi.

—   Esmu ar sirdi un dvēseli padevīgs klosterim.

—       Tātad viss skaidrs. Jūs aiznaglosit zārku. Māsas aiznesis to uz kapelu. Tur notiks sēru dievkalpojums. Pēc tam visi atgriezīsies klosterī. Starp vienpadsmitiem un divpadsmitiem naktī atnāksit jūs ar dzelzs stieni. Visam jānorit lielākajā slepenībā. Kapelā būs tikai četras kora mātes, māte Debesbraukšana un jūs.

—   Un māsa, kas stāvēs pie staba.

—   Viņa neatskatīsies.

—   Bet viņa dzirdēs.

—       Viņa neklausīsies. Turklāt tas, ko zina klosterī, pasaulei nekļūst zināms.

Atkal uz brīdi iestājās klusums. Pēc tam klostera priekšniece turpināja:

—       Jūs noņemsit savu zvārgulīti. Nav nekādas vajadzības, lai māsa pie staba pamanītu, ka jūs tur esat.

—   Godājamā māte?

—   Kas ir, Fovāna tēv?

—   Vai līķu ārsts jau bija?

—       Viņš būs šodien pulksten četros. Tika jau zvanīts, lai atnāk līķu ārsts. Bet jūs taču nesadzirdat zvanu?

—       Es pievēršu uzmanību tikai tām zvana skaņām, kas aicina mani.

—   Ļoti labi, Fovāna tēv.

—       Godājamā māte, būs vajadzīga vismaz sešas pēdas gara svira.

—   Kur jūs to ņemsit? *

—        Kur netrūkst restu, tur netrūkst arī dzelzs stieņu. Dārza galā man ir vecu dzelžu kaudze.

—       Tātad apmēram ceturksni pēc vienpadsmitiem. Neaizmirstiet!

—Godājamā māte?

—   Kas ir?

—       Ja jums vēl kādreiz gadās tamlīdzīgi darbiņi, tad atcerieties manu brāli! Viņš ir tāds stiprinieks, nu, gatavais turks!

—   Jūs rīkosities, cik iespējams, aši.

—       Man tik pārlieku naski nemaz nesokas. Esmu taču kroplis, tālab jau man vajadzētu palīga. Es kliboju.

—        Klibošana nav nekāda vaina, tā var būt pat svētība. Ķeizaram Heinriham II, kas cīnījās pret viltus pāvestu Gregoriju un atjaunoja Benedikta VIII tiesības, bija divi vārdi: Svētais un Klibais.

—       Divi vārti nekad nav par jaunu, — nomurmināja Fošlevāns, kas patiešām bija mazliet pakurls.

—       Fovāna tēv, es domāju, rēķināsimies ar veselu stundu. Tas nebūs pārāk ilgs laiks. Esiet ar dzelzs stieni pie galvenā altāra jau vienpadsmitos! Sēru dievkalpojums &lt;&gt;āksies pusnaktī. Jums jātiek ar visu galā krietnu stundas ceturksni pirms tam.

—       Es darīšu visu, lai pierādītu kopienai savu cītību. Vīrs un vārds. Es aiznaglošu zārku. Tieši pulksten vienpadsmitos būšu kapelā. Kora mātes un māte Debesbraukšana būs jau priekšā. Diviem vīriešiem gan darbs paveiktos vieglāk, bet galu galā iztiksim! Man būs līdzi svira. Mēs atvērsim kapu velvi, nelaidīsim zārku lejā un velvi atkal aizvērsim. Nepaliks nekādu pēdu. Valdībai neradīsies ne mazākās aizdomas. Godājamā māte, vai tas būtu viss?

—   Nē.

—   Kas tad vēl?

—   Paliek vēl tukšais zārks.

Saruna atkal pārtrūka. Fošlevāns domāja. Klostera priekšniece arī domāja.

—   Fovāna tēv, ko mēs iesāksim ar zārku?

—  To aiznesīs uz kapsētu.

—  Tukšu?

Atkal klusums. Fošlevāns pavicināja kreiso roku, it kā atvairīdams kādu satraucošu jautājumu.

—       Godājamā māte, zārku aiznagloju es. Tas notiek baznīcas apakšējā zālē, kur bez manis neviens nevar ieiet, un es pārklāšu zārku ar bēru segu.

—       Jā, bet zārka nesēji, celdami to uz līķratiem vai nolaizdami kapā, pamanīs, ka tas ir tukšs.

—   Ak tu veli… — Fošlevānam paspruka.

Klostera priekšniece, jau pacēlusi roku, lai pārmestu krusta zīmi, cieši uzlūkoja dārznieku. Vārda beigas iestrēga viņam rīklē. Viņš steidzās atrast kādu izeju, lai lidz ar to klostera priekšniecei aizmirstos lādēšanās.

—       Godājamā māte, es iebēršu zārkā zemi. Tad liksies, it kā tur kāds būtu.

—       Jums taisnība. Zeme ir tas pats, kas cilvēks. Tātad ar tukšo zārku jūs visu nokārtosit?

—  To es apņemos.

Klostera priekšnieces seja, līdz šim brīdim nobažījusies un sadrūmusi, tagad noskaidrojās. Ar pavēlnieces mājienu pakļautajam viņa atlaida dārznieku. Fošlevāns devās un durvīm. Kad tas jau dzīrās iziet, viņa klusām atsauca to atpakaļ un sacīja:

— Fovāna tēv, esmu ar jums ļoti mierā. Rīt pēc apbedīšanas atvediet pie manis savu brāli un pasakiet, lai viņš paņem līdzi meitiņu!

4. Nodaļa, pēc kuras varētu domāt, ka Žans Valžāns lasijis Ostenu Kastiljeho

Klibā soļi ir līdzīgi vienača skatieniem: ne tik ātri tie sasniedz mērķi. Turklāt Fošlevāns bija apjucis. Pagāja gandrīz ceturtdaļstunda, iekāms viņš nokļuva līdz dārza būdai. Kozete bija pamodusies. Žans Valžāns bija nosēdinājis meiteni pie pavarda. Tai brīdī, kad Fošlevāns ienāca, Žans Valžāns patlaban rādīja viņai pie sienas pakārto dārznieka grozu un sacīja:

—  Ieklausies uzmanīgi, manu mazo Kozet! Mums vajadzēs no šīs mājas aiziet, bet mēs atkal atgriezīsimies, un mums te klāsies ļoti labi. Krietnais večuks, kas šeit dzīvo, aiznesīs tevi grozā uz muguras. Tu gaidīsi mani pie kādas sievietes. Es tevi uzmeklēšu. Galvenais, ja tu negribi, lai Tenardjiene tevi paņem atpakaļ, esi paklausīga un nerunā ne vārda!

Kozete nopietni pamāja ar galvu. *

Dzirdēdams, ka durvis, Fošlevānam ienākot, iečīkstas, Žans Valžāns pagriezās.

—   Nu?

—       Viss ir nokārtots, un nekas nav kārtībā, — Fošlevāns sacīja. — Man atļāva jūs ievest, bet, pirms es jūs ievedu, jums no šejienes jātiek laukā. Tur, lūk, ir tas āķis! Par mazo nav bēdas.

—  Jūs viņu iznesīsit?

—  Vai viņa klusēs?

—   Par to es galvoju.

—   Bet jūs, Madlēna tēv?

Un pēc klusuma brīža, kurā bija jaušamas bažas, Fošlevāns iesaucās:

—   Nu, izejiet jel pa to pašu vietu, pa kurieni ienācāt!

Žans Valžāns, tāpat kā pirmoreiz, strupi atbildējai

— Tas nav iespējams.

Fošlevāns, runādams vairāk pats ar sevi nekā ar Žanu Valžānu, murmināja:

—   Un vēl kaut kas man nedod miera. Es sacījuL ka iebēršu tur zemi. Tomēr man liekas, ka zeme tur iekša — miesas vietā — nederēs… tas neies, zeme bārstīsies, kustēsies. Vīri to jutīs. Saprotiet, Madlēna tēv, valdība to pamanīs.

Žans Valžāns platām acīm raudzījās viņā un nodomāja, ka viņš murgo.

Fošlevāns turpināja:

—   Kā gan, vel… la milti, jūs tiksit no šejienes arā? Tam jānotiek jau rītdien. Rīt man jūs jāatved. Klostera priekšniece jūs gaidīs.

Tad viņš paskaidroja Žanam Valžānam, ka tas ir atalgojums par pakalpojumu, ko viņš, Fošlevāns, izdarīšot kopienai, ka dārznieka pienākumos ietilpstot arī piedalīties apbedīšanā, ka viņš aiznaglojot zārkus un palīdzot kapracim kapsētā un ka šorīt mirusī mūķene lūgusi, lai to gulda zārkā, kas visu laiku bijis tai par guļasvietu, un paglabā kapu velvē zem kapelas altāra. Policijas noteikumi gan to aizliedzot, bet šī esot viena no tām nelaiķēm, kam nekad neko neatsakot, un klostera priekšniece un mātes kapitulā norunājušas izpildīt aizgājējas pēdējo vēlēšanos, lai gan valdībai tas nepavisam neesot pa prātam. Viņš, Fošlevāns, aiznaglošot zārku cellē, pacelšot akmens plāksni kapelas grīdā un nolaidīšot nelaiķi kapu velvē. Un, lai viņam par to pateiktos, priekšniece esot ar mieru pieņemt viņa brāli klosterī par dārznieku un brāļameitu par internāta audzēkni. Šis brālis, raug, esot Madlēna kungs, un brāļameita — Kozete. Klostera priekšniece vēlējusi viņam atvest brāli nākamās dienas vakarā pēc neīstās apbedīšanas kapsētā, bet viņš nevarot atvest Madlēna kungu no ārienes, ja tas neesot ārā. Tādi nu esot viņa pirmie rūpesti. Un tad viņu nomācot vēl vienas rūpes: tukšais zārks.

—   Kas par tukšo zārku? — Žans Valžāns jautāja.

—  Valdības zārks, — Fošlevāns atbildēja.

—   Kāds zārks? Un kāda valdība?

—   Nomirst mūķene. Atnāk municipalitātes ārsts un saka: «Ir nomirusi viena mūķene.» Valdība atsūta zārku.

Nākamajā dienā atsūta līķratus un zārka nesējus, kas paņem zārku un nogādā kapsētā. Tagad atnāks līķa nesēji, pacels zārku, bet tur iekšā nekā nebūs.

—   Ielieciet tur kaut ko!

—   Mironi? Man tāda nav.

—   Nē, ne mironi.

—   Ko tad?

—   Dzīvu cilvēku.

—   Kādu dzīvu cilvēku?

—   Mani, — sacīja Žans Valžāns.

Fošlevāns pietrūkās kājās, it kā viņam zem krēsla būtu sprāgusi petarde.

—   Jūs?

—   Kāpēc gan ne? — Žans Valžāns pasmaidīja.

Tas bija viens no viņa retajiem smaidiem, kas atplaiksnījās kā blāva gaisma ziemas debesīs.

—       Atcerieties, Fošlevān, jūs sacījāt: «Māte Krucifiksija ir mirusi.» Bet es piebildu: «Un Madlēna tēvs aprakts.» Tā tas būs.

—   Jūs smejaties! Jūs nerunājat nopietni!

—       Es runāju ļoti nopietni. Ir taču jātiek no šejienes laukā?

—   Bez šaubām.

—   Es teicu, lai jūs man atrodat grozu ar pārklāju?

—   Nu, un tad?

—       Grozs būs egles koka, bet pārklājs — melnas vadmalas.

—   Pirmkārt, baltas vadmalas. Mūķenes apbedī baltā.

—   Lai iet, baltas vadmalas!

—   Jūs neesat tāds kā citi cilvēki, Madlēna tēvi

Savā mierīgajā apkārtnē sastopot tādas izdomas, kas nav nekas cits kā mežonīgie un pārdrošie katordznieka sagudrojumi, turklāt redzot, kā šīs izdomas iejaucas, viņa vārdiem runājot, «klostera rāmajā ikdienas dzīvītē», Fošlevāns jutās tikpat apstulbis kā garāmgājējs, kas ieraudzītu jūras kaiju ķeram zivis Sendenī ielas notekā.

Žans Valžāns turpināja:

—       Svarīgi ir iziet no šejienes nepamanītam. Tāds būtu viens veids, kā to izdarīt. Taču vispirms pastāstiet sīkāki Kā tas viss notiek? Kur atrodas zārks?

—   Vai tukšais?

—   Jā.

—       Apakšā, tā saucamajā līķu kambarī. Tas stāv uz diviem steķiem, pārklāts ar bēru segu.

—   Cik garš ir zārks?

—   Sešas pēdas.

—   Un kāds ir tas līķu kambaris?

—       Tā ir apakšstāva istaba ar vienu aizrestotu logu un divām durvīm. Logs atrodas dārza pusē un aizverams no ārienes ar slēģiem. Vienas durvis ved klosterī, otras — baznīcā.

—   Kādā baznīcā?

—   Ielas baznīcā, kur iet visi jaudis.

—   Vai jums ir atslēgas no abām durvīm?

—       Nē. Tikai atslēga no durvīm uz klosteri. Baznīcas durvju atslēga ir pie vārtsarga.

—   Kad vārtsargs atslēdz durvis?

—        Vienīgi tad, kad jāielaiž liķa nesēji, kas nāk pēc zārka. Kad zārks iznests, durvis tiek atkal aizslēgtas.

—   Kas zārku aiznaglo?

—   Es.

—   Kas pārklāj vadmalu?

—   Es.

—   Vai jūs tai laikā esat viens pats?

—       Neviens cits, neskaitot policijas ārstu, nedrīkst ieiet līķu kambarī. Tas ir pat rakstīts uz sienas.

—       Vai varētu šonakt, kad klosterī visi gulēs, mani paslēpt tai telpā?

—        Nē. Bet es varu jūs paslēpt blakus līķu kambarim mazā, tumšā istabiņā, kur glabāju savus apbedīšanas rīkus. Istabiņa atrodas manā pārziņā, un tās atslēga ir pie manis.

—   Cikos rīt līķrati atbrauks pēc zārka?

—       Ap trijiem pēcpusdienā. Apglabāšana notiek Vožirāra kapsētā, pievakarē. Tas nav nemaz tik tuvu.

—       Palikšu paslēpies jūsu rīku noliktavā visu nakti un visu rīta cēlienu. Bet kā būs ar ēdienu? Man gribēsies ēst.

—   Es jums aiznesīšu ko uzkost.

—   Jūs varētu atnākt ienaglot mani zārkā pulksten divos.

Fošlevāns atkāpās atpakaļ un tik stipri sažņaudza rokas, ka pirkstu kauli nokrakšķēja.

—Tas nav iespējamsl

—   Kas tur liels — paņemt āmuru un iedzīt dēlī dažas naglas!

Tas, kas Fošlevānam likās kaut kas nedzirdēts, Žanam Valžānam bija vienkārši izdarāms. Viņš bija dažkārt spraucies cauri vēl bīstamākām spraugām. Tādam, kas bijis cietumā, nav sveša māksla saraukties atkarībā no bēgšanas ceļa diametra. Cietumnieks pakļauts bēgšanai tāpat kā slimnieks krīzei, kas viņu vai nu glābj, vai pazudina. Izbēgt nozīmē atveseļoties. Ko gan cilvēks visu nedara, lai kļūtu vesels! Likt sevi ienaglot starp četriem dēļiem un aiznest kā preču saini, ilgu laiku dzīvam gulēt tādā kastē, atrast gaisu tur, kur gaisa nav, stundām ilgi taupīt elpu, slāpt nost un mācēt tomēr nenomirt — tāda bija viena no drūmajām spējām, kas piemita Žanam Valžānam.

Un šis katordznieka triks — zārks un tanī dzīva būtne — ir arī valdnieka triks. Ja ticam mūkam Ostenain Kastiljeho*, tad arī Kārlis Piektais, vēlēdamies pēc atteikšanās no troņa vēl pēdējo reizi redzēt Plomba kundzi, izlietojis šādu līdzekli, lai ievestu viņu Svētā Justa klosterī un pēc tam atkal no turienes izvestu.

Kaut cik atģidies, Fošlevāns iesaucās:

—   Bet kā jūs varēsit elpot?

—   Gan varēšu.

—  Tādā kastē! Par to iedomājoties'vien, es jau smoku nost. «

—  Jums taču vajag būt kādam svārpstam; izurbiet zārka vākā virs manas mutes dažus caurumiņus un pārāk cieši neaiznaglojiet virsējo dēli.

—   Labi. Bet ja nu jums uznāk klepus vai šķavas?

—   Tam, kas grib izbēgt, neuznāk ne klepus, ne šķavas.

Un Žans Valžāns piebilda:

—  Fošlevāna tēv, ir jāizšķiras: vai nu šeit tikt saņemtam ciet, vai izkļūt no šejienes uz līķratiem.

Katrs būs ievērojis, ka nereti kaķi mēdz apstāties pavērtās durvīs un grozīties tur. Kurš gan nav kaķim sacījis: «Nu, nāc taču iekšā!» Ir cilvēki, kas izšķirīga notikuma priekšā tāpat mēdz svārstīties starp divi lēmumiem, riskējot, ka liktenis, spēji aizcirzdams durvis uz glābiņu, var viņus saspiest. Pārlieku piesardzīgie, kaut gan viņiem piemīt visas kaķu īpašības un tieši tāpēc, ka viņi līdzinās kaķiem, dažkārt vairāk pakļauti briesmām nekā pārdrošie.

Fošlevāns bija tāds svārstīgas dabas cilvēks. Tomēr Žana Valžāna aukstasinība viņu neviļus pieveica. Viņš norūca:

—   Taisnību sakot, cita ceļa nav.

Žans Valžāns turpināja:

—  Man ir bažas vienīgi par to, kas notiks kapsētā.

—   Tieši tas mani nemaz neuztrauc, — iesaucās Fošlevāns. — Ja jūs esat drošs par to, ka izrāpsities no zārka, tad es esmu drošs, ka izvilkšu jūs no kapa. Kapracis ir viens no maniem draugiem, dzērājs. Tas ir Metjēna tēvs, vecs žūpa. Kapracis bāž līķus bedrē, bet es bāžu kapraci kabatā. Kas notiks kapsētā, to es jums varu pasacīt. Mēs tur nonāksim īsi pirms krēslas, trīsceturtdaļstundas pirms kapsētas vārtu slēgšanas. Līķrati piebrauks pie paša kapa. Es tiem sekošu: tāds ir mans pienākums. Man būs kabatā āmurs, kalts un knaibles. Līķrati apstājas, līķa nesēji apsien virvi ap jūsu zārku un nolaiž jūs kapā. Priesteris noskaita lūgšanas, pārmet krustu, paslaka ar svētīto ūdeni un ņem kājas pār pleciem. Mēs paliekam ar Metjēna tēvu divi vien. Viņš ir mans draugs, es jau teicu. Viens no diviem: vai nu viņš būs piedzēries, vai vēl nebūs piedzēries. Ja viņš nav pilnā, es viņam saku: «Iesim, iemetīsim pa kausam, kamēr «Sulīgā Cidonija» vēl ir vaļā!» Es viņu aizvedu, piedzirdu, — Metjēna tēvu var ātri piedzirdīt, viņš allaž ir jau mazliet iekampis, — tad noguldu viņu pagaldē, pievācu viņa caurlaidi, lai ieietu kapsētā, un atgriežos bez viņa. Nu jums ir darīšana tikai ar mani. Ja viņš ir piedzēries, es saku: «Ej vien, es visu izdarīšu tavā vietā!» Viņš aiziet, un es jūs izvelku no bedres.

Žans Valžāns sniedza večukam roku, ko Fošlevāns steidzās satvert ar aizkustinošu zemnieka sirsnību.

—   Norunāts, Fošlevāna tēv! Viss būs labi.

«Kaut tik kas nesamisētos,» Fošlevāns domāja, «kaut nu nenotiktu nekas briesmīgs!»

5. Būt dzērājam vēl nenozīmē būt nemirstīgam

Nākamajā dienā, kad saule jau slīdēja uz rietu, retie Mēnas bulvāra gājēji noņēma cepures, redzēdami garām braucam senatnīgus līķratus, ko greznoja galvaskausi, liela kauli un mākslīgas asaras. Zārks uz līķratiem bija apklāts ar baltas vadmalas pārsegu, virs kura rēgojās liels, melns krusts, kas atgādināja prāvu mironi ar izplestām rokām. Aiz ratiem brauca kariete, kurā varēja saskatit priesteri amata tērpā un kora zēnu ar sarkanu benīti galvā. Divi lika nesēji pelēkos tērpos ar melniem piedurkņu atlokiem soļoja abās pusēs līķratiem. Aizmugurē kliboja kāds večuks strādnieka drēbēs. Bēru gājiens virzījās uz Vožirāra kapsētu.

No večuka kabatas rēgojās āmura kāts, parastā kalta asmens un knaibļu gali.

Vožirāra kapsēta bija izņēmums Parīzes kapsētu vidū.

Tajā valdīja īpaši paradumi, tai bija savi braucamie vārti un savi mazie vārtiņi, ko apkārtnes senie iedzīvotāji, kuri allaž sīksti turas pie vecajiem nosaukumiem, dēvēja par jātnieku vārtiem un kājnieku vārtiņiem. Mazā Pikpusa klostera bernardietes-benediktietes, kā jau sacīts, bija dabūjušas atļauju apbedīt savas nelaiķes atsevišķā kapsētas stūrī un vakarā, jo šis zemes gabals agrak bija piederējis viņu kopienai. Tādējādi kapračiem nācās tur strādāt vasaru pa vakariem, bet ziemu — naktīs, un tāpēc viņi bija pakļauti īpašiem noteikumiem. Tolaik Parīzes kapsētu vārtus slēdza līdz ar saulrietu: tāda bija pilsētas pārvaldes pavēle, kas, tāpat kā uz citām kapsētām, attiecās arī uz Vožirāra kapsētu. Kā jātnieku, tā kājnieku vārti bija režģu kalumi, kas no abām pusēm piekļāvās arhitekta Peronē celtajam paviljonam, kurā dzīvoja kapsētas sargs. Režģu vārti nepielūdzami aizvērās tai mirlai, kad saule pazuda aiz Invalidu nama kupola. Ja kādam kapracim tobrīd gadījās aizkavēties kapsētā, tad, lai no tās izietu, viņam bija tikai viens līdzeklis: apbedīšanas biroja izsniegtā caurlaide: Kapsētas sarga loga slēģī bija ierīkota tāda kā vēstuļu kastīte. Kapracis iemeta tajā savu caurlaidi, sargs dzirdēja to krītam, pavilka auklu, un gājēju vārtiņi atvērās. Ja kapracim caurlaide nebija līdzi, viņš nosauca savu vārdu, sargs, citreiz jau apgūlies un iemidzis, piecēlās, izgāja laukā un, ja pazina kapraci, atslēdza vārtus; kapracis gan tika laukā, bet iepriekš samaksāja piecpadsmit frankus soda naudas.

Šī kapsēta ar savām īpatnībām, kas neiekļāvās vispārējos noteikumos, jauca administratīvo simetriju. Drīz pec 1830. gada Vožirāra kapsētu slēdza. Tās vietā radās Monparnasa kapsēta jeb Austrumu kapi, kas mantoja arī slaveno krodziņu blakus Vožirāra kapsētai. Virs krodziņa durvīm uz dēļa bija uzgleznots cidonijas auglis, pats krodziņš izveidoja it kā leņķi, kura vienā pusē atradās dzērāju galdiņi, bet otrā —• kapu kopas. Uz izkārtnes bija rakstīts: «Pie sulīgās Cidonijas».

Vožirāra kapus varētu nosaukt par atmirstošu kapsētu. Tajā tikpat kā nevienu vairs neapbedīja. To sāka pārņemt pelējums, puķes pamazām iznīka. Parīzes buržuā ne visai vēlējās tikt apbedīti Vožirāra kapos; tas liecinātu par nabadzību. Pērlašēza kapos — ar lielāko prieku! Atdusēties Pērlašēza kapsētā nozīmēja gandrīz to pašu, ko iegūt savā īpašumā sarkankoka mēbeles: tā izpaudās elegance. Vožirāra kapsēta atgādināja pēc senā franču parauga apstādītu iežogotu dārzu un modināja godbijību. Taisnas alejas, bukši, dzīvības koki, mahonijas, senas kapu kopiņas zem vecām īvēm, augsta jo augsta zāle. Vakaros tur cilvēku pārņēma traģiska izjūta. Šais kapos bija pārlieku drūmi.

Saule vēl nebija norietējusi, kad līķrati ar balti pārsegto zārku, uz kura rēgojās melnais krusts, iebrauca alejā, kas veda uz Vožirāra kapsētu. Klibais večuks, kurš gāja nopakaļ, nebija neviens cits kā Fošlevāns.

Mātes Krucifiksījas apbedīšana velvē zem altāra, Kozetes iznešana, Žana Valžāna ievešana līķu kambarī — viss bija noritējis veiksmīgi, bez jebkāda misēkļa.

Piebildīsim, ka mātes Krucifiksijas apglabāšana klosterī zem altāra liekas pilnīgi piedodama rīcība: šis ir viens no tiem pārkāpumiem, kas līdzīgs pienākumam. Mūķenes to izpildīja ne tikai bez samulsuma, bet ar pilnīgu sirdsapziņas piekrišanu. Klosterī tā saukto «valdību» saprot vienīgi kā iejaukšanos otra varā, iejaukšanos, kas vienmēr ir apstrīdama. Pirmā vietā — klostera regula; kas attiecas uz kodeksu, tad — gan jau redzēs! Cilvēki, saceriet likumus, cik vien jums tīk, bet paturiet tos paši sev! Ceļa nodeva ķeizaram allaž ir tikai atlikums no ceļa nodevas dievam. Princis nav nekas principa priekšā.

Fošlevāns, ar visu apmierināts, kliboja aiz līķratiem. Abi viņa noslēpumi, abas radnieciskās sazvērestības — viena ar mūķenēm, otra ar Madlēna kungu, viena klostera labā, otra pret klosteri — bija izdevušās. Žanam Valžānam piemita varens miers, kas pāriet arī uz citiem. Fošlevāns vairs nešaubījās par panākumiem. Tas, ko vēl atlika izdarīt, bija nieks. Pēdējo divu gadu laikā Fošlevāns kādas desmit reizes bija piedzirdījis kapraci, sārtvaidzi

Metjēna tēvu, lādzīgu vīru. Metjēna tēvs dancoja pēc viņa stabules. Viņš darīja ar to, ko gribēja. Viņš iepotēja tam jebkuru savu vēlēšanos, jebkuru iedomu. Metjēna tēva galva allaž pielāgojās cepurei, ko Fošlevānam ienāca prātā tam uzmaukt. Fošlevāns bija pilnīgi pārliecināts par sekmēm.

Tai brīdī, kad bēru gājiens iegriezās alejā, kas ved uz kapsētu, Fošlevāns laimīgs paskatījās uz līķratiem un, berzēdams tuklās rokas, pusbalsī nomurmināja:

—   Tas tik ir tejāteris!

Pēkšņi līķrati apstājās. Viņi bija sasnieguši kapu vārtus. Vajadzēja uzrādīt apglabāšanas atļauju. Apbedīšanas biroja kalpotājs piegāja pie kapu sarga, lai pārrunātu nepieciešamo. Kamēr ilga šī saruna, kas parasti aptur bēru gājienu uz pāris minūtēm, kāds svešs vīrs nostājās aiz_ līķratiem blakus Fošlevānam. Sis vīrs likās esam strādnieks, viņam bija mugurā jaka ār platām kabatām un padusē kaplis.

Fošlevāns uzlūkoja nepazīstamo.

—   Kas jūs tāds esat? — viņš jautāja.

—   Kapracis, — svešais atbildēja.

Ja cilvēks, ko tieši krūtīs ķērusi lielgabala lode, varētu palikt dzīvs, viņam būtu taisni tāda sejas izteiksme kā tobrīd Fošlevānam.

—   Kapracis?

—    Jā.

—   Jūs? *

—   Es.

—   Kapracis ir Metjēna tēvs.

—   Bija gan.

—   Kā tā — «bija»?

—   Viņš ir miris.

Fošlevāns bija visu ko gaidījis, tikai ne to, ka arī kapracis varētu nomirt. Un tomēr tas ir tiesa: arī kaprači reiz mirst. Rakdami kapu citiem, viņi to atver paši sev.

Fošlevāns palika stāvam vaļēju muti. Viņam tikko pietika spēka izšļupstēt:

—   Bet tas nav iespējams!

—   Tā tas ir.

—       Par kapraci strādā taču Metjēna tēvs, — viņš mēģināja vēl iebilst.

—       Pēc Napoleona nāca Luijs XVIII. Pēc Metjēna —• Gribjē. Mans vārds ir Gribjē, zemniek!

Fošlevāns gluži bāls raudzījās uz šo Gribjē.

Tas bija gara auguma kalsns cilvēks ar gluži pelēku sejas krāsu un likās ārkārtīgi drūms. Viņš izskatījās pēc caurkrituša ārsta, kas kļuvis par kapraci.

Fošlevāns sāka skaļi smieties:

—       Ai, cik jocīgi gan iet tai pasaulē! Nomiris labais Metjēna tēvs. Metjēna tētiņš ir miris, lai dzīvo Melnais tētiņš! Vai jūs zināt, kas ir mazais Melnais tētiņš? Tas ir kausiņš sarkanvīna par sešiem sū! Kausiņš sirēnieša, piķis un zēvele! īsta Parīzes sirēnieša! Ak, viņš ir miris, vecais Metjēns! Man viņa dikti žēl, tas tik bija viens jautrs zellis! Bet jūs tak ar esat jautrs zellis. Vai ne, draudziņ? Mēs tūlīt pat iesim un iedzersim abi pa kausiņam!

Svešais atbildēja:

—       Es esmu mācīts cilvēks. Es pabeidzu četras klases. Es nekad nedzeru.

Līķrati atkal bija sākuši kustēties un brauca pa kapsētas galveno aleju.

Fošlevāna gaita bija kļuvusi lēnāka. Ne tik daudz vecās kaites dēļ kā aiz satraukuma viņš kliboja stiprāk nekā parasti.

Kapracis soļoja viņam pa priekšu.

Fošlevāns vēlreiz nopētīja šo nez no kurienes uzradušos Gribjē.

Nepazīstamais bija no tiem cilvēkiem, kas, būdami gados jauni, izskatās kā veči un, kaut gan ir izkāmējuši, patiesībā ir ļoti spēcīgi.

—   Paklausies, draugs! — Fošlevāns viņam uzsauca.

Svešais atskatījās.

—   Es esmu klostera kapracis.

—   Mans kolēģis, — svešais noteica.

Fošlevāns, kas bija gan neizglītots, taču vērīgs vīrs, saprata, ka viņam ir darīšana ar briesmīga tipa cilvēku —&gt; ar balamuti.

Viņš nomurmināja:

—  Ak tad Metjēna tēvs ir beigts …

—       Pavisam, — jaunais kapracis atbildēja. — Mīļais dieviņš apskatījās savā rēķinu grāmatā un redzēja, ka pienākusi Metjēna tēva reize nokārtot maksājumu. Un Metjēna tēvs nomira.

Fošlevāns neviļus atkārtoja:

—   Mīļais dieviņš …

—       Jā, mīļais dieviņš, — pašpārliecināti atteica kapracis. — Filozofiem viņš ir Mūžīgais dievs, jakobīņiern —Augstākā būtne.

—       Vai mums nevajadzētu iepazīties? — nostomījās Fošlevāns.

—       Tas jau ir izdarīts. Jūs esat zemnieks, bet es — parīzietis.

—       Cilvēki nepazīst viens otru, iekāms nav kopā iedzēruši. Kas iztukšo savu glāzi, tas iztukšo savu sirdi. Iesim, sadzersim! No tā nedrīkst atteikties.

—   Pirmajā vietā ir darbs.

Fošlevāns nodomāja: «Es esmu pagalam.»

Atlika vairs tikai daži soļi līdz mazajai alejai, kas veda uz to kapsētas stūri, kur apglabāja mūķenes.

Jaunais kapracis turpināja:

—       Zemniek, man mājās ir septiņi knauķi, kas visi jāpabaro. Tā kā viņiem vajag ēst, man nevajag dzert.

Un apmierināts kā svarīgs vīrs, kam izdevies spurains sakāmais, viņš piebilda:

—   Viņu izsalkums ir manu slāpju ienaidnieks.

Līķrati pabrauca garām ciprešu pudurim, no galvenās

alejas iegriezās kādā mazākā un turpināja ceļu tieši pa zāli starp biezi saaugušiem kokiem. Tas nozīmēja, ka apbedīšanas vieta ir pavisam tuvu. Fošlevāns sāka spert vēl gausākus soļus, taču nespēja palēnināt līķratu virzīšanos uz priekšu. Par laimi, irdenā un ziemas lietū izmirkuši zeme lipa pie riteņiem un padarīja smagāku to gaitu.*

Fošlevāns pieliecās pie kaprača.

—       Tur var dabūt lielisku Aržanteijas vīniņu, — «viņš čukstēja.

—        Lauciniek, ne jau par kapraci man vajadzēja kļūt, — svešais teica. — Mans tēvs bija durvju sargs. Par manu darbalauku viņš bija izraudzījies rakstniecību. Bet atgadījās visādas nelaimes. Tēvs cieta zaudējumus biržā. Un man bija jāatsakās no rakstnieka stāvokļa. Tomēr es vēl esmu tirgus skrīveris.

—       Tad taču jūs neesat kapracis? —, atsāka Fošlevāns, pieķerdamies pie šā tik trauslā zariņa.

—   Šie amati viens otru netraucē. Es tos apvienoju.

Fošlevāns lāgā nesaprata pēdējo teikumu.

—   Ejam iedzert! — viņš aicināja.

Te nepieciešams īss aizrādījums. Lai cik liels bija Fošlevāna satraukums un bažas, viņš, uzaicinādams iedzert,

nepateica, kurš no abiem maksās. Parasti Fošlevāns aicināja, bet Metjēna tēvs maksaja. Aicinājums iedzert dabiski izrietēja no apstāk|iem, kas bija radušies sakarā ar jauno kapraci, un, protams, bija nepieciešams, taču vecais dārznieks ar nodomu atstāja Rable minēto, visiem zināmo stundas ceturksni* neziņas tumsā tītu. Pats Fošlevāns, lai cik uzbudināts, ir nedomāja maksāt.

Kapracis, augstprātīgi pasmaidīdams, turpināja:

—   Ēst taču ir jāēd. Es biju ar mieru kļūt par Metjēna tēva pēcteci. Kad cilvēkam gandrīz pabeigta izglītība, viņš jau ir filozofs. Darbam ar spalvu es pievienoju muskuļu darbu. Man ir sava skrīvera būda Sevras ielas tirgū. Jūs (aču zināt, Lietussargu tirgū. Visas Sarkanā krusta slimnīcu ķēkšas skrien pie manis. Es uzšņāpju viņu mīlestības vēstījumus zaldātiņiem. No rīta saceru maigas vēstulites, vakarā — roku kapus. Tāda ir dzīve, mīļais lauķil

Līķrati virzījās uz priekšu. Fošlevāns, kura uztraukums nu sasniedza augstāko pakāpi, izmisis raudzījās apkārt. Rupjas sviedru lāses ritēja pār viņa pieri.

—  Un tomēr, — kapracis turpināja, — diviem kungiem grūti kalpot. Būs man jāizvēlas vai nu spalva, vai kaplis. Kaplis bojā manu rokrakstu.

Līķrati apstājās.

No bēru karietes izkāpa kora zēns, pēc tam priesteris.

Viens no līķratu mazajiem priekšējiem riteņiem nedaudz iegrima zemes kaudzē, kuras otrā pusē bija redzams vaļējs kaps.

—  Te tev nu bija tejāteris! —Fošlevāns satriekts atkārtoja.

6. Starp četriem dēļiem

Kas gulēja zārkā? Ir zināms: Žans Valžāns.

Žans Valžāns bija ierīkojies tā, lai varētu kaut cik elpot, lai paliktu dzīvs.

Apbrīnojami, kā cilvēka drošības sajūta atkarīga no mierīgas sirdsapziņas. Žana Valžāna iepriekš izdomātais plāns piepildījās, kopš vakarvakara viss noritēja sekmīgi. Tāpat kā Fošlevāns, viņš cerēja uz Metjēna tēvu. Viņš nešaubījās par labu iznākumu. Nav iespējami bīstamāki apstākļi, nav iespējams pilnīgāks miers.

No četriem zārka dēļiem dveš drausma nesatraucamība, Šķita, ka Žana Valžāna mierīgumā bija kaut kas no mirušo atdusas stinguma.

Gulēdams zārkā, viņš varēja izsekot un izsekoja visiem bīstamās spēles posmiem, kurā viņš rotaļājās ar nāvi.

Drīz pēc tam, kad Fošlevāns bija beidzis aiznaglot zārku, Žans Valžāns juta, ka viņu aiznes, tad kaut kur ved. No tā, ka vairs tik stipri nekratīja, viņš noprata, ka zem ratiem nav bruģis, bet ir līdzena zeme, tas nozīmē, ka viņi atstājuši aiz muguras ielas un sasnieguši bulvārus. Pēc dobjās dārdoņas viņš uzminēja, ka patlaban brauc pāri Austerlicas tiltam. Kad rati pirmoreiz apstājas, viņš saprata, ka ir klāt kapsēta, kad tie apstājās otrreiz, viņš nodomāja: «Te būs kaps.»

Pēkšņi Žans Valžāns juta, ka zārks tiek pacelts uz rokam, tad saklausīja čerkstošu skaņu, it kā kaut kas berzētos gar dēļiem; viņš nosprieda, ka tai jābūt virvei, ko apsien ap zārku, lai to nolaistu bedrē.

Tad viņu pārņēma apdullums.

Droši vien līķa nesēji un kapracis bija sašūpojuši zārku un laiduši lejā ar galvgali pa priekšu. Žans Valžāns pilnīgi atjēdzās tikai tad, kad jutās līmeniskā stāvoklī un nekustīgs. Viņš bija guldīts kapā.

Viņu apņēma savāds dzestrums.

Virs viņa atskanēja kāda ledaina un svinīga balss. Balss runāja tik lēnām, ka Žans Valžāns spēja uztvert katru latīņu valodā izsacīto vārdu, kaut gan šo vārdu nozīmi nesaprata:

— Qui dortniunt in terrae pulvere, evigilabunt; alii iti viiam aeternam, et alii in opprobrium, ut videant semper.

Kāda bērna balss atbildēja:

— De profundis.

Zemā balss atsāka:

— Requiem aeternam dona ei, Dominē,

Bērna balss atsaucās:

—  Et lux perpetua luceat ei.A

—  [1] Kas zemes pīšļos dus, tie modīsies; citi mūžīgai dzīvībai, citi mūžīgām mokām; lai to patur allaž prātā. (Lat.)

No dziļumiem. (Lat.)

[1] Mūžīgo mieru dāva viņam, kungs! (Lat.)

[1] Un lai spīd viņam mūžīgā gaisma. (Lat.)

Viņš dzirdēja, ka uz zārka vāka klusu nopakšķēja it kā lietus lāses. Tas laikam bija svētītais ūdens.

Viņš domāja: «Drīz viss būs galā. Vēl mazliet pacietības. Priesteris tūlīt aizies. Fošlevāns aizvedīs Metjēnu iedzert. Mani te pametīs. Tad Fošlevāns atgriezīsies viens pats un es tikšu laukā. Krietnas stundas laikā viss būs darīts.»

Atkal ieskanējās dobjā balss:

— Requiescat in pace.

Un bērna balss atbildēja:

—   Amen.

Sasprindzināti ieklausīdamies, Žans Valžāns uztvēra attālinošos soju dunu.

«Nu tie aiziet,» viņš nodomāja. «Es palieku viens.»

Piepeši viņš izdzirdēja virs galvas troksni, kas atgādināja pērkona dārdus.

Lāpsta zemes nobira uz zārka.

Otra lāpsta zemes tika iemesta kapā.

Viens no caurumiņiem, pa kuriem viņš ieelpoja gaisu, aizbira.

Trešā lāpsta smilšu iekrita kapā.

Tad — ceturtā.

Ir kaut kas vēl stiprāks par visstiprāko cilvēku.

Žans Valžāns zaudēja samaņu.

7. Nodaļa, pēc kuras kļūst skaidrs, kā radies teiciens «Nekad nevajag zaudēt galvu»

Kas norisinājās virs kapa, kurā gulēja Žans Valžāns?, Kad līķrati jau bija gabalā, kad priesteris un kora zēns bija iekāpuši karietē un aizbraukuši, Fošlevāns, kas nenolaida acu no kaprača, redzēja, ka tas noliecas un satver turpat līdzās smilšu kaudzē iedurto lāpstu. Tad Fošlevāns pieņēma vissvarīgāko lēmumu. Viņš nostājās starp kapu un kapraci, sakrustoja rokas un sacīja: — Es izmaksāju!

Kapracis izbrīnījies paraudzījās:

—   Ko jūs teicāt, zemniek?

Fošlevāns atkārtoja:

—   Es izmaksāju!

—   Ko?

—  Vīnu.

—   Kādu vīnu?

—  Aržanteijieti.

—   Kur tev ir tas aržanteijietis?

—   «Pie sulīgās Cidonijas».

—       Ej pie velna! — noteica kapracis un iesvieda bedrē lāpstu zemes.

Zārks dobji nodunēja. Fošlevāns sagrīļojās un pats tikko neiekrita kapā. Viņa balsī ieskanējās apslāpēts gārdziens, kad viņš iesaucās:

—       Ejam, draudziņ, kamēr «Sulīgā Cidonija» vēl nav ciet!

Kapracis no jauna pagrāba pilnu lāpstu zemes. Fošlevāns nerimās:

—   Es maksāju!

Un satvēra kapraci aiz rokas:

—       Uzklausiet mani, draugs! Es esmu klostera kapracis. Atnācu jums talkā. Sito darbiņu var paveikt arī naktī. Iesim taču vispirms iekampt kādu lāsīti!

Un, visu laiku tā runādams, ar izmisīgu neatlaidību uzstādams, Fošlevāns pie sevis drūmi prātoja: «Un^a nu viņš dzer, bet nereibst?»

—       Provinciet, — kapracis ieteicās, — ja jūs katrā ziņā vēlaties, esmu ar mieru. Mēs iedzersim. Pēc darba, ātrāk ne.

Un atkal ķērās pie lāpstas. Fošlevāns viņu atturēja:

—   Tas ir aržanteijietis par sešiem sū!

—• Tā gan, — kapracis sacīja. — Jūs esat gatavais zvaniķis. «Bim, bam, bim, bam,» — tik vien jūs varat pateikt. Ejiet labāk pastaigāties!

Un viņš iemeta kapā otru lāpstu zemes.

Sai brīdī Fošlevāna satraukums sasniedza to pakāpi, kad cilvēks vairs nezina, ko runā.

—» Nāciet taču dzert! — viņš kliedza. — Jo es maksājul

—   Kad_būsim apguldījuši nelaiķi, — kapracis atteica.

Un uzbēra trešo lāpstu.

Tad, sprauzdams lāpstu zemē, piebilda:

—       Saprotiet, nakts būs auksta, un nelaiķe sauktu pēc mums, ja mēs viņu pamestu tur neapsegtu.

Tai mirklī, kad kapracis, patlaban piegrābdams lāpstu, noliecās, viņa jakas kabata pavērās.

Fošlevāna apjukušais skatiens neviļus pievērsās kabatai un sastinga.

Saule vēl nebija paslēpusies aiz apvāršņa, bija pietiekami gaišs, lai atšķirtu pavērušās kabatas dziļumā kaut ko baltu.

Visspožākajā mirdzumā, kāds jebkad redzēts pikardiešu zemnieka acīs, iedzirkstījās Fošlevāna redzokļi. Viņam radās kāda doma.

Kapracis, darbodamies ar lāpstu, ir nemanīja, ka vecais no mugurpuses ielaida roku viņa kabatā un izvilka balto priekšmetu, ko bija ieraudzījis kabatas dziļumā.

Ceturtā lāpsta smilšu nobira pār zārku.

Kad kapracis pagriezās, lai piekto reizi piegrābtu lāpstu, Fošlevāns dziļā mierā viņu uzlūkoja un jautāja:

—       Starp citu, jaunatnācēj, vai jums ir līdz jūsu caurlaide?

Kapracis aprāvās:

—   Kāda caurlaide?

—   Saule drīz rietēs.

—  Tad jau labi, lai mauc vien galvā naktsmici!

—  Tūlīt aizslēgs kapsētas vārtus.

—   Nu, un tad?

—  Vai jums caurlaide ir līdzi?

—  Ak tā! Mana caurlaide! — kapracis iesaucās.

Un parakņājās kabatā.

Pārmeklējis vienu kabatu, viņš izvandīja otru. Tad ķērās pie iekškabatiņām, izskatīja pirmo, apgrieza ačgārni otru.

—       Nē, caurlaides man nav, — viņš sacīja. — Būšu to aizmirsis.

—       Piecpadsmit franki soda naudas, — Fošlevāns noteica.

Kapracis kļuva zaļš. Cilvēki ar pelēku sejas krāsu nobālot top zaļi.

—       Ak, kungs Jēzu, sper mēnesi pret zemi! — viņš Iesaucās. — Piecpadsmit franki soda naudas!

—  Trīsreiz pa simt sū, — Fošlevāns piebilda.

Lāpsta izšļuka kapracim no rokām.

Nu bija pienākusi Fošlevāna reize.

Tā, tā, iesācēj, — Fošlevāns runāja, — nevajag krist izmisumā. Tāpēc nav vērts iet pašnāvībā un izmantot izrakto kapu. Piecpadsmit franku ir piecpadsmit franku, turklāt jūs tos varat arī nemaksāt. Es esmu vecs, bet jūs — jauniņš. Es neesmu pirmoreiz ar pīpi uz jumta. Došu jums padomu kā draugam. Viens ir skaidrs: saule riet, tā jau noslīdējusi līdz Invalīdu nama kupolam, pēc piecām minūtēm kapsētu slēgs.

—   Taisnība, — kapracis piekrita.

—       Piecās minūtēs jūs nepagūsit aizbērt kapu —• tas velnišķīgi dziļš, šis kaps, — un nonākt laikā pie kapsētas vārtiem, lai izietu, iekāms tos slēdz.

—   Tiesa.

—       Tādā gadījumā jums jāmaksā piecpadsmit franki soda naudas.

—   Piecpadsmit franku .,,

—   Taču jums vēl ir laiks… Kur jūs dzīvojat?

—       Divus soļus no barjeras. Ceturtdaļstundas gājiens no šejienes. Vožirāra ielā, astoņdesmit septītajā namā.

—   Ja tūlīt ņemat kājas pār pleciem, vēl pagūsit iziet.

—   Varbūt gan.

—       Līdzko esat aiz vārtiem, drāziet uz māju, paķeriet savu caurlaidi un joziet atpakaļ. Kapsētas sargs jūs ielaidīs. Ja jums būs caurlaide, tad nevajadzēs maksāt soda naudu. Un jūs apraksit savu mironi. Es pa to laiku viņu pieskatīšu, lai neaizmūk.

—   Zemniek, jūs izglābāt man dzīvību!

—   Nu, taisieties, ka tiekat, — Fošlevāns sacīja.

Bezgala priecīgs, kapracis paspieda viņam roku un

skriešus metās projām.

Kad kapracis pazuda koku biezoknī, Fošlevāns vēl nogaidīja, kamēr apklusa soļu troksnis, tad noliecās par kapu un pusbalsī pasauca:

—   Madlēna tēv!

Atbildes nebija.

Fošlevāns nodrebēja. Viņš nevis nokāpa, bet velšus ievēlās kapā, pieplaka pie zārka galvgaļa un sauca:

—   Vai jūs tur esat?

Zārkā viss bija klusu.

Fošlevāns, aiz trīsām nespēdams ne paelpot, izņēma no kabatas kaltu un āmuru un atlauza zārka vāka augšējo dēli. Kapa puskrēslā parādījās Žana Valžāna seja — bāla, aizvērtām acīm.

Fošlevānam mati uz galvas sacēlās stāvus, viņš izslējās, tad atslīga atpakaļ, atbalstīdamies pret kapa iekšsienu, un tikko neapsēdās uz zārka. Viņš raudzījās uz Žanu Valžānu.

Žans Valžāns gulēja bāls un nekustīgs.

Tik klusā balsī kā elpas vilciens Fošlevāns izdvesa*:

—  Viņš ir miris!

Un, no jauna izsliedamies, tik spēcīgi sakļāva rokas krustām pār krūtīm, ka abas sažņaugtās dūres sāpīgi ietriecās plecos. Fošlevāns kliedza:

—   Tad tā es viņu izglābu!

Un nabaga vīrs sāka šņukstēt, runādams pats ar sevi. Jo ir maldīgi domāt, ka monologs nav cilvēka dabā. Spēcīgs saviļņojums bieži vedina izteikties skaļā balsī.

—   Vainīgs ir Metjēna tēvs. Kāpēc viņš nomira, šis nejēga? Kāpēc viņam vajadzēja nosprāgt tieši tad, kad neviens to negaidīja? Viņš iegrūda nāvē Madlēna kungu. Madlēna tēvs nu guļ zārkā. Nu viss sasniegts! Tāds ir gals! Un kāda tam visam jēga? Ak debestētīt! Viņš ir miris! Un viņa skuķēns — ko lai es ar to iesāku? Ko sacīs augļu tirgotāja? Mans dievs, kā gan tas iespējams, ka šāds cilvēks nomirst! Kad iedomājos, kā viņš metās zem maniem ratiem! Madlēna tēv! Madlēna tēv! Nudien, viņš ir nosmacis, es jau teicu! Viņš negribēja man ticēt! Te tev nu bija brangu brangie kumēdiņi! Viņš ir beigts, šis godavīrs, krietnākais no visiem cilvēkiem šai dieva pasaulē! Un viņa meitenīte! Ak kungs! Es tur vairs neatgriezīšos. Es palieku šeit. Izstrādāt tādu numuru! Ir gan sodība diviem veciem vīriem nodzīvot tik ilgi, kamēr nonāk muļķa prātā. Bet kā viņam izdevās iekļūt klosterī? Ar to jau viss iesākās. Tādas lietas nedrīkst darīt. Madlēna tēv! Madlēna tēv! Madlēna tēv! Madlēn! Madlēna kungs! Mēra kungs! Viņš nedzird. Tiec nu galā ar šo jezgu!

Un Fošlevāns sāka plēst sev matus.

Tālumā aiz kokiem kaut kas spalgi iečīkstējās. Patlaban tika slēgti kapsētas vārti.

Fošlevāns noliecās pār Žanu Valžānu un pēkšņi spēji salēcās un atsprāga atpakaļ, cik nu tas kapā ir iespējams. Žana Valžāna acis bija vaļā un lūkojās večukā.

Ir briesmīgi redzēt cilvēka nāvi, taču redzēt augšāmcelšanos nav mazāk briesmīgi. Fošlevāns it kā pārakmenojās; bāls, apjucis, visu ārkārtīgo pārdzīvojumu satricināts, viņš neatskārta, vai viņam darīšana ar dzīvu cilvēku vai mironi, un raudzījās Žanā Valžānā, kas savukārt uzlūkoja viņu.

—   Es biju aizsnaudies, — Žans Valžāns sacīja.

Un uzrausās sēdus.

Fošlevāns nokrita uz ce|iem.

—   Svētā jaunava Marija! Kā jūs rnani nobaidījāt!

Tad viņš piecēlās un sauca:

—   Paldies, Madlēna tēv!

Žans Valžāns bija tikai paģībis. Svaigais gaiss viņu atžilbināja.

Prieks ir baismu atplūdi. Fošlevānam bija gandrīz tikpat grūti atģisties kā Žanam Valžānam.

—       Jūs neesat nomiris! Ai, ai, cik jūs tomēr esat gudrs! Es jūs tik ilgi saucu, ka jūs atgriezāties! Kad ieraudzīju jūsu aizvērtās acis, es sev teicu: «Tā, viņš ir noslāpis.» Es būtu galīgi zaudējis saprašanu, kļuvis par īstu ārprātīgo ar trako kreklu mugurā. Mani būtu ielikuši Bisetrā. Kā jūs domājat: kas tad man vairs atliktu, ja jūs būtu miris? Un jūsu meitiņa! Un augļu tirgotāja, tā nu galīgi nekā nesaprastu! Viņai iegrūž bērnu rokās, bet vectētiņš ņem un nomirst! Kas par notikumu! Ai, visi paradīzes svētie, kas par notikumu! Bet jūs esat dzīvs, un tas ir kronis visam!

—  Man salst, — Žans Valžāns sacīja.

Šie vārdi pilnīgi atsauca Fošlevānu īstenībā, kas lika steigšus rīkoties. Pat tagad, atjēgusies no visa, abi vīri juta dvēselē neizprotamu satraukumu un svešādu nemieru, ko izraisīja šās vietas drūmā pamestība.

—       Iesim ātrāk projām no šejienes! — Fošlevāns iesaucās.

Viņš parakņājās kabatā un izvilka blašķi ar dzeramo, ko bija pagādājis jau iepriekš.

— Bet vispirms ieņemiet lāsīti! — viņš mudināja.

Blašķe pabeidza to, ko svaigais gaiss bija iesācis. Žans Valžāns iedzēra malku degvīna un pilnīgi atžirga.

Viņš izkāpa no zārka un palīdzēja Fošlevānam no jauna aiznaglot vāku.

Pēc trim minūtēm abi jau bija laukā no kapa.

Fošlevāns jutās pavisam mierīgs. Laika pietika. Kapsēta bija slēgta. Nebija jābaidās, ka negaidot varētu atgriezties kapracis Gribjē. Šis «iesācējs» patlaban mājās meklēja savu caurlaidi, ko nekādi nevarēja atrast, jo tā bija Fošlevāna kabatā. Bez caurlaides viņš nevarēja kapsētā atgriezties.

Fošlevāns paņēma lāpstu, Žans Valžāns — kapli, un abi kopīgiem spēkiem apraka tukšo zārku.

Kad kaps bija aizbērts, Fošlevāns sacīja Žanam Valžānam:

—   Iesim nu! Es paturu lāpstu, jūs nesiet kapli!

Tuvojās nakts.

Žanam Valžānam nenācās viegli kustēties un spert soļus. Gulēdams zārkā, viņš bija kļuvis gluži stīvs un dažā ziņā tiešām līdzīgs līķim. Starp četriem zārka dēļiem viņu bija pārņēmis nāves stingums. Viņam vajadzēja, tā sakot, atkust no kapa stinguma.

—       Jūs esat nosalis, — Fošlevāns ierunājās. — Zēl, ka es kliboju, citādi mēs varētu pielikt soli, lai sasildītos.

—       Nekas! — Žans Valžāns atbildēja. — Vēl dažus soļus — un kājas atkal klausīs.

Viņi devās projām pa tām pašām alejām, pa kurām bija braukuši līķrati. Kad viņi nonāca pie aizslēgtajiem vārtiem un kapu sarga paviljona, Fošlevāns, kas turēja rokā kaprača caurlaidi, iemeta to kastītē, sargs pavilka auklu, vārtiņi atvērās, un viņi izgāja.

—       Cik labi viss izdodas! — Fošlevāns iesaucās. — Tā jums bija lieliska doma, Madlēna tēv!

Bez mazākajiem sarežģījumiem viņi pagāja garām Vožirāra barjerai. Kapsētas apkaimē lāpsta un kaplis aizstāj pasi.

Vožirāra iela bija tukša.

—       Madlēna tēv, — ieteicās Fošlevāns, kas soļodams visu laiku vēroja namus, — jums ir gaišākas acis nekā man, parādiet, lūdzu, kur ir 87. numurs!

—  Tieši te tas ir, — Žans Valžāns atbildēja.

—       Uz ielas neviena nav, — Fošlevāns turpināja. — Dodiet man kapli un uzgaidiet vienu brītiņu!

Fošlevāns iegāja namā Nr. 87, uzkāpa pašā augšā — viņš pareizi noģida, ka nabaga ļaudis arvien mīt bēniņu telpās, — un tumsā pieklauvēja pie jumtistabiņas durvīm. Kāda balss atbildēja:

—   Iekšā!

Tā bija Gribjē balss.

Fošlevāns atgrūda durvis. Kaprača dzīvoklis kā visi nabadzīgie mājokļi bija nožēlojama jumtistabiņa bez mēbelēm un tomēr pieblīvēta ar visādām grabažām. Kāda preču kaste — varbūt pat zārks — aizstāja kumodi, tukšs sviesta pods aizstāja ūdenstvertni, salmu maiss — gultu, klons — krēslus un galdu. Kaktā uz lupatām — veca paklāja skrandām — sēdēja vāja sieviete un bariņš bērnu, cieši kopā saspiedušies. Istabā valdīja ārkārtīga nekārtība. Varētu domāt, ka tur notikusi mērena zemestrīce. Kastroļiem bija nocelti vāki, lupatas izmētātas, krūze sadauzīta, māte izskatījās noraudājusies, bērni droši vien bija dabūjuši pērienu; visur manīja neatlaidīgas, niknas vandīšanās pēdas. Acīmredzot kapracis gluži kā bez galvas bija meklējis savu caurlaidi un licis par zaudējumu atbildēt visam, kas atradās istabelē, sākot ar krūzi un beidzot ar sievu. Viņš izskatījās pagalam izmisis.

Bet Fošlevāns pārāk steidzās pretim dēkas atrisinājumam, lai pievērstu uzmanību šai savu panākumu bēdīgajai pusei.

Viņš iegāja iekšā un sacīja:

—   Es jums atnesu jūsu kapli un lāpstu.

Gribjē, pavisam apstulbis, viņu uzlūkoja:

—  Zemniek, tas esat jūs?

—  Un rīt no rīta pie kapsētas vārtsarga jūs atradīsit savu caurlaidi. «

Un viņš nolika kapli un lāpstu uz klona.

—   Ko tas nozīmē? — Gribjē jautāja.

—  Tas nozīmē, ka caurlaide jums bija izkritusi no kabatas, ka pēc jūsu aiziešanas es to atradu zemē, apraku jūsu mironi, aizbēru kapu, ka es izdarīju jūsu darbu, ka vārtsargs jums atdos jūsu caurlaidi un ka jūs nemaksāsit piecpadsmit frankus soda naudas. Tā tas ir, jauniesācējl

— Paldies, laucinieki — iesaucās pārsteigtais Gribjē. — Nākamreiz es izmaksāju!

8. Sekmīga nopratināšana

Stundu vēlāk, jau tumšā naktī, divi vīrieši ar bērnu piegāja pie 62. numura nama Pikpusa ieliņā. Vecākais no abiem vīriem pacēla durvju veserīti un pieklaudzināja.

Tie bija Fošlevāns, Žans Valžāns un Kozete. Abi krietnie viri bija devušies pēc Kozetes uz Zaļā ceļa ielu, kur Fošlevāns iepriekšējā vakarā bija meiteni atstājis augļu tirgotājās gādibā. Kozete bija pavadījusi šīs divdesmit četras stundas lielā neizpratnē, klusiņām trīcēdama aiz bailēm. Viņa tik ļoti baiļojās, ka pat neraudāja. Viņa nebija ne ēdusi, ne gulējusi. Cienījamā augļu tirgotāja bija lūkojusi viņu izprašņāt, bet vienīgā atbilde uz daudzajiem jautājumiem bija — arvien tas pats drūmais skatiens. Kozete neizpauda neko no tā, ko bija redzējusi un dzirdējusi pēdējo divu dienu laikā. Viņa nojauta, ka patlaban viņas dzīvē notiek lūzums. Viņa dziļi, dziļi juta, ka vajag «būt prātīgai». Kurš gan nav izbaudījis, cik varens spēks piemīt šiem diviem vārdiem, ja tos ar zināmu uzsvaru iečukst ausī mazam, iebiedētam radījumam: «Nesaki neko!» Bailes ir mēmas. Turklāt neviens tik labi neprot glabāt noslēpumu kā bērns.

Tomēr, kad pēc šīm smagajām divdesmit četrām stundām Kozete atkal ieraudzīja Žanu Valžānu, viņa iekliedzās tādā sajūsmā, ka jebkurš iejūtīgs cilvēks šai kliedzienā būtu saklausījis prieku par izglābšanos no bezdibeņa.

Fošlevāns piederēja pie klostera ļaudīm un zināja, kas sakāms, lai tajā iekļūtu. Visas durvis viņu priekšā atvērās.

Tā nu bija atrisināts divkāršais un bīstamais uzdevums: iziet un ieiet.

Vārtsargs, kam bija doti īpaši rīkojumi, atvēra mazos kalpotāju vārtiņus, kuri veda no pagalma dārzā un kurus pirms divdesmit gadiem vēl varēja redzēt no ielas pagalma gala mūrī, tieši pretim iebraucamajiem vārtiem. Vārtsargs ielaida viņus visus trīs pa šiem vārtiņiem, un viņi devās uz atsevišķo, iekšējo pieņemamo telpu, kur Fošlevāns iepriekšējā vakarā bija uzklausījis klostera priekšnieces pavēles.

Klostera priekšniece, skaitīdama rožukroņi, viņus jau gaidīja. Tai līdzās stāvēja kāda no klostera mātēm, nolaidusi segautu pār seju. Vāja sveces liesmiņa apgaismoja — varētu gandrīz sacīt, ka izlikās apgaismojam — pieņemamo istabu.

Klostera priekšniece pētīja Žanu Valžānu. Nekas nav vērīgāks par nolaistu acu skatienu.

Pēc tam viņa sāka to iztaujāt:

— Vai jūs esat tas brālis?

—  Jā, godājamā māte, — atbildēja Fošlevāns.

—   Kā jūs sauc?

Fošlevāns atbildēja:

—   Ultims Fošlevāns.

Viņa mirušo brāli patiešām sauca par Ultimu.

—   No kādas puses jūs esat?

Fošlevāns atbildēja:

—   No Pikiņī, tas ir netālu no Amjēnas.

—   Cik jums gadu?

Fošlevāns atbildēja:

—   Piecdesmit.

—   Kads ir jūsu amats?

Fošlevāns atbildēja:

—  Dārznieks.

—  Vai jūs esat krietns kristīgais?

Fošlevāns atbildēja:

—  Mūsu ģimenē visi ir krietni kristīgie.

—   Vai tā ir jūsu meitene?

Fošlevāns atbildēja:

—  Jā, godājamā māte.

—  Vai jūs esat viņas tēvs?

Fošlevāns atbildēja:

—  Nē, vectēvs.

Klātesošā mūķene pusbalsī sacīja klostera priekšniecei:

—  Viņš atbild labi.

Žans Valžāns nebija izrunājis ne vārda.

Klostera priekšniece uzmanīgi apskatīja Kozeti un klusiņām teica pilntiesīgajai mātei:

—  Viņa būs neglīta.

Abas mūķenes pāris minūtes sačukstējās pieņemamās istabas kaktā, tad klostera priekšniece pagriezās un pavēstīja:

—       Fovāna tēv, jūs dabūsit vēl otru ceļa saiti ar zvaniņu. Tagad būs vajadzīgi divi zvārgulīši.

Nākamajā dienā dārzā patiešām dzirdēja divu zvaniņu skaņas un mūķenes nespēja nociesties, nepacēlušas segauta stūrīti. Dārza dziļumā zem kokiem locījās divi vīrieši, kas plecu pie pleca raka zemi, — tur bija Fovāns un vēl viens. Tas bija ārkārtējs notikums. Klusēšanas likums tika pārkāpts, jo mūķenes pat atļāvās cita citai pavēstīt: «Tas ir dārznieka palīgs.»

Klostera mātes vēl piebilda: «Tas ir Fovāna brālis.»

Žans Valžāns patiešām bija pieņemts amatā pēc visiem

likumiem un valkāja ādas ce|a siksniņu ar zvārgulīti. Nu viņu varēja uzskatīt par oficiālu personu. Viņa vārds bija Ultims Fošlevāns.

Galvenais iemesls, kas izšķīra viņu abu uzņemšanu, bija klostera priekšnieces uzskats par Kozeti: «Viņa būs neglīta.»

Izteikusi šo paredzējumu, klostera priekšniece tūlīt kļuva Kozetei labvēlīga un piešķīra bezmaksas vietu internātā kā žēlsirdības audzēknei.

Tas ir gaužām loģiski. Kaut gan klosterī nav spoguļa, sievietes tik un tā apzinās, kāda ir viņu āriene, un meitenes, kas atskārš savu daiļumu, nelabprāt kļūst par mūķenēm. Tā kā tieksme iestāties klosterī ir apgriezti proporcionāla skaistumam, tad vairāk allaž jācer uz neglītajām nekā uz skaistulēm. Tāpēc neizskatīgās tiek uzņemtas ar sevišķu patiku.

Visa šā atgadījuma dēļ lāga večuks Fošlevāns tika cildināts, viņa nopelni bija trīskārtīgi: Žana Valžāna priekšā, kam viņš palīdzēja izbēgt un pagādāja patvērumu; kaprača Gribjē priekšā, kas sev sacīja: «Viņš mani paglāba no soda maksāšanas,» — un klostera priekšā, kas, ar viņa palīdzību apglabājot mātes Krucifiksijas zārku zem altāra, apgāja ķeizaru un atdeva dievam, kas dievam pienākas. Mazā Pikpusa klosterī atradās zārks ar nelaiķi, un Vožirāra kapsētā — zārks bez līķa. Vispārējā kārtība tādējādi, protams, bija pārkāpta, taču neviens to neuzzināja. Toties klosteris bija Fošlevānam ļoti pateicīgs. Fošlevānu daudzināja par labāko no kalpotājiem un priekšzīmīgāko no dārzniekiem. Kad drīz pēc tam klosteri apmeklēja arhibīskaps, klostera priekšniece, pa daļai itin kā grēkus sūdzēdama, bet tai pašā laikā arī lepodamās, pastāstīja par notikušo viņa eminencei. Arhibīskaps, izgājis no klostera, ar atzinību pačukstēja to de Latila kungam,-viņa augstības biktstēvam, vēlākajam Reimsas arhibīskapam un kardinālam. Fošlevāna slava izplatījās arvien tālāk un tālāk, līdz sasniedza Romu. Mums ir gadījies redzēt zīmīti, ko toreizējais pāvests Leons XII rakstījis vienam no saviem radiniekiem, monsenjoram Parīzes nuncijam ar tādu pašu uzvārdu Della Zenga. Zīmītē lasāmas šādas rindas: «Rādās, ka vienā no Parīzes klosteriem ir kāds lielisks dārznieks un svēts vīrs, vārdā Fovāns.» Taču ne atblāzma no šās slavas nesasniedza Fošlevāna būdu. Viņš joprojām potēja augļu kokus, ravēja sakņu dārzu, sedza meloņu dobes, un viņam nebija ne jausmas par savām izcilajām īpašībām un svētumu. Savu slavu viņš neapzinājās vairāk kā Daremas vai Sari vērsis, kura attēls ievietots laikrakstā «Illustrated London News» ar uzrakstu: «Vērsis, kas godalgots ragulopu izstādē.»

9. Klostera mūros

Arī klosterī Kozete joprojām cieta klusu.

Kozete gluži dabiski domāja, ka ir Žana Valžāna meita. Turklāt, neko nezinādama, viņa neko nevarēja pastāstīt un, pat ja zinātu, tik un tā neizpaustu. Mēs jau teicām — nekas tā neiemāca bērnu klusēt kā nelaime. Kozete bija tik daudz cietusi, ka no visa bijās, baidījās pat runāt, pat elpot. Cik bieži viena paša vārda dēļ pār viņu bija gāzusies vesela lavīna lamu un sitienu! Pamazām, tikai kopš tā laika, kad bija kopā ar Žanu Valžānu, Kozete sāka kļūt mazliet drošāka. Viņa diezgan ātri pierada pie dzīves klosterī. Meitene skuma vienīgi pēc Katrīnas, taču neuzdrošinājās par to runāt. Tomēr reiz viņa ieteicās Žanam Valžānam: «Tēvs, ja es to būtu zinājusi, tad būtu paņēmusi viņu līdzi.»

Kozetei, kas tagad bija klostera audzēkne, vajadzēja valkāt internāta audzēkņu tērpu. Žans Valžāns lūdza, lai Kozetes vecās drēbes atdod viņam. Tās bija tās pašas sēru drānas, kurās viņš ieģērba meiteni, kad tā atstāja Tenardjē traktieri. Drēbes vēl nebija pārāk nonēsātas. Žans Valžāns ieslēdza apvalkāto kleitiņu līdz ar kurpēm un vilnas zeķēm mazā čemodāniņā, ko bija pratis iegūt savā īpašumā, un visu bagātīgi pārkaisīja ar kamparu un citām smaržīgām vielām, kuru klosterī netrūkst. Čemodāniņu viņš nolika uz krēsla blakus gultai un tā atslēgu vienmēr nēsāja līdz. «Tēvs,» Kozete kādu dienu ievaicājās, «kas tev tā par kastīti, kas tik labi smaržo?»

Slava, par ko minējām un ko pats Fošlevāns ir nenojauta, nebija Fošlevāna tēvam vienīgā atlīdzība par labo darbu; pirmkārt, viņš jutās laimīgs, ka viss izdevies labi; otrkārt, viņam bija daudz mazāk darba, jo Žans Valžāns palīdzēja; un, beidzot, tā kā viņš pārlieku mīlēja šņaukt tabaku, tad tagad, kad Madlēna kungs atradās šeit, viņš šņauca to trīsreiz vairāk un ar daudz lielāku baudu, jo par visu maksāja Madlēna kungs.

Mūķeņu vidū Ultima vārds neieviesās; viņas sauca Žanu Valžānu par otru Fovānu.

Ja šīm svētajām sievietēm piemistu kaut cik no Zavēra asā skatiena, viņas galu galā būtu ievērojušas, ka vienmēr, kad sakarā ar darbu dārzā bija jāiziet ārpus klostera .sienām, to darīja Fošlevāns vecākais, vārgais, klibais večuks, bet nekad otrs. Taču vai nu tāpēc, ka uz dievu paceltas acis neprot spiegot, vai arī tāpēc, ka mūķenes uzskatīja par labāku izsekot cita citu, viņas tam nepievērsa uzmanību.

Un Žans Valžāns pareizi darīja, izturēdamies klusu un nerādīdamies ārpus klostera. Zavērs vairāk nekā mēnesi novēroja visu kvartālu.

Klosteris Žanam Valžānam bija kā bezdibeņu ieskauta sala. Šie četri mūri tagad viņam ietvēra visu pasauli. Viņš redzēja debesis, un ar to pietika, lai dvēsele būtu mierīga un skaidra; redzēja Kozeti, un ar to pietika, lai justos laimīgs.

Viņam atkal sākās rāma, jauka dzīve.

Kopā ar veco Fošlevānu viņš apdzīvoja mājeli dārza galā. Šai būdā, kas bija celta no būvkoku atlikumiem un pastāvēja, kā atceramies, vēl 1845. gadā, bija trīs gluži tukšas istabas ar kailām sienām. Lielāko no tām Fošlevāns piespieda ieņemt Madlēna tēvam, kaut gan Žans Valžāns dedzīgi, taču veltīgi pretojās. Bez divām naglām, kas bija domātas dārznieka groza un ceļa siksniņas pakāršanai, istabas sienu rotāja vēl 1793. gada izlaiduma rojālistu papīrnaudas zīme; tā bija piestiprināta virs kamīna un izskatījās tāda:

Katoliskā un Karaliskā

Karaļa vārdā Līdzvērtīga DESMIT LIVRĀM. Par armijai piegādātām precēm. Apmaksājama pēc miera iestāšanās.

Sērija 3 Nr. 10390

Stoflē

Armija

So Vandejas asignāciju bija piespraudis pie sienas iepriekšējais dārznieks, vecs šuāns, kurš turpat klosteri bija miris un kura vietu tagad ieņēma Fošlevāns.

Žans Valžāns augu dienu strādāja dārzā un bija tur ļoti noderīgs. Kādreiz viņš bija veicis atzarotāja darbu un tagad labprāt kļuva par dārznieku. Kā atceramies, viņarri bija zināmi visādi paņēmieni un noslēpumi zemkopībā. Nu viņš tos lika lietā. Gandrīz visi augļu koki dārzā bija mežeņi; viņš tos uzpotēja, un tie sāka nest lieliskus augļus.

Kozetei bija atļauts katru dienu vienu stundu pavadīt pie vectēva. Tā kā klostera māsas bija skumjas un viņš tik labs, bērns izdarīja salīdzinājumu un dievināja viņu. Noteiktā stundā meitene allaž atskrēja uz dārza mājiņu. Ienākot viņa piepildīja būdu ar paradīzes svētlaimi. Žans Valžāns gluži atplauka, it*īpaši, redzot Kozeti tik laimīgu. Priekam, ko mēs sagādājam citiem, piemīt burvība — nenobālēt kā kuram katram atspulgam, bet atgriezties mūsos vēl mir.dzošākam. Atpūtas stundās Žans Valžāns iztālēm nolūkojās, kā Kozete rotaļājas un skraida, un jau prata atšķirt viņas smieklus no citu meiteņu smiekliem.

Jo Kozete tagad smējās.

Līdz ar to pat Kozetes vaibsti bija pārvērtušies. Drūmā izteiksme bija izgaisusi. Smiekli ir saule, tie aizdzen ziemu no cilvēka sejas.

Kozete gan vēl arvien nebija nekāda skaistule, taču veidojās par visai piemīlīgu meiteni. Viņa prata jauki un saprātīgi tērzēt savā maigajā bērna balstiņā.

Kad brīvstunda beidzās un Kozete atgriezās internāta ēkā, Žans Valžāns mēdza nolūkoties uz viņas klases logiem un naktīs bieži cēlās no gultas, lai paraudzītos uz meiteņu guļamistabas logiem.

Dieva ceļi ir neizdibināmi; klosteris, tāpat kā Kozete, palīdzēja Žanam Valžānam saglabāt un pilnveidot to labo, ko viņā bija modinājis bīskaps. Nav apšaubāms, ka tikumam ir slieksme uz lepnību. Velna celts tilts savieno tikumu ar lepnību. Žans Valžāns varbūt, pašam neapzinoties, bija jau diezgan tuvu šai slieksmei un šim tiltam, kad liktenis viņu iemeta Mazā Pikpusa klosterī. Kamēr viņš sevi salīdzināja ar bīskapu, viņš jutās necienīgs un bija pazemīgs; bet kopš kāda laika viņš bija sācis salīdzināt sevi ar citiem cilvēkiem, un viņā dzima lepnība. Kas zina, varbūt galu galā viņš būtu palēnām atkal nonācis līdz naidam.

Klosteris viņu apturēja šai ceļā.

Tā bija otrā gūstniecības vieta, ko viņš redzēja.

Savā jaunībā, pašā mūža sākumā, un arī vēlāk, pavisam nesen, Žans Valžāns bija redzējis citu drausmīgu un atbaidošu gūsta vietu, kuras bardzībā viņš allaž saskatīja tiesas netaisnīgumu un likuma noziedzību. Nu viņš pec katorgas ieraudzīja klosteri, un, atcerēdamies, ka reiz bija dzīvojis katorgā, bet tagad vēro dzīvi klosterī, viņš skumjā satraukumā salīdzināja vienu ar otru.

Reizēm, atspiedies uz lāpstas, viņš lēnām, it kā pa spirāles lokiem nolaidās pārdomu bezdibenī.

Žans Valžāns atminējās savus kādreizējos biedrus. Cik viņi bija nožēlojami? Viņi cēlās ar ausmu un strādāja līdz vēlai naktij; tik tikko viņiem atlika laiks miegam; viņi gulēja nolaižamās gultās uz matračiem, kas nedrīkstēja būt biezāki par divām collām, telpās, kuras apsildīja tikai aukstākajos gada mēnešos; viņi valkāja pretīgas, sarkanas jakas; aiz sevišķas žēlsirdības viņiem vasaras versmē ļāva uzvilkt audekla bikses un stiprā salā — vilnas blūzi; viņi dabūja dzert vīnu un ēst gaļu tikai tad, kad devās īpaši smagā darbā. Zaudējuši savus vārdus, apzīmēti vienīgi ar numuriem un it kā pārvērsti par cipariem, viņi gāja nodurtām acīm, runāja klusinātā balsī; viņiem bija nodzīti mati, viņi pastāvīgi baidījās nūjas sitienu, bija apzīmogoti ar kauna zīmi.

Tad Žana Valžāna domas atkal pievērsās radījumiem, ko ik dienas redzēja acu priekšā.

Arī šīs būtnes staigāja nogrieztiem matiem, nodurtām acīm un runāja klusā balsī; tās gan nedzīvoja apkaunojumā, taču juta ļaužu izsmieklu, to muguras gan nekapāja nūjas sitieni, taču plecus šauta pātaga. Arī šīs būtnes bija zaudējušas savus vārdus cilvēku vidū un saucās stingri noteiktos, pieņemtos vārdos. Arī viņas nekad neēda gaļu un nedzēra vīnu un bieži vien līdz pašam vakaram palika neēdušas. Viņas valkāja nevis sarkanas jakas, bet melnus vilnas līķautus, kas bija pārāk smagi vasarai, bet pārāk viegli ziemai, un nedrīkstēja savam apģērbam kaut ko ne atņemt, ne pielikt, ne arī, skatoties pēc gadalaika, nēsāt audekla vai vilnas drānas; sešus mēnešus gadā viņas staigāja rupjas vilnas kreklos, kas radīja drudzi. Viņas dzīvoja nevis telpās, kuras kaut vai pašā lielākajā salā tiktu apsildītas, bet cellēs, kur nekad nekūra uguni; gulēja nevis uz divas collas bieziem matračiem, bet uz salmiem. Un, beidzot, viņām nebija laika pat miegam; ik nakti pēc grūtas darba dienas, kad, galīgi pārgurušas, tikko paguvušas kaut cik apsildīties, viņas laidās pirmajā snaudā, bija jāmostas, jāceļas augšā un jāiet uz ledaino un tumšo kapelu, lai tur nomestos ceļos uz akmens klona un lūgtu dievu.

Zināmās dienās katrai no šīm būtnēm bija jāpavada divpadsmit stundas no vietas uz ceļiem vai guļot uz mutes izplestām rokām tai pašā kapelā uz akmens grīdas.

Tie pirmie bija vīrieši, bet šīs būtnes — sievietes.

Ko bija darījuši šie vīrieši? Viņi bija zaguši, laupījuši, izvarojuši, slepkavojuši. Tie bija bandīti, naudas viltotāji, indētāji, māju dedzinātāji, slepkavas, arī sava tēva un mātes slepkavas. Ko bija darījušas šīs sievietes? Viņas nebija izdarījušas neko.

Vienā pusē — zagšana, laupīšana, krāpšana, viltošana, izvirtība, slepkavība, visi zaimošanas veidi, visi iespējamie noziegumi, otrā — vienīgi nevainība.

Visšķīstākā nevainība, kurā varēja jaust Marijas debesbraukšanas noslēpumu, nevainība, ko vēl pie zemes turēja tikums, bet jau uz debesīm cēla svētums.

Vienā pusē paslepena atzīšanās noziegumos, ko čukstus uztic cits citam; otrā — grēksūdze, kas notiek skaļā balsī, visiem dzirdot. Un kādi ir tie noziegumi! Un kādi .šie grēki!

Vienā pusē — miasmi, otrā — burvīgākās smaržas. Tur — morālais mēris, ko stingri apsarga, zem lielgabalu stobriem kā lopi aplokā sadzīti sirdzēji, kurus mēris palēnām aprij; šeit — šķīsta visu dvēseļu kvēle vienā pavardā. Tur — tumsa, šeit — ēna, bet ēna ir pilna atblāzmas un atblāzma — pilna gaiša starojuma.

Divas verdzības vietas, bet pirmajā iespējama atbrīvošanās, tai ir allaž likuma paredzēta robeža, turklāt paliek vēl bēgšanas iespēja. Otrajā — mūžīga verdzība; tur vienīgā cerība tāltālu nākotnē ir tas brīves stars, ko cilvēki sauc par nāvi.

Pirmajā verdzības vietā cilvēkus saista važas, otrajā — viņu pašu ticība.

Kas paceļas no pirmās? Nedzirdēti lāsti, zobu griešana, naids, izmisīgs niknums, dusmu kliedziens pret cilvēku sabiedrību, zaimi pret debesīm.

Kas plūst no otrās? Svētība un mīlestība.

Un abās tik līdzīgajās un tik atšķirīgajās vietās gluži dažādas dabas radījumi darīja vienu un to pašu — izpirka vainu.

Žans Valžāns pilnīgi saprata pirmo vainas izpirkšanu, kad cilvēks izpērk pats savu pārkāpumu, bet nesaprata otru, nesaprata, kāda vaina izpērkama nevainīgajām, šķīstajām būtnēm, un nodrebēdams sev jautāja: «Kādas vainas izpirkšana? Kas tā par izpirkšanu?»

Un kāda balss viņa apziņā atbildēja: «Cēlākā cilvēka augstsirdības izpausme — citu grēku izpirkšana.»

Šai sakarā katram var būt savas domas, mēs te raugāmies tikai no Žana Valžāna viedokļa un mēģinām attēlot viņa izjūtas.

Viņš skatīja savā priekšā pašaizliedzības dižo virsotni, iespējamā tikuma augstāko pakāpi: bezvainību, kura piedod cilvēkiem grēkus un viņu vietā tos izpērk; labprātīgu verdzību, mokas un ciešanas, ko uzņemas bezgrēcīgās dvēseles, lai atbrīvotu nomaldījušās dvēseles no grēkiem; cilvēkmīlestību, kas tveras mīlestībā uz dievu, bet nesaplūst ar to un lūdz pēc piedošanas; maigas, nespēcīgas būtnes, kuru daļa ir nosodīto mokas un apžēloto smaids.

Un Žans Valžāns iedomājās, ka viņš bija uzdrīkstējies gausties!

Bieži viņš pašā nakts vidū pamodās, lai klausītos pateicības dziesmās, ko dziedāja klostera stingro priekšrakstu nomāktās nevainīgās būtnes, un asinis viņam stinga dzīslās, atceroties, ka tie, kuri bija taisnīgi nosodīti, pacēla balsi pret debesīm, tikai lai zaimotu, un ka viņš pats, nožēlojamais, bija vicinājis dūri pret dievu.

Vēl kas viņu pārsteidza un par ko viņš ilgi grima pārdomās, it kā uzklausīdams providences klusu brīdinājumu: viņš bija rāpies pa stāvu sienu, pārkāpis pāri žogam, devies dēkā, kur draudēja nāve, atkal ar neiedomājamām grūtībām cēlies augšā —, bet vai visas šīs pūles, ko viņš bija uzņēmies, lai izietu no vienas grēku izpirkšanas vietas, nebija vajadzīgas, lai ieietu otrā? Vai tas nebija viņa likteņa simbols?

Arī šī māja bija cietums, tai bija drūma līdzība ar iepriekšējo mājokli, no kura viņš izbēga, un tomēr nekad nekas līdzīgs viņam nebija ienācis prātā.

Viņš atkal ieraudzīja restes, atslēgas, dzelzs stieņus. Ko tie apsargāja? Eņģeļus!

Tādos pašos augstos mūros viņš bija redzējis iesprostotus tīģerus, tagad atkal ieraudzīja šos mūrus — iežogojam avis.

Šī bija grēku izpirkšanas, ne soda vieta, un tomēr tā bija vēl bargāka, vēl drūmāka un nežēlīgāka par pirmo. Šis jaunavas nospieda vēl smagāka nasta nekā katordzniekus. Salts un ass vējš, kas bija sastindzinājis viņa jaunību, pūta aizrestotajā un aizslēgtajā maitu liju bedrē; vēl skarbāks un nežēlīgāks ziemejvējš plosījās dūju sprostā.

Kādēļ?

Kad Žans Valžāns par to domāja, viņa būtne zemojās šā visaugstākās cēlsirdības noslēpuma priekšā.

Tādās pārdomās lepnība izgaisa. Viņš no dažādiem viedokļiem pārbaudīja pats sevi, jutās niecīgs un bieži raudāja. Viss, kas pēdējā pusgada laikā bija ielauzies viņa dzīvē, atgrieza viņu pie bīskapa svētajām pamācībām: Kozete — ar mīlestības spēku, klosteris — ar pazemības spēku.

Dažreiz vakara krēslā, kad dārzā vairs neviena nebija, viņu varēja redzēt alejā blakus kapelai nometušos ceļos zem tā loga, kurā viņš bija ieskatījies pirmajā naktī, te ierodoties; viņš bija pagriezies pret to vietu, kur klostera māsa, kā viņš zināja, grēku gandarīšanas lūgšanā gulēja uz akmens grīdas. Viņš lūdza dievu, locīdams cejus šās māsas priekšā.

Likās, viņš neuzdrīkstējās mesties cejos tieši paša dieva priekšā.

Viss, kas bija ap viņu, — mierīgais dārzs, smaržīgās puķes, priecīgi klaigājošie bērni, nopietnās un vienkāršās sievietes, klusais klosteris — pamazām paņēma viņu savā varā, un viņa dvēsele palēnām pildījās ar klostera klusumu, ar puķu smaržu, dārza mieru, ar šo sieviešu vienkāršību, ar šo bērnu prieku. Un tad viņš domāja, ka tie abi ir dieva mājokli, kas viens pēc otra viņu uzņēmuši un devuši patvērumu divos liktenīgos dzīves mirkļos: pirmais tobrīd, kad visas durvis viņam aizvērās un cilvēku sabiedrība viņu atstūma, bet otrais tad, kad cilvēku sabiedrība no jauna sāka viņu vajāt un viņam atkal draudēja katorga; un ka bez pirmā viņš būtu no jauna ieslīdzis noziegumā un bez otrā — jaunā sodā.

Viņa dvēsele kusa pateicībā, un viņā raisījās arvien spēcīgāka un spēcīgāka mīlestība.

Tā pagāja vairāki gadi; Kozete auga.

III DAĻA MARIUSS.

.

PIRMĀ GRAMATA PARĪZES atoma studija

1. Parvulus [52]

Parīzei ir savs bērns, un mežam — savs putns; putnu sauc par zvirbuli, bērnu — par ielaspuiku.

Apvienojiet šos divus jēdzienus, no kuriem viens satur visu pekles uguni, bet otrs — rīta blāzmu, ļaujiet sadurties šīm divām dzirkstīm —

Parīzei un bērnībai, — tās izšķils mazu radījumu. Homuncioteiktu PLauts.

Šis mazais radījums ir priecīgs. Viņš nav paēdis katru dienu, bet apmeklē teātri ik vakaru, ja uznāk patika. Viņam nav krekla mugurā, nav zābaku kājās, nav jumta virs galvas; viņš līdzinās spārnotajiem debesu kukaiņiem, kam arī nekas no visa tā nepieder. Viņa vecums svārstās starp septiņiem un trīspadsmit gadiem, viņš dzīvo barā, klaiņo pa ielām, valkā nodriskātas tēva bikses, kas viņam nokarājas zemāk par papēžiem, kāda cita tēva vecu cepuri, nošļukušu pāri ausīm, un vienu pašu no dzeltenas drēbes vīles darinātu bikšu lenci; viņš blandās apkārt, mūžam kaut ko vanda, kādu uzmana, kaut ko meklē, notriec laiku, uzvelk dūmu, lādās uz velna paraušanu, vazājas pa krogiem, ir pazīstams ar zagļiem, ir uz «tu» ar ielasmeitām, viņš runā žargonā, dzied neķītras dziesmiņas un tomēr allaž saglabā skaidru sirdi. Jo viņa dvēselē dus pērle — nevainība, bet pērles dubļos neizšķīst. Dieva griba ir, lai cilvēks bērnībā būtu nevainīgs.

Ja milzu pilsētai vaicātu: «Kas viņš tāds ir?» — tā atbildētu: «Tas ir mans bērns.»

2. Dažas viņam raksturīgas pazīmes

Parīzes ielaspuika ir milzenes punduris.

Nepārspīlēsim: šim ielas notekas pastarītim dažkārt ir krekls mugurā, bet tādā gadījumā tas ir vienīgais; viņam reizēm ir zābaki kājās, bet tad tie ir bez zolēm; dažkārt viņam ir mājas, ko viņš mīl, jo tur viņu gaida māte, tomēr viņš dod priekšroku ielai, jo tur gaida brīvība. Viņš nododas savām rotaļām un nerātnībām, kuru pamatā ir naids pret buržuā; viņam ir savas īpašas metaforas: grauzt skābenes no saknēm nozīmē būt nomirušam; viņam ir savi amati: pasaukt važoņus, nolaist kariešu kāpnītes, ierīkot laipas pār ielām spēcīgu lietusgāžu laikā — to viņš sauc par satiksmes nodrošināšanu, — kliedzot izklāstīt varasvīru runas par labu franču tautai, rakņāties pa bruģakmeņu starpām; viņam ir sava nauda — uz ielas salasītas sīkas vara ripiņas. Šīm savdabīgajām monētām, ko sauc par pentakiem, mazajā bērnu bohēmā ir nemainīgs un stingri noteikts kurss.

Un, beidzot, viņam ir pašam sava fauna, ko viņš cītīgi pētī pa kaktiem: mārīte, laputs, tauriņš «miroņgalva», garkājainais zirneklis un «velns» — melns kukainis, kas draudīgi saliec ar diviem ragiem bruņotu asti. Viņam ir savs teiksmains briesmonis, kam ir zvīņaina pavēdere, bet kas tomēr nav ķirŽaka, kam ir pūtaina mugura, bet kas tomēr nav krupis. Šis nezvērs, melns, spalvains, lipīgs, mitinās vecās kaļķu cepļu bedrēs un izžuvušās akās, rāpo drīz lēni, drīz ātri, neizlaiž ne skaņas, bet tikai skatās un iedveš tik lielas šausmas, ka neviens vēl nekad to nav redzējis. Šo briesmoni viņš sauc par «kurlo». Kurlo meklēšana akmeņu grēdās pieder pie bīstamajām izpriecām. Vēl viens laika kavēklis — aši pacelt bruģakmeni un palūkoties, vai tur nav mitrenes. Katrs Parīzes rajons ir slavens ar saviem interesantajiem atklājumiem. Ursuliešu klostera malkas noliktavā mīt spīļastes, Panteonā sastopami simtkāji, Marsa lauka grāvjos ņudz varžu kurkuļi.

Šis bērns zina tikpat daudz atjautīgu izteicienu kā Taleirāns*, ir tikpat cinisks, taču godīgāks. Dažkārt viņam negaidot uznāk neizskaidrojami jautrības uzplūdi, un ar saviem trakajiem smiekliem viņš spēj galīgi samulsināt bodnieku. Viņa noskaņu gamma sniedzas no augsta stila komēdijas līdz farsam.

Iet garām bēru gājiens. Pavadītāju vidū soļo kāds ārsts. «Skaties!» iesaucas ielaspuika. «Kopš kura laika dakteri paši nogādā pasūtītājam savu darbu?»

Kāds cits ielaszēns ir iejaucies pūlī. Nopietns vīrs ar acenēm un brelokiem sašutis apgriežas: «Nelieti, tu satvēri manas sievas vidukli!» — «Es, kungs? Varat mani pārmeklēt!»

3. Viņš ir patīkams

Vakarā par dažiem sū, ko viņam vienmēr izdodas sadabūt, homuncio ierodas teātrī. Pārkāpdams pār šo burvju slieksni, viņš pārvēršas. Pašpuika kļūst par iejūtīgu Parīzes nomales zēnu. Teātri ir līdzīgi kuģiem, kas apgāzti ar ķīli uz augšu. Tur pašā augšā, kuģa kravas telpā, saspiežas zēni. Zēns teātrī un ielaspuika ir tas pats, kas naktstauriņš un kāpurs, viens un tas pats radījums, tikai pacēlies spārnos un lidojošs. Pietiek ar to vien, ka viņš tur atrodas, laimē starodams, un, varenas sajūsmas un prieka pilns, sit plaukstas, it kā vēcinātu spārnus, lai šauro, smirdošo, tumšo, nejauko, neveselīgo, pretīgo un atbaidošo kravas telpu varētu nosaukt par paradīzi[53] .

Dodiet kādam radījumam nevajadzīgo un atņemiet nepieciešamo — jūsu priekšā būs ielaszēns.

Ielaspuikām piemīt literāra intuīcija. Viņa slieksme — šo faktu mēs atzīmējam ar pienācīgu nožēlu — gan nav savienojama ar klasisko gaumi. Viņš jau pēc dabas nav sevišķi akadēmisks. Tā, piemēram, Marsa jaunkundzes popularitātei šo mazo, vētraino skatītāju vidū bija piejaukta sava daļa ironijas. Ielaspuikas viņu sauca par Ķlukstes jaunkundzi.

Šis radījums bļaustās, ņirgājas, zirgojas, kaustās, viņš ievīstījies lupatās kā zīdainis un skrandās kā filozofs, viņš zvejo notekās, medī kloākā, rod jautrību neģēlībās, dedzīgi šausta ar savām zobgalībām gājējus ielu krustojumos, pavīpsnā un iedzeļ, svilpo un dzied, uzgavilē un izlamā, svinīgo «Aleluja» padara mērenāku ar draiskulīgo «Matantirliretu», velk visas meldijas kā psalmus, sākot ar «De profundis» un beidzot ar nerātnajām Sjenlī kuplejām; viņš atrod nemeklēdams, zina arī to, ko nezina, izturas kā spartietis pat blēdījoties, ir trakulīgs pat gudrībā un lirisks pat rupjībās. Viņš varētu notupties sevis pēc kaut vai uz Olimpa, izvārtīties mēslos un piecelties, apbiris ar zvaigznēm. Parīzes ielaspuika ir mazs Rablē.

Viņš ir neapmierināts ar savām biksēm, ja tajās nav iešūta kabatiņa pulkstenim.

Viņš reti brīnās, nobīstas vēl retāk, draiskās dziesmiņās izsmej māņticību, liek saplakt pārspīlējumiem, joko par noslēpumiem, rāda mēli spokiem, atņem patosam dzejiskumu un smejas par episku uzpūtību. Bet tādēļ viņš nebūt nav prozaisks, nepavisam arī ne; viņš tikai svinīgas parādības vietā redz fantastisku joku. Ja viņam parādītos Adamastors*, ielaspuika izsauktos: «Paskat, kāds bubulis!»

4. Viņš var būt noderīgs

Parīze sākas ar slaistu un beidzas ar ielaspuiku — šīs divas būtnes nespēj radīt neviena cita pilsēta; tās pārstāv pasīvu apmierinātību, kam pietiek ar vērošanu, un neizsmeļamu uzņēmību, Pridomu un Fuijū*. Sie tipi sastopami tikai Parīzes vēsturē. Slaistā atklājas monarhijas būtība, ielaspuikā — anarhijas būtība.

Bālais Parīzes priekšpilsētu bērns dzīvo un attīstās, uzplaukst un «nobriest» ciešanās, būdams sociālās tiešamības un visu cilvēcisko darījumu domīgs aculiecinieks. Viņš sevi uzskata par bezrūpīgu, taču patiesībā tāds nav. Viņš vēro visu, vienmēr gatavs smieties, vienmēr gatavs ari uz ko citu. Lai kas jūs būtu, ja jūs sauc par Aizspriedumu, Ļaunprātību, Nelietību, Apspiešanu, Varmācību, Despotismu, Netaisnību, Fanātismu vai Tirāniju, — uzmanieties no ielaspuikas, kas jūs uzlūko ar atplestu muti!

Mazais augs liels.

No kādas vielas viņš veidots? No jebkuriem dubļiem, kas gadās pa rokai. Sauja mālu, dvašas pūtiens, un Ādams gatavs. Pietiek ar dievišķu pieskārienu. Ielaspuikam vienmēr ir pieskāries dievs. Viņu audzina liktenis. Par likteni mēs saucam mazliet arī nejaušību. Par ko gan kļūs šis no parastās, rupjās zemes veidotais nejēga, nemācītais, apstulbušais, vulgārais, no tumšās tautas iznirušais pigmejs — par jonieti* vai beotieti? Nogaidiet, currit rotaun Parīzes gars, šis dēmons, kas rada gadījuma bērnus un diža likteņa cilvēkus, pretēji romiešu podniekam pārvērš krūzi amforā*.

5. Viņa valstības robežas

Ielaspuika mīl pilsētu un arī vientulību, jo viņā slēpjas kaut kas no gudrā. Urbis amator[54] kā fusks, ruris amaior[55] kā horācijs.

Pastaigāties, ļaujoties pārdomām, vai arī klaiņot apkārt ir laba nodarbība filozofam, it īpaši, ja viņš klīst pa šīm laukiem līdzīgajam, diezgan nejaukajām, taču savdabīgajām vietām, kuras sajaucas divi elementi un kuras ieskauj dažas lielas pilsētas, to skaitā arī Parīzi. Vērot pilsētas apkārtni nozīmē vērot amfībiju. Izbeidzas koki, iesākas jumti, beidzas zāle, sākas bruģis, beidzas sakņu dobes, sākas veikaliņi, beidzas mierīga dzīve, sākas kaislības, izbeidzas dievišķi čuksti, iesākas cilvēku kņada — tas viss spēj ārkārtīgi valdzināt.

Tas viss aicina sapņotāju uz šķietami bezmērķīgu pastaigu pa šīm ne sevišķi pievilcīgajām vietām, ko garāmgājējs uz visiem laikiem nosaucis par skumīgām.

Šo rindiņu rakstītājs bieži un ilgi ir klaiņojis Parīzes pievārtē, un tā viņam kļuvusi par dziļu atmiņu avotu. Viņu valdzināja līdzenais maurs, akmeņainās takas, krīta, merģeļa vai ģipša klajumi, papuvju un atmatu vienmuļība, piepeši tālumā ieraudzīts agro dārzāju lauciņš, pirmatnējās dabas un pilsētnieku pūliņu sajaukums; viņu valdzināja plašās, tuksnesīgās nomales, kur kazarmu apmācību laukumos skaļi rīb bungas, it kā atdarinot kauju troksni, šīs dienā cilvēku pamestās vietas, kas naktī pārvēršas par laupītāju midzeņiem, lempīgās dzirnavas,' kuru spārni griežas vējā, akmeņlauztuvju celtņi, krodziņi kapsētu stūros, noslēpumainā pievilcība, kāda piemīt augstiem, drūmiem mūriem, kas taisnās līnijās šķeļ milzīgus neapbūvētus, saules pielijušus klajus, pilnus ar tauriņiem.

Reti kāds pazīst šīs savdabīgās vietas: Glasjēru, Kinetu, nejauko, ložu izurbto Grenelas sienu, Monparnasu, Fosolū, Objē stāvajā Marnas krastā, Monsurī, Tombisuāru, Pjērplatu Šatijonā, kur atrodas senas, jau izmantotas akmeņlauztuves, kurās tagad aug sēnes un mētājas sapuvuši dēļi. Campagna di Roma kļuvusi par vispārīgu priekšstatu, tāpat arī Parīzes apkaime. Saskatīt ainavā, kas plešas līdz pat apvārsnim, vienīgi laukus, mājas un kokus — nozīmē skatīties pavirši. Visu lietu apveidi ir dieva domas. Vietu, kur līdzenums savienojas ar pilsētu, vienmēr apdveš vārdos neizteicama, spīva grūtsirdība. Dabas un cilvēku balsis tur dzirdamas vienlaikus. Atklājas vietējās īpatnības.

Ikviens, kas līdzīgi mums ir klaiņojis ārpus priekšpilsētām pa vientulīgo apvidu, ko varētu nosaukt par Parīzes durvju priekšu, būs ieraudzījis šur tur pamestākajā vietā, aiz kāda sašķobījušās žoga vai drūma mūra ielokā, trokšņainu bērnu baru; šie bērni — bāli, netīri, noskranduši un izspūruši — ar rudzupuķu vainadziņiem galvā rotaļājas ar sīknaudu. Tie visi ir nabadzīgu ģimeņu bērni, kas pametuši mājas. Plašais ārpilsētas bulvāris ir vifiu īstā vide, priekšpilsēta pieder viņiem. Viņi mūžam tur atgriežas, lai padzīvotu brīvībā. Savā vientiesībā viņi izdzied visas apgūtās neķītrās dziesmas. Viņi tur uzturas vai, pareizāk sakot, nodzīvo daļu dzīves, tālu projām no ziņkārīgiem skatieniem, liegajā maija vai jūnija spožumā; bezatbildīgi, aizrautīgi, izsprukuši savā vaļā, satupušies uz ceļiem ap kādu bedrīti, laimīgi ar īkšķi dzenā bumbiņas un plēšas par katru liardu. Tikko jūs pamanījuši, viņi atceras savu amatu, atceras, ka jānopelna iztika, un piedāvā jums pirkšanai vecu vilnas zeķi, pilnu ar maijvabolēm, vai ceriņu pušķi. Satikšanās ar šiem savdabīgajiem bērniem padara pastaigas Parīzes apkārtnē īpaši pievilcīgas un tai pašā laikā mokošas.

Dažreiz šajos zēnu baros gadās ieraudzīt arī meitenes — vai tās būtu viņu māsas? — gandrīz jau pieaugušas jaunavas, vājas, trauksmainas, iedegušām rokām, vasaras raibumiem klātu seju, rudzu vārpām un magonēm matos, jautras, mulsas, basām kājām. Dažas iebridušas rudzos un ēd ķiršus. Vakaros var dzirdēt viņu smieklus. Šie bērnu bari, kas redzēti tveicīgās pusdienas saules spilgtajā gaismā vai tik tikko pamanīti vakara mijkrēslī, ilgi nodarbina klaiņotāja domas un iejaucas viņa nakts sapņos..

Šo bērnu uztverē visas zemeslodes centrs ir Parīze un priekšpilsētas — tās aploce. Nekad viņi neuzdrošinās doties kur tālāk. Viņi nespēj dzīvot bez Parīzes gaisa, tāpat kā zivis nevar dzīvot bez ūdens. Divas ljē aiz pilsētas robežbarjeras viņiem sākas tukšums. Ivrī, Žantijī, Arkeija, Belvila, Oberviljē, Menilmontāna, Šuazīleruā, Bijankūra, Medona, Isī, Vanvra, Sevra, Pito, Neiji, Zeneviljē, Kolomba, Romenvila, Šatū, Anjēra, Buživāla, Nantēra, Angjēna, Nuazīleseka, Nožāna, Gurnē, Dransī, Gonesa — ar to beidzas pasaule.

6. Mazliet vēstures

Tai laikā, kurā risinās šai grāmatā atstāstītie notikumi un kuru gandrīz varētu nosaukt par mūsdienām, uz katra ielas stūra vēl nestāvēja pa policistam, kā tas ir tagad (pašreiz nav laika plašāk pārspriest šā jaunieveduma derīgumu), un Parīzi pārplūdināja apkārtklaiņojoši bērni. Statistika vēstī, ka policijas patruļas ik gadus savākušas caurmērā divsimt sešdesmit bezpajumtes bērnu, kuri mitinājušies neaizžogotos apbūves gabalos, jaunceltnēs un zem tiltu spraišļiem. Kāda no šīm ligzdām kļuvusi slavena ar savām «Arkolas tilta bezdelīgām». Šī ir vispostošākā no sociālajām likstām. Visi pieaugušo noziegumi sakņojas bērnu klaidonībā.

Parīze tomēr ir izņēmums. Par spīti tikko aprakstītajām atmiņām, uz Parīzi zināmā mērā un pamatoti jāraugās kā uz izņēmumu. Kaut gan jebkurā citā lielā pilsētā klaidonis bērns ir pazudis cilvēks, kaut gan gandrīz visur citur savvaļā pamests bērns nolemts un pakļauts nenovēršamai iestigšanai sabiedrības netikumos, kas iznīcina viņā godīgumu un sirdsapziņu, gribas apgalvot, ka ārēji tik apbružātais un samaitātais Parīzes ielaspuika savā dvēselē ir gandrīz neskarts. Šo iepriecinošo atzinumu spilgti apliecina mūsu tautas revolūciju apbrīnojamais godīgums. Parīzes gaisā — kā sāls okeāna ūdenī — ir idejas, kas pasargā no bojāšanās. Elpot Parīzes gaisu nozīmē saglabāt dvēseli.

Lai gan viss, ko nule teicām, ir taisnība, tomēr ikreiz sažņaudzas sirds, kad gadās redzēt šos bērnus, kam it kā velkas līdzi sarautās ģimenes saites. Pašreizējā, vēl tik nepilnīgajā civilizācijas pakāpē ģimeņu sairšana ir gluži dabiska parādība: vecāki, lai paklusām atbrīvotos no liekām mutēm, pamet pēcnācējus uz ielas un neliekas ne zinis par bērnu tālāko likteni. Tā rodas ļaudis, kas neko nezina par savu izcelšanos. Šo bēdīgo parādību atspoguļo izteiciens «tikt izmestam uz Parīzes bruģa».

Jāpiebilst, ka senā monarhija neko nedarīja, lai aizkavētu bērnu pamešanu. Mazliet dīkdienības un klaidonības zemāko šķiru dzīves veidā bija visai pa prātam augstākajiem sabiedrības slāņiem un izdevīgi zemes varenajiem. Naids pret vienkāršās tautas apgaismību kļuva par dogmu. «Kam vajadzīgi šie pusizglītotie?» bija dienas parole. Bet klaidonības sekas gluži loģiski ir nemācīti bērni.

Starp citu, monarhijai laiku pa laikam ievajadzējās bērnu, un tad tā iztīrīja ielas.

Nemeklēsim pārāk tālu vēsturē, bet ielūkosimies Luija XIV valdīšanas laikā: karalis gluži pamatoti vēlējās radīt Iloti. Doma bija laba. Taču palūkosimies, kādā veidā tā tika realizēta. Nevar tikt izveidota flote, ja blakus buriniekam, kas patiesībā ir vēja rotaļlieta un dažkārt pats velkams, nav kuģa, kurš, airu vai tvaika dzīts, brauc, kur vien vēlas; galeras tolaik flotei bija tas pats, kas šodien tvaikoņi. Tātad vajadzēja galeru, bet galera nevirzās uz priekšu bez airētājiem; tātad vajadzēja galernieku. Kolbērs ar provinču intendantu un parlamentu palīdzību centās radīt pēc iespējas vairāk katordznieku. Tiesu iestādes šai ziņā bija viņam gauži pakalpīgas. Kāds vīrs nepacēla cepuri, kad gāja garām reliģiska procesija; viņu nodēvēja par hugenotu un sūtīja uz galerām. Uz ielas gadījās sastapt pusaudzi; pietika ar to, ka viņam bija piecpadsmit gadu un trūka pajumtes, — viņu nosūtīja uz galerām. Varens vēriens, varens laikmets!

Luija XV laikā Parīzē nereti pazuda bērni; policija viņus pievāca nezin kādai noslēpumainai vajadzībai. Paklusām klīda visvisādas baumas un drausmīgi minējumi par karaļa purpursarkanajām vannām. To visai vientiesīgi atstāsta Barbjē. Dažkārt gadījās, ka bezpajumtnieku vietā ķērāji sagūstīja tādus, kam bija vecāki. Tēvi izmisumā metās virsū policistiem. Tādā gadījumā iejaucās parlaments un lika pakārt,.. Ko? Policistus? Nē. Tēvus.

7. Ielaspuikām varētu būt sava vieta indiešu kastu sistēmā

Parīzes ielaspuikām gandrīz ir sava kasta. Jāteic, ka ne katrs, kas vēlas, var tajā iekļūt.

Vārds «ielaspuika»[56] pirmo reizi tika iespiests un pārgāja no tautas valodas literārajā valodā 1834. gadā. Tas parādījās nelielā stāstiņā ar nosaukumu «Klods Gē». Sacēlās pamatīgs tracis. Taču vārds ieviesās.

Iemesli, kas nosaka ielaspuiku savstarpējo cieņu, ir gaužām dažādi. Mēs satikāmies ar vienu no viņiem, kas tika godāts un apbrīnots tāpēc, ka bija redzējis kādu vīru nokrītam no Parīzes Dievmātes katedrāles torņa; citam bija izdevies iekļūt Invalīdu nama pagalmā, kur uz laiku atradās celtnes kupolam domātās statujas, un «nospert» svinu. Trešais bija redzējis apgāžamies diližansu, un vēl cits bija «pazīstams» ar zaldātu, kas gandrīz bija izdūris kādam buržuā aci.

Tādēļ kļūst skaidrs Parīzes ielaspuikas izsauciens, kas ietver dziļu jēgu un par ko nezinātājs neizpratnē smejas: «rDievs tēvs! Vai nav nelaime? Es taču vēl nevienu neesmu redzējis izkrītam pa piektā stāva logu!» («Neesmu» vietā saka «nav».)

Protams, nav zemē metams arī šis zemnieka izteiciens: «Klausies, tēvaini, tava sieva saslima un nomira, kāpēc tu nepasauci ārstu?» — «Ko lai dara, kungs, mēs, nabaga ļaudis, nomirstam pašu spēkiem.» Šajā atbildē pilnīgi atspoguļojas zemnieka mazliet blēdīgā pasivitāte, bet kādā citā izsaucienā lieliski izpaužas priekšpilsētas žeņķa anarhistiskā brīvdomība, Kāds uz nāvi notiesātais, sēdēdams ratos, kas viņu ved uz soda vietu, uzklausa biktstēvu. Parīzes bērns sauc viņam nopakaļ: «Viņš runā ar melnsvārci! Kāds gļēvulis!»

Pārdrošībā ticības jautājumos vairo ielaspuikas cieņu biedru vidū. Ir svarīgi būt garā neatkarīgam.

Pienākums prasa, lai ielaspuika vienmēr būtu klāt, kad izpilda nāves sodu. Zēni rāda cits citam giljotīnu un smejas. Viņi to saukā visdažādākajos vārdos: par Beidzamo strēbienu, par Rūcēju, par Zilo (debesu) māti, par Pēdējo malciņu utt., utt. Lai neko nezaudētu no gaidāmā skata, viņi uzrāpjas uz sētām, uzlien uz balkoniem, kāpj kokos, iekaras žogu režģos, pieķeras pie skursteņiem. Ielaspuika piedzimst reizē par jumiķi un jūrnieku. Viņu nebaida ne jumts, ne masts. Nevieni svētki nespēj līdzināties Grēva laukumā redzamajām ainām. Bende Sansons un abats Montess ir populārākie cilvēki Parīzē. Notiesāto parasti uzmundrina ar trokšņainām klaigām. Reizēm viņu apbrīno. Lasnērs*, būdams ielaspuika un redzēdams varonīgi mirstam drausmīgo Dotēnu*, ir sacījis vārdus, kuros jaušama viņa paša nākamība: «Es viņu apskaudu.» Ielaspuikas neko nav dzirdējuši par Voltēru, toties pazīst Papavuānu*. «Politiskos» viņi neatšķir no slepkavām. Ilgi saglabājas nostāsti par to, kā ikviens sodāmais bijis ģērbies. Visiem ir zināms, ka Toleronam bijusi galvā kurinātāja cepure, Avrilam* — ūdrādas naģene. Luvelam — platmale, ka vecais Delaports bijis bez galvassegas, Kastēns izskatījies gluži sārts un ļoti glīts, ka Borjesa zodu rotājusi romantiska bārdiņa, ka Žans Martēns paturējis bikšturus un ka Lekufē* vēl pēdējā brīdī strīdējies ar māti. «Nepārmetiet viens otram, ka jums vēl kobis uz pleciem!» viņiem uzsaucis kāds ielaspuika. Kāds cits zeņķis, pārāk mazs augumā, lai no pūļa redzētu paejam garām Debakēru, ierauga krastmalas laternu un rāpjas augšā. Tuvumā stāvošais žandarms sarauc uzacis. «Ļaujiet man uzkāpt, žandarma kungs!» saka ielaspuika. Un, lai pielabinātu varas pārstāvi, piebilst: «Es nenokritīšu.» — «Liela muiža, ja tu arī nokristu!» atbild žandarms.

Ielaspuiku acīs liela nozīme ir dažādiem ievērības cienīgiem nelaimes gadījumiem. Vispārējas apbrīnas kalngalus sasniedz tas, kam gadījies tikt dziļi, «līdz kaulam» ieva inotam.

Arī dūre palīdz sagādāt cieņu. Ielaszēns labprāt saka: «Re, es esmu stiprs!» Sevišķi apskauž kreiļus. Izcila īpašība ir šķielēšana.

8. Nodaļa, kurā lasāma jauka pēdējā karaļa asprātība.

Vasarā ielaspuika pārvēršas par vardi; vakaros, kad saļumst, viņš no ogļu baržām un veļas mazgātāju plostiem pašā Austerlicas un Jēnas tiltu priekšā metas uz galvas Sēnā, pārkāpdams visus kautrības likumus un policijas noteikumus. Kārtībnieki viņu uzmana, un tādēļ bieži gadās ārkārtīgi dramatiskas situācijas, kas radījušas brālīgo saucienu, ko vērts pieminēt. Sis sauciens, kas kļuva slavens ap 1830. gadu, ir stratēģisks brīdinājums, ko zēns uzsauca zēnam, un to var skandēt kā Homēra pantu ar gandrīz tikpat neizteicamiem uzsvariem kā Eleisīnas* auglības dievietes svētku melopejās,* un tajā var saklausīt antīko «Evoē!». Lūk, kā tas skan: «E, ausaini, ē-ē! Nenoķer šnupi, dūzis ir klāt, savāc panckas un lasies, šļūc notekā!»

Gadās, ka šis knislis — tā viņš pats sevi dēvē — prot lasīt, gadās, ka viņš prot rakstīt, bet katrā ziņā uzšņāpt vajadzīgo viņam izdodas vienmēr. Noslēpumainā kārtā ielaszēni savstarpējas apmācības ceļā apgūst visus talantus, kas var būt noderīgi sabiedriskajai lietai; no 1815. gada līdz 1830. gadam viņi atdarināja tītara buldurēšanu*, no 1830. gada līdz 1848. gadam uz visām sienām zīmēja bumbieri*. Kādu vasaras vakaru, kājām atgriezdamies no pastaigas, Luijs Filips ieraudzīja gluži sīku zeņķi, kas, uz pirkstgaliem pacēlies, nosvīdis ar ogli triepa milzu bumbieri uz viena no Neijī treliņu pīlāriem. Karalis, kas bija mantojis Anrī IV labsirdību, gāja puikam talkā, pabeidza zīmējumu un iedeva bērnam luidoru, sacīdams: «Ari tam ir virsū bumbieris.» Ielaspuika mīl kņadu. Viņam patīk nekārtības un trači. Viņš ne acu galā necieš «baznīcas kalpus». Kādu dienu Universitātes ielā viens no šiem jokdariem rādīja garu degunu pie 69. numura vārtiem. «Kāpēc tu tā dari?» vaicāja garāmgājējs. «Tur dzīvo mācītājs,» zērts atbildēja. Patiešām, šai mājā bija apmeties pāvesta nuncijs. Kaut ielaspuika būtu cik liels volteriānis būdams, gadās, ka viņš kļūst kora zēns un dievkalpojumā uzvedas, kā pieklājas. īstas Tantala mokas viņam sagādā divas dedzīgas vēlēšanās, ko nekad neizdodas apmierināt: gāzt valdību un salāpīt savas bikses.

īsts ielaspuika pazīst visus Parīzes policistus un sastopoties prot pateikt katra vārdu. Viņš var tos visus uzskaitīt uz pirkstiem. Viņš pētī to tikumus un iegaumē katra īpatnības. Policistu dvēselē viņš lasa kā atvērtā grāmatā. Viņš nestomīdamies jums tūlīt pasacīs: «Tas ir nodevējs, tas — dikti nikns, tas — aplam liels un tas — smieklīgs (visiem šiem vārdiem — «nodevējs», «dikti nikns», «aplam liels» un «smieklīgs» — ielaspuikas mutē ir sava īpaša nozīme); tas tur iedomājas, ka Jaunais tilts pieder tikai viņam, un nejauj cilvēkam pastaigāties pa tilta dzegām aiz margām, bet šim te ir nejauka paraža plēst ļaudis aiz ausīm» utt., utt.

9. Gallijas senā dvēsele

Šis tas no šā bērna piemita tirgus dēlam Poklēnam* un ari Bomaršē. Ielaspuikā dzīvo daja seno gailu gara. Savienota ar veselo saprātu, tā reizēm dara viņu stipru tāpat kā alkohols vīnu. Dažkārt tā izvēršas par trūkumu. Ja var teikt, ka Homērs lieki šķiež vārdus, tad varētu sacīt, ka Voltērs raksta kā ielaspuika. Kamils Demulēns* nāca no priekšpilsētas. Šampionē,* kas apkaroja brīnumus, bija izaudzis uz Parīzes bruģa. Bērnībā viņš bija applūdinājis Senžandebovē un Sentetjēndimona baznīcu kāpnes. Pieradis brīvi apieties ar svētās Genovevas relikvijām, Viņš atļāvās pavēlēt svētā Januārija asiņu traukam.*

Parīzes ielaspuika ir gan godbijīgs, gan zobgalīgs un nekaunīgs. No nepilnvērtīgas barības viņam bojāti zobi un sliktas iekšas, bet asprātība padara skaistas viņa acis. Pašam Jehovam klātesot, viņš uz vienas kājas uzlēktu pa paradīzes kāpnēm. Viņš prot labi spert un acumirkli iejūtas visādos stāvokļos. Te viņš rotaļājas notekā, bet tūlīt var izslieties, lai mestos dumpī. Viņa bezbēdība nesaplok pat karteču priekšā; no palaidņa piepeši izaug varonis un līdzīgi mazajam Tēbu dēlam purina lauvas ādu. Bundzinieks Barā* bija Parīzes ielaspuika. Tāpat kā sāk runāt zirgs svētajos rakstos, viņš sauc: «Uz priekšu!» — un no žeņķa kļūst par milzi.

Šim bērnam, kas dzīvo muklājā, ir savi ideāli. Kas par milzu vērienu no Moljēra līdz Barā!

Izsakoties pāris vārdos, ielaspuika ir radījums, kam patīk uzjautrināties, jo viņš ir nelaimīgs.

10. Ecce Paris, ecce homo [57]

Kopsavilkumā sacīsim: Parīzes ielaspuika šodien ir tas pats, kas Senajā Romā reiz bija graeculus, tas ir tautas l)ērns ar vecās pasaules grumbām pierē.

Ielaspuika ir nācijas svētība un tai pašā laikā tās slimība. Slimība, ko vajag ārstēt. Kādā veidā? Ar gaismu.

Gaisma dziedina.

Gaisma iejūsmina.

Visus labdabīgos sociālos strāvojumus rada zinātne, literatūra, māksla, izglītība. Audziniet cilvēkus, radiet cilvēkus! Dodiet viņiem zināšanu gaismu, lai viņi jūs sasilda! Agri vai vēlu ar neatvairāmu absolūtas patiesības spēku izvirzīsies jautājums par vispārējo izglītību, un tiem, kas valdīs, franču doma liks izvēlēties starp īstiem Francijas dēliem un Parīzes ielaspuikām, starp liesmainu gaismu un maldugunīm tumsā.

Ielaspuika izpauž Parīzi, un Parīze izpauž pasauli.

Jo Parīze aptver visu. Parīze ir cilvēces smadzenes. Šī brīnumainā pilsēta ietver visus atmirušos un visus vēl dzīvos tikumus. Kas skata Parīzi, tam šķiet, ka redz pa-saules vēstures kreiso pusi ar debesīm un zvaigznēm pa starpu. Parīzei ir savs Kapitolijs — tās rātsnams, savs Partenons — Dievmātes katedrāle, savs Aventīna kalns* — Sentantuāna priekšpilsēta, savs Asinārijs — Sorbonna, savs Panteons — arī Panteons, savs Svētais ceļš* — Itāliešu bulvāris, savs Vēju tornis* — sabiedriskā doma; un Gemonijas* tā aizstāj ar izsmieklu. Tās tnajo saucas par modes ākstu, transtibrietis — par priekšpilsētas iedzīvotāju, hammal  — par tirgus stiprinieku, laz~ zarotie  — par blēdi, koknejietis — par slaistu. Kas atrodams citur, ir sastopams arī Parīzē. Dimarsē* zivju sieva nepaliks atbildi parādā Eiripīda sakņu pārdevējai, diska metējs Vejāns* atdzimst virves dejotājā Foriozo, karavīrs Terapontigons* varētu pastaigāties zem rokas ar grenadieri Vadebonkēru*, antikvārs Damasips* justos laimīgs

Parīzes krāmu tirgotāju sabiedrībā, Sokrāts būtu ieslodzīts Vensēnas pilī* un Agora*, bez šaubām, ietupinātu Didro cietumā, Grimo de la Renjērs ir izgudrojis taukos sautējamu rostbifu, tāpat kā Kurtils* atklajis, ka ezi var cept; Zvaigznes arkas kupolā mēs redzam atdzimstam P'iauta trapeci, Apuleja aprakstītais zobenu rijējs no Poikiles portika rāda zobenu rīšanas mākslu uz Jaunā tilta, Rātno brāļadēls* un liekēdis Kurkulio* sader kopā kā cimds ar roku, Egrefeijs* varētu iepazīstināt Ergasilu ar Kambaseresu*, četri slavenie Romas švīti Alkesimarhs, Fedroms, Diabols un Argirips šodien Labatī pasta karietē mēdz atgriezties no Kurtijas, Auls Gellijs* Kongriona* priekšā neuzkavējās ilgāk kā Saris Nodjē* Polišinela priekšā, Martona nepavisam nepretojās kā tīģeriene, bet arī Pardaliska nebija nekāds pūķis, balamute Pantolabs* angļu kafejnīcā dzen jokus ar uzdzīvotāju Momentānu*, Hermogens* ir tenors Elizejas lauku teātri, un viņam līdzās diedelnieks Trasijs*, pārģērbies ' par klaunu Bobešu*, savāc no publikas naudu; uzbāzīgais tips, kas Tilēriju parkā jūs satver aiz svārku pogas, liek jums pēc diviem tūkstošiem gadu atkārtot Tespriona* vārdus: «Quis properaniem me prehendit pallio?»uy Sirēnas vīns ir Albas vīna atdarinājums, līdz malām piepildītais Dezožjē kauss nav tukšāks par pilnu Balatrona* kausu; Pērlašēza kapsēta nakts lietū mirgo tādā pašā blāzmā kā Eskvilīns*, un nabaga uz pieciem gadiem iepirktā kapa vieta ne ar ko neatšķiras no verga nomātā šķirsta.

Grūti atrast kaut ko tādu, kā Parīzei trūktu. Trofonija* kubls satur visu to pašu, ko Mesmera* toveris; Kaljostro* ir augšāmcēlies Ergafils; bramins Vāsafanta ir iemiesojies grāfā Senžermēnā*; Senmedāra kapsētas brīnumi nebūt nav mazāk ievērojami par Damaskas Umumijes mošejas brīnumiem.

Parīzei ir savs Ezops, kas saucas Majē*, un sava Kanīdija* — Lenormāna jaunkundze*. Tāpat kā savā laikā Delfu pilsētu, parādību satraucošā tiešamība mulsina arī Parīzi; tā dancina galdiņus tāpat kā Dodona* trijkājus; Roma paceļ tronī kurtizāni, bet Parīze — grizeti, un galu galā, kaut arī Luijs XV neaizsniedz Klaudiju, Dibarī kundze pārspēj Mesalīnu. Grieķu kailumu, ebreju trumainību un gaskoņu balamutību Parīze apvieno vienā neiedomājamā tipā, kas tomēr ir dzīvojis un ar ko esam tuvu sastapušies. Tā sabāž vienā maisā Diogenu*, ījabu* un Pajaco, ietērpj spoku vecos «Konstitucionālista» numuros un palaiž pasaulē Šodriku Diklo*.

Kaut arī Plutarhs apgalvo, ka tirāns nekad nenoveco, Roma Sullas un Domiciāna laikā samierinājās un nekurnot atšķaidīja vīnu ar ūdeni. Ja ticam mazliet doktrinārajai Vāra Vibiska slavas dziesmai, Tibra izpildīja Lētes lomu: «Contra Gracchos Tiberim habemus. Bibere Tiberim, id est seditionem oblivisci.»  Parīze ik dienas izdzer miljonu litru ūdens un tomēr vajadzības gadījumā zvana ar visiem zvaniem un saceļ vispārēju trauksmi.

Citādi Parīze ir lāga bērns. Tā karaliski pieņem it visu un nav untumaina mīlestībā; tās Venera cēlusies no hotentotiem; Parīze piedod jebkuru nodarījumu, ja tikai var pasmieties; neglītums to uzjautrina, kroplums sasmīdina, netikums izklaidē; ja esat jokdaris, jūs varat būt kaut vai nelietis; pat liekulība, šis augstākās pakāpes cinisms, tai neliek sašust; tā ir pietiekami daudz lasījusi, lai neaizspiestu degunu, parādoties donam Bazilio, un Tartifa lūgšana to neaizvaino vairāk nekā Horāciju Priāpa «žagošanās». Parīzes profilā iezīmējās visas pasaules vaibsti. Balle Mabila* dārzā gan nav tas pats, kas polihimniešu* dejas Jānikula kalnā*, taču galantērijas preču pārdevēja tur neizlaiž no acīm loreti* gluži tāpat, kā savedēja Stafila savā laikā uzmanīja jaunavu Planesiju. Kauju barjera gan nav Kolizejs, taču tur notiek tik nežēlīgas cīņas, it kā tajās noskatītos pats Cēzars. Jādomā, ka sīriešu krodzinieces bija piemīlīgākas par Sagē māti*, bet, tāpat kā Vergilijs apmeklēja Romas krodziņus, Dāvids d'Anžē, BalŽaks un Šarlē* sēdēja pie galdiņiem Parīzes traktieros. Parīze valda. Tur uzliesmo ģēniji un zeļ āksti. Tur trauc Adonajs* savos ratos ar divpadsmit pērkonu un zibeņu riteņiem, tur jāj Silēns* ēzeļmātes mugurā. Silēns —• lasiet: Rampono*.

Parīze ir Visuma sinonīms. Parīze ir reizē Atēnas, Roma, Sibarisa*, Jeruzāleme un Pantēna*. Tur kopsavilkumā sastopami visi civilizācijas veidi un visi mežonības veidi. Parīze ļoti noskumtu, ja tai pietrūktu giljotīnas.

Dažkārt nelielās devās noder ari Grēva laukums. Kas gan būtu mūžīgie svētki bez šīm vircēm? Mūsu likumi par to ir saprātīgi parūpējušies, un ar likuma gādību karnevālā lāsi pa lāsei pil asinis no giljotīnas asmeņa.

11. Izzobot, valdīt

Parīzei nav robežu. Neviena cita pilsēta nav valdījusi, tai pašā laikā dažkārt izsmiedama savus pakļautos. «Jums izdabāt, ak, atēnieši!» izsaucās Aleksandrs. Parīze rada kaut ko vairāk nekā likumu, tā rada modi un kaut ko vairāk nekā modi — tā rada rutīnu. Parīze var būt muļķīga, ja vēlas; reizēm tā atļaujas šo greznību, un visa pasaule top muļķīga tai līdz; tad Parīze pamostas, izberzē acis un saka: «Vai es neesmu stulbai» — un skaļi smejas cilvēku dzimumam sejā. Kas par brīnumpilsētu! Dīvaini, cik labi sader kopā lieliskais ar ākstīgo, diženums ar parodiju; vienas un tās pašas lūpas var šodien pūst pastarās tiesas bazūni un rīt — māla pīlīti. Parīzei piemīt neierobežota bezbēdība. Tās jautrībā ir zibens, tās farss tur rokā valdnieka zizli. Viena grimase dažkārt izraisa tajā vētru. Tās kauju sprādzienu un ikdienas notikumu atbalsis aizskan līdz pasaules galam, tās šedevri, brīnumi, epopejas un ari tās nieki un blēņas apceļo pasauli. Tās smiekli ir vulkāna izvirdums, kas apšļāc visu zemi. Tās joki kaisās kā dzirkstis. Tā liek tautām atzīt savas ačgārnības tāpat kā savus ideālus; visaugstākie cilvēces kultūras pieminekļi samierinās ar tās izsmieklu un aizdod savu nemirstību tās nerātnībām. Parīze ir lieliska; tai pieder brīnumainais 14. jūlijs, kas atnesa brīvību pasaulei; tā aicina tautas pievienoties bumbotavas zālē dotajam zvērestam; 4. augusta nakts trijās stundās sagrauj tūkstoš gadu veco feodālo iekārtu. Tās pareizais spriedums top par ļaužu vienprātīgās gribas spēku. Parīze atspoguļojas visā, kas ir cildens; tās gaisma staro Vašingtonā, Kostjuško*, Bolivarā*, Bocarisā*, Rjego*, Bernā*, Manīnā*, Lopesā*, Džonā Braunā*, Garibaldi; tā ir visur, kur iedegas nākamības jausma: Bostonā 1779. gadā, Leones salā 1820., Peštā 1848., Palermo 1860. gadā; tā iečukst ausī visspēcīgo paroli «Brīvība» amerikāņu abolicionistiem* uz Hārpersferi* prāmja un Ankonas* patriotiem, kas mijkrēslī sapulcējas Arči jūrmalā pie Goci viesnīcas; tā rada Kanarisu*, Kirogu* un PiŽakāni*; tā ir avots visam diženajam virs zemes. Tās elpas aizrauts, Bairons mirst Mesolongijā un Mazē* — Barselonā; zem Mirabo kājām tā top par tribīni un zem Robespjēra kājām — par krāteri; tās raksti, teātris, māksla, zinātne, literatūra un filozofija noder par mācību grāmatām visai cilvēcei; jebkuram brīdim tai ir pie rokas Paskāls, Renjē, Korneijs, Dekarts, Žans Žaks, Voltērs un visiem gadsimtiem — Moljērs; tā ieliek savu valodu visuma mutē, un šī valoda top par Darbības vārdu; visos prātos tā vieš progresa idejas, un tās kaldinātās atbrīvošanās domas kļūst par drošu šķēpu visu paaudžu cīnītājiem; kopš 1789. gada Parīzes domātāju un dzejnieku gars ir iedvesmojis visu tautu visus varoņus. Tas tomēr netraucē šo pilsētu nodoties ielaspuiku stiķiem; šis milzu ģēnijs, ko sauc par Parīzi, ar savu gaismu pārveidojot pasauli, tai pašā laikā ar ogli kricelē Bužinjē degunu uz Tēsēja tempļa sienas un raksta uz piramīdām «Ķredvils ir zaglis».

Parīze vienmēr rāda zobus: tā vai nu baras, vai smejas.

Tāda ir Parīze. Dūmi, kas paceļas virs tās jumtiem, ir visuma idejas. Akmeņu un dubļu kaudze, un tomēr pāri visam stāv dvēselē bagāts cilvēks. Parīze ir ne tikai liela, tā ir milzīga. Kāpēc? Tāpēc ka tā uzdrošinās visu.

Uzdrošināties! Par šo maksu var nopirkt progresu. Par visiem dižiem sasniegumiem vairāk vai mazāk ir maksāts ar drošsirdību. Lai uzliesmotu revolūcija, nepietiek, ka Monteskjē to nojauš, ka Didro to sludina, ka Bomaršē to pieteic, ka Kondorsē to aplēš, ka Aruē* to sagatavo un ka Ruso to paredz; vajag Dantona, kas uzdrošinās rīkoties.

«Drosmi!» ir tāds pats sauciens kā «Fiat lux!»K Lai cilvēce ietu uz priekšu, tai pastāvīgi jāredz kalngalos lepnas varonības piemēri. Bezbailības paraugi dara vēsturi žilbinošu un ir viens no spožākajiem cilvēku gaismekļiem. Arī rītausma uzdrošinās iedegties debesu pamalē. Mēģināt, izaicināt, izturēt un neatlaisties, palikt sev uzticīgam, saķerties krūtīs ar likteni, satriekt briesmas ar bezbailību, te uzbrukt netaisnai varai, te nosodīt skurbu uzvaru, cīnīties līdz galam, sīksti pretoties — lūk, tāds ir piemērs, kas vajadzīgs tautām, tāda ir gaisma, kas tās vada; viens un tas pats milzu zibens aizvijas no Prometeja lāpas līdz Kambrona pīpei.

12. Tautā dusošā nākotne

Pat pieaudzis Parīzes iedzīvotājs vienmēr paliek ielaspuika; aprakstīt šo bērnu nozīmē aprakstīt pilsētu, un tādēļ, lai izpētītu ērgli, mēs ķērāmies pie zvirbuļa.

Jāuzsver, ka parīziešu rase parādās sevišķi priekšpilsētās, kur tā ir brīva no piemaisījumiem un kur redzama tās patiesā seja; tauta tur strādā un cieš, bet darbā un ciešanās īsti atklājas cilvēks. Milzīgā vairumā nepazīstamu ļaužu tur mudž dīvainākie tipi, sākot ar liellaivu izkrāvēju Rapē krastmalā un beidzot ar Monfokonas dīriķi. «Fex urbis,»[62] izsaucas cicerons; «mob,»[63] piebilst sašutušais Bērks*; pūlis, masa, salašņas — šos vārdus viegli pasacīt. Bet lai! Nav svarīgi. Kas par to, ka viņiem ir basas kājas? Viņi neprot lasīt? Jo ļaunāk. Vai tāpēc jūs viņus pametīsit likteņa varā? Vai viņu postu jūs padarīsit par lāstu? Vai gan tautas masās nespēj iespiesties gaisma? Atgriezīsimies pie sauciena «Gaismu!» un neatkāpsimies no tā! Gaismu, gaismu! Kas zina, varbūt šīs tumšās dvēseles kļūs dzidras? Vai revolūcijas nenozīmē pārveidošanos? Uz priekšu, filozofi, māciet, apgaismojiet, iekvēliniet, domājiet skaļi, runājiet pilnā balsī, dodietfes ar līksmu prātu ārā, saulē, brāļojieties ar ļaudīm pilsētas laukumos, teiciet labas vēstis, vairojiet ābeces,.^sludiniet cilvēka tiesības, dziediet marseljēzas, sējiet sajūsmu, plūciet zaļus ozola zarus! Saceliet ideju viesuli! Šo pūli iespējams padarīt dižu. Mēs mācēsim likt lietā cilvēku domas un tikuma spēka vareno kvēli, kas tagad vēl tikai brīžiem iegailējas, uzdzirkstī un ietrīsas. Šīs basās kājas, kailās rokas, šīs skrandas, šī nezināšana, pazemotība un tumsonība var noderēt, lai izcīnītu cēlus mērķus. Ielūkojieties tautā, un jūs ieraudzīsit patiesību. Šo mazvērtīgo smilti, ko jūs minat kājām, vajag iesviest ceplī, lai tā izkūst un verd, un tā pārvērtīsies par mirdzošu kristālu, caur kuru skatoties Galilejs un Ņūtons atklās debesu spīdekļus. .

13. Mazais Gavrošs

Apmēram astoņus vai deviņus gadus pēc notikumiem, kas atstāstīti otrajā grāmatā, Tampla bulvārī un Satodo apkaimē varēja sastapt vienpadsmit divpadsmit gadu vecu zenu, kurš puslīdz pareizi atbilstu iepriekš attēlotajam ielaspuikas tipam, ja vien aiz viņa bērna smiekliem neslēptos drūma un tukša sirds. Viņš izskatījās ērmīgs, valkādams pieauguša vīra bikses, ko gan nebija dabūjis no tēva, un sieviešu jaku, kura nebija piederējusi mātei. Nezināmi ļaudis aiz līdzjūtības bija viņu ieģērbuši šais lupatās. Un tomēr viņam bija tēvs un māte. Bet tēvs nelikās par viņu ne zinis, un māte viņu nemīlēja. Viņš piederēja pie tiem nelaimīgajiem bērniem, kuriem ir tēvs un māte, bet kuri tomēr ir bāreņi.

Vislabāk viņš jutās uz ielas. Bruģis nebija tik ciets kā viņa mātes sirds. Vecāki ar kājas spērienu bija izmetuši viņu dzīvē. Viņš gluži vienkārši uzsāka pats savas gaitas.

Tas bija skaļš, bāls, veikls, možs, zobgalīgs zēns ar spriganu, bet slimīgu skatienu. Viņš blandījās apkārt, dziedāja, spēlēja visas zēnu spēles, pārmeklēja notekas, pa druskai čiepa, taču darīja to līksmi — kā kaķi un zvirbuļi, smējās, kad viņu dēvēja par palaidni, un skaitās, kad viņu sauca par diedelnieku. Viņam trūka pajumtes, maizes, siltuma un mīlestības, bet viņš bija priecīgs, jo jutās brīvs.

Kad šie nabaga radījumi pieaug, tos gandrīz vienmēr ierauj savos valčos un samaļ sabiedriskās kārtības dzirnavas, bet bērna gados sīkais augums tiem allaž palīdz izbēgt. Visniecīgākā sprauga tos paglābj.

Tomēr, lai arī cik pamests bija šis bērns, reizi pa diviem vai trim mēnešiem viņš sev teica: «Nu ko, jāiet apciemot māti!» Tad viņš devās projām no bulvāra, atstāja aiz muguras cirku, Senmartēna vārtus, nokāpa upmalā, pārgāja pāri tiltiem, izgāja cauri priekšpilsētai, sasniedza Salpetriēru un nonāca — kur? Tieši pie divkāršā 50./52. numura, ko lasītājs jau pazīst, pie Gorbo būdas.

Tai laikā graustu Nr. 50/52, kas parasti bija tukšs un ko mūžīgi rotāja uzraksts «Izīrējamas istabas», apdzīvoja (tiešām rets gadījums!) vairāki cilvēki, kuri savā starpā, kā tas Parīzē parasts, nedraudzējās un nesarunājās. Viņi visi piederēja pie trūcīgo šķiras, kas sākas ar pēdējo grūtībās nonākušu sīkpilsoni un likstu pēc likstas nolaižas līdz pašām sabiedrības padibenēm, kur beidzas ar diviem radījumiem, kam visi civilizācijas labumi iet secen; tie ir noteku tīrītājs, kas aizvāc atkritumus, un lupatlasis, kurš savāc skrandas.

Žana Valžāna laika «galvenā īrniece» bija mirusi, un viņas vietu ieņēma gluži līdzīga veca sieva. Kāds no filozofiem ir teicis: «Veceņu pasaulē nekad netrūkst.»

Tagadējo galveno īrnieci sauca par Birgona kundzi, un viņas dzīvē ievērojami bija vienīgi trīs paaudžu papagaiļi, kas cits pēc cita bija valdījuši pār viņas sirdi.

Visnožēlojamākā šai mājā bija kāda četru cilvēku ģimene: tēvs, māte un divas jau palielas meitas. Visi četri dzīvoja vienā no jumtistabām, par kurām jau stāstīts.

Pēc pirmā acu uzmetiena šī ģimene ne ar ko sevišķu neizcēlās, varbūt vienīgi ar ārkārtīgo trūkumu. Noīrēdams istabu, tēvs bija uzdevies par Zondretu. Drīz pēc ierašanās, kas ļoti līdzinājusies, ja lieto slaveno galvenās īrnieces teicienu, tukšuma ienākšanai, Zondrets šai sievietei, kura, tāpat kā viņas priekštece, veica vārtsardzes pienākumus un slaucīja kāpnes, bija teicis: «Birgona māt, ja kāds dažkārt prasa, kur dzīvo polis, itālietis vai varbūt spānietis, tad ziniet, ka meklē mani.»

Tā bija mūsu jautrā, mazā baskāja ģimene. Zēns ienāca un atrada priekšā nabadzību un postu, un, kas vēl bēdīgāk, neviena smaida. Viņu sagaidīja auksts pavards un aukstas sirdis. Kad viņš ieradās, viņam jautāja: «No kurienes tu nāc?» Viņš atbildēja: «No ielas.» Kad viņš gāja projām, viņam jautāja: «Kurp tu iesi?» Viņš atbildēja: «Uz ielu.» Māte viņam sacīja: «Ko tu te meklē?»

Bērns auga bez maiguma kā pagrabā izstīdzējis bāls asns. Viņš no tā necieta un nevienam neko nepārmeta, jo īsti nemaz nezināja, kādiem vajadzētu būt tēvam un mātei. Māte mīlēja tikai viņa māsas.

Mēs aizmirsām pateikt, ka Tampla bulvārī šo bērnu sauca par mazo Gavrošu. Kāpēc par Gavrošu? Droši vien iemesls bija tas pats, kāpēc viņa tēvu sauca par Zondretu.

Dažām nabadzīgām ģimenēm piemīt tieksme saraut radniecības saites.

Istaba, ko Zondreti aizņēma Gorbo būdā, bija pašā gaiteņa galā. Blakustelpu apdzīvoja kāds trūcīgs jauns cilvēks, vārdā Mariuss.

Pastāstīsim, kas bija šis Mariusa kungs.

OTRA GRAMATA DIŽais burŽuĀ

.

1. Deviņdesmit gadu un trīsdesmit divi zobi

Daži Bušerā, Normandijas un Scntonžas ielu senie iedzīvotāji vēl tagad atceras un laipniem vārdiem piemin lāga vīru Zilnormānu. Sis lāga vīrs bija vecs jau tad, kad viņi paši vēl bija jauni. Visiem tiem, kas skumji vēro par pagātni dēvēto ēnu rosīšanos, šā vīra tēls vēl nav gluži izzudis no Tampla un apkārtējo ielu labirinta, kuras Luija XIV laikā tika nosauktas Francijas provinču vārdos, tāpat kā šodien jaunā Tivolī kvartāla ielām doti Eiropas galvaspilsētu nosaukumi. Jāpiezīmē, ka šī parādība ir progresīva un liecina par attīstību.

Zilnormāna kungs, kas 1831. gadā vēl bija dzīvs un gluži mundrs, piederēja pie cilvēkiem, kuri saista'uzmanību vienīgi ar to, ka ir sasnieguši lielu vecumu; senāk viņi bijuši tādi paši kā citi un šķiet dīvaini vienīgi tāpēc, ka tagad vairs nav līdzīgi nevienam. Tas bija īpatnējs sirmgalvis, tiešām cita laikmeta cilvēks; viņš bija īsts, mazliet augstprātīgs astoņpadsmitā gadsimta buržuā, kas lepojās ar savu pilsonisko izcelšanos tāpat kā marķīzs ar savu titulu. Viņam bija pāri deviņdesmit gadiem, taču sojodams viņš turējās taisni, runāja skaļā balsī, par redzi nesūdzējās, dzēra neatšķaidītu vīnu, ēda, gulēja un krāca. Viņam bija mutē visi trīsdesmit divi zobi. Brilles viņš lietoja tikai lasīšanai. Prāts viņam vēl vienmēr nesās uz mīlestības dēkām, lai gan pats apgalvoja, ka jau pirms desmit gadiem atteicies no sievietēm. «Es vairs nespēju valdzināt,» viņš teica, tomēr piebilda nevis: «Esmu par vecu,» — bet gan: «Esmu par nabagu.» Viņš bieži atkārtoja: «B … ja es nebūtu izputināts!» Viņa ienākumi patiešām nepārsniedza piecpadsmit tūkstošus livru gadā. Viņš sapņoja par mantojumu un simttūkstoš livru lielu renti, lai uzturētu mīļākās. Kā redzams, viņš nebija no tiem daudzajiem astoņdesmitgadīgajiem, izčākstējušajiem večiem, kas līdzīgi Voltēra kungam sirguši visu mūžu. Zilnormāna ilgais mūžs nelīdzinājās iedauzīta poda ilgai kalpošanai; šis ņiprais večuks nekad nebija slimojis. Viņš bija seklas dabas cilvēks, straujš un viegli aizkaitināms, saskaitās par mazāko nieku un visbiežāk bez kāda iemesla. Ja viņam runāja pretim, viņš pacēla spieķi un sita kalpus, it kā arvien vēl dzīvotu «dižajā laikmetā». Viņam bija neprecējusies meita, pāri piecdesmitiem, ko viņš niknumā pamatīgi iekaustīja un labprāt būtu nopēris. Tā viņam vēl joprojām šķita astoņus gadus vecs skuķis. Viņš spēcīgi pļaukāja kalpotājus un kliedza: «Maita tāds!» Viens.no viņa iecienītākajiem lamuvārdiem bija: «Gatavais tupeļu varonis!» Reizēm viņš izrādīja izcilu aukstasinību. Viņš katru dienu skuva bārdu pie pusārprātīga bārddziņa, kas viņu neieredzēja, jo bija greizsirdīgs uz Zilnormānu savas skaistās un koķetās sievas dēļ. Zilnormāna kungs visos jautājumos apbrīnoja pats savu spriedumu un lepojās ar savu aso prātu. Piemēram, viņš mēdza sacīt: «Man tiešām ir laba nojauta. Es pēc blusas kodiena varu pateikt, kura sieviete to ielaidusi manā kreklā.» Visbiežāk viņš lietoja vārdus «jūtīgs cilvēks» un «daba». Pēdējam viņš nepiešķīra tik plašu nozīmi, kāda tam ir mūsu dienās, un pie kamīna labprāt iepina to savās mazajās asprātībās. «Lai civilizācijai nekā netrūktu,» viņš teica, «daba to apgādā pat ar uzjautrinošiem pārstāvjiem no mežoņu valstības. Eiropai ir savi maza formāta Āzijas ifn Āfrikas paraugi. Kaķis ir salona tīģeris, un ķirŽaka — kabatas krokodils. Operas dejotājas ir no cilvēkēdāju cilts, tikai ar rožainu ādas krāsu. Viņas vīriešus neapēd uzreiz, bet noskribina. Vai arī kā burves pārvērš tos austerēs un aprij. Karaībi atstāj tikai kaulus, viņas — tukšas gliemežnīcas. Tādi ir mūsu tikumi. Mēs neaprijam, bet graužam, mēs nenogalinām, bet turam nagos un pamazām nobeidzam.»

2. Kāds saimnieks, tāds nams

Viņš dzīvoja Marē kvartālā, Golgatas māsu ielā Nr. 6, pats savā namā. Māju vēlāk nojauca, un tās vietā uzcēla jaunu; arī numurs droši vien mainījās, jo Parīzes ielu numerācija pastāvīgi mainās. Viņš aizņēma senatnīgu, plašu dzīvokli otrajā stāvā ar ielu vienā un dārziem otrā pusē. Telpu sienas līdz pašiem griestiem sedza lieli Gobelēnu un Bovē manufaldūras paklāji, kuros bija attēlotas ganu dzīves ainas. Plafonu un panno motīvi mazākā formātā atkārtojās uz krēslu atzveltnēm. Gultu slēpa plats, deviņdaļīgs Koromandelas lakas aizslietnis. Pie logiem karājās plāni, gari, krāšņās, platās krokās sadrapēti aizkari. Dārzā, kas atradās tieši zem logiem, varēja nokļūt pa stiklotām stūra durvīm, nokāpjot divpadsmit trīspadsmit pakāpienus, pa kuriem večuks mundri tekāja augšup un lejup. Bez bibliotēkas, kas atradās blakus guļamistabai, viņa rīcībā bija vēl buduārs, ar kuru viņš ļoti lepojās. Sīs elegantās telpas sienas sedza brīnišķīgs liliju un citu ziedu rakstiem rotāts salmu pinums — Luija XIV laika katordznieku darbs, ko savai mīļākajai bija pasūtījis de Vivons. Zilnormāna kungs to bija mantojis no vecāsmātes māsas, niknas, simt gadu vecumā mirušas sirmgalves. Viņam bija bijušas divas sievas. Pēc uzvešanās viņu varēja noturēt par kaut ko vidēju starp galminieku, kas viņš nekad nebija bijis, un tiesas vīru, kas viņš būtu varējis būt. Viņš bija jautrs un piemīlīgs, ja vien gribēja. Jaunībā viņš bija piederējis pie tiem vīriešiem, ko sievas allaž krāpj, bet mīļākās — nekad, jo tie allaž mēdz būt īgnākie vīri un patīkamākie mīļākie. Viņš izprata glezniecību. Viņa guļamistabā karājās brīnišķīgs nezināma cilvēka portrets, ko bija gleznojis Jordāns — lieliem otas vilcieniem, it kā nevērīgi, taču precīzi attēlodams katru detaļu. Zilnormāna kunga apģērbs neatbilda ne Luija XV un pat ne Luija XVI laikmetam — viņš ģērbās direktorijas laika franta uzvalkā. Līdz tam brīdim viņš bija juties jauns un sekojis modei. Viņš valkāja vieglas vilnas drānas fraku ar platiem atlokiem, garām ļipām un milzīgām tērauda pogām, īsas bikses un kurpes ar sprādzēm. Rokas viņš vienmēr turēja sabāztas vestes kabatās. Viņš mēdza pārliecinoši apgalvot: &lt;rFranču revolūcija ir salašņu bars.»

3. Luka Gudris

Sešpadsmit gadu vecumā viņu kādu vakaru operā bija pagodinājušas ar skatieniem divas slavenas, Voltēra apdziedātas, bet tolaik jau pārziedējušas skaistules — Kamargo un Salē. Nokļuvis starp divām ugunīm, viņš bija varonīgi atkāpies pie nevienam nepazīstamas mazas dejotājas Naanrī, kurai, tāpat kā viņam, bija sešpadsmit gadu un kuru viņš mīlēja. Par to viņš glabāja bezgala daudz atmiņu un bieži izsaucās: «Cik viņa bija jauka, šī mazā Gimāra-Gimardīni-Gimardineta, kad es viņu redzēju pēdējo reizi Lonšānā! Ak, viņas «nevīstošo jūtu» cirtojums, tirkīza karulīši, kleita zīdaiņa miesas krāsā un satraucošais uzrocis!» Viņš labprāt un ar sajūsmu stāstīja par savu Nenlondrēna kamzoli, ko bija valkājis jaunībā. «Es biju apģērbies kā turks no austrumu Levantes,» viņš mēdza sacīt. Divdesmit gadu vecumā viņu nejauši bija uzlūkojusi Buflē kundze* un nosaukusi par «apburošu trakuli». Viņš sašuta par šolaiku politiķu un varasvīru uzvārdiem, jo uzskatīja tos par neciliem un pilsoniskiem. Lasīdams laikrakstus, šīs ziņu un tenku lapas, kā pats teica, viņš tikko valdīja smieklus. «Ak dievs, kas tie par ļaudīm! Korbjērs, Imāns, Kazimirs Perjē! Un vēl ministri turklāt! Varu iedomāties, kā izskatītos laikrakstā iespiests: «Ministrs Zilnormāna kungs!» Tas tik būtu labs joks! Kaut gan šie muļķi to pat nepamanītu!» Viņš droši sauca visu, kā pieklājīgo, tā nepieklājīgo, īstajos vārdos un nemaz nekautrējās sieviešu klātbūtnē. Rupjības, piedauzības un jēlības viņš izrunāja mierīgā tonī, kam netrūka elegances. Tāda nekautrība viņa laikā bija parasta. Jāatzīmē, ka laikmets, kas dzejā prasīja skaistas parafrāzes, prozā atļāvās piedauzības. Krusttēvs bija viņam pareģojis lielu talantu un devis divus zīmīgus vārdus: LuRa un Gudris.

4. Vēlēšanās nodzīvot līdz simt gadu vecumam

Bērnībā viņš dzimtās pilsētas Mulēnas kolēžā bija saņēmis godalgas, un reiz viņam godalgu bija pasniedzis Nivernē hercogs, kuru viņš sauca par Nevērās hercogu. Ne Konvents, ne Luija XVI nāve, ne Napoleons, ne Burbonu atgriešanās uz troņa — nekas nebija varējis viņa atmiņā izdzēst šo neaizmirstamo notikumu. Viņa acīs Nevērās hercogs bija laikmeta dižākais cilvēks. «Kas par apburošu augstmani!» viņš mēdza sacīt. «Un cik labi vii.iam piestāvēja zilā ordeņa lenta!» Pēc Zilnormāna kunga domām, Katrīna II bija dzēsusi savu vainu Polijas sadalīšanā ar to, ka nopirka no Bestuževa par trim tūkstošiem mbļu zelta eliksīra pagatavošanas noslēpumu. Par šo tematu runādams, viņš sajūsminājās. «Zelta eliksīrs!» viņš i.',saucās. «Pusunces flakons Bestuževa dzeltenās tinktūtas un ģenerāļa Lamota pilienu astoņpadsmitajā gadsimtā maksāja veselu luidoru! Tās bija lieliskas zāles pret mīlas likstām un īsts universāllīdzeklis pret Veneras uzlaislām kaitēm. Luijs XV nosūtīja divsimt tādu flakonu pašam pāvestam!» Zilnormāns būtu pārskaities un justos izsists no sliedēm, ja viņam pateiktu, ka zeita eliksīrs nav nekas cits kā dzelzs preparāts. Zilnormāna kungs dievināja Burboriu dinastiju un šausminājās par 1789. gadu. Viņš neapnicis stāstīja par savu izglābšanos terora dienās un par to, cik daudz viņam vajadzējis moža gara un attapības, lai nenoliktu galvu uz giljotīnas. Ja kāds jauneklis slavēja republiku, viņš kļuva zils aiz dusmām un uztraucās līdz ģībonim. Dažreiz viņš, aplinkus norādīdams uz saviem deviņdesmit gadiem, teica: «Es ceru, ka man nebūs divreiz jāpiedzīvo deviņdesmit trešais gads.» Toties citreiz viņš atzinās, ka vēlētos nodzīvot simt gadu.

5. Basks un Nikoleta

Viņam bija pašam savas teorijas. Lūk, viena no tām: «Ja vīrietim prāts nerimtīgi nesas uz daiļo dzimumu un pašam ir vienaldzīga, neglīta, īgna likumīgā sieva, kas apzinās savas tiesības un tup uz likumu kodeksa kā vista uz laktas, turklāt mēdz būt arī greizsirdīga, tad vīram atliek tikai viens līdzeklis, kā iegūt mieru, — pamest maku sievas ziņā. Šāda atteikšanās viņu atbrīvo. Sieva tad aizrautīgi nodarbojas ar naudas skaitīšanu, notriepj pirkstus gar apsūbējušām vara monētām, skolo rentniekus, dresē fermerus, apspriežas ar pilnvarniekiem, dod rīkojumus notāriem, strīdas ar kaktu advokātiem, apmeklē tiesas vīrus, seko prāvām, nosaka nomas maksas, sastāda līgumus, jūtas neatkarīga, pārdod, pērk, kārto, komandē, apsola un piekrāpj, savieno un izšķir, atdod, piešķir un ņem atpakaļ, nokārto, sajauc, taupa grašus un izšķiež simtus, vārdu sakot, dara muļķības, kas viņai sagādā laimi un mierinājumu. Ja vīrs viņu noniecina, viņai patīk to izputināt.» Zilnormāna kungs šo teoriju bija pats pārbaudījis, un viņa dzīvē tā bija pilnīgi attaisnojusies. Viņa otrā sieva tik pamatīgi bija pārvaldījusi kopīgo mantu, ka, kļuvis kādā jaukā dienā atraitnis, Zilnormāna kungs varēja savākt tikai tik daudz līdzekļu, kas ienesa apmēram piecpadsmit tūkstošus livru gadā, turklāt gandrīz viss kapitāls bija jāpārvērš mūža rentē, kam pēc viņa nāves vajadzēja vēl sarukt par trim ceturtdaļām. Viņš bez vilcināšanās bija ar visu mierā, jo nerūpējās par mantojuma atstāšanu. Starp citu, viņš bija pieredzējis, ka arī mantots īpašums ir pakļauts nejaušībām un var kļūt, piemēram, par nacionālu īpašumu; viņš bija piedzīvojis, ka vērtspapīri saplok par trešo daļu, un tāpēc neticēja valsts parādu grāmatām. «Tā visa ir bodīte,» viņš sacīja. Kā jau minēts, viņš dzīvoja pats savā namā Golgatas māsu ielā. Viņam allaž bija divi mājkalpotāji — «tēviņš un mātīte». Kad ieradās kāds jauns kalps, Zilnormāna kungs to pārlaistīja. Vīriešiem viņš deva vārdu pēc provinces, no kuras tie bija cēlušies: Nimietis, Kontietis, Puatvēns, Pikardietis. Viņa pēdējais sulainis bija resns, piecdesmit gadu vecs vīrs, kas mocījās ar aizdusu un nevarēja paskriet ne divdesmit soļu, bet, tā kā tas bija dzimis Bajonā, Zilnormāna kungs to sauca par Basku, kaut gan baskus dēvē par ātrkājiem. Visas kalpones turpretim bija Nikoletas (pat Manjona, par kuru būs runa vēlāk). Kādu dieiru pie viņa ieradās pirmšķirīga, lepna virēja. «Cik jūs prasāt mēnesī?» Zilnormāna kungs vaicāja. «Trīsdesmit franku.» — «Kāds ir jūsu vārds?» — «Olimpija.» — «Tu dabūsi piecdesmit franku un sauksies par Nikoletu.»

6. Nodaļa, kurā parādās Manjona ar saviem diviem mazuļiem

Zilnormāna kunga bēdas izpaudās dusmās, izmisums viņu padarīja negantu. Viņš bija reizē aizspriedumains un izlaidīgs. Kā jau sacīts, ar savu ārieni un izturēšanos Zil-normāna kungs allaž centās uzsvērt, ka ir saglabājis jau-neklību un dāmu drauga vieglprātību. Tas deva viņam dziļu iekšēju gandarījumu, un viņš domājās ar to ieguvis «karalisku reputāciju». Sī «karaliskā reputācija» dažkārt gādāja viņam visai negaidītus pārsteigumus. Kādu dienu viņam atnesa austeru groziņā apaļu, pienācīgi autiņos ievīstītu jaundzimušu puiku, kas kliedza kā nelabais un ko pirms pusgada padzītā kalpone uzdeva par Zilnormāna kunga dēlu. Zilnormāna kungam toreiz bija pilni astoņdesmit četri gadi. Kaimiņi uztraucās un sašuta. Kuram gan šī nekauņa to gribēja iestāstīt? Kāda pārdrošība, kāda briesmīga neslavas celšana! Bet Zilnormāna kungs nemaz nedusmojās. Tāds apmelojums lāga vīram glaimoja. Laipni smaidīdams, viņš aplūkoja zīdaini un paklusām purpināja: «Nu, ko? Kas tad ir noticis? Kas tur sevišķs? Jūs esat varen izbrīnījušies, kā jau ļautiņi, kas nekā no pasaules nezina. Viņa augstības Sarla IX ārlaulības dēls Angulemas hercogs astoņdesmit piecu gadu vecumā apprecēja piecpadsmitgadīgu skuķi; Viržināla kungs, Aluī marķīzs, Bordo arhibīskapa kardināla Surdi brālis, astoņdesmit trīs gadu vecumā no prezidenta Zaķēna kundzes istabenes piedzīvoja dēlu — īstu mīlestības bērnu, kas kļuva par Maltas ordeņa bruņinieku un valsts padomnieku; viens no mūsu laika lielākajiem vīriem — abats Tabāro — piedzima, kad viņa tēvam bija astoņdesmit septiņi gadi. Tādi gadījumi ir gaužām parasti. Un kur vēl bībeles piemēri! Tomēr es apgalvoju, ka šis mazais kundziņš nav mans. Bet par viņu vajag parūpēties. Viņš jau te nav vainīgs.» Nenoliedzami, vecā vīra rīcība bija labsirdīga. Pēc gada šis pats sievišķis, ko sauca par Manjonu, aplaimoja viņu ar līdzīgu sūtījumu. Tas atkal bija puika. Šoreiz Zilnormāna kungs kapitulēja. Viņš atdeva mātei abus mazuļus un apņēmās maksāt par to audzināšanu astoņdesmit franku mēnesī ar noteikumu, ka māte uz priekšu vairs tā nerīkosies. Viņš piebilda: «Es vēlos, lai ar viņiem apietas labi. Laiku pa laikam iešu viņus apraudzīt.» To viņš arī darīja. Zilnormāna kungam reiz bija brālis garīdznieks, kas trīsdesmit trīs gadus no vietas ieņēma Puatjē akadēmijas rektora amatu un nomira sep-tiņdesmit deviņu gadu vecumā. «Es brāli zaudēju vēl jaunu,» viņš mēdza sacīt. Sis brālis, par kuru palicis maz atmiņu, bija miermīlīgs skopulis un domāja, ka priestera kārta uzliek tam par pienākumu izdalīt ceļā satiktiem ubagiem žēlastības dāvanas, taču allaž deva nabagiem tikai sīknaudu un no apgrozības izņemtās monētas, tādā veidā atrazdams ceļu uz paradīzi caur elli. Zilnorināns vecākais turpretim ar artavām neskopojās, apdāvināja labprāt un ar devīgu roku. Viņš bija atsaucīgs, straujš un žēlsirdīgs un, ja būtu bagāts, droši vien ļautos vilinājumam dzīvot grezni. Viņš vēlējās, lai viss, kas attiecas uz viņu, tiktu darīts ar plašu vērienu, pat blēdības. Kad viņu reiz kādā mantojuma lietā rupji un atklāti apkrāpa viens no pilnvarotajiem, viņš izmeta šos svinīgos vārdus: «Pē, cik netīrs darbs! Man tiešām kauns par tik nožēlojamu blēdīšanos. Sai laikā viss ir deģenerējies, pat nelieši. Pie joda! Tādu cilvēku kā mani vajag apkrāpt citādi. Es esmu apzagts tikpat kā mežā, bet neglīti apzagts. Silvae sint consule dignael »

Kā jau zinām, viņš bija divreiz precējies. No pirmās sievas dzimusī meita bija palikusi neprecējusies; arī no otrās sievas viņam bija meita, kas nomira trīsdesmit gadu vecumā un aiz mīlestības, nejaušības vai cita iemesla dēļ bija apprecējusi kādu veiksmīgu karavīru, kurš bija dienējis republikas un imperatora armijā, saņēmis Goda leģiona krustu par Austerlicu un pulkveža pakāpi par Vaterlo. «Tas ir manas ģimenes negods,» teica vecais buržuā. Viņš pastāvīgi šņauca tabaku un prata sevišķi eleganti ar delnas virspusi braucīt savu mežģīņu žabo. Viņš tikpat kā neticēja dievam.

7. Noteikums: pieņemt apmeklētājus tikai vakarā

Tāds bija Luka Gudris Zilnormāna kungs, kam vēl turējās uz galvas visi mati, drīzāk iepelēki nekā sirmi, allaž kārtīgi sasukāti frizūrā «suņa ausis». Ar visiem saviem trūkumiem tas tomēr bija cienījams vīrs. Zilnormāna kungs bija vieglprātīgā un diženā astoņpadsmitā gadsimta bērns.

Pirmajos restaurācijas gados, būdams vēl jauns, — 1814. gadā viņam palika tikai septiņdesmit četri gadi — Zilnormāna kungs bija dzīvojis Senžermēna priekšpilsētā, Servandoni ielā, blakus Sv. Sulpīcija baznīcai. Tikai šķiroties no sabiedriskās dzīves, kad viņam bija jau krietni pāri astoņdesmitiem, viņš pārnāca uz Marē kvartālu.

Arī atstājis sabiedrisko dzīvi, viņš joprojām neatmeta savus ieradumus. Galvenais no tiem bija — neatvērt sava nama durvis dienā un pieņemt apmeklētājus, lai kādi tie būtu un kādās darīšanās nāktu, tikai vakaros. Viņš pusdienoja piecos un bija runājams pēc maltītes. Tā bija viņa laika mode, no kuras viņš negribēja atteikties. «Diena ir vulgāra un pelna aizvērtus slēģus,» viņš mēdza sacīt. «Pieklājīgi ļaudis aizdedz savu prātu, kad zenītā iedegas zvaigznes.» Un viņš noslēdzās no visiem, kaut tas būtu pats karalis. Sis ieradums piederēja pie viņa laikmeta elegances.

8. Divi vēl nav pāris

Mēs jau pieminējām abas Zilnormāna kunga meitas. Viņas bija nākušas pasaulē ar desmit gadu starplaiku. Jaunībā viņas visai maz līdzinājās viena otrai un rakstura un izskata ziņā nepavisam nebija kā māsas. Jaunākajai bija skaista, jūsmīga dvēsele, kas tiecās uz visu gaišo, viņa mīlēja ziedus, dzeju un mūziku, lidinājās sapņu augstumos un kopš bērnības iedomājās sevi par līgavu kādam neskaidri iztēlotam varonim. Arī vecākajai bija savas ilgas: zilajā nākamības tālē viņa redzēja rosāmies kādu uzņēmēju, armijas pārtikas piegādātāju, resnu, bagātu, krietni stulbu vīru, par vīrieti pārvērtušos miljonu, vai arī prefektu. Viņas iztēlē virpuļoja viesu pieņemšanas prefektūrā, priekšnamā šveicars ar ķēdīti kaklā, oficiālās balles, svinīgas runas mērijā un viss, kas saistīts ar «prefekta kundzes» stāvokli. Tā abas māsas meiteņu gados ļāvās katra savam sapnim. Abām bija spārni: vienai — eņģeļa, otrai — zoss.

Taču neviena vēlēšanās, vismaz šai pasaulē, pilnīgi nepiepildās. Paradīze nenolaižas uz zemes, kamēr mēs tur mītam. Jaunākā māsa bija apprecējusi savu sapņu varoni, bet nomirusi. Pirmdzimtā bija palikusi vecmeitās.

Atstāstāmo notikumu laikā šī pirmdzimtā bija veca svētule, īsts mākslotas kautrības iemiesojums ar smailāko degunu un trulāko prātu, kāds vispār iedomājams.

Raksturīgs sīkums: atskaitot tuvākos ģimenes locekļus, neviens nezināja viņas vārda. Viņu sauca par vecāko Zilnormāna jaunkundzi.

Savā liekulīgajā biklumā vecākā Zilnormāna jaunkundze pārspētu jebkuru angļu vecmeitu. Viņas kautrībai nebija robežu. Viņa nekad nespēja aizmirst vienīgo šausmīgo atgadījumu savā dzīvē: kāds vīrietis reiz bija ieraudzījis viņas prievīti.

Ar gadiem šī ārkārtējā tiklība tikai pieauga. Viņas blūze nekad nebija diezgan necaurredzama un ar pietiekami augstu apkaklīti. Sprādzes un adatas tika saspraustas vietās, ko nevienam pat neienāktu prātā uzlūkot. Liekuļotas kautrības raksturīgākā pazīme jau zināma — jo mazāk cietoksnis apdraudēts, jo stingrāk to apsargā.

Tomēr — lai katrs izskaidro pēc sava prāta šos vecas nevainības noslēpumus — viņa ar labpatiku ļāvās sava radinieka — ulānu virsnieka Teodila apkampieniem.

Ar visu savu labvēlību pret minēto ulānu viņa tomēr pilnīgi atbilda apzīmējumam «mākslota tiklība». Zilnormāna jaunkundzi varētu nosaukt par mijkrēšļa dvēseli. Liekuļotā kautrībā ir sava daļa tikuma un sava daļa netikuma.

Sai īpašībai viņa pievienoja svētulību, kas sader kopā ar kautrību kā odere ar tērpu. Viņa bija uzņemta Svētās jaunavas brālībā, savos svētkos uzlika baltu plīvuru, murmināja īpašas lūgšanas, godināja «svētās asinis», pielūdza «svēto Jēzus sirdi» un vienkāršiem mirstīgajienf nepieejamā kapelā, jezuītu rokoko stila altāra priekšā, iegrima stundām ilgās meditācijās, ļaudama savai dvēselei starp zeltīta koka stariem un marmora mākonīšiem pacelties pret debesīm.

Viņai bija draudzene — tāda pati svētule un bērna prātā nonākusi vecmeita, kuru sauca par Vobuā jaunkundzi un kurai līdzās Zilnormāna jaunkundze varēja justies kā īsts ērglis. Bez «Agnus dei» un «Ave Maria» lūgšanām Vobuā jaunkundze prata vienīgi pagatavot dažādus ievārījumus. Vobuā jaunkundze savā ziņā bija sasniegusi pilnību, viņas stulbums bija visnotaļ neskarts kā sermulīša baltā spalva, to neaptraipīja ne niecīgākais saprāta atspīdums.

Var droši apgalvot, ka novecojot Zilnormāna jaunkundze drīzāk ieguva nekā zaudēja. Ar pasīvām dabām tā allaž notiek. Viņa nekad nebija bijusi ļauna, un zināmā mērā tas liecina par labumu. Turklāt gadi nogludina vimis asumus, un ar laiku cilvēks atmaigst. Viņa bieži skuma un nodevās drūmām pārdomām, pati nezinādama, kāpēc. Visa viņas būtne pauda pārsteigumu par to, ka d/.ive, kas vēl nav sākusies, jau beidzas.

Viņa vadīja saimniecību tēva namā. Meita dzīvoja līdzās Zilnormāna kungam tāpat, kā līdzās rnonsenjoram lijenvenijam dzīvoja viņa māsa. Šādas ģimenes — sirmgalvis un vecmeita — sastopamas diezgan bieži; tas ir aizkustinošs skats: divas nevarības, kas balsta viena otru.

Bez vecmeitas un sirmgalvja mājā vēl dzīvoja mazs puisēns, kas Zilnormāna kunga priekšā vienmēr drebēja un nespēja pateikt ne vārda. Zilnormāna kungs bērnu allaž uzrunāja stingrā balsī un_ reizēm ar paceltu spieķi rokā: «Surp, mans kungs! Nāc tuvāk, resgali! Atbildi, draiskuli! Ļauj sevi apskatīt, palaidni!» — utt., utt. Viņš /.ēnu dievināja.

Tas bija viņa mazdēls. Ar šo bērnu mēs vēl tiksimies.

TREŠA gramata VectĒvs un mazdĒls

.

1. Veclaiku salons

Tai laikā, kad Zilnormāna kungs vēl dzīvoja Servandoni ielā, viņš bieži apmeklēja vairākus slavenus un ļoti dižciltīgus salonus. Kaut arī Zilnormāna kungs bija buržuā, viņu tur labprāt uzņēma. Būdams apveltīts ar divkāršu asprātību, — savu paša un to, kuru viņam piedevēja, — viņš pat izvērtās par gaidītu un suminātu viesi. Viņš ieradās tikai tad, ja bija pārliecināts, ka varēs spēlēt pirmo vijoli. Ir ļaudis, kas par katru cenu grib «radīt iespaidu» un būt visu uzmanības centrā; ja tie nespēj tēlot orākulus, tie kļūst par ākstiem. Zilnormāna kungs nepiederēja pie šā tipa cilvēkiem. Viņš valdīja rojālistu salonos, ne mazākajā mērā nekaitēdams savai pašcieņai, un visur bija orākuls. Dažkārt gadījās, ka viņš strīdā pieveica de Bonalda* kungu un pat Benžī-Piī-Valē kungu. *

Ap 1817. gadu nemainīgi divas pēcpusdienas nedēļā viņš ciemojās kādā kaimiņu namā Ferū ielā pie baroneses de T., cildenas, cienījamas dāmas, kuras vīrs Luija XVI laikā bija bijis Francijas vēstnieks Berlīnē. Barons de T., kas, dzīvs būdams, bija pārliecīgi nodevies magnētiskajam transam un gaišredzībai, nomira trimdā galīgi izputināts un atstāja mantojumā tikai desmit safjānā iesietus rokraksta sējums — interesantas atmiņas par Mesmeru un tā toveri. De T. kundze šīs atmiņas aiz lepnuma nebija publicējusi un pārtika no nelielas nejauši saglabājušās rentes. De T. kundze turējās tālu no galma pārāk raibās sabiedrības, kā viņa teica, dižciltīgā, lepnā un nabadzīgā vientulībā. Divas reizes nedēļā ap viņas atraitnes pavardu pulcējās daži draugi, un tā izveidojās īstākais rojālistu salons. Viesi dzēra tēju un atkarībā no elēģiska vai traģiska noskaņojuma gaudās vai sašuta par šausmīgo pašreizējo laikmetu, par hartu, bonapartistiem, par zilas ordeņa lentas piešķiršanu necienīgiem buržuā, par Luija XVIII jakobīnismu un klusiņām pārsprieda uz karaja brāli, nākamo Šarlu X, liekamās cerības.

Ar skaļu sajūsmu šī sabiedrība uzņēma ķengu dziesmiņas, kurās Napoleonu dēvēja par Nikolā. Hercogienes, maigākās un apburošākās augstāko aprindu sievietes, jūsmoja par šādām pret «federāļiem» vērstām kuplejām:

Biksēs krekla iebāz savu, Kas tev laukā lidis, draugs, Lai par patriotu slavu Netop baltais karogs saukts!

Viesi uzjautrinājās ar kalambūriem, ko uzskatīja par iznīcinošiem, un ar nevainīgām vārdu rotaļām, kuras dēvēja par indīgām. Mēdza sacerēt četrrindeņus un pat distihus. Tā, piemēram, par mēreno Desola ministru kabinetu, kurā piedalījās Dekāzs un Desērs, skaitīja šādu pantu:

Lai troni balstītu, kas apkārt taisās krist, Desols, Dekāzs, Desērs ir vīri, ko der sist.

Vai arī smiedamies sastādīja pēru palātas, šīs «šausmīgi jakobīniskās palātas», locekļu sarakstus, kombinējot vārdus, lai iznāktu, piemēram, šādi teikumi: Dainass, Sabrāns, Guvions, Sensīrs.[65]

Šie ļautiņi mēģināja revolūciju pārvērst parodijā un nez kādēļ uzmusināt tās pašas dusmas pretējā virzienā. Dziedāja pārtaisītu revolucionāru Ģa ira*:

Tā lieta ies, tā lieta ies!

Bonapartistiem laternās karāties!

Dziesmas ir līdzīgas giljotīnai un bez izšķirības nocērt galvu šodien vienam, rīt otram. Tas nozīmē tikai jaunu variantu.

Fialdesa prāvā*, kuru iztiesāja tieši tai laikā, 1816. gadā, visu simpātijas piederēja Bastidam un Zozionam, jo Fialdess bija «bonapartists». Liberāļi tika dēvēti par brāļiem un draugiem: tas bija briesmīgākais apvainojums.

Tāpat kā dažu baznīcu torņiem, baroneses de T. salonam bija divi gaiļi: viens — Zilnormāna kungs, otrs — grāfs de Lamots-Valuā*, par kuru klusībā un ar cieņu čukstēja cits citam ausī: «Vai zināt? Tas ir kaklarotas lietā iejauktais Lamots!» Politiskas partijas pieļauj šādas dīvainas amnestijas.

Šai sakarā vēl piebildīsim: buržuā sabiedrībā nepiedienīgu paziņu dēļ var zaudēt godājamu stāvokli un allaž jāuzmanās, ar ko saietas. Tāpat kā salstošs cilvēks atņem zināmu siltuma daudzumu blakusstāvētājam, nicināma cilvēka tuvums kaitē apkārtējo cieņai. Veclaiku dižciltīgie stāvēja pāri šim likumam tāpat kā visiem citiem likumiem. Pornpadūras brālis Mariņī mēdza viesoties pie Subīzas* prinča. «Kaut gan viņš?…» jūs izsauksities. Nē, tieši tādēļ. Vobernjē kundzes krusttēvs Dibarī* bija gaidīts ciemiņš pie maršala de Rišeljē. Augstākā sabiedrība ir Olimps. Merkurijs* un princis de Geminē* tur jūtas kā mājās. Tur uzņem pat zagli, ja vien viņš ir dievs.

Grāfs de Lamots, kas 1815. gadā bija septiņdesmit piecus gadus vecs sirmgalvis, izcēlās vienīgi ar savu mazrunību un pamācošo toni, stūrainiem un saltiem vaibstiem, ārkārtīgi pieklājīgām manierēm, ar saviem līdz kaklasaitei aizpogātiem svārkiem un ar garām, vienmēr sakrustotām kājām vaļīgās tumša okera krāsas biksēs. Viņa seja bija tādā pašā krāsā kā bikses.

Salonā ar de Lamotu «rēķinājās» viņa «slavas» un, lai cik savādi tas izklausītos, arī Valuā vārda dēļ.

Zilnormāna kunga reputācija toties bija pilnīgi nevainojama. Visi atzina viņa autoritāti. Par spīti vieglprātīgajam raksturam un savai jautrībai, viņš prata būt iespaidīgs, cienīgs, godprātīgs un pilsoniski augstmanīgs. Savs nopelns te bija arī viņa gadiem. Nodzīvot veselu gadsimtu jau kauf ko nozīmē. Ilgs mūžs apvij cilvēka galvu ar godpilnu mirdzumu.

Turklāt viņš prata izmest pa īstai veclaiku asprātībai. Tā, piemēram, kad Prūsijas karalis, nosēdinājis Luiju XVIII atkal uz troņa, pie viņa vizītē ieradās kā grāfs Rīpens, Luija XIV pēctecis ar izsmalcinātāko nekaunību to uzņēma kā vienkāršu Brandenburgas markgrāfu. Zilnormāna kungs karaļa rīcību atzina par pareizu. «Visi karaļi, izņemot Francijas karali, ir tikai provinces valdnieki.» Kādu dienu viņa klātbūtnē tika jautāts: «Vai zināt, kas noticis ar «Francijas Vēstneša» redaktoru?» Un sekoja atbilde: «Viņš atbrīvots no amata!» — «Amata vietā varēja būt galva,» piezīmēja Zilnormāna kungs. Šādi izteicieni padara slavenu.

Kādā Burbonu restaurācijas gadadienas dievkalpojumā, redzēdams garām paejam Taleirānu, viņš iesaucās: «Lūk, viņa ekselence Ļaunums!»

Zilnormāna kungu parasti pavadīja viņa meita, izstīdzējusi jaunava, kam tolaik bija jau pāri četrdesmitiem un kas izskatījās piecdesmit gadus veca, un mazs, jauks septiņus gadus vecs, gaišmatains, sārts un sprigans puisēns ar laimīgu un uzticības pilnu skatienu. Kad puisitis parādījās salonā, viņu vienmēr sagaidīja daudzbalsīgi čuksti: «Cik viņš ir skaists! Kāda nelaime! Nabaga mazais!» Tas bija tas pats bērns, kuru mēs pirmīt pieminējām. Viņu nožēloja tādēļ, ka viņa tēvs bija «Luāras laupītājs».

Sis Luāras laupītājs* bija mums jau pazīstamais Zilnormāna kunga znots, ko Zilnormāna kungs dēvēja par ģimenes negodu.

2. Viens no lā laika sarkanajiem rēgiem

Ja kādam tolaik būtu gadījies braukt caur mazo Vernonas pilsētiņu un pastaigāties pa skaisto, monumentālo tiltu, ko, jādomā, drīz aizstās pretīga dzelzs spraišļu būve, tad, pār tilta margām skatoties, viņš būtu ievērojis gadus piecdesmit vecu viru ar ādas naģeni galvā, ģērbušos rupjas, pelēkas vadmalas biksēs un žaketē, pie kuras bija piediegta kādreiz sarkana, tagad nodzeltējusi ordeņa lenta. Šis pirrns laika novecojušais vīrs gandrīz pilnīgi baltiem matiem, saulē melni iedegušu seju, kurā plata rēta stiepās no pieres pāri vaigam, salīcis, kūkumu uzmetis, augu dienu ar lāpstu un dārznieka nazi rokā un koka tupelēm kājās pastaigājās pa vienu no iežogotajiem zemes gabaliņiem, kas sākās tūlīt aiz tilta un kā terašu virkne apvija Sēnas kreiso krastu. Šos jaukos, ziedošos aplociņus varētu saukt par dārziem, ja tie būtu lielāki, un par puķu saišķiem, ja tie būtu vēl mazāki. Visi šie aplociņi vienā galā robežojās ar upi un otrā ar māju. Minētais vīrs, kas valkāja pelēkas vadmalas drēbes un koka tupeles, ap 1817. gadu apkopa vismazāko no šiem dārziņiem un mitinājās pieticīgākajā namiņā. Viņš dzīvoja vientulīgi, klusi un nabadzīgi; viņu aprūpēja kāda sieviete, kas nebija ne jauna, ne veca, ne skaista, ne neglīta, ne zemniece un ari ne pilsētniece. Mazais zemes gabaliņš, ko viņš dēvēja par dārzu, bija pilsētā ieslavēts skaisto puķu dēļ. Viņš nodarbojās tikai ar puķkopību.

Pateicoties darbam, neatlaidībai, rūpībai un daudziem spaiņiem ūdens, viņam bija izdevies savā ziņā pārspēt pašu radības kungu un izaudzēt dažas dabas aizmirstas tulpju un dāliju šķirnes. Viņš bija īsts sava aroda pratējs un jau pirms Solanža Bodēna iedomājās retos un vērtīgos Amerikas un Ķīnas pundurkociņus audzēt mazās viršu zemes dobītēs. Vasarā līdz ar ausmu viņu varēja sastapt dārzā, kur viņš piķēja, cirpa, ravēja, laistīja un, staigādams pa celiņiem, ar labsirdīgu, skumju un maigu smaidu noraudzījās savās puķēs; reizēm viņš aizsapņojās un stundām ilgi nostāvēja, klausīdamies bērnu čalas kaimiņmājās vai putnu dziesmas kokos vai vērodams zāles stiebrā iekārušos rasas pilienu, kas saulē mirdzēja kā briljants. Viņa azaids allaž bija trūcīgs, un viņš dzēra vairāk piena nekā vīna. Viņš padevās katram puišelim un ļāva kalponei sevi rāt. Viņa biklums līdzinājās meža zvēra tramīgumam, viņš reti izgāja no mājas un satikās vienīgi ar nabagiem, kas it bieži klaudzināja pie viņa durvīm, un*ar savas draudzes mācītāju abatu Mabefu — labsirdīgu sirmgalvi. Tomēr, ja kāds svešinieks, pilsētiņas Iedzīvotājs vai iebraucējs, piezvanīja pie viņa mājeles un vēlējās aplūkot viņa tulpes un rozes, viņš smaidīdams labprāt to ielaida. Tāds bija Luāras laupītājs.

Ja kāds tai pašā laikā būtu palasījis atmiņas par karagājieniem, karavadoņu biogrāfijas, «Moniteur» un lielās armijas kauju biļetenus, tas būtu pārsteigts, tik bieži sastapdams Zorža Ponmersī vārdu. Savā jaunībā šis Zoržs Ponmersī bija dienējis Sentonžas pulkā. Uzliesmoja revolūcija. Sentonžas pulku pievienoja Reinas armijai, jo vecie monarhijas laika pulki paturēja savus agrākos provinču nosaukumus arī pēc karaļa krišanas un tika iedalīti brigādēs tikai 1794. gadā. Ponmersī cīnījās pie Speieras, Vormsas, Neištates, Tirkheimas, Alcejas Un Maincas, kur atradās to divsimt vīru vidū, kas izveidoja Ušāra arjergardu. Viņš bija viens no divpadsmit varoņiem, kas veco Andernahas cietokšņa mūru aizsegā turējās pretim veselam Hesenes prinča korpusam un atkāpās, pievienojoties armijas galvenajiem spēkiem, tikai tad, kad ienaidnieka lielgabali izrāva valnī robu no augšas līdz pat aizsarggrāvim. Viņš Klebēra vadībā kāvās pie Maršjēnas un Monpaliselas, kur kartečas šāviens viņam ievainoja roku. Tad viņu nosūtīja uz Itālijas fronti, un viņš bija viens no tiem trīsdesmit grenadieriem, kas Zubēra vadībā aizstāvēja Tandas aizu. Zubēru tāpēc paaugstināja par ģenerāladjutantu un Ponmersī — par jaunāko leitnantu. Lodi kaujā viņš atradās karteču ugunīs blakus Bertjē, par kuru Bonaparts ir sacījis: «Bertjē bija vienā un tai pašā laikā lielgabalnieks, jātnieks un grenadieris!» Viņš redzēja savu bijušo ģenerāli Zubēru krītam pie Novī, kad tas ar paceltu zobenu rokā patlaban sauca: «Uz priekšu!» Kad viņš kopā ar savu rotu, izpildīdams kādu kaujas uzdevumu, izbrauca no Dženovas ar sargkuģi, kas devās uz kādu mazu piekrastes ostu, neatceros īsti, kuru, ceļā viņus pārsteidza septiņi astoņi angļu burenieki. Dženoviešu kapteinis gribēja iemest lielgabalus jūrā, paslēpt kareivjus starpklāja telpā un, izliekoties, it kā brauktu ar tirdzniecības kuģi, tumsā izsprukt ienaidniekam. Ponmersī lika uzvilkt mastā franču karogu un lepni pabrauca garām angļu fregates lielgabaliem. Divdesmit jūdžu tālāk viņš, kļūdams aizvien pārgalvīgāks, ar savu kuģeli uzbruka lielam angļu transportkuģiin, kas veda karaspēku uz Sicīliju un bija tā pieblīvēts ar cilvēkiem un zirgiem, ka kravas telpa bija pārpildīta līdz pašām apakšsijām, un viņam izdevās kuģi sagūstīt. 1805. gadā viņš kalpoja Malēra divīzijā, kas erchercogam Ferdinandam atņēma Gincburgu. Pie Veltingenas viņš uz savām rokām iznesa no ložu krusas nāvīgi ievainoto 9. dragūnu pulka komandieri pulkvedi Mopetī. Viņš izcēlās ar drosmi Austerlicas kaujā, slavenajā armijas kolonnu pārgājienā zem ienaidnieka uguns. Kad krievu gvardes jātnieki satrieca vienu no 4. kājnieku pulka bataljoniem, Ponmersī bija to vidū, kas atriebās ienaidniekam un šo gvardi sakāva. Imperators viņu apbalvoja ar krustu. Ponmersī pieredzēja, kā citu pēc cita sagūsta Vurmseru Mantujā, Melasu Aleksandrijā un Maku Ulinā. Viņš dienēja lielās armijas astotajā korpusā, ko komandēja Mortjē un kas ieņēma Hamburgu. Tad viņu pārcēla uz 55. kājnieku pulku — bijušo Flandrijas pulku. Pie Eilavas viņš cīnījās tai pašā kapsētā, kur varonīgais kapteinis Luijs Igo, šīs grāmatas autora tēvocis, ar astoņdesmit trim rotas vīriem divas stundas turējās pretī visas pretinieka armijas spiedienam. Ponmersī bija viens no tiem, kas dzīvi atstāja šo kapsētu. Viņš karoja Frīdlandē. Tad savām acīm skatīja Maskavu, Berezinu, pēc tam Licenu, Baucenu, Drēzdeni, Vahavu, Leipcigu un Gelnhauzenas aizu. Vēl vēlāk Monmiraiju, Šatotjerī, Kraonu, Marnas un Ēnas krastus un bīstamās pozīcijas Laonā. Pie Arnēledikas, jau būdams kapteinis, viņš ar zobenu sakapāja desmit kaŽakus un izglāba nevis savu ģenerāli, bet savu kaprāli. Sai sadursmē viņu pašu smagi ievainoja, un vēlāk no kreisās rokas vien viņam izvilka divdesmit septiņas kaula šķembas. Nedēļu pirms Parīzes kapitulācijas viņš samainījās ar kādu draugu un iestājās kavalērijā. Viņam piemita spējas, ko vecajā režīmā sauca par dubulto roku, jo viņš, būdams kareivis, vienlīdz veikli rīkojās ar zobenu vai šauteni un, būdams virsnieks, vienlīdz veiksmīgi komandēja eskadronu vai bataljonu. Izkopjot šīs spējas, radītas īpašas ieroču šķiras, piemēram, dragūni, kas ir vienlaikus jātnieki un kājnieki. Viņš pavadīja Napoleonu uz Elbas salu. Vaterlo kaujā viņš komandēja kirasieru eskadronu Dibuā brigādē. Viņš bija tas, kas atņēma Līneburgas bataljonam karogu, kuru nosvieda imperatoram pie kājām. Pats viņš mirka asinīs. Cīņā par karogu viņu bija sejā ķēris zobena cirtiens. Apmierinātais imperators viņam uzsauca: «Tu esi pulkvedis, tu esi Goda leģiona ordeņa kavalieris, tu esi barons!» Ponmersī atbildēja: «Sir, es pateicos savas atraitnes vārdā.» Stundu vēlāk viņš sabruka Oēnas gravā. Kas tad bija šis 2oržs Ponmersī? Tas pats Luāras laupītājs.

Mēs ar viņu reiz jau tikāmies. Pēc Vaterlo kaujas, izvilktam no Oēnas gravas, viņam izdevās panākt armiju un no pārsienamā punkta uz pārsienamo punktu aizkulties līdz Luāras apmetnei.

Restaurācijas laikā viņu atvaļināja ar pusalgu un nometināja uzraudzībā Vernonā. Karalis Luijs XVIII, uzskatīdams visu, kas atgadījies Simt dienās, par nenotikušu, neatzina ne viņa Goda leģiona ordeni, ne pulkveža pakāpi, ne arī barona titulu. Toties viņš pats nekad nelaida garām izdevību parakstīties kā pulkvedis barons Ponmersī. Viņam piederēja tikai viens zils uzvalks, bet nekad viņš neizgāja no mājas, neiespraudis pogcaurumā Goda leģiona ordeņa lentu. Karaļa prokurors viņu brīdināja, ka prokuratūra pret viņu ierosinās lietu par «nelikumīgu goda zīmju nēsāšanu». Kad viņam oficiāli paziņoja šo lēmumu, Ponmersī, rūgti pavīpsnādams, atbildēja: «Nezinu, vai es vairs neprotu franču valodu vai arī jūs to vairs nerunājat, bet es tiešām neko nesapratu.» Pēc tam viņš veselu nedēļu pastaigājās pa pilsētu ar ordeņa lentu pogcaurumā. Neviens neuzdrošinājās viņu aizskart. Divas trīs reizes kara ministrs un departamenta kara resora priekšnieks viņam piesūtīja vēstules, kas bija adresētas majoram Ponmersī kungam. Viņš tās neatplēstas nosūtīja atpakaļ. Tai pašā laikā Napoleons Svētās Helēnas salā līdzīgi rīkojās ar Hadsona Lova ģenerālim Bonaparlam adresētajiem vēstījumiem. Lai mums piedod šo izteicienu — Ponmersī beigās spļāva tikpat sājas siekalas kā viņa imperators.

Savā laikā Romā tāpat atradās dažs labs gūstā saņemts kartāgiešu kareivis, kas atteicās sveicināt Flaminīnu un nesa krūtīs daļu sava karavadoņa Hannibala dvēseles.

Kādu rītu Ponmersī Vernonā uz ielas sastapa karaļa prokuroru, piegāja tam klāt un teica: «Karaliskā prokurora kungs, vai manu rētu man ir brīv nēsāt?»

Viņš pārtika vienīgi no savas niecīgās eskadrona komandiera pusalgas. Vernonā viņš bija noīrējis vismazāko mājiņu, kādu vien varēja sameklēt. Viņš tur dzīvoja gluži viens. Ar viņa dzīves veidu mēs jau iepazināmies. Impērijas laikā starp diviem kariem viņš bija paspējis apprecēt Zilnormāna jaunkundzi. Vecais buržuā, kaut gan sašutis līdz sirds dziļumiem, bija nopūzdamies devis piekrišanu un teicis: «Pat vislabākajām ģimenēm tas tagad jādara.» Taču 1815. gadā Ponmersī kundze, visādā ziņā apbrīnojama, labi audzināta, reti piemīlīga un sava vīra cienīga sieviete, bija mirusi, atstādama puisēnu. Bērns būtu pulkvedi iepriecinājis tā vientulībā, bet vectēvs kategoriski pieprasīja mazdēlu sev un paziņoja, ka citādi izslēgšot viņu no mantojuma. Dēla labā tēvs bija padevies un, nevarēdams mīlestību dāvāt savam dēlam, iemīlēja puķes.

Viņš bija atteicies no visa un nesapņoja ne par sacelšanos, ne par sazvērestībām. Viņa domas pārmaiņus kavējās pie nevainīgajām tagadnes nodarbībām un cildenajām pagātnes atmiņām. Viņš dzīvoja, cerēdams izaudzēt jaunu neļķu šķirni un pieminēdams Austerlicas kauju.

Zilnormāna kungs par znotu nevēlējās neko zināt. Viņam pulkvedis bija «laupītājs», un viņš pulkvedim — «vecs muļķis». Zilnormāna kungs pulkvedi nekad nepieminēja, ja nu vienīgi tajās retajās reizēs, kad viņš pazobojās par tā «barona kārtu». Bija stingri noteikts, ka Ponmersī nekad nemēģinās satikt un uzrunāt dēlu, jo citādi zēns tiks padzīts un atstāts bez mantojuma. Zilnormāni skatījās uz Ponmersī kā uz mēra slimnieku. Tie gribēja bērnu izaudzināt pēc sava prāta. Pulkvedim varbūt nevajadzēja pieņemt šos noteikumus, bet viņš domāja, ka rīkojas pareizi un upurē tikai pats sevi. Zilnormāna kunga mantojums bija nenozīmīgs, toties vecākās Zilnormāna jaunkundzes īpašumi — visai ievērojami. Puisēna vecmeitās palikusī krustmāte bija ieguvusi lielu bagātību no mātes radiem, un māsasdēls bija tās vienīgais mantinieks.

Ponmersī dēlu sauca par Mariusu. Viņš zināja, ka viņam ir tēvs, bet neko vairāk. Neviens par tēvu nerunāja. Tomēr sabiedrībā, kur vectēvs viņu veda, visi vienmēr sačukstējās, samirkšķinājās un izmeta pa pusvārdam, ko mazais ar laiku uztvēra un sāka šo to saprast. Pamazām viņš uzsūca un pārņēma savas tagadējās vides idejas un uzskatus un galu galā nonāca tik tālu, ka, iedomājoties tēvu, allaž juta kaunu un sirdssāpes. 1

Kamēr bērns auga, pulkvedis līdzīgi likuma vajātam noziedzniekam ik otro vai trešo mēnesi izbēga no Verifonas un slepeni ieradās Parīzē, lai apmeklētu Sv. Sulpīcija baznīcu, kur Zilnormāna jaunkundze veda mazo Mariusu uz dievkalpojumu. Aizslēpies aiz pīlāra, drebēdams bailēs, ka svaine varētu atskatīties, tēvs, elpu aizturējis, raudzījās savā bērnā. Ievainojumos rūdītais karavīrs baidījās no vecmeitas.

Sie ceļojumi bija pamatā tam, ka viņš sadraudzējās ar Vernonas draudzes mācītāju abatu Mabefu.

Cienījamā priestera brālis kalpoja par Sv. Sulpīcija draudzes vecāko un jau vairākkārt bija ievērojis vīru, kurš arvien nolūkojās bērnā, svešā vaiga rētu un lielās asaras, kas riesās viņa acu kaktiņos. Šis tik vīrišķīgais cilvēks, kas raudāja kā sieviete, draudzes vecāko pārsteidza, un viņa vaibsti tam iespiedās atmiņā. Kādu dienu, apciemojot brāli, tas uz Vernonas tilta sastapa pulkvedi Ponmersī un pazina viņā Sv. Sulpīcija baznīcēnu. Draud/.Gs vecākais šo gadījumu atstāstīja brālim, un abi ar izdomātu ieganstu ieradās pie pulkveža. Šim apmeklējumam sekoja citi. Pulkvedis sākumā bija ļoti noslēgts, bet beigās visu atklāja, un priesteris ar draudzes vecāko uzzināja, ka Ponmersī ziedo savu laimi bērna nākotnes labā. Mācītājs viņu apbrīnoja un iemīļoja, un pulkvedis savukārt pieķērās mācītājam. Starp citu, nav cilvēku, kas tik dziļi saprastu viens otru un tik cieši pieķertos viens otram kā vecs priesteris un vecs karavīrs, ja vien abi laimīgā kārtā ir vaļsirdīgi un labsirdīgi. Pamatos tie ir ļoti līdzīgi. Viens sevi ziedo šās pasaules un otrs — viņsaules tēvijai, tā ir visa atšķirība.

Divas reizes gadā, pirmajā janvārī un Sv. Jura dienā, Mariuss nosūtīja tēvam pa pieklājības vēstulei, ko krustmāte viņam nodiktēja un kas visas šķita norakstītas no kāda vēstuļnieka; vairāk neko Zilnormāna kungs neatļāva. Tēvs atbildēja ar maiguma pilnām vēstulēm, ko vecais neizlasītas iebāza kabatā.

3. Requiescant[66]

Mariuss pazina tikai de T. kundzes salona sabiedrību. Tā bija vienīgā sprauga, pa kuru viņš varēja noraudzīties dzīvē. Bet šī sprauga bija tumša, un no tās plūda pretim vairāk aukstuma nekā siltuma, drīzāk nakts nekā diena. Nonācis šajā sabiedrībā, jautrais un saulainais bērns drīz vien kļuva skumjš un, kas vēl ļaunāk viņa vecumam, nopietns. Šo impoŽanto un dīvaino cilvēku vidū viņš raudzījās apkārt ar nopietnu izbrīnu. Viss redzētais tikai pavairoja viņa apjukumu. De T. kundzes salonā bija sastopamas vecas, ļoti cienījamas dāmas, kuras sauca Matāna, Noē, Levisa, ko izrunāja «Levī», un Kambī, kuru izrunāja «Kambīza». Bērna prātā-šīs senatnīgās sejas un bībeliskie vārdi sajaucās ar vecās derības stāstiem, ko viņš mācījās no galvas, un, kad šīs dāmas ar stingrajiem profiliem, iesirmajiem vai sirmajiem matiem, ģērbušās garos pagājušā gadsimta visdrūmāko krāsu tērpos, sēdēja lokā ap dziestošu kamīnu, kur vāju gaismu izplatīja lampa ar zaļu kupolu,' un laiku pa laikam izrunāja svinīgus un reizē niknus vārdus, mazais Mariuss tās uzlūkoja ieplestām acīm un domāja, ka redz nevis sievietes, bet cilšu matronas un burves, nevis dzīvas būtnes, bet rēgus.

Šiem rēgiem pievienojās vairāki priesteri, vecā salona pastāvīgie apmeklētāji, un daži galminieki: marķīzs Sasnē, de Berī kundzes privātsekretārs, vikonts de Valorī, kas ar Šarla Antuāna pseidonīmu publicēja vienrīmīgas odas, pajaunais princis Bofremons ar iesirmiem matiem un jaunu, atjautīgu sievu, kuras dziļi dekoltētais, sarkanais samta tērps un zeltītais ņieburs nedaudz izkliedēja apkārtējo krēslainību, marķīzs Koriolī d'Espinūzs, kurš labāk par visiem Francijā pārzināja «pieklājības normas», grāfs Amandrs, labsirdīgs lāga vīrs, un kavalieris de Por-de-Gī, par karaļa kabinetu sauktās Luvras bibliotēkas pīlārs. De Por-de-Gī kungs bija plikgalvis, drīzāk novecojis nekā vecs, un par viņu stāstīja, ka 1793. gadā sešpadsmit gadu vecumā viņš ticis nosūtīts katorgā par atteikšanos no zvēresta un sakalts dzelžos kopā ar astoņdesmitgadīgo Mirpuā bīskapu, kas sodīts līdzīgas vainas dēļ, tikai pēdējais bijis nepadevīgs priesteris, turpretī viņš — karavīrs. Tas noticis Tulonā. Viņu uzdevums bijis naktī novākt no ešafota dienā giljotinēto cilvēku galvas un ķermeņus. Viņi nesuši uz muguras asiņainus rumpjus, kamēr sarkanie katordznieku apmetņi uz pleciem salipuši vakaros sausā un no rītiem miklā asiņu kamarā. De T. kundzes salonā šādu traģisku stāstu nekad netrūka un Marata nolādēšana izvērtās Trestaijona slavināšanā. Daži deputāti no tiem, «kam līdzīgu nav», te spēlēja vistu; tie bija Tibors di Šalāra kungs, Lemaršāns de Gomikūra kungs un slavenais labējo partijas asprātis Kornē-Denkūra kungs. Kādreiz, pa ceļam pie Taleirāna kunga, salonā iegriezās tiesnesis de Ferets ar savām tievajām kājām un īsajām biksēm. Viņš savā laikā bija piedalījies grāfa d'Artuā rīkotajās izpriecās un pretēji Kampaspes* priekšā tupošajam Aristotelim licis uz visām četrām rāpot Gimārai*, tādā veidā parādīdams pagājušajiem gadsimtiem, kā tiesnesis atriebj filozofu.

Priesterus pārstāvēja abats Almā, tas pats, kam viņa līdzstrādnieks «Zibenī» Laroza kungs bija teicis: «Ak dievs, kuram gan tagad nav piecdesmit gadu? Varbūt vienīgi kādam pienapuikam!», — tad vēl karaļa biktstēvs abats Leturnērs, abats Fresinū, kas toreiz vēl nebija ne grāfs, ne bīskaps, ne ministrs, ne pērs un valkāja vecu suFanu ar iztrūkušām pogām, un abats Keravenāns, Senžermēndeprē baznīcas mācītājs. Viņiem pievienojās pavesta nuncijs, tolaik Nizibi arhibīskaps monsinjors Maki, kas vēlāk kļuva par kardinālu un bija ievērojams ar savu garo, domīgo degunu, un kāds cits monsinjors abats Palmjēri, karri piederēja šādi tituli: pāvesta padomdevējs, viens no septiņiem svētā krēsla kancelejas protonotāriem, ievērojamās Libērijas bazilikas kanoniķis, pilnvarotais baznīcas svēto lietās — postulatore di sariti, kas nodarbojas ar kanonizāciju un apmēram atbilst lūgumrakstu biroja priekšniekam paradīzes lietās. Beidzot nāca divi kardināli — de la Lizerna un de Klermona-Tonēra kungi. Kardināls de la Lizerns nodarbojās ar rakstniecību, un dažus gadus vēlāk viņam bija gods «Konservatora» slejās ievietot savus rakstus blakus Šatobriāna rakstiem. De Klermona-Tonēra kungs bija Tulūzas arhibīskaps un bieži brauca uz Parīzi atpūsties pie sava brāļadēla marķīza de Tonēra, izbijuša flotes un kara ministra. Kardināls de Klerinons-Tonērs bija jautrs sīka auguma vecītis, kas allaž mēdza sutanu savilkt uz augšu un rādīt savas .sarkanās zeķes; viņa galvenā nodarbošanās bija nīst Enciklopēdiju un kaislīgi spēlēt biljardu, tādēļ ļaudis, kas tolaik vasaras vakaros pastaigājās pa Princeses ielu, kur atradās de Klermonu-Tonēru savrupnams, apstājās, lai paklausītos, kā sasitas bumbas un griezīgā kardināla balss uzsauc savam konklāvistam, Karistas bīskapam in partibus, monsenjorain Kotrē: «Atzīmē punktu, abat, es karambolēju!» Kardinālu de Klermonu-Tonēru de T. kundzes salonā ieveda viņa tuvākais draugs de Roklora kungs, agrākais Senlī bīskaps, viens no četrdesmit nemirstīgajiem. De Roklora kungs bija ievērojams ar savu garo augumu un ziedošanos akadēmijai; no telpas, kas atradās blakus bibliotēkai, kur toreiz notika franču akadēmiķu sēdes, pa stiklotām durvīm ziņkārīgie katru ceturtdienu varēja vērot kādreizējo Senlī bīskapu, kurš, vienmēr svaigi uzpūderējies, uzvilcis violetās zeķes, parasti stāvēja kājās, pagriezies ar muguru pret durvīm — jādomā, lai būtu labāk saskatāma viņa bīskapa apkaklīte. Visi šie garīdznieki, kas lielākoties kalpoja tiklab galmam, kā baznīcai, pavairoja de T. kundzes salona svinīgumu, bet pieci Francijas pēri — marķīzs de Vibrē, marķīzs de Talarī, marķīzs d'Erbuvijs, vikonts Danbrē un hercogs de Valantinuā — pastiprināja tā aristokrātisko noskaņu. Sis hercogs de Valantinuā bija Monako princis, tātad ārvalsts karaļnama pārstāvis, bet viņš loloja tik augstas domas par Franciju un pēriem, ka uz visu skatījās tikai caur šo prizmu. Viņš mēdza sacīt: «Kardināli ir Francijas pēri Romā, un lordi — Francijas pēri Anglijā.» Tomēr, tā kā šajā laikmetā revolūcija iekļuva visur, de T. kundzes feodālajā salonā, kā jau teicām, valdīja buržuā. Tas bija Zilnormāna kungs.

Sie ļaudis bija Parīzes «baltās» sabiedrības zieds un kvintesence. Salonā piemēroja karantīnu visām, pat rojālistu slavenībām, jo slava vienmēr ir saistīta ar anarhiju. Ja tur parādītos Satobriāns, uz viņu lūkotos kā uz Dišēna tēvu. Tomēr arī dažiem agrākajiem republikas piekritējiem izdevās iekļūt Šai noslēgtajā sabiedrībā. Grāfs Benjo* tur tika pieņemts, kad bija apsolījis laboties.

Pašreizējie «dižciltīgie» saloni ir pavisam citādi. Šodien Senžermēna priekšpilsēta ož pēc brīvdomātāju sārta. Tagadējie rojālisti — lai neņem man ļaunā — ir pārvērtušies demagogos.

Tā kā de T. kundzes salonā ieradās izlases sabiedrība, tur valdīja izmeklēta gaume un augstprātīgs tonis, savienots ar vislielāko pieklājību. Senu laiku ieradumiem piemita neapzināta izsmalcinātība, radusies vecajā, apraktajā un tomēr vēl dzīvajā režīmā. Dažas no šīm manierēm, sevišķi valodā, šķita dīvainas. Paviršs novērotājs šīs patiesībā tikai novecojušās formas būtu noturējis par provinciālu izteiksmi. «Ģenerālienes kundze» bija parasta uzruna; tāpat varēja dzirdēt, ka dāmu nosauc par «pulkvedicnes kundzi». Apburošā de Leona kundze, droši vien par godu Longvilas un Sevrēzas hercogienēm, savu princeses titulu labprāt apmainīja pret šo apzīmējumu. Arī marķīze de Krekī lika sevi dēvēt par pulkvedienes kundzi.

Sī pati šaurā augstākā sabiedrība Tilērijās izgudroja pārsmalcinātu modi, kas intīmā sarunā lika uzrunāt karali nevis par jūsu majestāti, bet sacīt «karalis» — trešajā personā, jo pagodinājumu «jūsu majestāte» bija «aptraipījis uzurpators».

Salonā sprieda par visu, par notikumiem un cilvēkiem. Tur zobojās par laikmetu, tādējādi izvairoties no pūlēm to izprast. Cits citam palīdzēja brīnīties un apmainījās savā starpā ar visu redzēto, dzirdēto un pārdzīvoto. Metuzals* sniedza ziņas Epimenīdam*, kurlais apgaismoja aklo. Kopš Koblencas aizritējušo laiku pasludināja par lu'bijušu. Tāpat kā Luijs XVIII ar dieva žēlastību valdīja divdesmit piekto gadu, emigranti ar likuma žēlastību piedzīvoja savu divdesmit piekto pavasari.

Sajā pasaulē viss bija saskanīgs. Nekas tur neizcēlās ar pārlieku dzīvumu, sarunas līdzinājās klusām nopūtām, l aikraksts, kas atbilda salona gaumei, likās esam papiitiss. Tur varēja sastapt arī jaunus cilvēkus, bet tie šķita jau pa pusei miruši. Priekšnamā apmeklētājus sagaidīja vecīgi sulaiņi. Savu laiku pārdzīvojušos kungus apkalpoja tādi paši kalpi. Viss te šķita tāds, kas ir galīgi novecojis, bet vēl arvien ietiepīgi turas pretim kapam. Viņu leksikona pamatā bija vārdi «saglabāt», «saglabāšana», «saglabātājs». Galvenais uzdevums bija «saglabāt savu labo aromātu» un neielaist «svešu smaku». Šo godājamo cilvēku uzskatiem tiešām piemita zināms smārds, un viņu idejas oda pēc kampara. Tā bija mūmiju pasaule. Kungi bija iebalzamēti, kalpi — izbāzti.

Kāda cienījama veca marķīze, kura no emigrācijas bija atgriezusies izputējusi un kuru apkalpoja viena vienīga apteksne, vēl joprojām sacīja: «Mani kalpotāji.»

Ar ko gan de T. kundzes salona apmeklētāji nodarbojās? Viņi bija «ultra».

Būt «ultra» — šis jēdziens, kaut gan apzīmē ko tādu, kas varbūt nav izzudis, šodien tomēr ieguvis citu nokrāsu. Tas jāpaskaidro.

Būt «ultra» nozīmē visur noiet līdz galējībai, tas nozīmē uzbrukt karaja scepterim troņa vārdā un priestera mitrai — altāra vārdā; tas nozīmē apgāzt pašam savu vezumu un izjūgties no ilksīm; tas nozīmē atzīt ķecera sārtu par vēsu; tas nozīmē pārmest elkam dievišķības trūkumu, apvainot aiz pārmērīgas cieņas, pārmest pāvestam papisma trūkumu, karalim — nepietiekamu rojālismu un naktij — pārāk spilgtu gaismu; tas nozīmē apstrīdēt alabastra, sniega, gulbja un lilijas baltumu; tas nozīmē sanīsties aiz draudzības un noliegt pārliecīgas piekrišanas dēļ.

«Ultra» gars sevišķi raksturīgs restaurācij as pirmajam periodam.

Vēsturē neko nevar pielīdzināt šim stundas ceturksnim, kas sākās 1814. gadā un beidzās ap 1820. gadu, kad pie varas nāca labējais praktiķis de Vilels. Šie seši gadi bija vienreizēji: gan spoži, gan drūmi, gan jautri, gan skumji, tos apspīdēja ausmas spožums un tai pašā laikā aizēnoja lielās katastrofas, kas vēl gulēja pie apvāršņa kā tumši mākoņi un lēnām nogrima pagātnē. Šai gaismā un ēnā rosījās reizē jauna un veca, jauneklīga un vecīga, jocīga un bēdīga maza pasaulīte, kura vēl berzēja acis, jo nekas tik ļoti neatgādina atmodu no miega kā atgriešanās no svešuma. Bija grupa ļaužu, kas noraudzījās uz Franciju ar īgnumu, bet Francija tos uzlūkoja ar ironiju. Ielas piepildīja veciem ūpjiem līdzīgi marķīzi, no emigrācijas atgriezušies aristokrāti, viņpasaules rēgi, «bijušie» ļaudis, ko viss pārsteidza. Vecie dižciltīgie muižnieki priecājās un arī raudāja par to, ka atkal atrodas Francijā, bija laimīgi, ieraudzīdami savu tēvzemi, un izmisuši, neatrazdami savu veco monarhiju. Krustnešu aristokrātija atklāti apsmēja impērijas laika aristokrātiju, kas savu dižciltību bija izcīnījusi ar zobenu; vēsturiskās dzimtas bija aizmirsušas vēstures mācību; Kārļa Lielā līdzgaitnieku dēli nicināja Napoleona līdzgaitniekus. Kā jau teicām, zobeni izaicināja cits citu un krustojās; Fontenuā zobenu apsmēja kā vecu, sarūsējušu dzelzi; Marengo zobenu dēvēja par pretīgu zaldāta durkli. Senatne vairs nepazina vakardienu. Izgaisa sajēga par to, kas ir liels un kas — smieklīgs. Kāds nosauca Bonapartu par Skapēnu. Šīs sabiedrības vairs nav. Atkārtosim: no tās vairs nekas nav palicis pāri. Ja mēs uz labu laimi ņemtu kādu tās pārstāvi un mēģinātu atdzīvināt savā iztēlē, viņš mums liktos dīvains kā pasaule pirms grēku plūdiem. Patikām, arī viņu ir aprijuši plūdi. Divas revolūcijas viņu aizskaloja. Cik spēcīgas gan ir ideju bangas! Cik strauji tās applūdina visu, kas iznīcināms un aprokams, un cik ātri tās izrauj dziļus bezdibeņus!

Tādi bija šo seno un naivo laiku saloni, kad Martenvila* kungu uzskatīja par asprātīgāku nekā Voltēru.

Šiem saloniem bija sava literatūra un politika. Tur ticēja Fjevē*. Likumdevēja lomā bija Ažjē* kungs. Šais salonos komentēja rakstnieku Kolnē, Malakē krastmalas bukinistu un publicistu. Napoleonu saukāja par Korsikas briesmoni. Vēlāk, piekāpjoties laika gara priekša, vēsturē parādījās karaļa bruņoto spēku ģenerālleitnants marķīzs de Buonapartē.

Tomēr šie saloni savu viengabalainību ilgi nesaglabāja. Līdz ar 1818. gadu uznira daži doktrināri. Tā bija satraucoša parādība. Viņi bija rojālisti un tai pašā laikā

Iķita par to atvainojamies. «Ultra» elementi ar savu nor.laju ļoti lepojās, bet doktrināri par to mazliet kaunējās. Viņiem piemita ass prāts un spējas klusēt; viņu mēreni le.iivinātā politiskā dogma lepojās ar svarīgumu; panākami viņiem bija nodrošināti. Viņi pārāk bieži — jāteic, la iegūstot simpātijas, — parādījās ar baltu kaklasaiti un cieši aizpogātos svārkos. Doktrinārās partijas kļūda vai nelaime bija tāda, ka tā radīja nelaikā novecojušu jaunatni. Doktrināri uzstājās kā īsti gudrie. Viņi cerēja galējā absolūtisma principam uzpotēt mērenu valsts varu. Pret graujošo liberālismu viņi dažkārt itin sapratīgi izvirzīja konservatīvo liberālismu. Viņi mēdza teikt: «Apžēlojieties par rojālismu! Tas ne vienreiz vien bijis derīgs. Tas ir saglabājis tradīcijas, kultu, reliģiju un godbijību. Tā būtība ir uzticība, varonība, bruņnieciskums, mīlestība un padevība. Jauniegūtajai nācijas varenībai tas, kaut arī neviļus, ir pievienojis monarhijas gadsimtiem ilgo varenību. Tas kļūdās, neizprazdams revolūciju, impēriju, slavu, brīvību, jaunās idejas un tagadējo laikmetu. Bet, ja rojālisms ir noziedzies pret mums, mēs tāpat reizēm noziedzamies pret rojālismu. Revolūcijai, kuras mantinieki mēs esam, jāizprot it viss. Uzbrukt rojālismam nozīmē nogrēkoties pret liberālismu. Kāda. milzu maldīšanās! Kāds apstulbums! Revolucionārā Francija necienī vēsturisko Franciju, citiem vārdiem sakot, tā necienī savu māti un līdz ar to necienī pati sevi! Pēc 5. septembra ar karaļa aristokrātiju apietas tāpat, kā apgājās ar impērijas aristokrātiju pēc 8. jūlija. Rojālisti bija netaisni pret ērgli, mēs esam netaisni pret liliju. Vai tiešām vienmēr kāds jāvajā? Vai ir lietderīgi nokasīt zeltu no Luija XIV kroņa un noplēst Anrī IV ģerboņiem vairogu? Mēs ņirgājamies par de Voblāna kungu, kas izdzēsa burtus «N» uz Jēnas tilta. Viņš darīja tikai to pašu, ko mēs. Buvinas kaujā mēs uzvarējām tāpat kā pie Marengo. Mums pieder kā lilija, tā burts «N». Tas ir mūsu mantojums. Kādēļ to noniecināt? Tēviju nevajag noliegt ne pagātnē, ne tagadnē. Kādēļ lai vēsture nebūtu pilnīga? Kāpēc nemīlēt visu Franciju kopumā?

Tā doktrināri kritizēja un aizstāvēja rojālismu, kas savukārt necieta kritiku un skaitās uz aizstāvjiem.

«Ultra» elementi iezīmēja rojālisma pirmo laikmetu, kongregācija* — otro. Dedzību nomainīja veiklība. Šeit arī beigsim šo mazo atkāpi.

Stāstījuma gaitā šās grāmatas autoram gadījās sadurties ar interesantu parādību mūslaiku vēsturē, un viņam bija jāuzskicē daži īpatnēji tās sabiedrības vaibsti, kuru šodien neviens vairs nepazīst. Taču viņš darīja to īsi un bez jebkāda īgnuma. Viņu pašu ar šo pagātni saista mīlestības un cieņas pilnas atmiņas par māti*. Jāatzīst, ka šai mazajai pasaulītei bija savs diženums. Par to var gan pasmaidīt, bet nevar to nicināt un nīst. Tā ir seno dienu Francija.

Mariuss Ponmersī, tāpat kā citi bērni, šo to mācījās. Kad viņš atbrīvojās no krustmātes gādības, vectēvs viņa tālāko izglītošanu uzticēja cienījamam visīstākā klasiskā rūdījuma skolotājam. Jaunā, nule uzplaukusī dvēsele atsvabinājās no liekulīgās kautrības skavām un iekrita pedanta nagos. Mariuss dažus gadus mācījās kolēžā un pēc tam iestājās tiesību zinātņu fakultātē. Viņš bija rojālists, fanātiķis un askēts. Vectēvu viņš sevišķi necienīja, tā jautrība un cinisms viņu aizskāra. Par tēvu viņš drūmi klusēja.

Vispār viņš bija reizē dedzīgs un atturīgs, cildens, augstsirdīgs, lepns, dievbijīgs, viegli uzbudināms, līdz nežēlībai taisnīgs un līdz mežonībai skaidrs jauneklis.

4. Laupītāja gals *

Mariuss pabeidza klasisko izglītību tai pašā laikā,, kad Zilnormāna kungs aizgāja no sabiedriskās dzīves. Sirmgalvis atvadījās no Senžermēna priekšpilsētas un no de T. kundzes salona un apmetās savā namā Marē kvartālā, Golgatas māsu ielā. Bez vārtsarga viņam vēl bija kalpone Nikoleta, kas aizstāja Manjonu, un resnais Basks, kurš mocījās ar aizdusu un kurš jau pieminēts agrāk.

1827. gadā Mariuss kjuva septiņpadsmit gadus vecs.

Kādu vakaru, atgriežoties mājās, viņš ieraudzīja vectēvu ar vēstuli rokā.

—  Marius, — teica Zilnormāna kungs, — tu rīt brauksi uz Vernonu.

— Kādēj? — Mariuss vaicāja.

—  Apciemot tēvu.

Mariuss nodrebēja. Viņš bija gaidījis visu, tikai ne to, ka reiz pienāks diena, kad viņam būs jāsastopas ar tēvu. Nekas viņam nevarēja būt negaidītāks, pārsteidzošāks un, teiksim atklāti, nepatīkamāks. Tas nozīmēja, ka viņam jāmēģina tuvoties svešam cilvēkam. Viņš nejutās sarūgtināts, nē, viņš to uztvēra kā smagu pienākumu.

Mariusa nepatiku pret tēvu bija radījuši ne tikai politiski iemesli, bet arī pārliecība, ka tēvs — šis zobena varonis, kā Zilnormāna kungs to sauca, būdams labā omā, — viņu nemīl. Tas likās vairāk nekā skaidrs, jo citādi tēvs dēlu nebūtu pametis un atstājis citu ziņā. Nejuzdamies mīlēts, arī viņš nemīlēja. «Tas ir gluži dabiski,» viņš sev teica.

Mariuss bija tik pārsteigts, ka Zilnormāna kungam pat vairāk neko nevaicāja. Vectēvs turpināja:

—   Šķiet, ka viņš ir saslimis. Viņš vēlas tevi redzēt.

Brītiņu klusējis, večuks piebilda:

—       Dodies ceļā rīt agri! Šķiet, ka no Fontēna iebraucamās vietas sešos no rīta izbrauc pasta rati, kas nonāk galā vakarā. Brauc ar tiem! Viņš raksta, ka nevarot gaidīt.

Tad vectēvs vēstuli saburzīja un iebāza kabatā. Mariuss būtu varējis izbraukt tai pašā vakarā un ierasties pie tēva nākamajā rītā. Tolaik diližanss no Buluā ielas ik nakti devās ceļā uz Ruānu un brauca arī caur Vernonu. Bet ne Zilnormāna kungam, ne Mariusam neienāca prātā ievākt nepieciešamās ziņas.

Nākamās dienas pievakarē, krēslai metoties, Mariuss nokļuva Vernonā. Logos jau iedegās gaisma. Viņš apvaicājās pirmajam garāmgājējam, kur atrodas Ponmersī kunga māja, jo domāja tāpat kā karalis un neatzina savu tēvu ne par baronu, ne pulkvedi.

Viņam parādīja tēva nameli. Mariuss piezvanīja. Viņu ielaida kāda sieviete ar gaismekli rokā.

—   Vai šeit dzīvo Ponmersī kungs? — Mariuss vaicāja.

Sieviete neatbildēja.

—  Vai šī ir viņa māja? — Mariuss atkārtoja jautājumu.

Sieviete apstiprinoši pamāja ar galvu.

—  Vai es varētu ar viņu runāt?

Sieviete papurināja galvu.

—       Bet es esmu viņa dēls, — Mariuss neatlaidās. — Viņš mani gaida.

—  Viņš jūs vairs negaida, — sieviete atteica.

Tikai tad Mariuss pamanīja, ka tā raud.

Sieviete ar pirkstu norādīja uz kādām durvīm turpat apakšstāvā. Mariuss iegāja. Istabā, ko apgaismoja uz kamīna nolikta tauku svece, atradās trīs cilvēki — viens stāvēja kājās, otrs bija nometies ceļos, un trešais vienā kreklā gulēja visā garumā izstiepies uz grīdas. Tas bija pulkvedis.

Abi pārējie bija ārsts un priesteris, kas skaitīja lūgšanu.

Pirms trim dienām pulkvedis bija saslimis ar smadzeņu iekaisumu. Slimības sākumā, ļaunas nojautas mocīts, viņš bija rakstījis Zilnormāna kungam un uzaicinājis pie sevis dēlu. Stāvoklis bija pasliktinājies. Tanī pašā vakarā, kad Mariuss ieradās Vernonā, pulkvedis bija sācis murgot un, kaut gan kalpone centusies viņu atturēt, piecēlies no gultas, kliegdams: «Mans dēls nebrauc! Es steigšos tam pretim.» Viņš izgājis no guļamistabas, pakritis priekšnamā uz grīdas un turpat nomiris.

Tūlīt sūtīts pēc ārsta un mācītāja. Ārsts bija ieradies par vēlu, arī mācītājs ieradies par vēlu. Dēls arī ieradās par vēlu.

Tauku sveces krēslainajā gaismā uz gulošā pulkveža bālā vaiga varēja redzēt lielu asaru, kas bija noritējusi no mirušā acs. Acs bija izdzisusi, bet asara vēl nebija nožuvusi. Šī asara nozīmēja dēla nokavēšanos.

Mariuss vēroja šo cilvēku, ko sastapa pirmo un pēdējo reizi. Vēroja tā cēlo, vīrišķīgo seju, atvērtās acis, kas vairs neko neredzēja, sirmos matus, spēcīgos locekļus, uz kuriem vietumis varēja saskatīt tumšas svītras — zobenu cirtienu zīmes — un sārtas zvaigznītes — ložu pēdas. Viņš aplūkoja milzīgo rētu, kas bija uzspiedusi varonības zīmogu uz šiem vaibstiem, kurus dievs bija radījis tik labsirdīgus. Viņš pārdomāja, ka šis vīrs ir viņa tēvs, ka tas ir miris, un tomēr palika salts.

Viņš izjuta skumjas, kādas izjustu jebkura miruša cilvēka priekšā.

Toties istabu pildīja skaudras sēras. Kaktā vaimanāja kalpone, mācītājs lūdza dievu un šņukstēja, ārsts slaucīja acis. Pat mironis raudāja.

Ļaudamies bēdām, ārsts, priesteris un sieviete tomēr laiku pa laikam klusēdami paraudzījās Mariusā; viņš te bija svešinieks. Mariuss, ko pārāk maz aizkustināja tēva nāve, jutās nokaunējies un neveikls. Viņš ļāva nokrist

zemē cepurei, ko bija turējis rokā, lai citi nodomātu, ka aiz sāpēm tā viņam izslīdējusi no pirkstiem.

Tai pašā brīdī viņš izjuta kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem un nicināja pats sevi par tādu rīcību. Bet vai tā bija viņa vaina? Viņš taču tēvu nemīlēja!

Pulkvedis nebija atstājis nekā. Pārdodot dzīvokļa iekārtu, tikko varēja segt bēru izdevumus. Kalpone atrada kādu papīra strēmeli, ko nodeva Mariusam. Uz tās pulkvedis ar savu roku bija uzrakstījis:

«Manam dēlam. Imperators Vaterlo kaujas laukā mani iecēla barona kārtā. Tā kā restaurācija apstrīd manu titulu, ko esmu pircis ar savām asinīm, mans dēls to pieņems un valkās. Pats par sevi saprotams, ka viņš būs tā cienīgs.»

Tālāk pulkvedis vēl bija pierakstījis klāt:

«Šai pašā Vaterlo kaujā kāds seržants man izglāba dzīvību. Šo vīru sauc Tenardjē. Pēdējā laikā tam, liekas, piederēja maza viesnīciņa Parīzes apkaimē, Šelā vai Monfermeijā. Ja mans dēls sastaps šo Tenardjē, viņš darīs tā labā visu, ko spēs.»

Nevis aiz bijības pret tēva piemiņu, bet gan aiz neizskaidrojamas cieņas, kas allaž pārņem cilvēka sirdi nāves priekšā, Mariuss paņēma papīru un noglabāja kabatā.

No tā, kas bija piederējis pulkvedim, nepalika pāri nekas. Zilnormāna kungs lika viņa zobenu un uniformu pārdot kādam vecu mantu uzpircējam. Kaimiņi izlaupīja dārzu un izvazāja retās puķes. Atlikušie stādi pārvērtās par mežeņiem vai iznīka.

Mariuss Vernonā uzturējās tikai divas dienas. Pēc bērēm viņš atgriezās Parīzē un no jauna ķērās pie tieslietu studijām; par tēvu viņš vairs nedomāja, it kā tas vispār nekad nebūtu dzīvojis. Divas dienas pēc nāves pulkvedis jau bija apbedīts un trešajā — aizmirsts.

Mariuss valkāja ap cepuri sēru lenti. Tas bija viss.

5. Cik derīgi ir iet uz dievkalpojumu, lai kļūtu par revolucionāru

Mariuss vēl .vienmēr turējās pie savām bērnu dienu dievticīgajām paražām. Kādu svētdienu, aizgājis uz mesu Sv. Sulpīcija baznīcā, tai pašā Svētās jaunavas kapela,

kur viņu mazotnē veda krustmāte, viņš, būdams todien izklaidīgāks un sapņaināks nekā parasti, nostājās aiz pīlāra un, neko neievērodams, nometās cejos uz soliņa, kurš bija apvilkts ar Utrehtas samtu un kura atzveltni rotāja uzraksts «Draudzes vecākais Mabefa kungs». Mesa tikko bija sākusies, kad Mariusam pienāca klāt vecs vīrs un teica:

—   Kungs, jūs esat aizņēmis manu vietu.

Mariuss strauji piecēlās, un sirmgalvis ieņēma savu vietu.

Kad mesa beidzās un Mariuss turpat vēl, domās nogrimis, stāvēja, sirmgalvis piegāja viņam klāt un sacīja:

—  Es atvainojos, mans kungs, ka pirmīt jūs iztraucēju un traucēju tagad atkal, bet jūs droši vien domājat, ka esmu vecs īgņa, un tāpēc man jums jāpaskaidro …

—  Cienītais kungs, tas nav vajadzīgs, — Mariuss atbildēja.

—  Tomēr, — sirmgalvis neatlaidās. — Man negribas, lai jūs par mani domātu ļauni. Redziet, es šai vietai esmu pieķēries. Man liekas, ka no šejienes pat mesa ir jaukāka. Kāpēc? Es jums to pastāstīšu. Sai vietā es desmit gadus regulāri reizi pa diviem trim mēnešiem novēroju kādu krietnu, nelaimīgu tēvu, kam nebija citas izdevības un citu iespēju redzēt savu bērnu, jo ģimenes apstākļi viņam liedza to satikt. Viņš ieradās šeit, zinādams, ka bērnu vgdīs uz mesu. Mazais nenojauta tēva klātbūtni. Nevainīgais radījums varbūt pat nezināja, ka tam ir tēvs! Tēvs allaž slēpās aiz pīlāra, lai viņu nepamanītu. Viņš skatījās uz bērnu un raudāja. Viņš dievināja savu mazo. Nabaga vīrs! Es to visu redzēju. Tāpēc šī vieta man kļuvusi gandrīz svēta un esmu ieradis tieši šeit noklausīties mesu. Man šis soliņš patīk labāk nekā goda sols, ko man kā draudzes vecākajam būtu tiesības aizņemt. Es šo nelaimīgo vīru pat drusku pazinu. Viņa sievastēvs un bagātā svaine, vārdu sakot, radinieki, bija draudējuši atņemt bērnam mantojumu, ja tēvs ar to satiktos. Viņš sevi ziedoja, lai dēls kādu dienu būtu bagāts un laimīgs. Politisku uzskatu dēļ viņam neļāva pašam audzināt bērnu. Protams, es atzīstu, ka ikvienam var būt sava politiskā pārliecība, bet ir ļaudis, kam trūkst mēra sajūtas. Ak dievs! Tāpēc vien, ka cilvēks cīnījies pie Vaterlo, viņš vēl nav nekāds briesmonis! Tāpēc vien nedrīkst šķirt bērnu no tēva. Tas bija kāds Bonaparta pulkvedis. Man šķiet, ka viņš jau tnlris. Viņš dzīvoja Vernonā, kur mans brāiis ir draudzes mācītājs, un viņu sauca par Ponmarī vai Monpersī… Viņam bija liela rēta no zobena cirtiena.,.

—   Ponmersī? — nobālēdams iejautājās Mariuss.

—   Tieši tā, Ponmersī. Vai jūs viņu pazināt?

— Mans kungs, — Mariuss teica, — tas bija mans tēvs.

Draudzes vecākais salika rokas un iesaucās:

—       Tātad jūs esat tas puisēns! Nu jā, tagad viņam jau vajag būt pieaugušam. Nabaga zēns! Jūs varat būt laimīgs, ka jums bija tāds tēvs, kas jūs tik ļoti mīlēja!

Mariuss paņēma sirmgalvi zem rokas un pavadīja līdz mājām. Nākamajā dienā viņš sacīja Zilnormāna kungam:

—       Esmu sarunājis ar dažiem draugiem doties medībās. Vai jūs atļausit man aizbraukt uz trim dienām?

—       Uz četrām! — vectēvs atbildēja. — Brauc un labi izpriecājies!

Un, piemiedzis aci, viņš pačukstēja meitai:

—   Droši vien kāda mīlas dēka!

6. Ko nozīmē sastapt draudzes vecāko

To, kurp Mariuss brauca, mēs uzzināsim mazliet vēlāk.

Pēc trim dienām viņš atgriezās Parīzē, taisnā ceļā devās uz tieslietu fakultātes bibliotēku un pieprasīja iesietos «Monileur» gadagājumus.

Viņš izlasīja «Moniteur», izlasīja visas vēstures grāmatas par republiku un impēriju, «Sv. Helēnas salas memoriālu», visus memuārus, dienasgrāmatas, biļetenus un uzsaukumus — viņš burtiski aprija šo vielu. Pēc pirmās sastapšanās ar tēva vārdu lielās armijas biļetenā viņš veselu nedēļu nostaigāja kā drudzī. Viņš apciemoja ģenerāļus, kuru vienībās tēvs bija dienējis, to vidū arī kādu grāfu. Draudzes vecākais Mabefs, ko viņš apmeklēja vēlreiz, pastāstīja par pulkveža dzīvi Vernonā, par tā puķēm un vientulību. Mariuss pilnībā iepazinās ar reti cēlo un maigo cilvēku — šo lauvu un jēru, kāds bija bijis viņa tēvs.

Nogrimis studijās, kas aizņēma visu viņa laiku un domas, Mariuss gandrīz vai neievēroja Zilnormānus. Viņš parādījās ēdienreizēs un atkal pazuda. Krustmāte pukojās.

Vecais Zilnormāns smaidīja: «Nekas! Tas ir skuķu laiks!» Dažreiz Zilnormāna kungs piemetināja: «Velns parāvis! Es domāju, ka tā ir tikai vieglprātīga dēka, taču liekas, ka te darīšana ar nopietnu aizraušanos!»

Tā patiesi bija nopietna aizraušanās. Mariuss bija sācis dievināt savu tēvu. Tai pašā laikā notika ārkārtīga pārmaiņa viņa uzskatos. Šai pārmaiņai bija vairākas stadijas. Tā kā līdzīgas pārvērtības norisinās daudzu cilvēku prātos, mēs uzskatām par noderīgu aprakstīt visas šīs stadijas.

Pagātne, kurā viņš ieskatījās, viņu izbiedēja.

Pirmais bija apstulbuma moments.

Republika un impērija viņam līdz tam laikam bija tikai atbaidoši vārdi. Republika nozīmēja giljotīnu pustumsā, impērija — zobenu naktī. Viņš Ielūkojās dziļāk un, kur bija domājis ieraudzīt vienīgi drūmu haosu, ar baiļu un prieka pilnu pārsteigumu pamanīja iemirdzamies zvaigznes — Mirabo, Verņo, Senžistu, Robespjēru, Kamilu Demulēnu, Dantonu — un redzēja uzlecam sauli — Napoleonu. Viņš vairs nesaprata, kur atrodas. Spoža gaisma iedzēla acīs, un viņš atkāpās. Pamazām pārsteigums izzuda, viņš pierada pie šīs gaismas, apsvēra notikumus bez reiboņa sajūtas un pētīja cilvēkus bez bailēm; revolūcija un impērija skaidri nostājās viņa gara acu priekšā. Viņš redzēja, ka abas šīs notikumu un cilvčku centienu virknes noveda pie diviem ļoti nozīmīgiem faktiem: republika realizējās tautai atdoto cilvēka tiesību suverenitātē un impērija — Eiropai piešķirto Francijas ideju suverenitātē. Viņš redzēja no revolūcijas iznirstam dižo tautas tēlu un no impērijas — dižo Francijas tēlu. Viņš atzina, ka tas viss ir bijis labs.

Mēs nedomājam, ka vajadzētu ilgāk uzkavēties pie viņa pirmajā apjukumā pārāk virspusīgo novērtējumu nepilnībām. Mūs interesē rosīga gara attīstības gaita. Panākumi nav sasniedzami uzreiz. Pēc šīs piebildes, kas attiecināma tiklab uz iepriekš sacīto, kā arī uz turpmāko, var stāstījumu turpināt.

Tad viņš atģida, ka līdz šim brīdim nav izpratis savu zemi, tāpat kā nebija izpratis tēvu. Viņš nebija pazinis ne vienu, ne otru un labprātīgi it kā aizsējis pats sev acis. Nu viņš bija kļuvis redzīgs un vienu apbrīnoja, otru — iemīlēja.

Viņu mocīja nožēla, sirdsapziņas pārmetumi un izmisums par to, ka savu jauniegūto dvēseles bagātību var uzticēt vairs tikai kapam. Ak, ja tēvs vēl dzīvotu, ja viņš vēl nebūtu to zaudējis, ja dievs savā līdzcietībā un žēlsirdībā nebūtu ļāvis tēvam nomirt, kā viņš skrietu, kā steigtos, kā sauktu: «Tēvs! Es esmu klāt! Tas esmu es! Manās krūtīs pukst tāda pati sirds kā tev! Es esmu tavs dēls!» Kā viņš apskautu balto galvu, slacītu asarām sirmos matus, lūkotos tēva rētā, glāstītu tēva rokas, skūpstītu kājas, pielūgtu tā drānas! Ak dievs! Kādēļ tēvs bija nomiris tik agri, pirms laika, pirms taisnības uzvaras, pirms dēla mīlestības uzplaukuma? Mariusa sirds uz brīdi sarāvās sāpīgās elsās un nopūtās: «Ak vai!» Tagad, būdams pārliecināts par savu uzskatu un domu pareizumu, viņš kļuva patiesi nosvērts un nopietns. Viņa prātu ik mirkli bagātināja patiesības gaisma. Viņš nobrieda iekšēji. Kopš viņam piederēja šie divi jaunie atradumi — tēvs un tēvzeme, — viņš jutās pieaudzis.

Viņa rokās bija nonākusi atslēga, kas slēdza visas durvis: viņš atrada izskaidrojumu tam, ko agrāk bija nīdis, iedziļinājās parādībās, no kurām agrāk bija riebumā novērsies, un skaidri saskatīja liktenīgo, dievišķīgo un cilvēcisko jēgu lielajos notikumos, ko bija mācīts nonievāt, un lielajos cilvēkos, kurus bija audzināts nolādēt. Atceroties savus agrākos — patiesībā vēl vakarējos — uzskatus, kas tagad šķita tik seni, viņš ir sašuta, ir pasmaidīja.

Attaisnodams tēvu, viņš, dabiski, attaisnoja arī Napoleonu.

Tomēr jāatzīst, ka tas viņam nenācās viegli.

Kopš bērnības viņš bija piesātināts ar 1814. gada vērtējumiem par Bonapartu. Restaurācijas aizspriedumi, intereses un tieksmes tiecās izkropļot Napoleona tēlu. Viņu neieredzēja vēl vairāk par Robespjēru. Restaurācija prata veikli izmantot nācijas pagurumu un naidu, ko izjuta kritušo mātes. Bonaparts bija kļuvis rada teiksmu briesmonim, un tautas iztēlē, kas ir līdzīga bērna iztēlei, 1814. gads lika viņam pakāpeniski parādīties daždažādās atbaidošās maskās, sākot ar briesmīgām, bet tai pašā laikā varenām un beidzot ar briesmīgām un smieklīgām, sākot ar Tiberiju un beidzot ar bubuli. Tādēļ, runājot par Bonapartu, drīkstēja izplūst kā asarās, tā smieklos, ja vien tos izvilināja naids. Agrāk Mariuss par «šo vīru», kā viņu mēdza dēvēt, nekad nebija spriedis citādi, un šie uzskati viņa stūrgalvīgās dabas dēļ sīksti sakņojās apziņā. Viņā mājoja sīks vīrelis, kas iecirtīgi nīda Napoleonu.

Lasot vēstures grāmatas un it īpaši pētījot tās dokumentāros materiālus, plīvurs, kas aizsedza Napoleonu Mariusa acīm, pamazām ira. Viņš ieraudzīja ko bezgala lielu, un viņam sāka likties, ka līdz šim brīdim bijis maldīgās domās par Bonapartu tāpat kā par visu pārējo. Ar katru dienu viņš kļuva redzīgāks un lēnām, soli pa solim, sākumā gandrīz ar nepatiku, vēlāk aizrautīgi, it kā neatvairāmas burvības valdzināts, sāka kāpt augšup vispirms pa krēslainiem, tad jau pa gaišākiem un visbeidzot pa spoži mirdzošiem sajūsmas pakāpieniem.

Kādu nakti viņš atradās viens savā jumta istabiņā. Viņš bija aizdedzis sveci un pie atvērta loga lasīja, atspiedis elkoņus uz galda. No visuma strāvoja pretim sapņi un sajaucās ar viņa domām. Kādu varenu skatu paver nakts! Dzirdami apslāpēti, nezin no kurienes plūstoši trokšņi; kā gailoša oglīte mirgo Jupiters, kas ir tūkstoš divsimt reižu lielāks par Zemi; debesis ir melnas, zvaigznes mirdz, viss ir neaptverami lielisks.

Viņš lasīja lielās armijas biļetenus — šīs homēriskās kaujas laukā rakstītās rindas; laiku pa laikam viņš tur atrada sava tēva vārdu, ik lappusē bija pieminēts imperators. Viņš juta krūtīs briestam un paceļamies ko līdzīgu paisumam, un impērija viņam atklājās visā diženuipā; brīžiem viņam likās, ka tēva gars aizvēsmo garām, kaut ko iečukstot viņam ausī. Viņu pamazām pārņēma dīvaina jūtoņa: viņš it kā dzirdēja bungu rībienus, lielgabalu šāvienus, trompešu pūtienus, bataljonu ritmiskos soļus, tālu un dobju zirgu pakavu dimu. Laikiem viņš pacēla acis pret debesīm un redzēja bezgalīgajos dziļumos atmirdzam neaptveramus zvaigznājus, tad atkal iegrima grāmatā un redzēja neaptverami lielus notikumus. Viņam sažņaudzās sirds. Piepeši, priecīgā satraukumā drebēdams un aizgūtnēm elpodams, neatskārzdams, kas ar viņu notiek un kas viņam liek darboties, viņš pielēca kājās, izstiepa rokas ārā pa logu, mirkli nekustīgi lūkojās tumsā, klusumā, krēslainajā bezgalībā, neizmērojamā mūžībā un tad sauca: «Lai dzīvo imperators!»

No šā brīža sākās apskaidrība. Korsikas briesmonis — uzurpators — tirāns — izdzimums, kas bija savu māsu mīļākais, — āksts, kas mācījies pie Talmā, — Jafas indētājs* — tīģeris Buonapartē — tas viss iegrima aizmirstībā, un tā vietā Mariusa iztēlē atausa noslēpumaina, spoža blāzma, kurā neaizsniedzamos augstumos staroja marmora Cēzara tēls. Tēvam imperators bija vienīgi iemīļots karavadonis, ko apbrīno un kam ziedojas, Mariusam las nozīmēja vairāk. Viņš imperatorā saskatīja likteņa izredzētu tās franču valsts cēlāju, kura aicināta pēc Romas pārvaldīt pasauli, apbrīnojamu sagrāves meistaru, Kārja Lielā, Luija XI, Anrī IV, Rišeljē, Luija XIV un Sabiedriskās glābšanas komitejas darba turpinātāju. Protams, imperatoram piemita savi trūkumi, viņš dažkārt kļūdījās un pat noziedzās, jo bija tikai cilvēks, bet dižens savās kļūdās, spožs savos trūkumos un varens savos noziegumos. Viņš bija izredzētais, kas lika visām tautām atzīt lielo nāciju. Vēl vairāk — viņš iemiesoja pašu Franciju, iekarodams Eiropu ar savu zobenu un pasauli ar savu gaismu. Mariuss Bonapartā saskatīja starojošu tēlu, kas allaž stāvēs pie dzimtenes robežām un sargās tās nākotni. Viņš bija despots, bet reizē arī diktators; despots, ko radījusi republika un kas izteic revolūciju. Napoleons Mariusa acīs kļuva par cilvēku-tautu, tāpat kā Kristus ir cilvēks-dievs.

Kā tas ir visiem jaunai reliģijai pievērstajiem, pāriešana citā ticībā Mariusu reibināja, viņš pārlieku aizrāvās ar jaunajiem uzskatiem un savā sajūsmā aizgāja par tālu. Tāds bija viņa raksturs; ja viņš pakļāvās kādai slieksmei, tad nespēja vairs apstāties. Fanātiska sajūsma par Napoleona zobenu savijās viņa uztverē ar sajūsmu par ideju. Viņš neatskārta, ka, apbrīnodams ģēniju, līdz ar to apbrīno rupju spēku, ka pielūdz savā elkā gan to, kas ir dievišķīgs, gan to, kas ir zvērisks. Viņš kļūdījās arī citā ziņā, jo nepazina šaubu. Tā, meklējot patiesību, var dažreiz nonākt maldos. Savā vētrainajā uzticībā viņš piekrita visam. Nokļuvis uz šā jaunā ceļa, viņš, nedz tiesājot vecā režīma pārkāpumu, nedz vērtējot Napoleona slavu, neņēma vērā nekādus vainu mīkstinošus apstākļus.

Lai būtu kā būdams, bija sperts milzīgs solis uz priekšu. Kur kādreiz viņš saskatīja monarhijas krišanu, tur šodien — Francijas celšanos. Viņa viedoklis bija mainījies. Kur agrāk viņš redzēja sauli rietam, tur šodien — to uzlecam. Viņš bija pagriezies pretējā virzienā.

Ģimenei viņa iekšējās pārvērtības pagāja secen.

Kad šās noslēpumainās pašaudzināšanas gaitā Mariuss bija pavisam nometis savu agrāko Burbonu piekritēja un «ultra» elementa čaulu un no aristokrāta, jakobīta un rojālisla kļuvis par revolucionāru, pārliecinātu demokrātu un gandrīz vai republikāni, viņš devās pie kāda Orfevra krastmalas graviera un pasūtīja simt vizītkaršu ar uzrakstu «Barons Mariuss Ponmersī».

Tās bija loģiskas viņā noritējušās pārvērtības sekas, jo šī pārvērtība cieši saistījās ar tēvu. Bet, tā kā viņam nebija paziņu un nevarēja taču vizītkartes izdāļāt vārtsargiem, viņš tās iebāza kabatā.

Un vēl kādas gluži dabiskas šās pārmaiņas sekas: jo tuvāks Mariusam kļuva tēvs, tā piemiņa un viss, par ko pulkvedis bija divdesmit piecus gadus cīnījies, jo vairāk viņš atsvešinājās no vectēva. Viņam taču jau sen nepatika Zilnormāna kunga raksturs. Jau agrāk abus šķīra domstarpības, kādas allaž rodas starp vieglprātīgu veci un nopietnu jaunekli. Zeronta jautrība aizskar un satrauc Vertera melanholiju. Vienīgais tilts, kas vienoja Mariusu un Zilnormāna kungu, bija kopīgie politiskie uzskati un idejas. Šim tiltam sabrūkot, pavērās bezdibenis. Iedomājoties, ka tieši Zilnormāna kungs muļķīgu iemeslu dēļ bija nežēlīgi atņēmis viņu pulkvedim, tādējādi laupīdams tēvam bērnu un bērnam tēvu, Mariusu pārņēma bezgalīgs sašutums.

Aiz godbijības pret tēvu Mariuss bija sācis gandrīz vai neieredzēt vectēvu.

Tomēr ārēji nekas nebija manāms. Mariuss tikai kļuva dienu no dienas vēsāks, pie galda nepiedalījās sarunās un reti kad dzīvoja mājā. Kad krustmāte viņu bāra, viņš mierīgi to uzklausīja, aizbildinājās ar mācībām, kursiem, pārbaudījumiem, priekšlasījumiem utt. Vectēvs joprojām bija pārliecināts par savas diagnozes nemaldīgumu: «Iemīlējies! Skaidrs kā diena!»

Laiku pa laikam Mariuss pazuda no mājām.

—   Kur gan viņš tā braukā? — krustmāte prātoja.

Kādā no šiem īsajiem ceļojumiem Mariuss bija devies

uz Monfermeiju, lai paklausītu tēva novēlējumam un uzmeklētu bijušo Vaterlo seržantu — viesnīcnieku Tenardjē. Tenardjē izrādījās bankrotējis, traktieris bija slēgts, un neviens nezināja, kas ar viņu tālāk noticis. Viņu meklēdams, Mariuss četras dienas nepārradās mājās.

—   Nudien, — teica vectēvs, — tas puika būs pazaudējis sirdi.

Mājinieki bija ievērojuši, ka Mariuss uz krūtīm zem krekla nēsā kaut ko melnā lentītē iekārtu.

7. Kādi brunči

Mēs jau pieminējām ulānu.

Tas bija attāls Zilnormāna kunga radinieks — tēval&gt;ia|a mazmazdēls, kas dzīvoja garnizonā, tālu projām no tuviniekiem un ģimenes pavarda. Leitnants Teodils Ziliiorināns atbilda visām skaista virsnieka prasībām. Viņam bija «jaunkundzes viduklis», uzskrullētas ūsas, un viņš prata bramanīgi nēsāt zobenu. Parīzē viņš ieradās reti — tik reti, ka Mariuss viņu nekad nebija redzējis. Abi brālēni pazinās tikai vārda pēc. Teodils, kā jau zināms, bija Zilnormāna jaunkundzes mīlulis; vecajai dāmai viņš patika par visiem vairāk tāpēc, ka tā viņu tik ļoti reti sastapa. Cilvēkiem, kurus mēs neredzam, var piedevēt vislabākās īpašības.

Kādu rītu vecākā Zilnormāna jaunkundze, šī lēnprātīgā dama, ārkārtīgi uztraukta iesteidzās savā istabā. Mariuss atkal bija prasījis vectēvam atļauju doties mazā ceļojumā, piemetinādams, ka vēlētos izbraukt jau vakarā. «Brauci» — bija atbildējis vectēvs, bet pie sevis, saraukdams uzacis, bija norūcis: «Pasācis vazāties apkārt pa naktīm.» Pagalam ieinteresēta, Zilnormāna jaunkundze devās augšā uz savu istabu un kāpnēs izmeta šādu izsaucienu: «Tas ir par traku!» —• un šādu jautājumu: «Bet kurp gan viņš brauc?» Vecā dāma nodomāja, ka te slēpjas sirdslietas, vairāk vai mazāk neatļauti mīlas sakari, kāda nezināma sieviete, satikšanās slepenībā, un labprāt to visu būtu izokšķerējusi. Mīlas noslēpuma izzināšana līdzinās garda piedauzības kumosa nobaudīšanai, ko svētās dvēseles nebūt nenoniecina. Svētulības apslēptajos kambaros glabājas ne mazums ziņkāres, kas tiecas pēc skandalozā.

Tātad Zilnormāna jaunkundzi mocīja neskaidra vēlēšanās izdibināt šo mīlas dēku. Lai atbrīvotos no šās neparasti satraucošās ziņkāres, viņa meklēja patvērumu mākslā un sāka ar nātnu diegu uz nātnas drānas izšūt impērijas un restaurācijas laikā iecienītu rakstu ar karietes riteņiem līdzīgiem aplīšiem. Darbs bija garlaicīgs, un pati darītāja — nīgra. Viņa jau bija nosēdējusi savā krēslā vairākas stundas, kad negaidot atvērās durvis. Zilnormāna jaunkundze pacēla degunu; viņas priekšā stāvēja leitnants

Teodils un kareiviski sveicināja. Viņa no prieka iekliedzās. Sieviete var būt veca, svētulīga, dievbijīga, viņa var būt krustmāte un tomēr allaž izjust labpatiku, redzot savā istabā ienākam ulānu.

—   Tu šeit, Teodil! — viņa iesaucās.

—   Garām braucot, krustmāmiņ.

—   Bet noskūpsti taču mani!

—   Uz vietas! — teica Teodils.

Un noskūpstīja viņu. Zilnormāna jaunkundze devās pie rakstāmgalda un atvēra to.

—  Tu taču paliksi pie mums kādu nedēļu?

—   Krustmāmiņ, es braucu tālāk jau šovakar.

—   Tas nevar būt!

—  Tieši tā, šovakar.

—   Paliec, manu mazo Teodil! Es tevi lūdzu.

—       Sirds saka «jā», bet pavēle «nē». Jautājums ir gluži vienkāršs. Mūs pārceļ uz citu garnizonu; mēs bijām Melēnā, mums liek pārvākties uz Gaijonu. No vecā garnizona uz jauno jābrauc caur Parīzi. Un tāpēc nolēmu: man jāapciemo krustmāmiņa.

—   Te tev būs par tavām pūlēm.

Un viņa tam iespieda saujā desmit luidoru.

—       Jūs gribat teikt: par manu prieku, dārgo krustmāmiņ!

Teodils noskūpstīja viņu vēlreiz, un viņa ar tīksmi sajuta uniformas treses viegli pieduramies pie kakla.

—   Vai tu dodies jāšus kopā ar pulku? — viņa jautāja.

—       Nē, krustmāmiņ. Es katrā ziņā gribēju jūs satikt un tādēļ dabūju īpašu atvaļinājumu. Manu zirgu aizvedīs raitnieks, es pats braukšu ar diližansu. Un šai sakarā man jums kas jautājams.

—   Kas tad?

—       Vai mans brālēns Mariuss Ponmersī arī domā kur braukt?

—   Kā tu to zini? — ieprasījās krustmāte, no jauna aiz-

svilusies ziņkārē.

—  Tikko iebraucis, gāju aizrunāt diližansā vietu.

—   Nu, un tad?

—       Kāds ceļotājs jau bija aizņēmis vietu otrajā stāvā. Es redzēju sarakstā viņa vārdu.

—   Kas tas bija?

—   Mariuss Ponmersī*

—       Ak tu palaidnis! — krustmāte izsaucās. — Tavs In ā lēns nepavisam nav tāds kārtīgs puisis kā tu. Padomā tikai: viņš pavadīs nakti diližansā!

—  Tāpat kā es.

—  Tu to dari aiz pienākuma, bet viņš — aiz izlaidības.

—   Pie velna! — Teodilam paspruka.

Te ar vecāko Zilnormāna jaunkundzi notika kaut kas neparasts: viņai radās kāda doma. Ja viņa būtu vīrietis, tad tobrīd droši vien būtu iesitusi sev pa pieri. Viņa strauji pievērsās Teodilam:

—  Vai tu zini, ka tavs brālēns tevi nepazīst?

—       Protams. Es viņu esmu redzējis, bet viņam nekad nav labpaticis mani ievērot.

—   Tātad jūs ceļosit abi kopā?

—  Viņš — augšā, es — iekšā.

—   Uz kurieni šis diližanss iet?

—   Uz Andelisu.

—  Tad Mariuss brauc uz turieni?

—       Ja vien viņš neapstājas ceļā tāpat kā es. Man jāizkāpj Vernonā, lai pārsēstos Gaijonas diližansā. Par Mariusa ceļa mērķi es neko nezinu.

—       Mariuss — cik nejauks vārds! Kāda iedoma — nosaukt bērnu par Mariusu! Tavs vārds — Teodils •— ir pavisam kas cits!

—       Man labāk patiktu, ja mans vārds būtu Alfrēds, —« teica virsnieks.

—   Klausies, Teodil!

—   Es klausos, krustmāmiņ.

—   Ieklausies uzmanīgi!

—  Es ieklausos.

—  Tātad tu dzirdi?

—  Jā.

—   Redzi, Mariuss bieži pazūd.

—   Ehē!

—  Viņš kaut kur brauc.

—  Ai'

—   Pārguļ ārpus majas.

—   Oho!

—   Mēs gribētu zināt, kas aiz tā slēpjas.

—       Kādi brunči, — Teodils atbildēja rūdītā mierā un ar smīniņu piebilda: — Kāds skuķis!

—       Droši vien! — iesaucās krustmāte, kam likās, ka runā pats Zilnormāna kungs. Viņu jo vairāk pārliecināja

tonis, kurā Teodils teica vārdu «skuķis» un kurš ļoti līdzinājās Zilnormāna kunga tonim. Viņa turpināja:

—   Dari mums to prieku: paseko mazliet Mariusam! Viņš tevi nepazīst, un tas tev nenāksies grūti. Ja tur slēpjas kāds skuķis, mēģini to apskatīti Atraksti mums, kā tev veiciesl Vectēvs būs ļoti apmierināts.

Teodilam šāda izspiegošana ne visai patika, bet viņš jutās aizkustināts par saņemtajiem desmit luidoriein un cerēja, ka varbūt tiem sekos vēl citi. Viņš uzņēmās šo uzdevumu un teica:

—   Kā vēlaties, krustmāmiņ. — Bet sevī viņš nodomāja: «Esmu kļuvis par guvernanti.»

Zilnormāna jaunkundze viņu noskūpstīja.

—   Tu gan, Teodil, nekad nedarītu tādas palaidnības. Tu pakļaujies disciplīnai, tu esi dienesta pienākumu vergs, tu esi sirdsapziņas un pienākuma cilvēks, un tev nenāktu ne prātā aizbraukt no ģimenes, lai satiktos ar kādu tur sievišķi.

Ulāns savilka seju apmierinātā grimasē kā Kartušs, kuru uzslavē par krietnumu.

Vakarā, kas sekoja šai sarunai, Mariuss iekāpa diližansā, nenojauzdams, ka tiek novērots. Bet pirmais, ko darīja pats novērotājs, bija — likties uz auss. Viņš gluži apzināti laidās saldā, ciešā miegā. Arguss* nokrāca visu nakti.

Dienai austot, diližansa vadītājs iesaucās:

—   Vernonā! Pasta stacija Vernonā! Kas brauc līdz Vernonai?

Leitnants Teodils pamodās.

—   Jauki, — viņš vēl samiegojies norūca, — rnan šeit jāizkāpj.

Kad viņš pilnīgi atmodas un viņa atmiņa pamazām noskaidrojās, viņš atcerējās krustmāti, desmit luidorus un solījumu ziņot par Mariusa gaitām. Viņam uznāca smiekli.

«Varbūt viņa diližansā vairs nemaz nav,» Teodils domāja, aizpogādams uniformas svārkus. «Viņš varēja braukt līdz Puasī vai Trielai, varēja izkāpt Melānā, Mantā vai Rolbuāzā vai arī braukt līdz Pasī un nogriezties pa kreisi uz Evrē vai pa labi uz Larošu-Gijonu. Skrien pati pakaļ, krustmāmiņ! Bet ko, pie velna, lai iāga večiņai rakstu?»

_ Šai brīdī viņš pa karietes logu ieraudzīja melnās biksēs tērptas kājas, kas kāpa zemē no diližansa augšas.

«Vai tik tas nav Mariuss?» leitnants iedomājās.

Tas bija Mariuss.

Turpat ārā pie karietes, spraukdamās starp zirgiem un kučieriem, zemnieku meitene piedāvāja ceļotājiem puķes.

— Pušķojiet savas dāmas! — viņa sauca.

Mariuss piegāja viņai klāt un nopirka skaistākos ziedus.

«Nupat tā lieta sāk interesēt arī mani,» nodomāja Teodils, izlēkdams no diližansa. «Velns parāvis! Kam gan viņš grib pasniegt šīs puķes? Tik skaists pušķis ir varen daiļas sievietes cienīgs. Es gribu to redzēt.»

Un šoreiz vairs ne pienākuma, bet paša ziņkāres dēļ kā suns, kas medī uz savu roku, viņš sekoja Mariusam.

Mariuss nepievērsa Teodilam ne mazāko uzmanību. No diližansa izkāpa elegantas, jaunas dāmas, bet viņš uz tām pat nepaskatījās. Likās, ka viņš neredz neko savā apkārtnē.

«Viņš ir pagalam iemīlējies!» sprieda Teodils.

Mariuss devās baznīcas virzienā.

«Lieliski!» Teodils nopriecājās. «Baznīcā! Kā tad! Visjaukākās ir satikšanās, kam pikantuma dēļ piejaukts mazliet mesas. Kas gan var būt burvīgāks par slepenu samirkšķināšanos turpat mīļajam dieviņam zem bārdas!»

Nonācis pie baznīcas, Mariuss negāja vis iekšā, bet nogriezās gar portālu un nozuda aiz apsīdas balsta.

«Satikšanās norunāta ārpusē,» nolēma Teodils. «Palūkosimies, kāds tas skuķēns izskatās!»

Un viņš uz pirkstgaliem sekoja Mariusam aiz stūra.

Nonācis galā, viņš apstulbis palika stāvam.

Aizsedzis seju rokām, Mariuss bija nometies ceļos zālē pie kāda kapa. Uz tā izklaidus gulēja nopirktie ziedi. Kapa kopiņas galvgalī uz neliela paaugstinājuma pacēlās melns koka krusts ar baltu uzrakstu «PULKVEDIS barons PONMERSĪ». Varēja dzirdēt Mariusa elsas.

Tātad nevis skuķis, bet kaps.

8. Marmors pret granītu

Uz šejieni Mariuss bija braucis, kad pirmoreiz pazuda no Parīzes, šurp viņš devās katrreiz, kad, Zilnormāna kunga vārdiem runājot, «vazājās pa naktīm apkārt».

Leitnants Teodils bija bezgala apmulsis, negaidot atrazdamies kapavietas priekšā. Viņu pārņēma nepatīkama, svešāda izjūta, kuru viņš nemācēja izskaidrot un kurā jaucās cieņa pret pēdējo miera vietu ar cieņu pret pulkvedi. Viņš, it kā pakļaudamies kādai augstākai disciplīnai, atkāpās un atstāja Mariusu kapsētā vienu. Leitnanta iztēlē parādījās Nāve ar bieziem uzplečiem rotātā uniformā, un viņš gandrīz to kareiviski sveicināja. Nezinādams, ko krustmātei rakstīt, viņš nolēma nerakstīt nemaz. Droši vien šim Teodila atklājumam par Mariusa mīlas dēkām nebūtu bijis nekādu seku, ja vien aiz kādas liktenīgas sagadīšanās notikumam Vernonā gandrīz tūdaļ nebūtu radusies atbalss Parīzē.

Mariuss atgriezās no Vernonas trešajā dienā agri no rīta, ieradās vectēva mājā un, būdams noguris pēc divām diližansā pavadītām bezmiega naktīm, juta nepieciešamību atsvaidzināties un kādu stundiņu papeldet, tālab, uzkāpis savā istabā, aši nometa ceļojuma svārkus un melno lentīti, ko nēsāja ap kaklu, un aizsteidzās uz peldētavu.

Agri piecēlies kā visi veci ļaudis, kas jūtas mundri, Zilnormāna kungs dzirdēja mazdēlu pārnākam un, cik vien žigli spēdams ar savām vecajām kājām, steidzās augšā Mariusa istabiņā, lai viņu apkamptu un apkampdams kaut ko uzzinātu par viņa gaitām.

Taču jauneklim vedās ātrāk noskriet lejā nekā astoņdesmitgadīgajam večukam uzkāpt augšā, un, kad Ziftiormāna tēvs nonāca mansardā, Mariuss jau bija prom.

Gulta stāvēja neatklāta, un uz segas gulēja Mariusa svārki un melnā kakla lentīte.

—  Jo labāk, — noteica Zilnormāna kungs.

Brīdi vēlāk viņš ieradās viesistabā, kur sēdēja vecākā Zilnormāna jaunkundze un izšuva savus karietes riteņus.

Viņš ienāca kā uzvarētājs.

Zilnormāna kungs turēja vienā rokā svārkus, otrā melno lentīti un sauca:

—   Uzvarai Beidzot mēs atklāsim noslēpumu! Mēs uzzināsim pašu galveno, iztaustīsim mūsu liekulīgā savrupnieka mīlas grēciņus. Nu viņa romāns mums būs kā uz delnas! Man ir šās ģīmetne!

Lentītē patiešām karājās medaljonam līdzīgs melnas šagrēnādas ietvariņš.

Sirmgalvis paņēma ietvaru un vēl neatvēris brītiņu uzlūkoja to ar baudkāru, jūsmīgu un reizē niknu skatienu, ar kādu raugās nabaga izsalkušais, kam aiznes gar degunu citam domātu bagātīgu mielastu.

—       Tur noteikti jābūt iekšā ģīmetnei. Es šīs lietiņas zinu! Tādu mantu maigi glabā uz sirds. Muļķa puikas! Droši vien kāda padauza, kuru uzskatot vien jau pārskrien šermuļi! Mūsdienu jaunekļiem ir tik nejēdzīga gaume!

—   Paskatīsimies, tēv! — teica vecmeita.

Ietvariņu varēja atvērt, piespiežot atsperi. Viņi tur atrada tikai rūpīgi salocītu papīrīti.

—       No tās pašas tam pašam, — teica Zilnormāna kungs, skaļi iesmiedamies. — Es zinu, kas tas ir. Mīlestības vēstulīte!

—  Ak, izlasīsim taču! — iesaucās krustmāte.

Viņa uzlika brilles, atlocīja papīru un lasīja:

«Manam dēlam. Imperators Vaterlo kaujas laukā mani

iecēla barona kārtā. Tā kā restaurācija apstrīd manu titulu, ko esmu pircis ar savām asinīm, mans dēls to pieņems un valkās. Pats par sevi saprotams, ka viņš būs tā cienīgs.»

Tēva un meitas izjūtas nav aprakstāmas. Viņus apdvesa it kā nāves ledainā elpa. Viņi nepārmija ne vārda. Zilnormāna kungs tikai noteica dobjā balsī, kā runādams pats ar sevi:

—  Tas ir zobena varoņa rokraksts.

Krustmāte pamatīgi nopētīja zīmīti, izgrozīja gan šā, gan tā un atlika atpakaļ ietvariņā.

Tai brīdī no svārku kabatas izkrita zilā papīrā ievīstīts iegarens sainītis. Zilnormāna jaunkundze to pacēla un attina. Tās bija Mariusa simt vizītkartes. Viņa vienu pasniedza Zilnormāna kungam, un tas lasīja: «Barons Mariuss Ponmersī.»

Sirmgalvis pazvanīja. Ienāca Nikoleta, Zilnormāna kungs savāca kopē lentīti, ietvariņu un svārkus, nometa visu zemē uz grīdas un teica:

—  Aiznesiet atpakaļ šo drazu!

Krietna stunda pagāja pilnīgā klusumā. Vecais vīrs un vecmeita sēdēja, pagriezuši viens otram muguru, un abi droši vien domāja vienu un to pašu domu. Pēc stundas Zilnormāna jaunkundze noteica:

—  Jauki gan!

Mirkli vēlāk parādījās Mariuss. Viņš nupat bija pārnācis. Vēl nepārkāpis pār viesistabas slieksni, Mariuss pamanīja vectēva rokā savu vizītkarti. Tiklīdz Zilnormāna kungs ieraudzīja mazdēlu, viņš iesaucās ar nicīgu buržuā pārākumu un izsmieklu:

—  Tā, tā! Skat, skat! Tu tagad esi barons. Apsveicu. Bet ko tas īsti nozīmē?

Mariuss mazliet pietvīka un atbildēja:

—  Tas nozīmē, ka esmu sava tēva dēls.

Zilnormāna kunga smiekli aprāvās, un viņš skarbi atcirta:

—   Tavs tēvs esmu es.

—   Mans tēvs, — acis nodūris, nopietni atteica Mariuss, — bija pazemīgs un varonīgs cilvēks, kas kalpoja republikas un Francijas slavai, izcēlās ar dižumu visdižākajā laikmetā, kādu cilvēki jebkad piedzīvojuši, ceturtdaļgadsimtu pavadīja bivakā, dienu zem šrapneļiem un lodēm, nakti sniegā, dubļos un lietū; viņš atņēma ienaidniekam divus karogus, tika divdesmit reižu ievainots un nomira aizmirsts un atstāts, tāpēc ka viņam piemita viena vaina: pārāk karsta mīlestiba uz diviem nepateicīgajiem — uz savu tēvzemi un mani.

Tas bija vairāk, nekā Zilnormāna kungs spēja uzklausīt. Izdzirdējis vārdu «republika», viņš bija piecēlies vai, pareizāk sakot, uzlēcis kājās. Katrs Mariusa teiciens uz vecā rojālista seju iedarbojās kā kalēja plēšu pūtiens uz kaistošām oglēm. No tumšas tā bija kļuvusi sarkana, no sarkanas — purpursarkana.

—   Marius! — vectēvs iekliedzās. — Drausmīgais bērns! Es nezinu, kāds ir bijis tavs tēvs! Es negribu viņu pazīt! Es neko par viņu nezinu, viņš man ir svešs! Bet.es zinu, ka visi šie ļaudis bija nelieši, plukatas, slepkavas, katordznieki un zagļi! Visi! Es saku — visi! Es nepazīstu neviena no viņiem. Es saku — visi, dzirdi, Marius! Tu, lūk, esi tāds pats barons kā mana tupele! Tie, kas kalpoja Robespjērain, visi bija laupītāji! Visi bija bandīti, kas kalpoja Buo-na-par-tem! Viņi visi bija nodevēji, kas nodeva, nodeva, nodeva — savu likumīgo karali! Visi bija gļēvuļi, kas pie Vaterlo bēga no prūšiem un angļiem! Lūk, kas man ir skaidrs! Man nav zināms, vai jūsu tēva kungs arī bija viņu vidū, un, ja tā, jo ļaunāk — jūsu padevīgais kalps!

Tad Mariuss savukārt pārvērtās kvēlošā oglē un Zilnormāna kungs — plēšās. Mariuss drebēja un nezināja, ko iesākt. Galva dega kā ugunī. Viņš jutās kā priesteris, kura acu priekšā izkaisa vējā viņa sakramentus, vai kā faķīrs, kas redz savu dievekli garāmgājēju apspļaudītu. Nevarēja pieļaut, ka tādus vārdus kāds nesodīts saka viņa klātbūtnē. Ko lai iesāk? Viņa klātienē tēvs bija notriekts zemē un iemīts dubļos, bet kas to darīja? Vectēvs. Kā lai atriebj vienu, neapvainojot otru? Viņš nedrīkstēja noķengāt vectēvu un nedrīksteja neatriebt tēvu. Vienā pusē bija svēts kaps, otrā — sirmi mati. Kādu brīdi, kamēr šīs domas virpuļoja un jaucās galvā, viņš stāvēja kā apmāts un neziņā, tad pacēla acis, cieši paskatījās vectēvā un iesaucās pērkonīgā balsī:

—  Nost ar Burboniem un resno cūku Luiju XVIII!

Luijs XVIII bija miris pirms četriem gadiem, bet Mariusam tas bija vienalga.

Sirmgalvja seja no purpursarkanas pēkšņi kļuva baltāka par viņa matiem. Viņš pagriezās pret hercoga de Berī krūšutēlu, kas stāvēja uz kamīna, un ar jocīgu cēlumu dziļi paklanījās tā priekšā. Tad viņš klusēdams divas reizes lēni šķērsoja zāli no kamīna līdz logam un no loga līdz kamīnam, un parkets zem viņa kājām krakšķēja, it kā pa to soļotu akmens tēls. Otru reizi ejot pāri istabai, viņš pieliecās pie meitas, kura ar vecas aitas apstulbumu noraudzījās sadursmē, un smaidīdams, gandrīz mierīgi sacīja:

—  Tāds barons kā šis kungs un tāds buržuā kā es nesader kopā zem viena jumta.

Tad, pēkšņi izsliedamies, bāls, drebošs, briesmīgs, deniņos pietūkušām dzīsliņām, viņš izstiepa pret Mariusu roku un uzkliedza:

—  Vācies!

Mariuss atstāja māju.

Nākamajā dienā Zilnormāna kungs meitai sacīja:

—   Katru pusgadu jūs šim asinssūcējam aizsūtīsit sešdesmit pistoļu un nekad vairs man par viņu neminēsit ne vārda.

Nespēdams nekur izgāzt dusmu pārpalikumu, viņš vairāk nekā trīs mēnešus uzrunāja meitu ar «jūs».

Arī Mariuss savukārt aizgāja bezgala sašutis. Kāds apstāklis, ko nedrīkst nepieminēt, vēl pavairoja viņa dusmas. Ģimenes drāmās vienmēr atgadās tamlīdzīgi liktenīgi sīkumi, kas pastiprina aizskāruma sajūtu, kaut arī vaina paliek tā pati. Kad Nikoleta pēc vectēva pavēles steidzās aiznest Mariusa «drazu» uz viņa istabu, tai droši vien tumšajās bēniņu kāpnēs bija izkritis melnais šagrēnādas medaljons ar pulkveža rakstīto zīmīti. Ne medaljonu, ne papīru vairs nekur neatrada. Mariuss bija pārliecināts, ka «Zilnormāna kungs» — no šīs dienas viņš to citādi nesauca — iesviedis «tēva testamentu» ugunī. Nedaudzās ar pulkveža roku rakstītās rindiņas viņš zināja no galvas, tātad pēc būtības nekas nebija zaudēts. Bet papīrs un rokraksts viņa sirdī bija pārvērties par svētu relikviju. Kas ar to bija izdarīts?

Mariuss aizgāja, nepateicis un arī pats nezinādams, uz kurieni dodas, ar trīsdesmit frankiem un pulksteni kabatā un dažiem drēbju gabaliem ceļasomā. Viņš nolīga uz stundām kabrioletu un aizbrauca Latīņu kvartāla virzienā.

Kas gan notiks ar Mariusu?

CETURTĀ GRĀMATA Ābeces draugi

.

1. Pulciņš, kas gandriz vai kļuva vēsturisks

Šajā šķietami vienaldzīgajā laikmetā tomēr jau bija jūtamas nenoteiktas revolucionāras strāvas. Gaisā lidinājās no astoņdesmit devītā un deviņdesmit otrā gada dziļumiem atgriezušās vēsmas. Jaunatne — lai mums piedod šo izteicienu! — dzīrās mest spalvu. Ļaudis, gandrīz pašiem nemanot, pārvērtās laikam līdz. Rādītājs, kas virzās pa ciparnīcu, virza sev līdz arī dvēseles. Ikkatrs spēra vajadzīgo soli uz priekšu. Rojālisti kļuva par liberāļiem, un liberāļi — par demokrātiem.

Tas bija it kā paisums, ko vājināja tūkstoš bēguma plūsmu; atplūsmas arvien saduļķo ūdeni, un tāpēc sabiedrībā valdīja dīvaini ideju sajaukumi, piemēram, dievināja reizē Napoleonu un brīvību. Mēs stingri turamies pie vēstures faktiem, bet tādas bija tā laika mirāžas. Katram politiskam viedoklim ir savas attīstības stadijas. Volteriāņu rojālismam, šim savdabīgajam veidojumam, radās ne mazāk dīvains līdzinieks — bonapartistu liberālisms.

Citi idejiskie noslāņojumi bija nopietnāki. Tur meklēja pirmcēloņus, cīnījās par tiesībām. Daudzi kvēli aizrāvās ar mācību par absolūto un saskatīja nākotnē nebeidzamas iespējas tā izpausmei. Absolūtais jau savas neapstrīdamības dēļ vien paceļ prātus debesu zilgmē un liek tiem lidināties bezgalībā. Nekas tā nerosina sapņus kā dogma, un nekas tā neveicina nākamības rašanos kā sapņi. Šodienas utopija rīt kļūs miesa un asinis.

Progresīvie uzskati maskējās. Sākās noslēpumainība, kas apdraudēja aizdomīgo un divkosīgo pastāvošo iekārtu. Tas jau skaidri liecina par revolucionāru noskaņojumu.

Varas apslēptie mērķi pazemē saduras ar tautas apslēptajiem mērķiem. Briestošās sacelšanās bija atbilde uz plānoto valsts apvērsumu.

Toreiz Francijā vēl nedarbojās tik plašas nelegālas organizācijas kā vācu Tugendbunds* un itāliešu karbonāri*, taču vietumis jau rosījās un sazarojās noslēpumainas apakšzemes strāvas. Eksā darbojās Kugurda* un Parīzē citu līdzīgu apvienību vidū — Ābeces draugu biedrība.

Kas bija šie Ābeces draugi? Apvienība, kam šķietami rūpēja bērnu audzināšana, bet patiesībā — cilvēka cieņas pacelšana.

Biedri teicās esam draugos ar ābeci, bet būtībā bija draugos ar tautu. Tauta bija pazemota , un viņi gribēja to pacelt. Par šo vārdu spēli nav ko smieties. Vārdu spēles politikā dažreiz ir ļoti nozīmīgas. Pierādījums: Castratus ad castra , kas Narsesu* padarīja par armijas ģenerāli; pierādījums: Barbari et Barberini *; pierādījums: Fueros y Fuegos *; pierādījums: Tu es Petrus et super hanc petram * utt.

Ābeces draugu nebija daudz. Tā bija slepena biedrība tapšanas stadijā; to gandrīz varētu nosaukt par kotēriju, ja vien kotērijas spētu radīt varoņus. Tās biedri Parīzē satikās divās vietās — pie tirgus, krodziņā «Korinta», par kuru būs runa vēlāk, un pie Panteona Senmišela laukumā, Mizēna kafejnīcā, kas tagad jau nojaukta. Pirmā satikšanās vieta atradās strādnieku rajonā, otrā — studentu kvartālā.

Ābeces draugu nebija daudz. Tā bija slepena biedrība tapšanas stadijā; to gandrīz varētu nosaukt par kotēriju, ja vien kotērijas spētu radīt varoņus. Tās biedri Parīzē satikās divās vietās — pie tirgus, krodziņā «Korinta», par kuru būs runa vēlāk, un pie Panteona Senmišela laukumā, Mizēna kafejnīcā, kas tagad jau nojaukta. Pirmā satikšanās vieta atradās strādnieku rajonā, otrā — studentu kvartālā.

Ābeces draugu slepenās sanāksmes parasti notika Mizēna kafejnīcas gala istabā. Šai telpai, ko no kafejnīcas atdalīja garš gaitenis, bija divi logi un slepena izeja uz Mālu ieliņu. Šeit tika smēķēts, dzerts, spēlēts un smiets. Te runāja skaļā balsī visu ko un sačukstējās par šo to citu. Pie sienas karājās veca Francijas republikas karte — pietiekams iemesls, lai iekārdinātu policistu ožu.

Lielākā daļa Ābeces draugu bija studenti, kas draudzējās ar dažiem strādniekiem. Nosauksim galveno vārdus, kas zināmā mērā pieder vēsturei: Anžolrass, Kombefērs, Žans Pruvērs, Feijī, Kurfeiraks, Baorels, Legls vai l'Egls, Zoli un Grantērs.

Draudzība jauniešus vienoja lielā ģimenē. Visi, atskaitot Leglu, bija dienvidnieki.

Tā bija lieliska grupa, kas pazuda pagātnes tumsā. Šajā mūsu stāstījuma vietā der attēlot šos jauniešus mazliet tuvāk, pirms lasītājs redz tos ienirstam traģisku notikumu ēnā.

Anžolrass, ko pieminējām pirmo, — vēlāk redzēsim, kādēļ, — bija bagātu veca ku vienīgais bērns.

Anžolrass bija apburošs jauns cilvēks, kas dažkārt spēja būt arī briesmīgs. Viņš bija skaists kā eņģelis, līdzīgs skarbam Antinojam*. Redzot viņa skatiena domīgo starojumu, varēja domāt, ka iepriekšējā dzīvē viņš jau piedzīvojis revolūcijas apokalipsi, jo pazina revolucionārās tradīcijas kā aculiecinieks un zināja visu lielo revolūcijas notikumu sīkumus. Lai cik neparasti tas ir jaunības gados, viņš bija apveltīts ar priestera un karavīra dvēseli; viņš reizē noturēja dievkalpojumu un cīnījās. No tagadnes viedokļa raugoties, viņš bija demokrātijas karavīrs, no nākamības viedokļa — ideāla priesteris. Viņam bija dziļi dobumos iegrimušas acis, mazliet apsarkuši plaksti, mute ar pilnīgu, nereti nicīgi savilktu apakšlūpu un augsta piere. Augsta piere seju padara līdzīgu apvārsnim ar plašām debesīm. Tāpat kā dažos jaunekļos, kas dzīvoja šā gadsimta sākumā un pagājušā gadsimta beigās un agri kļuva slaveni, viņā kūsāt kūsāja jaunība, spirgta kā meitenei, kaut arī bija stundas, kad šis jaunības mirdzums it kā nobāla. Pieauguša vīrieša vecumā viņš vēl atgādināja bērnu, un izskatījās, ka viņam ir nevis divdesmit divi, bet septiņpadsmit gadi. Viņš bija nopietns un šķita nezinām, ka pasaulē ir radījumi, ko sauc par sievietēm. Viņu urdīja viena kvēle — taisnība — un viena doma — novērst no ceļa šķēršļus, kas liedz to sasniegt. Aventīna kalnā viņš būtu Grakhs*, Konventā — Senžists*. Viņš tikko pamanīja ziedam rozes, viņam nebija ne jausmas par pavasari, un viņš nedzirdēja putnu dziesmas. Eiadnes* atsegtās krūtis viņu nesaviļņotu vairāk kā Aristogeitonu*; viņam, tāpat kā Harmodijam*, puķes likās derīgas tikai šķēpa noslēpšanai. Viņš bija atturīgs pat priekos un kautrīgi nodūra acis visa cita priekšā, kas nebija republika. Viņš bija salts kā marmors savā mīlestībā uz Brīvību. Viņa valodā skanēja skarba iedvesma un hirnniskas trīsas. Dažkārt viņš pēkšņi spēja pacelties sajūsmas spārnos. Nelaimīga būtu tā sieviete, kas uzdrošinātos uzsākt ar viņu flirtu! Ja kāda no Kambrē laukuma vai Senžandebovē ielas grizetēm, ieraugot šo skolnieka seju, pāža izskatu, garās, zeltainās skropstas, zilās acis, vēja sajauktās cirtas, pietvīkušos vaigus, maigās lūpas un skaistos zobus, iekārotu šo rīta blāzmu un mēģinātu savaldzināt Anžolrasu ar savu daiļumu, tad pārsteiguma pilns un draudīgs skatiens pēkšņi pavērtu tās priekšā bezdibeni un mācītu citreiz nesajaukt galanto Bomaršē Kerubīno ar bargo Eceķiēla ķerubu.

Līdzās Anžolrasam, kas pārstāvēja revolūcijas loģiku, Kombefērs pārstāvēja tās filozofiju. Revolūcijas loģika atšķiras no revolūcijas filozofijas ar to, ka šās loģikas secinājumi var novest pie kara, bet filozofijas atzinumi — vienīgi pie miera. Kombefērs papildināja un izlaboja An-žolrasu. Viņš nesniedzās tik augstu, bet tvēra plašāk. Viņš vēlējās ļaužu prātos iepotēt vispārīgu ideju principus un teica: «Revolūcija ir vajadzīga, bet arī bez civilizācijas nevar iztikt.» No stāvā ideālu kalna viņam pavērās bezgalīgs zils plašums. Tādēļ arī Kombefēra uzskati vienmēr bija vairāk pieejami un dzīvē izmantojami. Kombefēra vadītā revolūcijā cilvēkiem būtu vieglāk elpot nekā Anžolrasa vadītā. Anžolrass izteica revolūcijas dievišķās tiesības, bet Kombefērs — dabiskās tiesības. Anžolrass bija tuvāks Robespjēram, Kombefērs gāja Kondorsē pēdās un vairāk nekā Anžolrass iekļāvās parasta cilvēka ikdienas dzīvē. Ja viņi abi būtu iekļuvuši vēsturē, tad viens būtu taisnais, bet otrs — gudrais soģis. Anžolrass bija vīrišķīgāks, Kombefērs — cilvēcīgāks. Viens pārstāvēja Virotrs Homo  — tā ir visa starpība. Kombefēra maigums, tāpat kā Anžolrasa stingrība, liecināja par abu skaidrajām dvēselēm. Kombefēru aizrāva vārds «pilsonis», tomēr viņš deva priekšroku vārdam «cilvēks». Viņš labprāt, tāpat kā spānieši, būtu sacījis Hombre. Viņš daudz lasīja, apmeklēja teātrus un publiskas lekcijas, klausījās Arago paskaidrojumus par gaismas polarizācija, sajūsminājās par 2ofruā Sentilēra priekšlasījumu, kurā tas izskaidroja, kā funkcionē iekšējā un ārējā miega in Ierija, no kurām viena baro seju un otra — smadzenes. Viņš vienmēr sekoja zinātnes atklājumiem, salīdzināja Sensimonu ar Furjē, atšifrēja hieroglifus, skaldīja pušu 11rastus akmeņus un strīdējās par ģeoloģiju, prata uzzīmēt zīdtauriņu, atrada valodas kļūdas Franču akadēmijas vārdnīcā, pētīja Puizegīru* un Delēzu*, neapliecināja un nenoliedza neko, pat ne brīnumus un parādības, šķirstīja '&lt;Moniteur» gadagājumus un domāja. Viņš apgalvoja, ka nākotne ir skolotāju rokās, un noņēmās ar audzināšanas jautājumiem. Viņš vēlējas, lai sabiedrība nemitīgi paaug-stinātu savu intelektuālo un morālo līmeni, lai tā padalītu zinātni visiem pieejamu, izplatītu cēlas idejas un attīstītu jaunatnes spriešanas spējas. Viņš baidījās, ka viņa laika mācību metožu nevarība, valdošie uzskati, kas atzina tikai divus trīs tā sauktos klasiskos gadsimtus, kā arī valdības iecelto skolotāju tirāniskais dogmatisms, sholastika un rutīna beidzot nepārvērš mūsu kolēžas par stulbuma perēkļiem. Viņš bija gudrs, noteikts, daudzpusīgi izglītots cilvēks, īsts darbarūķis un tai pašā laikā sapņotājs, kā viņu sauca draugi. Viņš bija fantasts: ticēja dzelzceļam, sāpju novēršanai ķirurģiskās operācijās, priekšmeta attēla iegūšanai caur tumšu kameru, elektriskajam telegrāfam un vadāmam gaisa balonam. Viņu nebaidīja arī cietokšņi, ko visās malās pret cilvēku dzimumu bija sacēlusi māņticība, despotisms un aizspriedumi. Viņš piederēja pie tiem, kas cerēja, ka zinātne beidzot uzvarēs. Anžolrass bija vadonis, Kombefērs — ceļa rādītājs. Ar vienu būtu labi kopā cīnīties, ar otru — doties plašajā pasaulē. Tas nenozīmē, ka Kombefērs neprastu cīnīties, — viņš nevairījās sadurties ar šķēršļiem un dot spēcīgu pretsitienu, taču labāk viņam patika mācīt cilvēcei patiesības un sludināt pozitīvus likumus, un tādējādi pamazām panākt, lai tā apzinātos savu likteni. Viņš drīzāk bija par atziņas gaismu, nevis par sacelšanās liesmu. Protams, arī ugunsgrēks met blāzmu, bet kādēļ nenogaidīt saullēktu? Arī vulkāna izvirdums vieš gaismu, taču rītausma ir spožāka. Varbūt Koinbefēram skaistuma dzidrais mirdzums bija tuvāks par diženuma liesmaino kvēli. Ar dūmiem sajaukta gaisma, ar varmācību iegūts progress tikai pa daļai apmierināja šo maigo un nopietno garu. Viņu mulsināja pārāk krasa patiesības atklāšana tautai, kā tas bija 1793. gadā, lai gan sastingums viņām derdzās vēl vairāk, jo tas oda pēc puvuma un nāves. Viņam patika viļņojoša ūdens putas, nevis purva miasmi, straume, nevis kloāka, Niagaras ūdenskritums, nevis Monfokona ezers. īsi sakot, viņš neatzina ne steigu, ne apstāšanos. Kamēr viņa trokšņainie biedri, bruņnieciski aizrāvušies ar absolūto, aicināja uz slaveniem revolūcijas varoņdarbiem, Kombefērs bija par progresu, par patiesu progresu, varbūt mazliet vēsu, bet nevainojamu, varbūt mazliet pedantisku, bet neaptraipītu, pagausu, bet noturīgu progresu. Kombefērs bija gatavs nomesties ceļos un lūgt, lai nākotne iestājas pilnīgi nesajaukta un skaidra un lai nekas nesaduļķo tautu vareno tikumisko .evolūciju. Viņš nemitīgi atkārtoja: «Labajam jābūt bezvainigam.» Un tiešām, revolūcija ir diža tāpēc, ka liek, neizlaižot no acīm spožo ideālu, traukties tam pretim caur pērkona dārdiem, caur asinīm un uguni, bet progress ir skaists tāpēc, ka paliek vienmēr neaptraipīts; un tāpēc starp Dantonu, kas iemieso revolūciju, un Vašingtonu, kas pārstāv progresu, ir tāda pati atšķirība kā starp eņģeli ar ērgļa spārniem un eņģeli ar gulbja spārniem.

Žans Pruvērs bija vēl maigāks par Kombefēru. Kādas acumirklīgas iedomas dēļ, ko izraisīja viņa spēcīgā un dziļā interese par viduslaikiem, viņš lika sevi saukt par Zeanu. Žans Pruvērs bija vienmēr iemīlējies, audzēja istabas puķes, spēlēja flautu, sacerēja dzejoļus; viņš mīlēja tautu, žēloja sievietes, raudāja par bērnu sūro likteni, vienlīdz ticēja gaišai nākotnei un dievam un pāfmeta revolūcijai, ka tā likusi krist tiešām karaliskajai Andrē Senjē* galvai. Pruvēra balss parasti plūda liegi un tikai reizēm pēkšņi ieskanējās vīrišķīgi. Viņš bija daudz lasījis un pamatīgi pazina austrumu zemju kultūru. Viņa galvenā īpašība bija labsirdība; tam, kas saprot, cik tuvu labsirdība ir diženumam, būs skaidrs, kāpēc Pruvērs dzejā deva priekšroku grandiozajam. Viņš bija iemācījies itāliešu, latīņu, grieķu un senebreju valodas, lai varētu lasīt četrus rakstniekus: Danti, Juvenālu, Eshilu un Ezaiju. No franču literatūras viņam Korneijs patika labāk par Rasinu un Agripa d'Obiņē* labāk par Korneiju. Viņš labprāt klaiņoja pa laukiem, kas bija aizauguši lāčauzām un rudzupuķēm, un pievērsa mākoņiem gandrīz tikpat lielu vērību kā notikumiem. Viņa prāts darbojās divos virzienos un bija pavērsts pret cilvēkiem un pret dievu; viņš vai nu mācījās, vai apcerēja. Augu dienu viņš studēja sociālas problēmas, iedziļinādamies tādos jautājumos kā darba /ilga, kapitāls, kredīts, laulība, reliģija, domu brīvība, mīlestības brīvība, audzināšana, sodu likumi, nabadzība, īpašums, cilvēku apvienības, ražošana un sadale. Viņš lūkoja atrisināt jautājumu par sabiedrības padibenēm, kas met &lt;nu uz visu cilvēces skudru pūzni, bet vakaros vēroja nakts spīdekļus. Tāpat kā Anžolrass, viņš bija bagātu vecāku vienīgais dēls. Viņš runāja klusā balsī, staigājot nokāra galvu un nodūra acis, mulsi smaidīja, nemākulīgi ģērbās, neveikli kustējās, sarka par niekiem, bija ārkārtīgi kautrīgs un tomēr nepazina baiļu.

Feijī bija apaļš bārenis, gatavoja vēdekļus, ar mokām pelnot trīs frankus dienā, un domāja vienīgi par pasaules atbrīvošanu. Turklāt viņam bija vēl viena vēlēšanās — izglītoties. Arī to viņš uzskatīja par atbrīvošanos. Bez citu palīdzības iemācījies lasīt un rakstīt, viņš arī turpmāk visas zināšanas ieguva pašmācības ceļā. Feijī bija devīga sirds: viņš labprāt būtu apskāvis visu pasauli, šis sērdienis gribēja ņemt savā paspārnē veselas tautas. Palicis bez mātes, viņš visas domas pievērsa dzimtenei. Viņš vēlējās, lai neviens cilvēks pasaulē nebūtu bez tēvzemes. Ar dziļo noģiedu, kas piemīt cilvēkam no tautas, viņš pats savā prātā bija izauklējis to, ko mēs šodien saucam par nacionālās pašapziņas ideju. Viņš mācījās vēsturi, lai varētu nosodīt, pilnīgi pārzinot to, ko nosoda, šo jauno utopistu pulciņā, kas nodarbojās galvenokārt ar Franciju, viņš pārstāvēja ārvalstu intereses. Viņš bija izvēlējies par savu specialitāti Grieķiju, Poliju, Ungāriju, Rumāniju, Itāliju un vienmēr, vietā un nevietā, ar neatlaidību, ko piešķir tiesības, atkārtoja šo zemju nosaukumus. Turcijas varmācība pret Grieķiju un Tesāliju, Krievijas — pret Varšavu un Austrijas — pret Venēciju viņu saniknoja. Sevišķi viņu uztrauca 1772. gada notikumi. Vislabākais daiļrunības veids ir daiļrunība, ko rada patiess sašutums, un Feijī piemita šāda daiļrunība. Viņš nebeidza runāt par 1772. gadu, par cēlo un drošsirdīgo tautu, kam tik nodevīgi atņemta neatkarība, par triju valdnieku noziegumu, par pretīgajām lamatām, kas kļuva paraugs visām briesmīgajām sagrāvēm, kurās kopš tā laika vairākas cēlas nācijas izsvītrotas no dzīvo sarakstiem. Mūsdienās visi uzbrukumi valstu patstāvībai izriet no Polijas sadalīšanas. Polijas sadalīšana ir teorēma, kuras sekas ir visi pašreizējie politiskie noziegumi. Gandrīz jau sirnt gadu nav bijis tirāna vai nodevēja, kas nebūtu steidzies atzīt, apstiprināt, parakstīt un parafēt Polijas sadalīšanas ne varieturK Jauno laiku nodevību sarakstā Polijas sadalīšana ir pirmajā vietā. Vīnes kongress iepazinās ar šo noziegumu, pirms izplānoja savējo. 1772. gadā taurēja signālu «pulcēties», 1815. gadā sadalīja laupījumu. Lūk, par ko parasti runāja Feijī. Sis nabaga strādnieks bija kļuvis par taisnības aizbildni, un taisnība viņam atmaksāja, padarīdama viņu lielu, jo tiesības ir mūžīgas. Varšava nevar kļūt par tatāru pilsētu un Venēcija — par ģermāņu pilsētu. Valdnieki veltīgi nopūlas ap šādiem iekarojumiem un tajos pazaudē savu godu. Agri vai vēlu nogremdētā valsts uznirst un parādās no jauna. Grieķija atkal top par Grieķiju, Itālija — par Itāliju. Tiesības mūždien protestē pret varasdarbiem. Atbildību par veselas tautas nolaupīšanu noilgums neizdzēš. Sīm milzu blēdībām nav nākotnes. Nācijai nevar noārdīt inonogrammu kā kabatlakatam.

Kurfeirakam bija tēvs, ko sauca par de Kurfeiraka kungu. Viena no idejiskām kļūdām, ko pieļāva restaurācijas laika buržuāzija jautājumā par aristokrātisrnu un dižciltību, bija ticība pievārdiņam «de». Kā zināms, šai partikulai nav nekādas nozīmes. Bet «Minervas»* laika buržuāzija par nožēlojamo «de» bija tik augstās domās, ka uzskatīja par pienākumu to atmest. De Sovelēna kungs lika sevi saukt par Sovelēna kungu, de Komartēna kungs — par Komartēna kungu, de Konstāna de Rebeka kungs — par Benžamēnu Konstānu, de la Faijeta kungs — par Lafaijeta kungu. Kurfeiraks negribēja atpalikt un tādēļ saucās īsi par Kurfeiraku. Par Kurfeiraku mēs varētu gandrīz neko vairāk nesacīt, vienīgi lasītājam norādīt: Kurfeiraks — sk. Tolomjess.

Kurfeirakā dzirkstīt dzirkstīja jaunības kvēle, ko varētu nosaukt par gara možumu. Vēlāk tas pagaist tāpat kā kaķēna piemīlīgums, un valdzinošais radījums kļūst par buržuā, ja ir runa par divkājainu radījumu, vai par runci, ja runa ir par četrkājaino.

So gara īpašību gandrīz nemainītā veidā viena studentu paaudze nodod otrai, quasi cursores , tāpēc arī, kā jau teicām, katrs, kas klausītos Kurfeirakā 1828. gadā, domātu, ka dzird Tolomjesu 1817. gadā. Starpība tikai tā, ka Kurfeiraks bija krietns puisis. Kaut gan ārēji viņu raksturi šķita līdzīgi, būtībā Kurfeiraks stipri atšķīrās no Tolomjesa. Katrs no viņiem sevī glabāja citādu cilvēku. Tolomjesā slēpās prokurors. Kurfeirakā — bruņinieks.

Anžolrass bija vadonis, Kombefērs — ceļa rādītājs, Kurfeiraks — centrs. Pārējie izstaroja vairāk gaismas, viņš — vairāk siltuma. Ar savu vaļsirdību un sirsnību viņš atbilda visām centram izvirzāmajām prasībām.

Baorels bija piedalījies asiņainajos 1822. gada jūnija nemieros, ko izraisīja jaunā Lalemāna apbedīšana.

Baorels vienmēr bija labā omā un slikti uzvedās, tas bija īsts dauzoņa un drošgalvis, cilvēks ar dāsnu roku, balamutīgs līdz daiļrunībai un pārdrošs līdz nekaunībai, Līdzīgākais zellis, kāds vien iespējams. Viņa vestes vienmēr bija košās krāsās un uzskati — spilgti sarkani; kā jau nerimtīgam trakgalvim, viņam patika ķildas, ja nevarēja sarīkot dumpi, un vēl labāk dumpis, ja nespēja izraisīt revolūciju. Viņš allaž bija gatavs izsist kādu logu, lad izlauzt ielas bruģi un beidzot — gāzt valdību, lai redzētu, kas notiks. Studēdams jau vienpadsmito gadu, viņš tieslietas bija tikko apostījis, bet ir nedomāja mācīties. Par savu devīzi viņš bija izraudzījies: «Advokāts nebušu,» — un par ģerboni — naktsskapīti, kurā iebāzta advokāta cepure. Ejot garām tieslietu fakultātei, — tas gan notika reti, — viņš sapogāja svārkus līdz kaklam, jo mētelis toreiz vēl nebija izgudrots, un darīja visu, lai izsargātos no infekcijas. Par fakultātes portālu viņš mēdza teikt: «Kāds skaists vecītis!» — un par dekānu Delvenkūra kungu: «Kas par pieminekli!» Lekcijas viņam deva vielu dziesmiņām, un profesori — tematu karikatūrām. Nekā nedarīdams, viņš notrieca diezgan glītu summiņu — ap trim tūkstošiem franku. Saviem zemnieku kārtas vecākiem viņš bija pratis iedvest cieņu pret pašu dēlu.

Viņš par tiem teica: «Tie ir zemnieki, nevis buržuā, un tādēļ arī gudrāki.»

Būdams gražīgas dabas, viņš klīda no kafejnīcas uz kafejnīcu; visiem pārējiem bija savi noteikti paradumi, viņam — ne. Viņš klaiņoja dīkā. Maldīties ir cilvēciski, slaistīties — parīziski. Visumā Baorels tomēr prata iedziļināties ļaudīs un domāja vairāk, nekā tas likās.

Ābeces draugi viņu izmantoja par sakarnieku ar citiem, vēl topošiem grupējumiem, kas skaidri iezīmējās tikai vēlāk.

šajā jauniešu konklāvā bija ari kāds virs ar pliku pakausi.

Marķīzs d'Avarē, ko Luijs XVIII bija iecēlis hercoga kārtā par palīdzēšanu emigrācijas dienā iekāpt nomātā kabrioletā, zināja stāstīt, ka 1814. gadā, līdzko karalis, atgriežoties Francijā, Kalē ostā atstājis kuģi, viņam piegājis klāt kāds vīrs un pasniedzis lūgumu. «Ko jūs vēlaties?» jautājis karalis. — «Jūsu augstība, es gribētu kļūt par pasta kantora priekšnieku.» — «Kā jūs sauc?» — «L'Egls.»[74]

Karalis saraucis uzacis, paskatījies uz lūdzēja parakstu un izlasījis: «Legls.» Šī pavisam nebonapartiskā ortogrāfija karali aizkustinājusi, un viņš sācis smaidīt. «Jūsu augstība,» turpinājis lūdzējs, «man bija sencis piķieris ar palamu Legels[75] , no kā radies mans uzvārds. Es saucos Legels, īsāk — Legls, bet sakropļoti — l'Egls.» Karalis vairs nesmaidījis. Vēlāk viņš vai nu ar nolūku, vai neviļus piešķīris šim vīram Mo pasta kantora priekšnieka vietu.

Pulciņa plikpaurainais biedrs bija šā l'Egla vai Legla dēls un parakstījās Legls (no Mo)[76] . Biedri vienkāršības pēc viņu sauca par Bosjē.

Bosjē bija jautrs zēns, ko vienmēr vajāja nelaimes. Nekad un nekas viņam neizdevās. Toties viņš pats par visu smējās. Divdesmit piecu gadu vecumā viņš jau bija ķļuvis plikpauris. Tēvs savā laikā bija ticis pie mājas un zemes, bet dēls kādā neveiksmīgā spekulācijā pasteidzās zaudēt kā māju, tā zemi. Pāri nepalika nekas. Viņam netrūka ne zināšanu, ne prāta un tomēr viss slīdēja no rokām ārā. Viņam vienmēr nevedās, viņš vienmēr vīlās; viss, ko viņš cēla, gāzās pašam uz galvas. Ja viņš skaldīja malku, tad noteikti iecirta pirkstā. Ja viņam bija mīļākā, tad drīz vien atklājās, ka tai ir arī draugs. Katru brīdi viņam gadījās kādas nepatikšanas, bet viņš nezaudēja dūšu. Viņš mēdza teikt: «Es dzīvoju zem grūstoša dakstiņu jumta.» Tā kā nelaime nekad neuzbruka negaidīta, viņš to uzņēma ar rāmu garu un pasmaidīja par likteņa triecieniem kā par labu joku. Viņam bija tukšs naudas maks, bet neiznmeļama labās omas vācelīte. Kaut arī bija izdots pēdēji is sū, tomēr neizsīka viņa skaļie smiekli. Kad nelaime i nāca pa durvīm, viņš to laipni sveicināja kā senu paziņu un uzsita uz pleca. Saradis ar savu bēdīgo likteni, viņš sauca nelaimi pamazināmā vārdā. «Labdien, Nelainnt!» viņš mēdza sacīt.

Pastāvīgā likteņa vajāšana bija attīstījusi viņā izgudrotāja dāvanas. Viņš vienmēr un visur atrada visādas iespējas. Viņam gan trūka naudas, bet, ja uznāca patika, viņš prata «šausmīgi izšķērdēties». Kādreiz viņš kopā ar pavieglu sievieti vakariņās noēda «simt franku», un tas viņu pašā dzīru skurbumā iedvesmoja uz šādiem vārdiem: Piecu luidoru sieviete, novelc man zābakus!»

Bosjē lēnām virzījās pretim advokāta karjerai un mācījās tieslietas ne centīgāk par Baorelu. Viņam reti kad bija pašam sava pajumte; viņš apmetās gan pie viena, gan otra, visbiežāk pie Zolī. Zolī studēja medicīnu. Viņš bija divus gadus jaunāks par Bosjē.

Zolī varētu nosaukt par jaunu iedomu slimnieku. No medicīnas viņš bija iemantojis vairāk kaišu nekā ārsta zināšanu. Divdesmit trīs gadu vecumā viņš sev piedēvēja vārgu veselību un mūžīgi spogulī pētīja mēli. Viņš apgalvoja, ka cilvēks magnetizējoties tāpat kā kompasa adata, un istabā novietoja gultu ar galvgali pret dienvidiem un kājgali pret ziemeļiem, lai zemeslodes magnētiskās strāvas naktī netraucētu asinsriņķošanu. Pērkona laikā viņš sev taustīja pulsu. Un tomēr viņš sabiedrībā bija pats jautrākais. Visas šīs nesavienojamās īpašības — jaunība un slimību mānija, vārgulība un jautrība — tomēr it labi sadzīvoja kopā un radīja savdabīgu un patīkamu cilvēku, ko biedri, labprāt šķiezdami spārnotus līdzskaņus, sauca par Zolillī. «Skaties, ka neaizlaidies uz elli ar visiem saviem četriem l[77] !» viņu brīdināja Žans Pruvērs.

Zolī bija paradums laiku pa laikam piegrūst spieķa rokturi sev pie deguna, un tas liecina par attapīgu prātu.

Visus šos jaunos, tik dažādos cilvēkus, kuri galu galā jāpiemin tikai ar nopietnību, vienoja kopīga reliģija — ticība progresam.

Visi viņi bija īsti franču revolūcijas dēli. Pats vieglprātīgākais no viņiem kjuva svinīgs, pieminot 89. gadu. Viņu miesīgie tēvi senāk vai vēl tagad piederēja pie feijāniem, rojālistiem vai doktrināriem — vienalga: pagājušo dienu uzskatu sajaukums viņus, jaunos, neinteresēja; viņu dzīslās ritēja vistīrāko principu asinis, un viņi nešaubīgi stāvēja neuzpērkamo tiesību un absolūtā pienākuma pusē.

Noorganizējuši pamatlicēju apvienību, viņi slepenībā izstrādāja nākamības ideālu.

Visu šo karsto siržu un pārliecināto prātu vidū bija kāds skeptiķis. Kā viņš tur radās? Kā uzaugums. So skeptiķi sauca — Grantērs, un viņš parakstījās ar rēbusu R[78] .

Grantērs bija cilvēks, kas netic nekam. Starp citu, viņš piederēja pie tiem studentiem, kas studiju laikā Parīzē iegūst plašas zināšanas: viņš zināja, ka labāko kafiju pasniedz Lamblēna kafejnīcā, ka labākais biljards ir Voltēra kafejnīcā, ka garšīgākās kūkas un skaistākās meitenes atrodamas Mēnas bulvāra «Ermitāžā», ka vislabākais cāļa cepetis nobaudāms pie Sagē mātes, ka Kinetas vārtu tuvumā pasniedz lielisku zivju viru un Kauju vārtu apkaimē var dabūt labu baltvīnu. īsi sakot, viņš zināja visas labākās vietiņas, prata kāju cīņu un dažas dejas un pārzināja paukošanās mākslu, turklāt bija liels dzērājs. Viņš izskatījās ārkārtīgi neglīts. Irma Buasī, tolaik skaistākā dāmu kurpju pielaikotāja, sašutusi par viņa neglītumu, bija teikusi šādus vārdus: «Grantērs ir kaut kas neiespējams!» Grantēra iedomīgā pašapmierinātība tomēr nesaplaka. Viņš maigi un cieši uzlūkoja visas sievietes un šķita sakām: «Ja tik es gribētu …» — un draugiem mēģināja iegalvot, ka viņam esot milzīga piekrišana.

Tautas tiesības, cilvēka tiesības, sabiedriskais līgums, franču revolūcija, republika, demokrātija, humānisms, civilizācijā, reliģija un progress — visi šie jēdzieni Grantēram bija gandrīz tukši vārdi. Viņš par tiem tikai pasmaidīja. Viņa galvā nemājoja neviena ideja, ko nebūtu skārusi inteliģences slimība — skepticisms. Viņš pārtika no ironijas, un viņa aksioma skanēja: «Ir tikai viena lieta, par ko esmu drošs, — pilna glāze manā priekšā.» Viņš zobojās par jebkuru padevību jebkurai partijai, izsmēja tiklab brāļa, kā tēva uzupurēšanos, tiklab jaunāko Robespjēru*, kā Luazerolu*. «Viņi tik tālu tikuši, ka nu ir beigti!» Grantērs iesaucās. Par krustā sistā tēlu viņš mēdza sacīt: «Lūk, karātavas, kam ir panākumi!» Skriedams pakaļ brunčiem, spēlēdams, palaidņodamies un piedzerdamies, viņš jaunajiem sapņotājiem par nepatikšanu bez mitas dungoja dziesmiņu «Es mīlu meitas un labu vīnu» pēc meldijas «Lai dzīvo Anrī IV!».

Taču arī šis skeptiķis bija fanātiķis. Fanātismu viņā neizraisīja ne ideja, ne dogma, ne zinātu**, ne māksla, bet gan cilvēks — Anžolrass. Grantērs apbrīnoja, mīlēja un dziļi cienīja Anžolrasu. Kuram gan šajā absolūto garu sabiedrībā lai pieslietos anarhista šaubu gars? Protams, absolūtākajam no visiem. Ar ko gan Anžolrass viņu saistīja? Ar savām idejām? Nē! Ar savu raksturu. Tā ir bieži novērojama parādība. Skeptiķis, kas pieķeras ticīgajam, ir tikpat vienkārši saprotama parādība kā papildkrāsu likums. Mūs pievelk tas, kā mums pašiem trūkst. Aklais visvairāk mīl dienu. Pundurīte dievina stalto pulka bundzinieku. Krupis vienmēr skatās debesīs. Kādēļ? Lai redzētu lidojam putnus. Grantērā mājoja šaubas, tāpēc viņam patika skatīt Anžolrasa spārnoto ticību. Bez Anžolrasa viņš nespēja dzīvot. Kaut gan viņš pats to īsti neapzinājās un arī nemēģināja rast izskaidrojumu, Anžolrasa šķīstā, veselā, noteiktā, taisnā, stingrā un skaidrā daba viņu valdzināja. Viņš instinktīvi apbrīnoja savu pretstatu. Viņa paša nenoteiktās, ļodzīgās, slimīgās un kroplīgās domas pieķērās Anžolrasam, kā tītenis pieķeras pie maiksts. Viņa morālais nespēks meklēja atbalstu stingrā cilvēkā. Blakus Anžolrasam Grantērs atkal par kaut ko kļuva. Viņā pašā bija apvienoti divi šķietami nesavienojami elementi — ironija un sirsnība. Par spīti savai vienaldzībai, viņš tomēr spēja mīlēt. Prāts iztika bez ticības, bet sirds nespēja iztikt bez draudzības. Šeit slēpjas dziļa pretruna, jo pieķeršanās arī ir pārliecība. Taču tāda bija viņa daba. Ir pasaulē ļaudis, kas liekas piedzimuši tikai tāpēc, lai būtu kādam par otru pusi. Tādi ir Pollukss*, Patrokls*, Nīss*, Eidamīds*, Hēfaistions*, Pehmeja*. Viņi pastāv tikai tad, ja var atbalstīties pret kādu otru; viņu vārds ir tikai turpinājums un allaž rakstāms ar saikli «un» priekšā; viņi nav nekas paši par sevi, jo viņu dzīve ir kādas citas eksistences otra puse. Grantērs bija viens no šādiem ļaudīm. Viņš bija Anžolrasa kreisā puse.

Varētu pat teikt, ka līdzīga tuvība sastopama jau alfabētā. O un P burti ir nešķirami. Jūs varat pēc patikas sacīt O un P vai arī Orests un Pilāds*.

Grantērs, īsts Anžolrasa satelīts, dienu un nakti uzturējās jauno ļaužu pulciņā; viņš tajā dzīvoja, jutās labi tikai tur un vienmēr un visur sekoja jaunekļiem. Viņš priecājās, kad caur vīna tvaikiem redzēja kustamies jauniešu siluētus. Viņu pacieta labās omas dēļ.

Anžolrass, būdams ticīgais, nicināja šo skeptiķi un, būdams atturībnieks, necienīja žūpu. Reizēm viņš Grantēratn atmeta augstprātīgu žēlumu. Grantērs bija neatzīts Pilāds. Anžolrass ar viņu vienmēr apgājās skarbi, rupji viņu atraidīja un atstūma, bet Grantērs allaž atgriezās un teica: «īsts marmors šis Anžolrass!»

2. Bosjē kaparuna profesoram Blondo

Kādu pēcpusdienu (tas bija gandrīz tai pašā laikā, kad risinājās iepriekš atstāstītie notikumi) Legls no Mo stāvēja, gurdeni atslējies pret Mizēna kafejnīcas durvju stenderi. Viņš atgādināja atvaļinātu kariatīdi un turēja uz pleciem vienīgi savus sapņus. Viņš raudzījās Senmišela laukumā. Atbalstīšanos sapņotāji iecienījuši tāpēc, ka, tā stāvot, var justies guļus. Legls no Mo bez skumjām apcerēja mazu neveiksmi, kas viņam divas dienas iepriekš bija atgadījusies tiesību zinātņu fakultātē un kas pārveidoja viņa miglainos nākotnes plānus.

Sapņošana nespēj aizkavēt, ka garām pabrauc kāds kabriolets un sapņotājs to ievēro. Legls, kura skatiens bez mērķa klaiņoja pa laukumu, ieraudzīja divričus, kas lēnā, nenoteiktā gaitā virzījās uz priekšu. Kāds vējš tos šeit atpūtis? Kāpēc zirgs iet soļos? Legls ieskatījās kabrioletā. Blakus kučierim sēdēja jauns cilvēks, un jaunajam cilvēkam pie kājām gulēja prāva ceļasoma. Pie ceļasomas bija piešūta kartīte, uz kuras lieliem, melniem burtiem bija rakstīts: Mariuss Ponmersī.

Sis vārds lika Leglam sarosīties. Viņš izslējās un uzsauca jaunajam cilvēkam:

—   Marius Ponmersī kungs!

Kabriolets apstājās.

Jaunais cilvēks, kas arī šķita iegrimis dzijās domās, pacēla acis.

—   Kas ir? — viņš vaicāja.

—   Vai jūs esat Mariuss Ponmersī kungs?

—   Protams.

—   Es jūs meklēju, — turpināja Legls no Mo.

—       Kā tā — mani? — brīnījās Mariuss, jo tas tiešām bija viņš, kas, nule atstājis vectēva māju, tagad ieraudzīja nekad neredzētu seju. — Es jūs nepazīstu.

—   Es jūs arī ne, — Legls atbildēja.

Mariuss nodomāja, ka viņam darīšana ar jokupēteri, kas nolēmis viņu iznerrot skaidrā dienas laikā. Viņa garastāvoklis šajā brīdī nebija nekāds spožais. Viņš sarauca uzacis. Nesatricināmais Legls no Mo turpināja:

—   Jūs aizvakar nebijāt augstskolā.

—   Iespējams.

—   Pavisam noteikti.

—  Vai jūs esat students? — Mariuss vaicāja.

—       Jā, mans kungs. Tāpat kā jūs. Aizvakar es nejauši iemaldījos augstskolā. Tas mums katram var gadīties. Profesors pašreiz atzīmēja klātesošo vārdus. Jūs zināt, cik šādos brīžos profesori ir smieklīgi. Ja jūs trešo reizi neatsaucaties, jūs izsvītro no kursa. Sešdesmit franku tikpat kā akā.

Mariuss sāka klausīties uzmanīgāk. Legls turpināja:

—       Izsauca profesors Blondo. Jūs taču pazīstat Blondo, kas ar tādu baudu uzosta trūkstošos. Viņš liekulīgi sāka ar burtu P. Es necēlu ne ausi, jo mana vārda tur nav. Viss gāja gludi, neviens netrūka, nebija, ko izsvītrot. Blondo noskuma. Nodomāju pie sevis: «Mīļais Blondo, tev šodien, redzams, neizdosies.» Piepeši Blondo sauc: «Mariuss Ponmersī!» Neviens neatbild. Pilns cerību, Blondo atkārto skaļāk: «Mariuss Ponmersī!» Un jau tver pēc spalvas. Kungs, man sirds nav no akmens! Es ātri apsvēru: «Lūk, lāga zēns, ko izsvītros no kursa! Uzmanību! Ja cilvēks neierodas uz lekciju, tad viņš kur der. Tas nav vis kāds paraugstudents. Tas nav no svina dibeniem, pedantiem pienapuikām, zinātnes, literatūras, teoloģijas un citu gudrību kalpiem. Tam jābūt godājamam sliņķim, kas klejo apkārt, saietas ar grizetēm un šajā brīdi varbūt kavējas pie manas mīļākās. Glābsim viņu! Nāvi Blondo!» Viņš jau iemērc tintē spalvu, pārlaiž mežonīgu skatienu pāri auditorijai un atkārto trešo reizi: «Mariuss Ponmersī!» Es atbildēju: «Seit!» Un tā jūs neizsvītroja.

—  Mans kungs… — iesāka Mariuss.

—   Bet mani gan izsvītroja, — piebilda Legls no Mo.

—   Es jūs nesaprotu, — teica Mariuss.

Legls turpināja:

—   Ļoti vienkārši. Es sēdēju katedras tuvumā, lai atbildētu, un netālu no durvīm, lai aizšmauktu. Profesors mani cieši uzlūkoja. Piepeši Blondo, kam droši vien piemīt Bualo pieminētā viltīgā oža, pārlec uz burtu L. L ir mans burts. Es esmu no Mo un saucos Legls.

—   L'Egls! — Mariuss viņu pārtrauca. — Kāds skaists vārds!

—   Un tā, mans kungs, Blondo nonāk līdz šim skaistajam vārdam un sauc: «Legls!» Es atbildu: «Seit!» Blondo mani uzlūko ar tīģera maigumu, pasmaida un saka: «Ja jūs esat Ponmersī, jūs nevarat būt Legls.» Sis teikums jums varbūt nav visai patīkams, bet liktenīgs tas bija vienīgi man. To teicis, viņš mani izsvītroja.

—  Cienījamais kungs, es esmu izmisis!… — Mariuss izsaucās.

— Vispirms, — Legls viņu pārtrauca, — es vēlētos pa-godināt Blondo piemiņu ar dažiem dziļi izjustiem slavinā-juma vārdiem. Es viņu uzskatu par līķi. Diez vai pēc nāves viņš kļūs vēl tievāks, bālāks, aukstāks, stīvāks, un smirdošāks. Es tāpēc saku: «Erudimini qui judicaiis terram.»  Seit dus Blondo, Blondo — Deguns, Blondo Nasica, disciplīnas vērsis, bos disciplinae, instrukcijas sargsuns, pārbaužu ģēnijs, kas bija taisns, stulbs, punktuāls, nelokāms, neuzpērkams un riebīgs. Dievs viņu izsvītroja tāpat, kā viņš izsvītroja mani.

Mariuss atsāka:

—   Es ļoti nožēloju …

—   Jaunais cilvēk, — teica Legls no Mo. — Lai tas jums noder par mācību! Turpmāk neiztrūkstiet!

—   Es ļoti atvainojos …

— Nedodiet iemeslu izsvītrot savu tuvāko!

—   Esmu satriekts …

Legls izplūda skaļos smieklos.

—       Un es — sajūsmināts. Daudz netrūka, un man būtu jākļūst par advokātu. Sis svītrojums mani no tā glābj. Es atsakos no tiesas zāļu slavas! Es neaizstāvēšu atraitni un neuzbrukšu bārenim. Nost ar togu, nost ar izdienu! Esmu sasniedzis brīvību! Par to man jāsaka paldies jums, Ponmersī kungs. Vēlos ierasties pie jums svinīgā pateicības vizītē. Kur jūs dzīvojat?

—   Šajā kabrioletā, — atbildēja Mariuss.

—Tas liecina par pārticību, — Legls mierīgi noteica. — Es jūs apsveicu. Šis dzīvoklis jums maksā vismaz deviņi tūkstoši franku gadā. Tai brīdī no kafejnīcas iznāca Kurfeiraks. Mariuss skumji pasmaidīja:

—       Es atrodos šai dzīvoklī kopš divām stundām un labprāt to pamestu, bet diemžēl nezinu, kurp doties.

—       Kungs, — ierunājās Kurfeiraks, — brauciet pie manis!

—       Man pienāktos priekšroka, — Legls aizrādīja, — taču man nav māju.

—   Klusē, Bosjē! — Kurfeiraks viņu apsauca.

—       Bosjē? — Mariuss atjautāja. — Man likās, jusu vārds ir Legls?

—       No Mo, — atbildēja Legls. — Metaforas dēļ — Bosjē.

Kurfeiraks iekāpa kabrioletā.

—   Kučier, — viņš teica, — uz Senžaka vārtu viesnīcu! Un tai pašā vakarā Mariuss apmetās vienā no Senžaka

vārtu viesnīcas istabām blakus Kurfeirakam.

3. Mariusam jābrīnās

Dažās dienās Mariuss kļuva Kurfeiraka draugs. Jaunība ir laiks, kad cilvēki ātri iedraudzējas un brūces ātri sadzīst. Kurfeiraka tuvumā Mariuss brīvi uzelpoja, un šī izjūta viņam bija kas jauns. Kurfeirakam pat prāta nenāca viņu izjautāt. Šai vecumā visu tūdaļ var izlasīt cilvēka sejā. Vārdi ir lieki. Uzskatot jaunekli, šķiet, ka viņa

vaibsti visu izstāsta. Pietiek uzlūkot vienam otru, lai kļūtu pazīstami.

Taču kādu rītu Kurfeiraks pēkšņi noprasīja Mariusam:

—   Jā, sakiet, vai jums ir kāda politiska pārliecība?

—   Pats par sevi saprotams, — Mariuss aizvainots atbildēja.

—   Kas jūs esat?

—   Demokrāts-bonapartists.

—   Diezgan pelēcīga nokrāsa, — Kurfeiraks noteica.

Nākamajā dienā Kurfeiraks paņēma Mariusu līdz uz

Mizēna kafejnīcu. Tur viņš smaidīdams tam iečukstēja ausī: «Man jūs jāievada revolūcijā.» Viņš ieveda to Ābeces draugu istabā un iepazīstināja ar biedriem, klusā balsī piemetinādams vienkāršu vārdu, ko Mariuss nesaprata: «Māceklis.»

Mariuss bija iekritis īstā lapseņu pūznī, kur rosījās asi, dzeloņoti prāti. Lai gan pēc dabas viņš bija kluss un nopietns, taču arī viņa domām netrūka spārnu un prātam dzeloņa.

Mariusu, kas līdz tam bija dzīvojis vientuļi, pieradis pie noslēgtības un sarunām pašam ar sevi, šis jauniešu bars mazliet biedēja. Visas šīs dažādās gara strāvas, viņu ierosināja un reizē tirdīja. Brīvo un darbīgo prātu mutuļojošā trauksme viņa paša domas sagrieza vērpetē. Apjukumā tās dažreiz aizlaidās tik tālu, ka viņam grūti bija tas atkal notvert. Par filozofiju, literatūru, mākslu, vēsturi^un reliģiju šeit skanēja pavisam neparasti spriedumi. Gadījās sadurties ar savdabīgiem viedokļiem, un, aplūkodams tos bez perspektīvas, viņš nejutās īsti drošs, vai tikai neredz haosu. Nomainīdams vectēva uzskatus pret tēva uzskatiem, viņš bija domājis, ka ieguvis stingru pārliecību; tagad radās nemierpilnas šaubas (kurās viņš tikko uzdrošinājās pats sev atzīties), ka tas varbūt tā nav. Viedoklis atkal sāka mainīties. Kada neskaidra viļņošanās sašūpoja viņa gara apvāršņus. Viņš izjuta savādas pārvērtības, kas gandrīz vai sāpināja.

Šķita, ka Šiem jaunekļiem nav nekā «svēta». Par jebkuru tematu Mariuss dzirdēja dīvainākos spriedumus, kas mulsināja viņa vēl biklo garu.

Reiz viņam gadījās ieraudzīt teātra afišu ar vecā, tā sauktā klasiskā repertuāra traģēdijas nosaukumu.

—   Nost ar buržuā iecienīto traģēdijul — kliedza Baorels.

tad Mariuss dzirdēja, kā Kombefērs to apsauca:

Tu kļūdies, Baorel! Buržuāzijai traģēdija patīk, un šai ziņā liec buržuāziju mierā! Traģēdijai ar parūku galvā ii tiesības pastāvēt, un es nebūšu tas, kas Eshila vārdā apstrīdēs šīs tiesības. Arī dabā ne viss ir pilnīgs, un radībā sastopama ne viena vien īsta parodija: knābis ne knābis, spārni ne spārni, pleznas ne pleznas, sāpju pilni kliedzieni, kas izraisa smieklus, — un pīle gatava! Ja mājputniem ir tiesības pastāvēt blakus īstajiem putniem, es neredzu iemesla, kāpēc lai klasicisma traģēdija nepastāvētu līdzās antīkajai.

Citā reizē Mariusam kopā ar Kurfeiraku un Anžolrasu gadījās iegriezties Žana Žaka Ruso ielā.

Kurfeiraks satvēra viņu aiz rokas:

—  Uzmanību! Šī ir Ģipša iela, kas tagad pārdēvēta par Žana Žaka Ruso ielu, jo te pirms gadiem sešdesmit dzīvoja neparasts pāris — Žans Žaks un Terēza. Laiku pa laikam viņiem atskrēja pa mazam radījumam. Terēza laida pasaulē bērnus, Žans- Žaks — vairoja atradeņu skaitu.

Anžolrass skarbi apsauca Kurfeiraku:

—  Cepuri nost Žana Žaka priekšā! Es apbrīnoju šo cilvēku. Protams, viņš atteicās no saviem bērniem, toties pieņēma bērnu vietā tautu.

Neviens no šiem jaunekļiem nekad neizrunāja vārdu «imperators». Vienīgi Žans Pruvērs reizumis teica «Napoleons»; pārējie pieminēja tikai Bonapartu. Anžolrass to izrunāja «Buonaparte».

Mariusā tas radīja neizpratni un izbrīnu: initium sapientiaeK

4. Mizēna kafejnīcas gala istaba

Kāda no jauniešu sarunām, kurās Mariuss tagad bija klāt un reizēm pats iesprauda pa vārdam, pamatīgi satricināja viņa domāšanu.

Tas notika Mizēna kafejnīcas gala istabā. Tovakar tur bija sapulcējušies gandrīz visi Ābeces draugi. Svinīgi aizdedza lielo griestu larripu. Skaļi, bet bez aizrautības pārsprieda dažādus jautājumus. Katrs runāja, kas pagadījās uz mēles, vienīgi Anžolrass un Mariuss klusēja. Draugu tērzēšana reizēm atgādina laisku čaloņu. To drīzāk varēja nosaukt par rotaļīgu mētāšanos ar vārdiem, nevis par sarunu. Sur tur kāds uztvēra skaļāk izteiktu vārdu un pateica atbildi. Visos četros telpas stūros trieca juku jukām.

Šai gala istabā neielaida nevienu sievieti, tikai laiku pa laikam cauri izgāja kafejnīcas trauku mazgātāja Luizona, dodamās uz krodziņa «laboratoriju».

Grantērs, jau pamatīgās burās, bija apmeties vienā stūrī un piekliedza visiem ausis ar saviem spriedelējumiem. Viņš sauca:

— Man slāpst! Mirstīgie, es sapņoju: Heidelbergas vīna mucu* ir ķērusi trieka, un es esmu viena no tām divpadsmit dēlēm, ko tai pieliks, lai nolaistu asinis. Man gribas dzert. Vēlos aizmirsties. Diez kas izgudrojis šo dzīvi! Tā ir īsa. un nav neko vērts. Dzīvojot mēs pārlieku ātri laužam sev sprandu. Dzīve ir skatuve ar dekorācijām un gandrīz bez rekvizītiem. Laime ir veca, tikai no vienas puses apkrāsota kulise. «Niecība vien! Viss ir niecība!» saka Ekleziasts. Es spriežu tāpat kā šis lāga vīrs, kas varbūt nekad nav dzīvojis. Nulle, negribēdama staigāt kaila, ietērpjas niecībā. Ai, tukšā lepnība — tieksme visu ietērpt skaļos vārdos! Virtuve kļūst par laboratoriju, dancotājs — par baletmeistaru, virves staigātājs' — par akrobātu, dūru cīkstonis — par bokseri, aptieķnieks — par ķīmiķi, bārddzinis — par mākslinieku, būvstrādnieks — par arhitektu, žokejs — par sportistu, mitrene — par vēžveidīgu daudzkāji! Niecībai ir sava labā un sava kreisā puse; no labās puses tā ir stulba — tur stāv nēģeris ar saviem stikla vizuļiem, no kreisās puses tā ir muļķīga — tur stāv filozofs savās skrandās. Es raudu par vienu un smejos par otru. Tas, ko sauc par pagodinājumiem un augstu stāvokli, un pat īstais gods un slava ir tikai viltots zelts. Valdnieki spēlējas ar cilvēku godkārību. Kaligula iecēla zirgu par konsulu; Čārlzs II vērša gaļas gabalu iesvētīja par bruņinieku. Nu, tad izrotājiet savas krūtis ar ordeņiem un goda zīmēm un nostājieties vienā rindā ar konsulu Incitatus  un ba* ļfonelu Rostbifu! Arī patiesais cilvēka krietnums nav daudz vērts. Paklausieties, kādas slavasdziesmas kaiduš dzied kaimiņam! Balts vienmēr ir nežēlīgs pret nītu; ja lilija prastu runāt, nezin kas paliktu pāri no dūjas! Svētule, kas aprunā liekuli, ir indīgāka par odzi nu klaburčūsku. Zēl, ka neesmu izglītots, citādi es jums minētu veselu kaudzi piemēru. Bet es neko nezinu, kaut If/ui asprātības man nekad nav trūcis. Kad es mācījos pie Gro*, es vis neaptriepu audeklus, bet labāk čiepu nltolus. Triepšanu no čiepšanas šķir tikai viens burts, hktāl par mani. Taču jūs, pārējie, nemaz neesat labāki. I s spļauju uz jūsu tikumiem un labajām īpašībām! Katrai labai īpašībai ir slieksme uz trūkumu: no taupības nav tālu līdz skopulībai, devība robežojas ar izšķērdību, drosme var viegli pārvērsties nekaunībā, un pārmērīgā godbijībā slēpjas liekulība. Katrā tikumā ir tikpat daudz netikumu, cik caurumu Diogena mētelī. Kuru jūs apbrīnojat, nokauto vai slepkavu? Cēzaru vai Brūtu? Parasti mēdz sajūsmināties par slepkavu. Lai dzīvo Brūts! Viņš ir nokāvis! Tāds, lūk, ir jūsu tikums! Varam saukt to par tikumu, bet tikpat labi arī par neprātu. Lielajiem vīriem piemīt lielas vājībās. Brūts, kas nonāvēja Cēzaru, bija iemīlējies zēna statujā. Šo statuju bija radījis grieķu tēlnieks Strongilions, tas pats, kurš izcirta marmorā amazoni Eiknemosu, sauktu par Daiļkāji, ko Nerons allaž vadāja līdzi. Strongilions atstājis vienīgi šis abas statujas, kas tuvināja Brūtu un Neronu, jo Brūts iemīlējās vienā, bet Nerons — otrā. Vēsture ir likai nemitīga atgremošana. Viens laikmets ir otra plaģiāts. Marengo kauja ir Pidnas kaujās* kopija; Hlodviga Tolbiaka* un Napoleona Austerlica līdzinās viena otrai ka divas asins lāses. Uzvarai nav nekādas nozīmes. Nekas nav stulbāk kā uzvarēt; varēt pārliecināt — tas ir ko vērts. Pamēģiniet taču kaut ko pierādīt! Jūs apmierināties ar to, ka jums kas izdodas, ka iekarojat. Kāda viduvējība, cik nožēlojami! Visur tikai tukša godkāre un zemiskums. Viss pakļaujas panākumiem, pat gramatika. &lt;rSi volet usus,»  saka Horācijs. Un tāpēc es nicinu cilvēku dzimumu. Varbūt pāriesim no vispārīgā pie atsevišķā? Jūs varbūt gribat, lai sāku cildināt tautas? Lū-dzu, sakiet, kuru! Varbūt grieķus? Atēnieši, šie sendienu parīzieši, nonāvēja Fokionu* — līdzīgā kārtā pie mums tika nogalināts Koliņī* — un lišķēšanā tirāniem aizgāj pat tik tālu, ka Anacefors teica par Peisistratu*: «Viņ urīna smarža pievilina bites.» Ievērojamākais Grieķija cilvēks piecdesmit gadus no vietas bija gramatiķis Ta lēts, kas bija tik mazs un sīks, ka nēsāja svina zoles lai viņu neaizpūstu vējš. Korintas galvenajā laukumā stāvēja Silanionā darinātā un Plīnija aprakstītā statuja, kas atveidoja Epistatu. Ko šis Epistats ir izdarījis? Viņ izgudrojis, kā otram aizlikt priekšā kāju. Tāda īsos vār dos ir Grieķija un tās slava. Ņemsim citu piemēru! Lai es apbrīnoju Angliju? Vai varbūt Franciju? Kāpēc? Vai tāpēc, ka tai ir Parīze? Es jums jau pateicu savas do mas par Atēnām. Angliju? Kāpēc? Par to, ka tai ir Lon dona? Es nīstu Kartāgu. Turklāt Londona, greznības metropole, ir arī nabadzības galvaspilsēta. Vienā pašā Ceringkrosa draudzē ik gadu nomirst badā ap simt cii vēku. Tāda ir Albiona. Man vēl jāpiebilst, ka es redzēj kādu anglieti dejojam ar rožu vainagu galvā un zilām bril lēm uz deguna. Tātad pie joda Angliju! Es neatzīstu Džonu Bullu, bet varbūt man patīk brālis Džonatans? Nekādā ziņā. Man nepatīk šis vergu tirgotājs. Atņemiet time moneyun kas paliek pāri no Anglijas? Atņemiet coiton is ktng , un kas paliek pāri no Amerikas? Vācija ir limfa, Itālija — žults. Vai lai jūsmojam par Krieviju? Voltērs to slavēja. Viņš gan slavēja arī Ķīnu. Es atzīstu, ka Krievijai ir savas priekšrocības, piemēram, spēcīgs despotisms. Bet man žēl despotu. Viņiem ir vārga veselība. Aleksejam tika nocirsta galva, Pēteris tika nodurts, viens Pāvils — nožņaugts, otrs — sabradāts zābakiem, dažādiem Ivaniem tika pārgriezta rīkle, un vairāki Nikolaji un Vasiliji tika noindēti — tas vien jau norāda, ka Krievijas caru pilī ir veselībai kaitīgs gaiss. Ir kāda visām civilizētajām tautām raksturīga iezīme, par kuru domātājam jābrīnās: tas ir karš. Karš, civilizētais karš, ietver visus bandītisma paveidus, sākot ar spāniešu kontraban-distu uzbrukumiem Žaksa kalnu pārejās un beidzot ar komanču indiāņu laupīšanām Pasdutēzā. Un jūs man vēl teiksit, ka Eiropa ir labāka par Āziju! Es atzīstu, ka Āzija ir komiska, bet nesaprotu, kāds pamats jums ir nilcties par dalailamu, jums, rietumu tautām, kas esat Ieviesušas savās modes un elegantajās manierēs visas Niaļnama smalkās neķītrības, vienalga, vai tas būtu malienes Izabellas netīrais krekls vai troņmantnieka risis ar attiecīgo caurumu. Blēņas, kungi mirstīgie! Bridipatērē visvairāk alus, Stokholmā — degvīna, MadIdē — šokolādes, Amsterdamā — džina, Londonā — viua, Konstantinopolē — kafijas un Parīzē — absinta, Ins ir viss, ko der iegaumēt. Galu galā Parīze ir pārākā. I'arīzē pat lupatnieki ir sibarīti; Diogenam droši vien tikpat labi patiktu būt par lupatlasi Mobēra laukumā kā par filozofu Pīrejā. leverojiet vēl ko: lupatnieku krodziņi saucas par pagrabiņiem; slavenākie no tiem ir «Kastrolis» un «Kautuve». Ak, krodziņi un dzertuves, traktieri un alus hodes, kafejnīcas un restorāni, lupatnieku pagrabiņi un kalifu karavānu piestātnes! Es apliecinu, ka esmu baudkars: es mielojos pie Rišāra par četrdesmit sū no deguna un alkstu pēc persiešu paklājiem, lai ietītu tajos kailu Kleopatru. Kur ir Kleopatra? A, tu tā esi, Luizon! Sveika!

Tā klaigāja pagalam piedzērušais Grantērs savā kaktā Mizēna kafejnīcas gala istabā, aizskardams garām ejošo trauku mazgātāju.

Bosjē, izstiepis roku, mēģināja viņu apklusināt, bet (irantērs turpināja vēl skaļāk:

—   Ķepas nost, Mo ērgli! Tavs Hipokrata žests*, ar kādu tiek noraidītas Artakserksa nicināmās veltes, manī nerada ne mazākā iespaida. Nepūlies, es varu nomierināties! Starp citu, man ir skumji. Ko lai vēl jums saku? Cilvēks ir ļauns, cilvēks ir riebīgs. Taurenis ir izdevies, liet cilvēks ne. Radot šo kustoni, dievam neveicās. Pūlis ir neglīteņu salase. Jebkurš pretimnācējs ir pretīgs. Meita ir gandrīz tas pats, kas maita. Jā, mani pārņēmis splīns, un tam jaucas klāt grūtsirdība, ilgas un skumjas, un es esmu sapīcis un nikns, es žāvājos, garlaikojos, nīkstu un apnīkstu! Pie velna ar dievu!

—   Apklusti jel, lielais R! — viņu apsauca Bosjē, kas patlaban ar iedomātu sarunu biedru iztirzāja kādu tiesību jautājumu un bija iestidzis sarežģītā, juridisku terminu pilnā teikumā, kura beigas skanēja šādi:

—   … Kas' attiecas uz mani, tad, kaut arī neesmu vēl tsts tiesībnieks, bet, augstākais, tikai prokurors amatieris, es apgalvoju sekojošo: saskaņā ar Normandijas ieražu tiesībām ik gadu svētā Miķeja dienā, nerunājot par citiem likumā nosacītajiem gadījumiem, senjorait pienākas zināma nodeva no it visiem bez izņēmuma zem turiern, tiklab zemes īpašniekiem, kā mantiniekiem, no ikviena ilgun īstermiņa rentes, nomas un hipotekāra līguma slēdzēja, no visiem brīvo lēņu turētājiem…

—   Atbalsis, jus žēlabainās fejas.,, — dungoja Grantērs.

Turpat netālu no Grantēra pie kāda galdiņa valdīja gandrīz pilnīgs klusums. Papīra lapa, tintnīca un spalva starp divām glāzītēm liecināja, ka top vodeviļa. Šis svarīgais pasākums tika iztirzāts čukstus, tā ka abas darbā noliektās galvas saskārās.

—  Vispirms izdomāsim personu vārdus. Ja personas ir rokā, tad saturs nāk pats no sevis.

—   Tas tiesa. Diktē, es rakstīšul

—   Dorimona kungs.

—   Rantjē?

—   Protams. Viņa meita Selestina.

—   … tina. Tālāk?

—   Pulkvedis Senvāls.

—   Senvāls ir nodrāzts. Es likšu «Valsēns».

Blakus vodeviļas censoņiem cits pāris, izmantodams vispārējo troksni, klusā balsī sprieda par divkauju. Trīsdesmit gadu vecs vīrs pamācīja astoņpadsmitgadīgu jaunekli un paskaidroja, ar kādu pretinieku viņam būs darīšana: *

—  Pie velna! Esiet piesardzīgs! Tam puisim ir veikla roka. Viņš spēlē tīru spēli, strauji uzbrūk un nezaudē laiku fintās. Viņš cērt zibenīgi, lieliski atvaira sitienus un izdara tos matemātiski precīzi, turklāt, jupis parāvis, viņš ir kreilis!

Pretējā stūrī Zolī un Baorels spēlēja domino un runāja par mīlestību.

—   Tu esi laimīgs, — teica Zolī. — Tava mīļākā sme* §as vienā laidā.

—   Tā ir kļūda no viņas puses, — Baorels atteica. — Mīļākā vispār nedrīkst smieties. Tas rnūs pamudina viņu pievilt. Redzot savu mīļāko jautru, mēs nejūtam pašpārmetumu, bet, ja viņa ir bēdīga, tad cilvēkā pamostas sirdsapziņa.

—  Nepateicīgais! Nav nekā labāka par smejošu sievieti. Un jūs taču nekad nestrīdaties!

-Tas ir paredzēts mūsu noilgumā. Noslēdzot mūsu svēto savienību, mēs vienojāmies par robežām, kuras nekad nepārkāpjam: kas uz ziemeļiem, tas pieder pie Vo, (is uz dienvidiem — pie Zeksas. Tāpēc mūsu starpā valda miers.

—         Miers ir gremojoša laime.

—    Un tev, Zollllī, cik talu ir tava ķilda ar to jauniiudzi? Tu jau zini, kuru es domāju!

—  Viņas dusmām ir nežēlīga pacietība.

—      Tu ar savu vājumu vien esi mīlnieks, kas spēj iežēlināt!

—  Ak vai!

—  Tavā vietā es viņu sen būtu pametis.

—  To viegli pateikt.

—   Un izdarīt. Vai viņu nesauc par Miziketu?

—      Jā. Ak, mans labais Baorel, tā ir lieliska meitene, daudz lasījusi, ar mazām kājiņām un mazām rociņām, labi ģērbta, balta, apaļīga, ar burves acīm. Es viņas dēļ zaudēju vai prātu!

—       Bet, mīļais, tādā gadījumā vajag censties viņai patikt, krietni uzcirsties un laist apgrozībā kādu monētu. Nopērc sev labas vilnas bikses! Tas līdz.

—   Bet cik ilgi? — iesaucās Grantērs.

Trešajā stūrī dedzīgi strīdējās par dzeju. Pagānu mitoloģija cīnījās ar kristīgo mitoloģiju. Runa bija par Olimpu, ko savas romantiskās nostājas dēļ aizstāvēja Žans Pruvērs. Viņš bija kautrīgs vienīgi mierīgā noskaņa. Ja viņu kas satrauca, viņš iedegās, kļuva zobgalīgs un tai pašā laikā joprojām palika lirisks.

—       Neaizskarsim dievus, — viņš teica. — Dievi varbūt ir vēl dzīvi. Jupiters man nemaz neatgadina mironi. Jūs teiksit, ka dievi dzīvo tikai sapņos. Bet pat šodien, kad šie sapņi jau sen izgaisuši, dabā vēl arvien atrodam visus bijušos sensenos pagānu mītus. Kalns, kas izskatās pēc cietokšņa, kā Viņmāls*, manās acīs vēl vienmēr ir Ķibeles* galvasrota. Man neviens nav pierādījis, ka Pāns naktī nenāk stabulēt dobumainos vītolos, pārmaiņus likdams pirkstus uz' caurumiem; un es allaž esmu ticējis, ka lo* ir savi nopelni Pisvaša ūdenskrituma radīšanā.

Ceturtajā stūrī runāja par politiku. Tur ņēma priekšā karaļa hartu. Kombefērs mēģināja to aizstāvēt, Kurfeiraks tai neganti uzbruka. Uz galda atradās .hartas eksemplārs Tukē izdevumā. Kurfeiraks to paņēma un vicināja gaisā, pastiprinādams savus argumentus ar lappušu čaukstoņu.

— Pirmām kārtām, es vispār esmu pret karaļiem. Es tos neciešu kaut vai tikai saimniecisku apsvērumu dēļ. Karalis ir parazīts. Neviena tauta nedabū karali par velti. Paklausieties labāk, cik dārgi karaļi izmaksā! Pēc Fransuā I nāves valsts iekšējais parāds sasniedza trīsdesmit tūkstošus livru rentes; pēc Luija XIV nāves tas bija pieaudzis, rēķinot marku par divdesmit astoņiem livriern, līdz diviem miljardiem sešsimt miljoniem, kas, pēc Demarē datiem, 17(50. gadā līdzinājās četriem miljardiem piecsimt miljoniem un kas šodien jau būtu divpadsmit miljardi livru. Otrām kārtām, lai Kombefērs neņem ļaunā, karaļa harta ir slikts palīgs progresam. Runā, ka konstitucionālās fikcijas esot vajadzīgas, lai atvieglotu pagriezienu uz jauno, padarītu pāreju maigāku, vājinātu triecienu, ļautu tautai nemanot noiet ceļu no monarhijas līdz demokrātijai, — tās visas ir pretīgās izrunas! Nē, nē un vēlreiz nē! Nav nozīmes tautai rāc!:t īstenību nepareizā gaismā. Jūsu satversmes pagrabos viscēlākie principi nīkuļo un iet bojā. Nost ar kompromisa lēmumiem! Karalis tautai nekādas tiesības nevar piešķirt. Visās šais hartās ir kāds 14. paragrāfs. Blakus rokai, kas dod, ir ķetna, kas grābj atpakaļ. Es jūsu hartu noteikti noraidu, jo tā ir tikai maska, zem kuras slapjas meli. Tauta, kas pieņem hartu, atsakās no savām tiesībām. Tiesības paliek tiesības tikai tad, ja tās ir pilnīgas. Nē! Nost ar hartu!

Bija ziema. Kamīnā sprēgāja divas pagales. Liesma šaudījās tik vilinoši, ka Kurfeiraks nenocietās. Viņš saņurcīja saujā Tukē izdevuma hartu un iesvieda ugunī. Papīrs uzliesmoja. Kombefērs filozofiskā mierā noraudzījās, kā sadeg Luija XVIII meistardarbs, un piemetināja:

— Harta pārvērtās liesmā.

Šeit valdīja tas, ko franči dēvē par možu garu, bet angļi sauc par humoru. Zobgalības, joki, asprātības, paradoksi un banalitātes, prātīgas domas un muļķības, jautājumu un atbilžu raķetes no visiem istabas stūriem reizē traucās augšup un radīja iespaidu, it kā pār jauniešu galvām notiktu kāda jautra apšaude.

5. Redzesloka paplašināšanās

Ir brīnišķīgi, ka, saduroties jaunibas spara pilniem plātiem, nekad nevar pateikt, vai noinirgos dzirksts vai noplaiksnīs zibens. Kas notiks nākamajā brīdī? Nav zināms. Aizkustinošais var izraisīt smieklu šaltis, jocīpais — padarīt visus nopietnus. Pārmaiņu rada viens vienīgs vārds. Ikkatra iedvesma ir visvarena. Kāds joks atklāj negaidītus apvāršņus. Tādā tērzēšanā mēdz būt pēkšņi pavērsieni, kas paver skatienam gluži jaunu perspektīvu. Šās sarunas vada nejaušība.

Te kāda dzija doma, neizprotamā kārtā iznirusi no tukšās čaloņas, pēkšņi izšāvās caur juceklīgo vārdu Kauju, kurā cīnījās Grantērs, Baorels, Pruvērs, Bosjē, Kombefērs un Kurfeiraks.

Kā var notikt, ka sarunā dažkārt uzpeld teikums, kas negaidot pievērš visu klātesošo uzmanību? Mēs jau teicām: tas nav zināms. Vispārējā troksnī un kņadā Bosjē, izsakot dzēlīgu piezīmi Koinbefēram, piepeši nobeidza to ar datumu:

—   1815. gada 18. jūnijs — Vaterlo.

Dzirdot pieminam Vaterlo, Mariuss, kas bija atspiedies ar elkoņiem pret galdu, uz kura stāvēja ūdens glāze, atrāva roku no zoda un cieši paskatījās pārējos.

—  Dievs viņu zina, — iesaucās Kurfeiraks (teicienu «Velns viņu zina!» tai laikā vairs diez ko nelietoja), — kāpēc šis skaitlis 18 man vienmēr licies tik savāds! Tas ir Bonaparta liktenīgais skaitlis*! Nolieciet tam priekšā Luiju un aiz tā brimēru, un jums atklāsies šā lielā vīra liktenis vienīgi ar to būtisko starpību, ka beigas te min uz papēžiem sākumam.

Anžolrass, kas līdz šim nebija bildis ne vārda, pārtrauca klusēšanu un teica Kurfeirakam:

—  Tu gribi sacīt, ka vainas izpirkšana min uz papēžiem noziegumam?

Dzirdot vārdu «noziegums», Mariusa pacietības mērs kļuva pilns, jo viņu jau tā bija pārlieku satraukusi negaidītā Vaterlo pieminēšana.

Viņš piecēlās, lēnām aizgāja līdz sienai, nostājās pie Francijas kartes, uz kuras apakšā, atsevišķā iedaļa, bija redzama sala, un, ar pirkstu uz to norādīdams, sacīja:

—   Korsika. Maza saliņa, kas padarīja Franciju lielu.

It kā ledaina dvesma ieplūda telpā. Visi apklusa. Bija jūtams, ka tūlīt kaut kas notiks. Baorels nupat grasījās atcirst Bosjē un jau bija ieņēmis savu iemīļoto oratora pozu. Tagad viņš no tā atteicās, lai klausītos.

Anžolrass, kura zilās acis, it kā neviena neredzot, likās raugāmies tukšumā, Mariusā pat nepavēries, atbildēja:

^ — Lai būtu liela, Francijai nevajag nekādas Korsikas. Francija ir liela tāpēc, ka tā ir Francija. Quia notninor leo.x

Mariusam nenāca ne prātā atkāpties, viņš pagriezās pret Anžolrasu un sāka runāt skaļā, aiz dziļa satraukuma drebošā balsī:

—   Lai dievs mani pasarga pazemināt Franciju! Bet es to nepazeminu, ja apvienoju ar Napoleonu. Labi, parunāsimies! Es jūsu vidū esmu jauns ienācējs, bet rnan ja atzīst, ka jūs mani pārsteidzat. Par ko mēs stāvam? Kas mēs esam? Kas esat jūs, un kas esmu es? Izsacīsim visu, ko mēs domājam par imperatoru! Es dzirdu, ka jūs sakāt «Buonaparts», uzsvērdami «u», kā to dara rojālisti. Jāatzīst, ka mans vectēvs iet vēl tālāk un saka «Buonapartē». Man šķita, ka jūs visi esat jauni cilvēki. Tad kur ir jūsu jaunības entuziasms? Kam jūs to veltījat? Ko jūs apbrīnojat, ja ne imperatoru? Kā gan jurns vel vajag? Ja jums nepatīk šis lielais cilvēks, tad kuru jūs gribētu redzēt viņa vietā? Viņam bija viss.-Viņš bija pilnīgs. Viņa smadzenes ietvēra visas cilvēciskās spējas, kāpinātas kubā. Viņš izdeva likumu krājumus gluži kā Justiniāns, diktēja tos gluži kā Cēzars; viņa runā Paskāla zibšņi jaucās ar Tacita pērkona grāvieniem; viņš veidoja vēsturi un rakstīja vēsturi. Viņa kauju biļeteni ir Iliādas; viņš prata apvienot Ņūtona skaitļu valodu ar Muhammeda metaforu valodu; austrumos viņš atstāja aiz sevis vārdus, tik lielus kā piramīdas. Tilzītē viņš mācīja valdniekiem dižumu, zinātņu akadēmijā atspēkoja Laplasu un valsts padomē pārspēja Merlēnu*; viņš prata iedvest dzīvu garu vienu sausajā ģeometrijā un otru pedantiskajā sīkmanībā; viņš bija tiesībnieks juristu un

1 Jo es saucos lauva. (Lat.) zvaigžņu pētnieks astronomu sabiedrībā. Līdzīgi Krornvelam, kas mēdza nopūst katru otro sveci, viņš pats devās uz Tamplu, lai lētāk nopirktu aizkaru bārkstis; viņš redzēja visu, zināja visu un tomēr pie sava bērna šūpuļa prata smaidīt kā vienkāršs lāga vīrs. Un tad uzreiz Eiropa izbijusies ieklausījās: dunēja armiju soļi, ripoja lielgabalu vienības, pāri upēm stiepās laivu tilti, putekļu mākoņos vētraini auļoja jātnieki, skanēja kliedzieni un trompešu pūtieni, visur gruva troņi, valstu robežas uz kartes mainījās, izvilkts no maksts, pārcilvēciski smags milzu zobens nošņāca gaisā un liesmains parādījās pie apvāršņa imperatora rokā, kurš, acīm zibšņojot, negaisā izpleta abus savus spārnus — lielo armiju un veco gvardi — un kļuva līdzīgs kara erceņģelim!

Visi klusēja, Anžolrass sēdēja nodurtu galvu. Klusēšana uzskatāma par piekrišanas zīmi vai arī liecina, ka pretinieks piespiests pie sienas. Mariuss, gandrīz elpu neatņēmis, vēl lielākā sajūsmā turpināja:

— Būsim taisnīgi, draugi! Būt par tāda imperatora impēriju — kurai tautai ir vēl spožāks liktenis? Jo sevišķi, ja tā ir franču tauta un apvieno savu ģēniju ar šā cilvēka ģēniju! Sākt valdīt visur, kur parādījies, iet uz priekšu un uzvarēt, izvēlēties par etapu galapunktiem valstu galvaspilsētas, savus grenadierus padarīt par karaļiem, ar vienu spalvas vilcienu gāzt dinastijas, ar ieroču spēku pārveidot Eiropu, draudot likt just, ka jūsu roka tur dieva piešķirtu zobenu! Kāds spožs liktenis ir sekot cilvēkam, kas sevī apvieno Hannibalu, Cēzaru un Kārli Lielo, būt par tā vīra tautu, kurš ik dienas dāvā jums jaunu uzvaras vēsti, ik rītu pamosties no Invalīdu nama lielgabalu zalvēm, iemest mūžības dzīlēs brīnumainos vārdus, kas nekad nebeigs liesmot: Marengo, Arkola, Austerlica, Jēna, Vagrama! Ik brīdi iedegt gadsimtu zenītā jaunus uzvaru zvaigznājus, padarīt Francijas impēriju par Romas impērijas mantinieci. Būt dižai nācijai un radīt dižu armiju, līdzīgi kalnam, kas uz visām pusēm sūta savus ērgļus, likt pārlidot zemju zemes saviem leģioniem, uzveikt, valdīt, satriekt, būt tai Eiropas tautai, ko apvij spožākā slava, par kuru cauri vēsturei pauž titāniskas fanfaras, iekarot pasauli divreiz — ar šķēpu un ar gaismu, — tas ir cildeni! Kas gan var būt vēl pārāks?

—   Brīvība, — teica Kombefērs.

Un Mariuss savukārt nodūra galvu. Šis vienkāršais vārds kā tērauda asmens pāršķēla viņa dzejisko aizrautību, un viņš juta, ka tā saplok. Kad viņš pacēla acis, Kombefērs bija pazudis. Droši vien būdams apmierināts par savu atbildi uz Mariusa slavasdziesmu, viņš bija izgājis un visi, izņemot Anžolrasu, bija viņam sekojuši. Telpa bija kļuvusi tukša. Palicis vienatnē ar Mariusu, Anžolrass viņu nopietni uzlūkoja. Mariuss, pa to laiku kaut cik atguvies, neuzskatīja sevi par sakautu; viņā vēl kūsāja cīņas gars, kas, jādomā, izpaustos garos, pret Anžolrasu vērstos siloģismos, ja piepeši kāpnēs neatskanētu kāda mājupgājēja dziesmiņa. Tas bija Kombefērs. Viņš dziedāja:

Ja man Cēzars solītu Kara gaitās slavu, Vai es tādēļ pamestu Mājās māti savu? Cēzaram tad teiktu es: Dārga man uz pasaules Tikai māte mana, Tikai māte mana!

Maigā un reizē skarbā Kombefēra balss noskaņa piešķīra dziesmas vārdiem dīvainu cēlumu. Mariuss domīgi paskatījās griestos un gandrīz neapzināti atkārtoja: «Tikai māte mana …»

Tai brīdī viņš juta uz pleca Anžolrasa roku.

—   Pilsoni, — Anžolrass viņam teica, — māte ir republika.

6. Res angusta [83]

Šis vakars dziļi satricināja Mariusu un atstāja viņa dvēselē tumsu un skumjas. Viņš izjuta to pašu, ko varbūt izjūt zeme, kuru patlaban uzplēš lemesis, lai guldītu tajā sēklu; tai brīdī zeme jūt tikai brūci; dīgļa trīsas un prieks par augli rodas vēlāk.

Mariuss bija drūms. Viņš nule bija ieguvis savu pārliecību, vai tiešām tā jau jāatmet? Viņš iegalvoja sev, ka ne. Viņš apliecināja sev, ka nepadosies šaubām, un tomēr, pašam negribot, sāka šaubīties. Ir nepanesami svārstīties starp divām ticībām, kad neesi vēl pametis vienu un pieņēmis otru; šāds mijkrēslis tīkams vienīgi sikspārņu dvēselēm. Mariuss bija taisnas dabas cilvēks, un viņam vajadzēja īstenās dienas gaismas. Šaubu puskrēsla viņu mocīja. Lai arī kā viņš būtu vēlējies palikt uz vietas un turēties pie jau iegūtajām atziņām, viņu urdīja nepārvarama dziņa doties tālāk, uz priekšu, domāt un attīstīties. Pie kā tas novedīs? Viņš baidījās, ka pēc tik daudziem soļiem, kas viņu bija tuvinājuši tēvam, nav jāsper vēl citi, kas viņu no tēva atkal attālinās. Jo vairāk viņš domāja, jo smagāka kļuva sirds. Visapkārt rēgojās stāvas kraujas. Viņa uzskati nesaskanēja ne ar vectēva, ne draugu uzskatiem; pirmajam viņš bija pārdrošnieks, otriem — atpalicējs, un tāpēc viņš jutās divkārt vientuļš, kā vecās, tā jaunās paaudzes atstumts. Viņš vairs negāja uz Mizēna kafejnīcu.

Sai dvēseles satraukumā Mariuss nemaz vairs nedomāja par dažām nopietnām ikdienišķās dzīves vajadzībām. Dzīves īstenība neļauj sevi aizmirst. Tā arī Mariusam prata sevi atgādināt.

Kādu rītu viesnīcas saimnieks ienāca Mariusa istabā un sacīja:

—   Kurfeiraka kungs par jums galvoja.

—  Jā.

—   Bet man vajadzētu naudas.

—  Palūdziet, lai Kurfeiraka kungs ienāk pie manis. Man vajag ar viņu parunāt, — teica Mariuss.

Kad Kurfeiraks atnāca un viesnīcnieks atstāja abus divatā, Mariuss draugam pastāstīja to, ko vēl nebija pateicis: ka viņš ir bez vecākiem un tikpat kā viens pats pasaulē.

—   Kā jūs domājat dzīvot? — Kurfeiraks iejautājās.

—   Es nezinu, — Mariuss atbildēja.

—   Ko jūs iesāksit?

—  Nezinu.

—  Vai jums ir nauda?

—   Piecpadsmit franku.

—  Vai gribat, lai jums aizdodu?

—   Nekādā gadījumā.

—   Vai drēbes jums ir?

—   Kā redzat.

—  Vai jums nav kādas vērtslietas?

—  Man ir pulkstenis.

—   Sudraba?

—   Nē, zelta. Te tas ir.

—       Es zinu kādu apģērbu tirgotāju, kas paņems jūsu svārkus un bikses.

—   Ļoti labi.

—       Jums paliks tikai vienas bikses, veste, svārki un cepure.

—   Un zābaki.

—       Tiešām? Tātad jums nebūs jāstaigā basām kājām? Kāda greznība!

—  Man ar to pietiks.

—       Es zinu pulksteņtaisītāju, kas nopirks jūsu pulksteni.

—   Ļoti labi.

—   Nepavisam nav labi. Ko jūs darīsit pēc tam?

—   Visu, ko vajadzēs. Zināms, katru godīgu darbu.

—  Vai jūs protat angliski?

—   Nē.

—   Un vāciski?

—   Arī nē.

—  Zēl.

—   Kapec?

—       Tāpēc ka man ir draugs, grāmatu tirgotājs, kas pašreiz gatavojas izdot kaut ko līdzīgu enciklopēdijai, kurai jūs varētu tulkot rakstus no angļu vai vācu valodas. Viņš maksā maz, bet iztikt var.

—   Es iemācīšos angliski un vāciski.

—   Bet tikmēr?

—  Tikmēr ēdīšu uzvalku un pulksteni.

Viņi atsauca apģērbu tirgotāju. Tas nopirka Mariusa drēbes par divdesmit frankiem. Tad uzmeklēja pulksteņtaisītāju. Tas nopirka pulksteni par četrdesmit pieciem frankiem.

—       Nav slikti, — atgriezies viesnīcā, Mariuss teica Kurfeirakam. — Kopā ar maniem piecpadsmit man tagad ir astoņdesmit franku.

—       Un jūsu viesnīcas rēķins? —• Kurfeiraks atgādināja.

—   Patiešām! Biju piemirsis, — Mariuss atzinās.

Viesnīcnieks pasniedza rēķinu, kuru vajadzēja tūliņ samaksāt. Tas bija par septiņdesmit frankiem.

—   Man atliek desmit franku, — Mariuss noteica.

—   Pie velna! — Kurfeiraks iesaucās. — Tātad jums jāiztiek ar pieciem frankiem, kamēr iemācīsities angliski, un ar otriem pieciem, kamēr iemācīsities vāciski. Jums vajadzēs pieveikt abas svešās mēles milzīgā ātrumā vai arī simt sū monētas ļoti lēni.

Pa to laiku Zilnormāna jaunkundze, kas būtībā bija labsirdīga sieviete un nevēlējās otru pamest grūtībās, bija sameklējusi Mariusa dzīves vietu. Kādu rītu, atgriežoties no fakultātes, Mariuss atrada priekšā krustmātes vēstuli un aizzīmogotu kastīti ar jau minētajām sešdesmit pistolēm, tas ir, sešsimt frankiem zeltā.

Saņemto naudu Mariuss nosūtīja krustmātei atpakaļ līdz ar cieņas pilnu vēstuli, kurā paziņoja, ka viņam esot līdzekļi iztikai un ka turpmāk viņš spēšot pats sevi uzturēt. Tobrīd viņam bija palikuši tikai trīs franki.

Baidīdamās veco galīgi pārkaitināt, Zilnormāna jaunkundze par Mariusa rīcību tēvam neko neteica. Tēvs taču pats bija sacījis, lai nekad vairs viņam nemin ne vārda par šo asinssūcēju.

Negribēdams iekrist parādos, Mariuss aizgāja no Senžaka vārtu viesnīcas.

PIEKTA GRAMATA nelaimes pĀrĀkums

/

1. Mariuss gluži nabags

Mariusam sāka klāties grūti. Noēst drēbes un pulksteni vēl nebija nekas. Viņam nācās izbaudīt, kas ir posts, kad, tā sakot, jākar zobi vadzī. Tas nozīmēja dienas bez maizes, naktis bez miega, vakarus bez sveces, pavardu bez uguns, nedēļas bez darba un nākotni bez cerības. Tas nozīmēja elkoņos izdilušus svārkus un apbružatu cepuri, par ko meitenes smējās; tas nozīmēja atrast vakarā dzīvokļa durvis slēgtas, jo īre palikusi nesamaksāta; tas nozīmēja uzklausīt vārtsarga un ēdnīcas saimnieka bezkaunības un kaimiņu zobgalības; tas nozīmēja pazemojumus, ievainotu pašcieņu, nepieciešamību pieņemt jebkuru gadījuma darbu, riebumu pret visu, sarūgtinājumu, nomāktību. Mariuss mācījās to visu norit un samierināties ar to, ka bieži nav nekā cita, fio kā pārtikt. Tais mūža gados, kad cilvēkam visvairāk vajadzīga pašcieņa, jo rodas vajadzība pēc mīlas, jauneklis juta, ka par viņu zobojas, tāpēc ka viņš ir slikti ģērbies un ir nabags. Šai vecumā, kad jaunieša sirdī briest karalisks lepnums, viņš daudzkārt pietvīcis nodūra acis uz saviem caurajiem zābakiem un iepazina trūkuma izraisīto nepelnīto apkaunojumu. Tas ir brīnišķīgs un briesmīgs pārbaudījums, kas vājos padara zemiskus, bet stipros — diženus. Tā ir kalve, kurā liktenis iemet cilvēku ikreiz, kad grib radīt nelieti vai pusdievu.

Jo arī sīkajās cīņās it bieži iespējami varoņdarbi. Ne mazums iespītīgu un nezināmu drošsiržu klusībā pēdu pa pēdai atvaira liktenīgo trūkuma un nekrietnību uzbrukumu. Tiek svinētas cildenas uzvaras, ka m nav liecinieku un ko neatalgo slava un neapsveic fanfaras. Pati dzīve, nelaime, vientulība, pamestība, nabadzība ir kaujas lauki ar saviem varoņiem, kas, lai gan nevienam nezināmi, nereti ir dižāki par slavenībām.

Tā rodas spēcīgi un neparasti raksturi. Nabadzība, kas gandrīz vienmēr ir pamāte, dažkārt kļūst par māti. Trūkums dzemdina dvēseles un prāta spējas; posts baro lepnumu. Nelaime izaudzina augstsirdīgos.

Mariusa dzīvē bija posms, kad viņš pats slaucīja savu slieksni, par vienu sū pie tirgotājas pirka Brī sieru un nogaidīja pakrēslu, lai ieietu maiznīcā un nopirktu klaipiņu maizes, ko paslepšus uznesa savos bēniņos, it kā būtu to zadzis. Sad tad gaļas veikalā varēja redzēt jaunu cilvēku ar grāmatām padusē spraucamies cauri zobgalīgo virēju drūzmai, kuras viņu grūstīja ar elkoņiem. Jauneklis izskatījās kautrīgs un bikls. Ienākot viņš noņēma cepuri, atsegdams sviedros norasojušu pieri, dziļi paklanījās pārsteigtās tniesnieces, tad miesniekzeļļa priekšā un palūdza jēra ribiņu, par kuru samaksāja sešus vai septiņus sū, ietina to papīrā, pasita padusē starp grāmatām un pazuda. Tas bija Mariuss. Ar šo ribiņu, ko viņš pats novārīja, varēja pārtikt trīs dienas.

Pirmajā dienā viņš apēda gaļu, otrajā — taukus, bet trešajā grauza kaulu.

Zilnormāna jaunkundze vairākkārt mēģināja piesūtīt viņam pienākošās sešdesmit pistoles. Mariuss katrreiz aizsūtīja naudu atpakaļ, apgalvodams, ka viņam nekā netrūkstot.

Kad norisinājās nupat aprakstītās pārmaiņas, Mariuss vēl sēroja par tēvu. Kopš tā laika viņš nebija atteicies no melnajām drēbēm. Taču tagad drēbes atteicās viņam kalpot. Pienāca brīdis, kad svārkus vairs nevarēja vilkt mugurā. Ar biksēm vēl kaut kā varēja iztikt. Ko iesākt? Kurfeirak's, kam viņš šad tad bija pakalpojis, Mariusam atdeva vecus svārkus. Kāds vārtsargs par trīsdesmit sū tos apgrieza uz otru pusi. Tā Mariuss tika pie jauniem svārkiem, bet šie svārki bija zaļā krāsā. Tagad Mariuss izgāja no mājas tikai pēc krēslas iestāšanās. Tad viņa svārki izskatījās melni. Tā kā Mariuss nevēlējās novilkt sēru drēbes, viņš ietērpās nakts tumsā.

Pa šo laiku Mariuss tomēr bija ieguvis advokāta diplomu. Viņš sacījās dzīvojam Kurfeiraka istabā, kura bija visai pieklājīga un kurā atradās zināms skaits vecu tieslietu grāmatu, ko papildināja atsevišķi romānu sējumi, tā ka kopumā izveidojās noteikumos paredzētā apjoma bibliotēka. Vēstules viņš lika adresēt uz Kurfeiraka dzīvokli.

Kļuvis par advokātu, Mariuss saltā, bet cieņas pilnā vēstule paziņoja par to vectēvam. Zilnormāna kungs drebošiem pirkstiem paņēma vēstuli, izlasīja to, saplēsa četras daļās un iemeta papīrkurvī. Divas trīs dienas Zilnormāna jaunkundze dzirdēja tēvu vienu pašu istabā skaļi runājām. Tas notika katrreiz, kad viņš bija stipri uztraucies. Zilnormāna jaunkundze ieklausījās. Vecais teica: «Ja tu nebūtu muļķis, tad zinātu, ka cilvēks nevar vienā un tai pašā laikā būt barons un advokāts.»

2. Mariuss kaut cik izlicis

Ar nabadzību ir tāpat kā ar visu citu. Ar laiku tā kļūst vieglāk panesama un galu galā pārvēršas noteiktā, pierastā dzīves kārtībā. Cilvēks veģetē, patiesībā — nīkuļo, taču velk dzīvību. Beidzot Mariuss Ponmersī bija kaut cik iekārtojies.

Visļaunākais bija garām, ceļš priekšā kļuva drusku platāks. Ar centību, drosmi, neatlaidību un stipru gribu viņš nopelnīja apmēram septiņsimt franku gadā. Viņš bija iemācījies angļu un vācu valodu. Kurfeiraks iepazīstināja viņu ar savu draugu grāmattirgotāju, un Mariuss tā grāmatu tirgotavā un spiestuvē pieticīgi mēģināja būt noderigs. Viņš sastādīja prospektus, tulkoja rakstus no žurnāliem, rakstīja anotācijas par jauniznākušām grāmatām, biogrāfiskas uzziņas utt. Tādējādi viņa ienākumi sasniedza septiņsimt franku gadā. No tiem viņš dzīvoja. Un nedzīvoja nemaz tik slikti. Kā tad īsti? Tūlīt pastāstīsim.

Gorbo būdā Mariuss par trīsdesmit frankiem gadā īrēja neapkurināmu istabeli, kuru pats dēvēja par kabinetu un kurā atradās tikai nepieciešamās mēbeles. Sīs mēbeles piederēja viņam pašam. Katru mēnesi viņš maksāja vecajai galvenajai īrniecei trīs frankus, par kuriem tā uzkopa istabu un no rītiem uznesa augšā krūzīti vārīta ūdens, svaigu olu un maizīti par vienu sū. Sī maizīte un ola bija viņa brokastis, kas maksāja atkarībā, no oli; cenas divus līdz četrus sū. Sešos vakarā viņš devās 11/ Senžaka ielu, lai paēstu pusdienas Ruso restorānā, kas atradās iepretim Basē gravīru tirgotavai, Matirēna Ielas stūrī. Viņš iztika bez viras, bet pasūtīja gaļas ēdienu par sešiem sū, pusporciju sakņu par trim sū un d« sertu par otriem trim sū. Vēl par trim sū varēja piekost maizi, cik vien gribējās. Vīna vietā viņš dzēra ūdeni. Maksājot rēķinu pie letes, aiz kuras valdonīgi sēdēja tolaik vēl pilnīgā un pajaunā Ruso madāma, viņš iedeva vienu sū viesmīlim, un Ruso kundze viņu par to apveltīja ar smaidu. Tad viņš devās projām. Par sešpadsmit su viņš bija paēdis un piedevām saņēmis smaidu.

Ruso restorāns, kura apmeklētāji iztukšoja tik maz viņa pudeļu un tik daudz ūdens karafju, drīzāk bija nomierinošs līdzeklis pret izsalkumu nekā restorāns. Tagad šī restorāna vairs nav. Tā īpašnieku sauca trāpīgā palamā par «ūdeņaino Ruso».

Ēdot par četriem sū brokastis un par sešpadsmit sū pusdienas, Mariuss par uzturu izdeva divdesmit sū dienā jeb trīssimt sešdesmit piecus frankus gadā. Ja tiem pievieno trīsdesmit frankus īres naudas, trīsdesmit sešus frankus vecenei un vēl dažus sīkus izdevumus, tad iznāk, ka par ēdienu, dzīvokli un apkalpošanu Mariuss maksāja četrsimt piecdesmit franku gadā. Apģērbam viņš izdeva simt franku, veļai — piecdesmit, veļas mazgāšanai — otrus piecdesmit. Viss kopā nepārsniedza sešsimt piecdesmit franku. Viņam atlika piecdesmit franku. Viņš bija bagāts un varēja vajadzības gadījumā aizdot draugam pa desmitniekam; Kurfeiraks reiz aizņēmās pat veselus sešdesmit frankus. Apkurināšanas izdevumus Mariuss bija «likvidējis», jo istabā kamīna nebija.

Mariusam vienmēr bija divi uzvalki — viens vecs «ikdienai» un otrs jauns sevišķiem gadījumiem. Tie abi bija melni. Viņam bija tikai trīs krekli — viens mugurā, otrs kumodē un trešais pie veļas mazgātājas. Vienu novalkājis, viņš iegādājās jaunu. Tā kā krekli parasti bija nodriskājušies, viņš staigāja, aizpogājis svārkus līdz zodam.

Pagāja pāris gadu, līdz Mariusam izdevās sasniegt šo spožo stāvokli. Tie bija bargi gadi, grūti nācās tos pārdzīvot un tomēr nenogrimt. Nevienu dienu Mariuss nerima cīnīties. Viņš bija pieredzējis lielāko trūkumu un darījis visu iespējamo, lai tikai neiekristu parādos. Viņš varēja lepoties, ka nekad nebija aizņēmies neviena su. Pēc viņa domām, katrs parāds bija solis uz verdzību. Viņš sev iegalvoja, ka kreditors ir ļaunāks par kaklakungu, jo kungam pieder tikai verga miesa, kamēr no kreditora atkarīga cilvēka cieņa, kas var tikt pazemota. Labāk palikt neēdušam nekā aizņemties. Viņš bija gavējis ne vienu vien dienu. Jauzdams, ka galējības saskaras un ka materiālās labklājības pagrimums, ja cilvēks nav pietiekami piesardzīgs, var izraisīt dvēseles pagrimumu, viņš dedzīgi glabāja savu lepnumu. Izteiciens vai rīcība, ko citos apstākļos viņš būtu uzskatījis tikai par laipnību un pretimnākšanu, tagad viņam šķita pliekana iztapība, un viņš ievilkās savā augstprātības čaulā. Neko viņš nemēģināja uzsākt uz labu laimi, lai vēlāk nebūtu jāatkāpjas. Viņa seju klāja it kā stingrības sārtums, un viņš bija kautrīgs līdz skarbumam.

Visos šais pārbaudījumos viņu iedrošināja un dažkārt pat iedvesmoja kāds noslēpumains spēks, ko viņš nesa sevī. Dvēsele palīdz miesai un, kad vajag, to uzmundrina. Tā ir vienīgais putns, kas uztur pats savu sprostu.

Līdzās tēva vārdam Mariuss glabāja sirdī vēl kādu citu — Tenardjē vārdu. Būdams jūsmīgas un nopietnas dabas cilvēks, Mariuss apvija šim vīram it kā oreolu, jo ticēja, ka ir tam parādā pateicību par tēva dzīvību: drošsirdīgais seržants taču bija pulkvedi izglābis Vaterlo kaujas ugunīs. Atmiņas par tēvu Mariusamj bija nešķiramas no atmiņām par šo cilvēku, un viņš godāja abus vienādi. Tas bija savā ziņā kults divi pakāpē^: lielais altāris pulkvedim un mazais — Tenardjē. Mariusa pateicība un aizkustinājums vēl pieauga, domājot par nelaimi, kas, cik viņš zināja, bija uzbrukusi Tenardjē. Monfermeijā ļaudis Mariusam bija pastāstījuši par neveiksmīgā viesnīcnieka postu un izputēšanu. Kopš tā laika viņš bija darījis visu iedomājamo, lai uzietu nabadzības tumšaļā bezdibenī pazudušo Tenardjē. Mariuss bija izbraukājis krustām šķērsām visu apgabalu, iegriezies Selā, Bondī, Gurnē, Nožānā un Laņī. Viņš nerimās trīs gadus no vietas un meklējot izšķieda savus niecīgos ietaupījumus. Par Tenardjē neviens viņam neko nevarēja pastāstīt; domāja, ka tas devies uz ārzemēm. Arī kreditori bija to meklējuši, protams, ne ar tādu mīlestību kā Mariuss, toties tikpat dedzīgi un tāpat bez pafliiKūmiem. Mariuss pats sevi apsūdzēja un pat nīda par fcim neveiksmēm. Tas bija vienīgais parāds, ko pulkvedis viņam bija atstājis, un Mariuss uzskatīja par savu goda pienākumu to nolīdzināt. «Kā tas var būt!» jauneklis domāja. «Kad mans tēvs tuvu nāvei gulēja kaujas laukā, Tenardjē cauri dūmiem un ložu krusai prata viņu uzmeklēt un uz pleciem iznest drošībā, kaut gan neko nebija viņam parādā. Vai tiešām es, kas esmu Tenardjē priekšā tik liels parādnieks, nespēšu to atrast šai posta Imnsā, kur tas patlaban cīnās ar nāvi, un savukārt atdot lo atpakaj dzīvei? Nē, es to uzmeklēšu!» Patiešām, lai atrastu Tenardjē, Mariuss būtu atdevis savu roku, bet, lai viņu izvilktu no nabadzības, — savas asinis. Satikt šo vīru, izdarīt viņam kādu pakalpojumu un teikt: «Jūs mani nepazīstat, bet es jūs pazīstu! Es esmu klāt! Esmu jūsu rīcībā!» — bija Mariusa jaukākais un krāšņākais sapnis.

3. Mariuss pieaudzis

Šajā laikā Mariuss sasniedza divdesmit gadu vecumu. Pirms trim gadiem viņš bija pametis vectēvu. Abu attiecības joprojām palika tādas pašas: nedz viens, nedz otrs nemēģināja ne tuvoties, ne satikties. Kāpēc viņiem vajadzētu satikties? Lai izraisītos jauna sadursme? Kurš gan no abiem piekāptos? Mariuss bija ciets kā bronzas vāze un Zilnormāna kungs nelokāms kā dzelzs pods.

Jāatzīst, ka Mariuss maldījās un nesaprata vectēvu. Viņš iedomājās, ka Zilnormāna kungs viņu nekacl nav mīlējis un ka šim skarbajam, cietajam, zobgalīgajam večukam, kas allaž lādējās, kliedza, ārdījās un vicināja spieķi, nav pret viņu nekādu citu jūtu kā vienīgi tā paviršā un reizē bargā pieķeršanās, kāda mēdz būt Zerontiern komēdijās. Mariuss tomēr vīlās. Ir tēvi, kas nemīl savus bērnus, bet nav vectēvu, kuri nemīlētu savus mazbērnus. Patiesībā, kā jau teicām, Zilnormāna kungs Mariusu dievināja. Viņš to dievināja pa savai gaumei, neskopodamies ar brāzieniem un pat ar pļaukām. Bet, kad zēns bija prom, viņš juta sirdi drūmu tukšumu. Viņš prasīja, lai Mariusa vārdu viņa klātbūtnē nekad nepiemin, un klusībā nožēloja, ka šī pavēle tiek tik cieši izpildīta. Pirmajā laikā viņš cerēja, ka šis bonapartists, šis jakobīnis, šis terorists, šis septembrists* atgriezīsies. Taču pagāja nedējas, mēneši un gadi, bet, Zilnormāna kungam par lielām bēdām, asinssūcējs neatgriezās. «Man taču neatlika nekas cits kā viņu padzīt,» vectēvs pie sevis prātoja un pats sev jautāja: «Ja tas atkārtotos, vai es rīkotos tāpat?» Viņa lepnums nekavējoties atbildēja: «Jā!» — bet vecā galva lēni nošūpojās un skumji teica: «Nē.» Bija stundas, kad viņš jutās pavisam nomākts: viņam trūka Mariusa. Veci ļaudis alkst sirsnības tāpat kā saules; arī tā dod siltumu. Lai cik stingrs bija Zilnormāna kunga raksturs, Mariusa aiziešana viņā kaut ko pārveidoja. Ne par ko pasaulē viņš nebūtu spēris pirmo soli, lai izlīgtu ar «rnazo palaidni», taču ciest cieta. Viņš nekad par mazdēlu nejautāja, bet vienmēr par to domāja. Viņa dzīve Marē kvartāla mājā kļuva arvien noslēgtāka. Večuks kā senāk bija jautrs un straujš, bet viņa jautrībai piemita saspringts asums, it kā tai būtu piejauktas sāpes un dusmas, un negantais straujums izsīka rāmā un drūmā grūtsirdībā. Zilnormāna kungs dažreiz teica: «Ai, ja viņš atgrieztos, cik pamatīgu pļauku es viņam iecirstu!»

Krustmāte nebija spējīga daudz domāt un nespēja arī īsti mīlēt. Mariuss viņai pārvērtās it kā tumšā, neskaidrā ēnā un beidzot rūpēja daudz mazāk nekā .viņas kaķis vai papagailis.

Zilnormāna kunga slepenās ciešanas kļuva jo mokošākas tāpēc, ka viņš neļāva tām izpausties uz āru. Viņa bēdas līdzinājās jaunizgudrotajiem cepļiem, kas paši sadedzina savus dūmus. Gadījās, ka viens otrs viesis kļūmīgā kārtā ierunājās par Mariusu un vaicāja: «Ko labu dara jūsu mazdēls, un kā viņam klājas?» — «Barons Ponmersī kaut kur pa kaktiem prāvojas,» atbildēja vecais buržuā un nopūtās, ja prāts bija bēdīgs, vai arī uzsita knipi uz manšetes, ja gribēja izlikties jautrs.

Zilnormāna kungu mocīja nožēla, bet Mariuss bija ar sevi apmierināts. Kā tas ir visos labsirdīgos cilvēkos, nelaime bija izgaisinājusi viņā sarūgtinājumu. Viņš pieminēja Zilnormāna kungu ar iecietību, taču nevēlējās neko pieņemt no cilvēka, kas tik slikti izturējās pret viņa tēvu. Šais vārdos tagad izpaudās norimušais sašutums. Viņš bija laimīgs, ka iepazinis ciešanas, kas vēl arvien

Nebeidzās. Viņš taču cieta tēva dēļ. Dzīves skarbums viņu apmierināja un viņam iepatikās. Viņš pat ar dīvainu prieku atzina, ka tas vēl nav tas ļaunākais, ka tā li savā ziņā vainas izpirkšana, ka citādi vēlāk viņu piemeklētu daudz smagāks sods par bezdievīgo vienaldzību pret tēvu, un vēl tādu tēvu! Būtu taču netaisnīgi, ja visas ciešanas tiktu uzveltas tēvam vienam pašam, bet viņam nekas. Kas tad galu galā bija viņa pūles un nabadzība salīdzinājumā ar varonības pilno pulkveža dzīvi? Un viņš nāca pie atziņas, ka vienīgais veids, kā tuvoties Ievām un tam līdzināties, ir drosmīgi cīnīties ar trūkumu, tāpat kā tēvs bija vīrišķīgi cīnījies ar ienaidnieku. Pulkvedis droši vien tieši to bija domājis, rakstīdams, ka dēls būs tā cienīgs. Tā kā pulkveža zīmīte bija pazudusi, Mariuss šos vārdus vairs nenēsāja uz krūtīm, bet glabāja sirdī.

Turklāt toreiz, kad vectēvs viņu padzina, viņš bija vēl bērns, turpretī tagad jau pieaudzis vīrietis. Viņš pats lo juta. Atkārtosim vēlreiz: posts viņam bija darījis labu. Nabadzība jaunības gados, ja tā nenoved neceļos, lieliski ievirza cilvēka gribu darbības gultnē un atraisa dvēselē cēlas dziņas. Nabadzība atsedz nepievilcīgo dzīves rnaterialo pusi un vieš pret to riebumu, tāpēc rodas neatvairāma lieksme pēc gara dzīves. Bagātam jauneklim pieejamas daudzas spožas un rupjas izpriecas: zirgu skriešanas sacīkstes, medības, suņi, tabaka, kāršu spēle, mielasti un viss pārējais. Sīs nodarbības apmierina dvēseles zemākās prasības uz augstāko un cēlāko prasību rēķina. Nabaga jauneklis ar sūru grūtu darbu nopelna dienišķo maizi. Ticis pie maizes, viņš paēd, pēc tam viņam atliek likai sapņi. Viņš dodas skatīties dieva dāvātās brīvizrādes: raugās debesīs, zvaigznēs, puķēs, bērnos, cilvēcē, kuras vidū viņš cieš, un radībā, kuras vidū viņš staro. Viņš tik ilgi vēro cilvēci, kamēr ierauga dvēseli, un tik ilgi skatās radībā, kamēr atklājas dievs. Viņš sapņo un jutas liels, sapņo vēl un jūt sevī mostamies maigumu. No izmocīta cilvēka egoisma viņš nonāk līdz domājoša cilvēka līdzjūtībai. Viņā uzplaukst brīnišķīga spēja aizmirst sevi un dalīties citu ciešanās. Domādams par neskaitāmām baudām, ko daba tik izšķērdīgi sniedz viņai atklātajām dvēselēm, bet liedz viņai noslēgtajām, viņš, gara miljonārs, nožēlo naudas miljonārus. Jo vairāk prāts atveras gaismai, jo vairāk sirds atbrīvojas no

naida. Un beidzot — vai viņš ir nelaimīgs? Nē. Jaunu cilvēku nabadzība nekad nepadara nabagu. Jebkuru jau-1 nekli, lai cik viņš būtu trūcīgs, ar viņa veselību, spēku, straujo gaitu, mirdzošajām acīm, karstajām asinīm,» tumšajiem matiem, spirgto seju, sārtajām lūpām, balta-i jiem zobiem un svaigo elpu vienmēr apskaudīs katrs vecs cilvēks, pat valdnieks.

Turklāt ik rītu jauneklis ķeras pie darba, lai nopelnītu iztiku; un, kamēr rokas strādā, pelnot maizi, mugura iegūst lepnumu un smadzenes — domas. Pabeidzis dienas darbu, viņš atkal ļaujas vērošanai, neizsakāmai jūsmai, priecīgai apcerei. Viņa kājas min šķēršļu pilno, akmeņaino, ērkšķaino, dažkārt pat dubļaino bēdu ceļu, bet galva ir pacelta gaismā. Viņš ir noteikts, mierīgs, kluss, uzmanīgs, nopietns, apmierināts ar mazumu, iecietīgs un allaž slavē dievu, ka tas viņam piešķīris divas veltes, kuru trūkst daudziembagātniekiem: darbu, kas dod brīvību, un domu, kas dod cieņu.

Tā bija noticis arī ar Mariusu. Jāatzīst pat, ka viņš mazliet par daudz nosliecās uz apceri. Tikko viņam izde' vās nodrošināt puslīdz pieņemamus iztikas līdzekļus, viņš ' ar to apmierinājās, atzīdams, ka nav nemaz tik slikti būt nabagam, un strādāja mazāk, lai vairāk laika atliktu pārdomām. Dažreiz viņš augas dienas pavadīja sapņodams, iegrimis garīgas ekstāzes mēmajā baudā. Savu dzīves uzdevumu viņš bija atrisinājis šādi: pēc iespējas mazāk strādāt materiālo vērtību labad, lai pēc iespējas kairāk varētu nodoties garīgajai rosmei, citiem vārdiem sakot, veltīt dažas stundas reālās dzīves vajadzībām un visu pārējo laiku atdot mūžībai. Domādams, ka viņam visa kā diezgan, viņš neatskārta, ka šāda pasīva dzīves vērošana pamazām pārvēršas slinkumā un ka, apmierinājis vienīgi nepieciešamākās dzīves vajadzības, viņš pārāk agri sācis atpūsties.

Pats par sevi saprotams, ka šim darbīgajam un cēlajam raksturam tas varēja būt tikai pārejas stāvoklis un ka, atkal saduroties ar nenovēršamiem sarežģījumiem, Mariuss no jauna atmodīsies.

Pagaidām, kaut gan būdams advokāts, viņš, pretēji Zilnormāna kunga domām, neprāvojās un ar advokatūru nenodarbojās. Sapņošana bija novirzījusi viņa domas no tieslietām. Satikties ar pilnvarotajiem, nīkt tiesas sēdēs, meklēt prāvas — cik garlaicīgi! Un kam tas vajadzīgs?

Viņš neredzēja iemesla, kādēļ būtu jāmaina nodarbošanās. Darbs nelielajā grāmatu tirgotavā galu galā nodrošināja viņam pietiekamus ienākumus ar maz pūlēm.

Viens no grāmatu tirgotājiem, kam viņš strādāja, — . liekas, Mažimela kungs, — bija piedāvāj i s v ni a m vietu savā uzņēmumā, labu dzīvokli un pastāvīgu darbu ar tūkstoš piecsimt franku lielu algu gadā. Labs dzīvoklis! Tūkstoš piecsimt franku! Protams, tas nebūtu slikti. Bet tādēļ atteikties no brīvības? Strādāt par algotni? Kļūt par literatūras komiju? Pēc Mariusa domām, piedāvājuma pieņemšana viņa stāvokli reizē uzlabotu un pasliktinātu: viņš iemantotu ērtības un pazaudētu cieņu. Neizpušķotā, bet skaistā nelaime pārvērstos pretīgā un muļķīgā atkarībā, tas nozīmētu — no akla kļūt par vienaci. Viņš atteicās.

Mariuss dzīvoja vientuļi. Pēc dabas būdams savrupnieks, turklāt reiz jau pārlieku samulsināts, viņš Anžolrasa vadītajā pulciņā īsti neiesaistījās. Jaunekļi gan palika labi biedri un allaž bija gatavi cits citam visādi palīdzēt, bet ne vairāk. Mariusam bija divi draugi: viens jauns — Kurfeiraks, otrs vecs — Mabefa kungs. Vecais viņu saistīja vairāk. Mariusam bija jāpateicas Mabefa kungam par savu pāraugšanu, par to, ka bija iepazinis un iemīlējis savu tēvu. «Viņš man izoperēja kataraktu,» Mariuss mēdza teikt.

Bez šaubām, draudzes vecākajam Mariusa dzīvē bija izšķīrēja nozīme.

Tiesa, Mabefa kungs šai gadījumā bija vienīgi ierocis likteņa rokā. Viņš apgaismoja Mariusam patiesos apstākļus gluži neviļus un neapzināti, līdzīgi svecei, ko ienes tumšā istabā. Mabefa kungs bija svece, nevis nesējs.

Pārmaiņas Mariusa politiskajos uzskatos Mabefa kungs nespēja ne saprast, ne apsveikt, ne vadīt.

Tā kā mums vēl nāksies ar šo vīru sastapties, nav lieki pateikt par viņu dažus vārdus.

4. Mabefa kungs

Tai dienā, kad Mabefa kungs teica Mariusam: «Protams, es atzīstu, ka ikvienam var būt sava politiskā pārliecība,» — viņš visai trāpīgi raksturoja sevi. Politiskās

pārliecības viņam bija vienaldzīgas, un viņš tās atzina visas bez izšķirības, ja tikai tās netraucēja viņa mieru. Arī grieķi fūrijas sauca par «skaistajām, labajām, jaukajām» eimenldām. Mabefa kunga «politiskā pārliecība» bija aizrautīga mīlestība uz stādiem un it sevišķi uz grāmatām. Tāpat kā visi viņa laikabiedri, arī viņš bija «ists». Tikai viņš nebija ne rojālists, ne bonapartists, ne bartists, ne orleānists, ne anarhists; viņš bija bukinists.

Viņš nespēja saprast, kā cilvēki var viens otru ienīst par tādām blēņām kā harta, demokrātija, leģitīmisms, monarhija, republika utt., ja pasaulē var redzēt tik daudz dažādu sūnu, zāļu un koku un ja var šķirstīt kaudzēm dažādu grāmatu, sākot ar foliantiem un beidzot ar maza formāta izdevumiem. Viņš vairījās dzīvot nederīgu dzīvi; grāmatu vākšana viņu netraucēja lasīt un botānika zināšanas nekavēja kopt savu dārziņu. Kad viņš bija iepazinies ar Ponmersī, viņu ar pulkvedi tuvināja kopīgas intereses: pulkvedis nodevās puķu audzēšanai un Mabefa kungs — augļu kokiem. Viņam bija izdevies izaudzēt bumbieru šķirnes ar tikpat sulīgiem augļiem kā Senžermēnas šķirnei, un laikam tieši viņš radījis šodien slaveno oktobra mirabeli, kas nav mazāk aromātiska par vasaras mirabeli. Viņš apmeklēja baznīcu vairāk aiz lēnprātības nekā aiz dievbijības un arī tāpēc, ka, labprāt vērodams ļaužu sejas, bet neciezdams kņadu, viņš vienīgi baznīcā varēja sastapt cilvēkus, kas sapulcējušies vienkopus un tomēr klusē. Domādams, ka vajadzīgs arī kāds sabiedrisks pienākums, viņš bija izvēlējies draudzes vecākā amatu. Viņam nekad nebija gadījies iemīlēt sievieti vairāk par tulpes sīpolu un vīrieti vairāk par Elzevīru* grāmatu. Reiz, kad Mabefa kungs bija jau krietni pāri sešdesmit gadiem, kāds iejautājās: «Vai jūs nekad neesat bijis precējies?» — «Esmu piemirsis,» viņš atbildēja. Ja viņš reizumis izsaucās — un kam gan tas negadās! — «Ai, kaut es būtu bagāts!» — tad nevis jūsmodams par skaistu sievieti kā Zilnormāna kungs, bet vērodams skatlogā senu grāmatu. Viņš dzīvoja viens kopā ar savu veco kalponi. Viņu mazliet mocīja podagra, un reimatisma savilktie pirksti, viņam guļot, izveidoja izciļņus palagu krokās. Viņš bija sacerējis un izdevis ar krāsainām gravīrām grāmatu par Koterē apkārtnes augu valsti. Sis darbs bija visai iecienīts, un viņš pats to pārdeva un glabāja mājā tā gravīru klišejas. Divas trīs reizes dienā pie viņa nama

Mezjēra ielā zvanīja kāds pircējs. Grāmata viņam ienesa apmēram divus tūkstošus franku gadā un bija vienīgais ienākumu avots. Kaut gan Mabefa kungs dzīvoja nabadzīgi, no daudz kā atteikdamies, viņš ar laiku bija sakrājis vērtīgu retu izdevumu kolekciju. Viņš allaž izgāja no mājas ar grāmatu padusē un bieži atgriezās ar divām. Vienīgais rotājums četrās istabās, kas kopā ar dārziņu izveidoja viņa mitekli, bija iestikloti herbāriji un vecmeistaru gravīras. Kad Mabefa kungs uzskatīja zobenu vai šauteni, viņam pārskrēja šermuli. Viņš nekad nebija tuvojies lielgabalam, pat ne Invalīdu nama esplanādē. Mabefa kungam bija puslīdz vesels kuņģis, brālis mācītājs, pilnīgi sirmi mati, mute bez zobiem, lēnīgs prāts, trīcošs stāvs, pikardiešu izloksne, bērna smiekli, bailīga dvēsele un vecas aitas izskats. Viņam bija viens vienīgs draugs — vecs Senžaka vārtu apkaimes grāmattirgotājs Ruajols. Viņa sapnis bija Francijā aklimatizēt indigo.

Arī viņa kalpone bija svētās vientiesības paraugs. Lāga večiņa bija palikusi jaunavās. Runcis Sultāns, kura ņaudieni viņas ausīs skanēja kā Allegri «Miserere» Siksta kapelā, aizņēma viņas sirdi un izsmēla visu kaisli, uz ko viņa bija spējīga. Vecās jaunavas domas nekad nebija pievērsušās vīrietim —• viņa nespēja kļūt neuzticīga runcim. Viņai, tāpat kā Sultānam, bija ūsas. Viņa ļoti lepojās ar savām vienmēr baltajām aubītēin. Svētdienās pēc dievkalpojuma viņa pārskaitīja savā lādē veļu vai izklāja uz gultas auduma gabalus, ko vienmēr pirka klāt un nekad nepašuva. Viņa prata lasīt. Mabefa kungs viņu bija iesaucis par Plutarha māmiņu.

Mariuss Mabefa kungam iepatikās tāpēc, ka Mariuss, būdams jauns un maigs, sasildīja viņa vecumu, turklāt saudzēja viņa biklumu. Jaunība un maigums iedarbojas uz sirmgalvjiem kā aizvēja saule. Kad Mariusu bija pārsātinājusi militārā slava, pulvera dūmi, pārgājieni, uzbrukumi un brīnumainās kaujas, kurās tēvs bija dalījis un saņēmis pretim briesmīgus zobena cirtienus, jauneklis devās pie Mabefa kunga, un Mabefa kungs tam stāstīja, kā varonis audzējis puķes.

Ap 1830. gadu nomira viņa brālis mācītājs, un drīz pēc tam Mabefa kungam visa pasaule satumsa, it kā būtu iestājusies nakts. Notāram bankrotējot, viņš zaudēja desmit tūkstošus franku — visu savu mantu. Jūlija revolūcija radīja krīzi grāmatu tirdzniecībā. Grūtos laikos pirmais,

ko nevar pārdot, ir «Augu valsts». «Koterē apkārtnes augu valsts» nevienam vairs nebija vajadzīga. Pagāja nedējas bez viena pircēja. Dažreiz, izdzirdīs zvanu, Mabefa kungs nodrebēja.

—   Kungs, tas ir ūdens nesējs, — bēdīgi noteica Plutarha māmiņa.

Kādudien Mabefa kungs atstāja Mezjēra ielu, atteicās no draudzes vecākā pienākumiem, pameta Sv. Sulpīciju, pārdeva — ne jau grāmatas! — daļu gravīru, kas viņa sirdij nebija tik dārgas, un apmetās mazā namiņā Monparnasa bulvārī. Viņš tur nodzīvoja tikai četrus mēnešus, jo, pirmkārt, apakšstāvs un dārziņš maksāja trīssimt franku, bet viņš nevarēja izdot par īri vairāk nekā divus simtus, un, otrkārt, blakus atradās Fatū šautuve, kur vienmēr skanēja pistoļu blīkšķi, ko viņš nespēja paciest.

Viņš savāca savu «Augu valsti», klišejas, herbārijus, mapes un grāmatas un pārcēlās uz Austerlicas ciematu Salpetriēras apkaimē, kur par piecdesmit ekijiem gadā noīrēja būdiņu ar trim istabām, iežogotu dārziņu un aku. Pārvācoties viņš pārdeva gandrīz visas mēbeles. Pirmo dienu jaunajā dzīvoklī viņš bija ļoti labā garastāvoklī, pats iesita sienās naglas, kur uzkarināt gravīras un herbārijus, un pēc tam visu pēcpusdienu rosījās pa dārzu. Vakarā, ieraudzījis Plutarha māmiņu domīgu un, sadrūmušu, viņš uzsita tai uz pleca un smaidīdams teica:

—   Nekas, mums vēl paliek indigo! *

Tikai divi cilvēki •— Senžaka vārtu grāmattirgotājs un

Mariuss — drīkstēja viņu apmeklēt šai būdiņā Austerljcas ciemā, kura skaļais nosaukums vecajam vīram nepatīkami dūrās ausīs.

Kā jau teikts, cilvēki, kurus pilnīgi pārņēmusi kāda gudra vai neprātīga doma, vai, kā tas bieži notiek, vienlaikus abas šīs domas, tikai ļoti lēnām atskārš dzīves īstenību. Pašu liktenis viņiem ir vienaldzīgs. Tāda pilnīga nodošanās vienai domai rada pasivitāti, kas jau līdzinātos filozofijai, ja būtu apzināta. Cilvēkam sāk klāties grūti, visa dzīve sašķobās, iet uz leju, pat sagrūst, bet viņš to gandrīz nepamana. Beidzot, protams, nāk atmoda, taču nosebojusies. Līdz tam laikam cilvēks neiejaukdamies vienaldzīgi vēro savas laimes un nelaimes spēli, kurā likme ir viņš pats.

Tā arī Mabefa kungs, kaut gan ap viņu arvien vairāk sabiezēja tumsa un cita pēc citas izdzisa cerības, tomēr

prata saglabāt savu mazliet bērnišķīgo, bet dziļo dvēseles skaidrību. Viņa domāšanas veids līdzinājās pulksteņa svārsta vēzieniem. Ja viņu uzmundrināja kāda ilūzija, viņš, gluži kā uzvilkts pulkstenis, dzīvoja ar to ilgi, kaut arī ilūzija jau sen bija izgaisusi. Pulkstenis arī neapstājas uzreiz, kad pazaudēta uzvelkamā atslēga.

Mabefa kungam bija savas nevainīgas izpriecas. Tās neko nemaksāja un allaž nāca gluži negaidītas; tās sagādāja jebkura nejaušība. Kādu dienu Plutarha māmiņa istabas stūrī lasīja romānu. Viņa lasīja skaļi, jo iedomājās, ka saturs tā kļūst saprotamāks. Lasīt skaļā balsī nozīmē sev apliecināt lasāmo vielu. Ir ļaudis, kuri mēdz lasīt ļoti skaļi un šķiet paši sev apzvēram to, ko viņi lasa. Arī Plutarha māmiņa, turēdama grāmatu rokā, lasīja romānu tikpat izteiksmīgi. Mabefa kungs viņu dzirdēja, bet neklausījās.

Romānā bija runa par kādu dragūnu virsnieku un skaistuli. Nonākusi līdz teikumam:

««… gaidi mani būdā.» Dragūns …» — viņa apstājās, lai noslaucītu brilles.

— Buda un Drakons, — pusbalsī ieteicās Mabefa kungs. — Jā, tiesa, bija tāds drakons, kas dzīvoja alā un no rīkles spļāva pret debesīm liesmas. Sis briesmonis, kam bija tīģera nagi, jau bija aizdedzinājis vairākas zvaigznes. Tad Buda iegāja viņa migā un padarīja zvēru rāmu. Jūs lasāt labu grāmatu, Plutarha māmiņ. Tā ir skaistākā no visām leģendām.

Un Mabefa kungs iegrima tīksmā sapņainībā.

5. Trūkums un posts ir labi kaimiņi

Mariusam patika šis skaidrais sirmgalvis, kas lēnām grima arvien dziļāk trūkumā un pamazām sāka par to brīnīties, lai gan vēl diez ko nenoskuma. Kurfeiraku Mariuss laiku pa laikam nejauši satika, bet Mabefa kungu uzmeklēja pats, kaut arī diezgan reti, ne vairāk kā reizi vai divas mēnesī.

Vislielākais prieks Mariusam bija doties vienam garās pastaigās pa ārpilsētas bulvāriem, pa Marsa lauku vai Luksemburgas dārza klusākajām alejām. Dažreiz viņš vai

pusi dienas pavadīja pie kāda sakņu audzētāja mājas, raudzīdamies salātu dobēs, vistās uz mēslu čupas un zirgā, kas grieza ūdenssūkņa ratu. Garāmgājēji viņu uzlūkoja ar izbrīnu, un dažam labam viņa apģērbs šķita aizdomīgs un izskats draudīgs. Un tomēr tas bija tikai nabadzīgs jauneklis, kas nogrimis bezmērķa sapņos.

Vienā no tādam pastaigām viņš bija uzgājis Gorbo būdu. Vientulības un lētās īres maksas vilināts, viņš pārvācās tur uz dzīvi. Pārējie mājas iemītnieki viņu pazina tikai kā Mariusa kungu.

Daži vecie ģenerāļi un tēva cīņasbiedri, ar kuriem viņš bija iepazinies, aicināja viņu ciemos. Mariuss neatteicās. Šādos apciemojumos varēja parunāt par tēvu. Laiku pa laikam Mariuss apmeklēja grāfu Pažolu, ģenerāli Belavēnu, ģenerāli Fririonu un Invalīdu namu. Šais vakaros tika muzicēts un dejots. Mariuss tur ieradās savā jaunajā uzvalkā. Taču viesībās un ballēs viņš piedalījās vienīgi stipra sala laikā, jo viņam nepietika naudas, lai noīrētu karieti, bet sabiedrībā viņš gribēja parādīties tikai ar nevainojami nospodrinātiem zābakiem.

Dažreiz viņš bez rūgtuma mēdza teikt:

— Tāda ir cilvēku daba; salonā jūs varat ierasties visādi netīrs, vienīgi apaviem jābūt spodriem. Lai tiktu tur labi uzņemts, no jums prasa nevis tīru sirdsapziņu, bet nevainojami tīrus zābakus.

Visas kaislības, izņemot sirdskaisli, izkliedē sapņi. Mariusam politiskais drudzis bija pārgājis. Tā izbeigšanos veicināja 1830. gada revolūcija, kas atbilda viņa prasībām un viņu nomierināja. Viņš bija palicis tāds pats, vienīgi vairs neļāvās dusmām. Arī viņa pārliecība nebija mainījusies, tikai kļuvusi rāmāka. Taisnību sakot, nevarēja vairs runāt par pārliecību, bija palikušas tikai simpātijas. Pie kādas partijas viņš piederēja? Pie cilvēces. No cilvēces viņš visvairāk mīlēja franču nāciju, no franču nācijas — visvairāk tautu, bet no tautas — sievieti. It sevišķi viņš juta līdzi sievietei. Tagad viņam doma šķita pārāka par darbību, dzejnieks pārāks par varoni un ījaba grāmata vairāk apbrīnas vērta nekā Marengo kauja. Un, kad pēc pārdomās pavadītas dienas viņš vakarā soļoja mājup pa bulvāriem, caur koku zariem skatīdams bezgalīgo visuma telpu, spīdekļus bez nosaukuma, debesu dzīles, ēnas un noslēpumus, viss cilvēciskais viņam šķita sīks un nenozīmīgs.

Viņš domāja — un varbūt patiešām tā arī bija, — ka 1r atradis cilvēka dzīves un filozofijas īsto jēgu, un galu galā skatījās vairs tikai debesīs, vienīgajā, ko patiesība spētu ieraudzīt no savas akas dziļumiem.

Tas viņu nekavēja kalt nākotnes plānus, taisīt projektus un būvēt gaisa pilis. Ja kāds spētu ielūkoties viņa dvēselē, to būtu apžilbinājusi viņa sirdsskaidrība. Patiešām, ja mūsu acīm būtu ļauts ieskatīties otra gara pasaulē, mēs varētu par cilvēku daudz pareizāk spriest pēc viņa sapņiem nekā pēc viņa domām. Domas ir pakļautas gribai, sapņi ir brīvi. Sapnis, kas izraisās spontāni, pat ja ieceram milzu mērķus un ideālus, allaž atstaro un saglabā mūsu garīgo seju: no mūsu dvēseles dziļumiem nekas neuznirst tik tieši kā nepārdomātās un nevaldāmās vēlēšanās, kas traucas pretim dižam liktenim. Sais alkās daudz labāk nekā saprāta noteiktajās, vadītajās un saskaņotajās domās atspoguļojas patiesais cilvēka raksturs. Vistuvākās mums ir mūsu fantāzijas. Katrs atbilstoši savai dabai sapņo par nezināmo un neiespējamo.

Ap 1831. gada vidu vecā sieva, kas uzkopa Mariusa istabu, viņam pastāstīja, ka viņa kaimiņus, nabadzīgo Zondretu ģimeni, izlikšot uz ielas. Augas dienas pavadīdams ārpus mājas, Mariuss gandrīz vai nezināja, ka viņam ir arī kaimiņi.

—   Kāpēc? — viņš jautāja.

—   Tāpēc, ka viņi nemaksā īri. Divi termiņi ir jau garām.

—   Gik tur vajag?

—   Divdesmit franku, — vecā atbildēja.

Mariusam atvilktnē glabājās trīsdesmit franku liels ietaupījums.

—   Ņemiet, — viņš teica vecajai, — te būs divdesmit pieci franki! Samaksājiet par šiem nabaga ļaudīm un iedodiet viņiem piecus frankus, tikai nesakiet, ka tie ir no manis!

6. Vietnieks

Gadījās, ka leitnanta Teodila pulks tika pārcelts uz Parīzes garnizonu. Sakarā ar to Zilnormāna jaunkundzei radās otra doma. Pirmoreiz viņa bija iedomājusies uzdot

Teodilam izsekot Mariusa gaitas; tagad viņa prātoja, vaf nevarētu Teodilu iekārtot Mariusa vietā.

Ja vectēvam iegribētos savā tuvumā redzēt jaunu seju, — šādi ausmas stari reizēm ir tīkami drupām, — būtu lietderīgi atrast citu Mariusu. «Lai notiek,» viņa domāja, «tā būtu tikai iespieduma kļūda, kuras labojums atrodams grāmatas beigās: «Mariusa» vietā lasiet «Teodils».»

Brāļa mazdēls daudz neatšķiras no paša mazdēla; ja nav advokāta, var iztikt ar ulānu.

Kādu rītu, kad Zilnormāna kungs lasīja «Dienas Ziņas» vai ko tamlīdzīgu, pie viņa ienāca meita un sacīja vissaldākajā balsī, jo runa bija par tās mīluli:

•— Tēv, šodien ieradīsies Teodils, lai apliecinātu jums savu cieņu.

Kas tas par Teodilu?

Jūsu brāļa mazdēls.

—  Ak tāl — noteica vectēvs.

Un viņš atkal iegrima avīzē, pilnīgi aizmirsis brāļa mazdēlu, nenozīmīgo Teodilu, un drīz vien stipri saīga, kā tas gadījās gandrīz vienmēr, kad viņš lasīja avīzes. «Lapa», ko viņš turēja rokā un kas, protams, bija rojālistu laikraksts, bez kādiem aplinkiem ziņoja par nākamajā dienā gaidāmu, tolaik Parīzē visai parastu notikumu: tieslietu un medicīnas fakultātes studenti bija nolēmuši pulksten divpadsmitos sapulcēties Panteona faukumā, lai apspriestos. Runa bija par vienu no tobrīd aktuāliem jautājumiem: par nacionālās gvardes artilēriju un strīdu starp kara ministriju un «pilsoņu miliciju» sakarā ar Luvra pagalmā novietotajiem lielgabaliem. Studenti šo gadījumu gribēja «apspriest». Ar to pietika, lai Zilnormāna kungs aizsviltos sašutumā.

Viņš iedomājās Mariusu, kas arī bija students un droši vien līdz ar citiem pusdienas laikā dosies uz Panteona laukumu, lai «apspriestas».

Kamēr viņš kavējās šais mokošajās pārdomās, Zilnormāna jaunkundze klusiņām ieveda istabā leitnantu Teodilu, kas ar gudru ziņu bija ģērbies civilā. Ulāns sprieda tā: «Vecais burvis mūža rentē visu nebūs noguldījis. Tāpēc ir vērts laiku pa laikam pārģērbties par civilistu.»

Zilnormāna jaunkundze skaļi teica tēvam:

—   Teodils, jūsu brāļa mazdēlsl

Un leitnantam pačukstēja:

•— Piekriti visam, ko viņš saka!

Tad vecā dāma atstāja abus vīriešus divatā. Leitnants, kas nebija radis apmeklēt tik cienījamas personas, kautri nomurmināja: «Labdien, tēvoci» — un neveikli paklanījās, aiz ieraduma iesakdams sveicienu kā karavīrs un nobeigdams kā civilists.

—  Ā, tas esat jūs! Jauki! Sēdieties! — sacīja vectēvs.

To pateicis, viņš ulānu atkal aizmirsa.

Teodils apsēdās, Zilnormāna kungs piecēlās.

Sabāzis rokas vestes kabatās un ar uzbudinājumā drebošiem pirkstiem taustīdams abus tur novietotos pulksteņus, Zilnormāna kungs sāka so|ot pa istabu no viena gala uz otru un runāt skaļā balsī:

—   Smurguļu bars! Padomā, šie sapulcēsies, turklāt Panteona laukumā! Lai dievs stāv man klāt! Zīdaiņi, ko vakSr vēl vadāja aukle! Viņiem jau vēl slapjš aiz ausīm! Bet rīt pulksten divpadsmitos šitie pienapuikas apspriedīsies! Uz kurieni mēs ejam? Uz kurieni? Skaidrs, ka uz galu un bezdibeni. Bezbikšainie tik tālu mūs noveduši! Pilsoņu artilērija! Apspriesties par pilsoņu artilēriju! Zem klajas debess trīs mēles gar nacionālās gvardes lielgabalu rībieniem! Un ar ko viņi tur būs kopā? Papriecājieties par jakobīnisma augļiem! Es deru, uz ko vien jūs gribat, lieku miljonu pret nulli, ka tur būs tikai likuma vajāti noziedznieki un atbrīvoti cietumnieki. Republikāņi un katordznieki sader kopā kā cimds ar roku. Kārno jautāja: «Kur pavēlēsi man iet, nodevēj?» — Fušē* atbildēja: «Kur vien tev tīk, muļķi!» Tādi, lūk, ir jūsu republikāņi!

,— Taisnība! — Teodils piekrita.

Zilnormāna kungs mazliet pagrieza galvu, uzlūkoja Teodilu un turpināja:

—   Ko tu neteiksi, šim blēdim pietika nekaunības iestāties karbonāros! Kāpēc tu atstāji manu namu? Lai kļūtu par republikāni. Svilpo, putniņ! Tauta tavu republiku nemaz negrib. Tauta ir prātīga, tā zina, ka vienmēr ir bijuši karaļi un būs, tā zina, ka tauta galu galā ir tikai tauta, tā smejas par tavu republiku, vai dzirdi, muļķi! Vai nav drausmīga iedomība? Iegrābties «Dišēna tēvā», raidīt maigus skatienus giljotīnai, dziedāt serenādes un spēlēt ģitāru zem 93. gada balkonal Šie jaunekļi ir tādi nejēgas, ka nav vērts i nospļauties! Un visi kā viens, bez izņēmuma! Pietiek ieelpot ielas gaisu, lai zaudētu saprašanu!

Deviņpadsmitais gadsimts Ir inde. Kurš katrs def« vēris pienapuika uzaudzē āža bārdeli, iedomājas sevi gudrāku par visiem un pamet savu tēvu un māti. To prasa republika! Tas ir romantiski! Ko tas nozīmē: romantiski? Lūdzu, paskaidrojiet man, kas ir romantisms! Visi trakumi kopā! Pirms gada tāds vīrs skrēja skatīties «Ernani»*. Padomājiet tikai, «Ernani»! Visādi pretstatījumi un šausmas! Nejēdzības, kas nav pat sacerētas franču valodā! Un tagad Luvra pagalmā stāv lielgabali! Mūslaiku laupītāju metodes pie tā noved.

—  Jums taisnība, tēvoc! — Teodils apliecināja.

Zilnormāna kungs turpināja:

—   Lielgabali muzeja pagalmā! Kāda velna pēc? Ko tev vajag, lielgabal? Vai gribi nošaut Belvedera Apollonu? Kas stobriem daļas gan Mediči Veneru? Ak, šie tagadējie jaunieši visi ir nelieši! Cik nožēlojams ir viņu Benžamēns Konstāns! Un tie, kas nav ļauni, toties ir aitasgalvas! Viņi dara visu, lai būtu pretīgi, nemākulīgi ģērbjas, baidās no sievietēm, ložņā ap brunčiem, kā nabagu dāvanas lūgdamies, un ar to sasmīdina skuķus. Goda vārds, varētu domāt, ka viņi kaunas no mīlestības! Un piedevām vēl viņi ir muļķi, kas prot tikai atkārtot Tjerselēna* un Potjē kalambūrus. Viņu svārki atgādina maisus, viņu vestēs varētu staigāt zirgu puiši, viņi valkā rupja audekla kreklus, rupjas vadmalas bikses, rupjas ādas zābakus, un šo putniņu dziesma neko neatšķiras no viņu spalvām! Ar viņu prastajiem teicieniem varētu pazolēt tupeles! Bet visiem šiem dumiķiem, šiem knauķiem ir sava politiskā pārliecība! Ar likumu vajadzētu stingri aizliegt visādas politiskās pārliecības! Viņi izgudro nez kādas tur sistēmas, pārveido sabiedrību, gāž monarhiju, sabradā likumus, apgriež māju otrādi, tā ka bēniņi atrodas pagrabā, un manu vārtsargu ieceļ par karali! Viņi satricina Eiropu līdz pašiem pamatiem, ceļ jaunu pasauli un jūtas laimīgi, ja var paslepšus palūrēt uz veļas mazgātāju stilbiem, kad tās raušas savos rateļos. Ak, Marius! Ai, blandoni! Iet un bļaustīties publiskā laukumā, apspriest, strīdēties, pieņemt dažādus lēmumus! Viņi tos sauc par lēmumiem! Dievs debesīs! Sajukums sarūk un pārvēršas par blēņošanos. Es esmu redzējis jukas, tagad redzu jezgu. Skolas zeņķi spriedīs, ko iesākt ar nacionālo gvardi! Tā kaut kas nav piedzīvots pat no sarkanādainajiem odžibviem un ka« dodahiem! Mežoņi, kas skrien apkārt pliki, ar rungu ķepā, sasprauduši uz paura spalvas kā vēdekli, nav tik neaptēsti kā šie bakalauril Pienapuikas, ne graša viņi nav vērts, bet iedomājas lielas lietas, saimnieko, apspriež, lemj! Pasaulei ir pienācis gals. Acīmredzot nabaga zemeslodei jāizput. Vēl tikai trūka pēdējo žagu, un Francija nožagojās! Apspriedieties vien, jūs aušas! Un tas nebeigsies, iekāms viņi nepārtrauks lasīt laikrakstus zem Odeona arkām. Viņi nopērk avīzi par vienu sū un piedevām samaksā par to ar savu skaidro saprātu, ar savu sirdi, prātu, dvēseli un garu. Un tad uz karstām pēdām no ģimenes prom! Visi šie laikraksti ir mēris, visi, pat «Baltais Karogs»! Galu galā Martenvils taču bija jakobīnis! Ak debess! Tagad viņš varēs lepoties, ka iegrūdis savu vectēvu izmisumā!

—   Pilnīgi pareizi! — Teodils sacīja.

Un, izmantodams klusuma brīdi, karnēr Zilnormāna kungs ievilka elpu, ulāns svarīgi piebilda:

—  Vajadzētu aizliegt visas avīzes, izņemot «Moniteur», un visas grāmatas, izņemot «Militāro rokasgrāmatu»!

Zilnormāna kungs turpināja:

—  Viņi visi ir līdzīgi savam Sjejesain*! No karaļa slepkavas par senatoru — tā tas beidzas! Vispirms pārkrāsojas par pilsoni, uzrunā cits citu ar «tu», lai beigu beigās liktu sevi godāt par grāfa kungu. Grāfa kungs — septembrists, rīkļu rāvējs! Filozofs Sjejess! Paldies dievam, es šo filozofu filozofiju nekad neesmu vērtējis augstāk par Ti~ volī āksta brillēm. Kādudien redzēju šos senatorus Malakē krastmalā ar viņu violetajām, bišu nosētajām samta mantijām un Anrī IV laika cepurēm. Viņi bija pretīgi. Kā mērkaķi tīģera galmā! Pilsoņi, es jums apgalvoju, ka jūsu progress ir neprāts, jūsu cilvēce ir sapnis, jūsu revolūcija ir noziegums, jūsu republika ir riebīga, jūsu jaunā, nevainīgā Francija nāk no meitu mājas. Pie tā es palieku, vienalga, kas jūs būtu — avīžnieki, tautsaimnieki, tiesībnieki vai pat vēl lielāki brīvības, vienlīdzības un brālības veicinātāji nekā giljotīnas nazis. To es jums pasaku, mīļie draugi!

—   Pie velna, — iesaucās leitnants, — apbrīnojami pareizi pateikts!

Zilnormāna kungs aprāva jau iesāktu kustību, pagriezās, paskatījās leitnantam Teodilam cieši acīs un sacīja:

—   Jūs esat muļķis.

SESTĀ GRAMAT a divu zvaigŽŅu SASTAPSANAS

.

1. Kā no iesaukām rodas uzvārdi

Tajā laikā Mariuss bija skaists vidēja auguma jauneklis bieziem, tumšiem matiem, augstu, gudru pieri un dedzīgi ieplestām nāsīm; pēc izskata spriežot, viņš šķita vaļsirdīgs un nosvērts; viņa sejā dusēja lepna, domīga un nevainīga izteiksme. Jaunekļa profilu veidoja noapaļotas, taču noteiktas līnijas, kas franču vaibstos iezīmē no Elzasas un Lotringas nākušo ģermānisko maigumu, un tam pilnīgi trūka stūrainības, kas tik krasi raksturoja sikambrus romiešu vidū un atšķir lauvu rasi no ērgļu rases. Viņš bija sasniedzis to vecumu, kad domājoša cilvēka prāts mēdz būt tikpat dziļš, cik naivs. Sarežģītos dzīves apstākļos viņš spēja rīkoties tiklab muļķīgi, kā cēli. Viņa izturēšanās bija atturīga, vēsa, pieklājīga un ne visai-' sirsnīga. Kad valdzinošā mute ar sārtajām lūpām un sniegbaltajiem zobiem smaidīja, tā izlīdzināja vaibstu nopietnību. Brīžam skaidrā piere un juteklīgais smaids radija dīvainu pretstatu. Acis viņam nebija lielas, bet to skatiens atklāts.

Ļaunākā posta dienās Mariuss nereti ievēroja, ka meitenes, paejot viņam garām, atgriežas un atskatās, un, sajuzdams dvēselē skaudras sāpes, viņš metās bēgt vai centās paslēpties. Viņam likās, ka tās aplūko viņa nodriskāto apģērbu un smejas; patiesībā meitenes saistīja jaunieša piemīlība un tās par viņu jūsmoja.

Sis nenoskaidrotais pārpratums Mariusa un daiļo garāmgājēju starpā padarīja jaunekli ārkārtīgi biklu. Viņš nepievērsa īpašu uzmanību nevienai sievietei gluži vienkārši tāpēc, ka no visām bēga. Tā viņš dzīvoja neziņā, «kā muļķis», kā teica Kurfeiraks,

Kurfeiraks vēl sacīja:

—   Nekļūsti par svētuli! (Viņi uzrunāja viens otru ar «tu», jo jaunībā cilvēki ātri kļūst draugi.) Mīļais, došu tev padomu: nelasi tik daudz grāmatu, bet paskaties drusku uz skaistulītēm! Viņas, viltnieces, nemaz nav zemē metamas, Marius! Mūžīgi bēgot un sarkstot, tu kļūsi truls.

Satiekoties citā reizē, Kurfeiraks teica:

—   Labdien, abata kungs!

Noklausījies tamlīdzīgas pamācības, Mariuss vismaz nedēļu izvairījās no visām sievietēm, kā jaunām, tā vecām, un vēl jo vairāk no paša Kurfeiraka.

Pasaulē tomēr bija divas sievietes, no kurām Mariuss nemaz nevairījās. Viņš justos izbrīnījies, ja viņam pateiktu, ka tās abas arī ir sievietes. Viena no tām bija bārdainā vecene, kas slaucīja viņa istabu. Kurfeiraks par to teica: «Redzēdams, ka kalpone audzē bārdu, Mariuss no savas atsakās.» Otra bija kāda jauna meitene, kuru viņš satika ļoti bieži, bet nekad nebija īsti apskatījis.

Jau vairāk nekā gadu Mariuss vienā no klusākajām Lukseinburgas dārza alejām, kas stiepās līdztekus Kokaudzētavas žogam, ievēroja kādu vīru un jaunu meiteni, kuri gandrīz vienmēr sēdēja blakus uz viena un tā paša sola alejas nomaļākajā galā Rietumu ielas pusē. Katru reizi, kad nejaušība, kas allaž vada sevī iegrimuša cilvēka pastaigas, noveda Mariusu šai alejā (un tas notika gandrīz ik dienas), viņš sastapa tur šo pāri. Vīrietim varēja būt gadu sešdesmit, tas likās nopietns un skumīgs un ar savu spēcīgo, bet it kā pagurušo stāvu izskatījās kā atvaļināts karavīrs. Ja tas nēsātu kādu goda zīmi, Mariuss to būtu noturējis par bijušo virsnieku. Vecais izskatījās labsirdīgs, taču nepieejams un nemēdza nevienu uzlūkot. Tas valkāja zilas bikses, zilus svārkus, cepuri ar platām malām, melnu kaklautu un žilbinoši baitu rupja audekla kreklu. Reiz kāda grizcte, ejot garām viņu solam, bija sacījusi: «Re, kur tīrīgs atraitnis!» Tā mati bija pilnīgi sirmi.

Pirmajā reizē, kad abi bija atsēdušies viņam blakus uz sola, meiteni, kas veco pavadīja, varēja noturēt par trīspadsmit četrpadsmit gadus vecu pusaudzi. Viņa bija tik vāja, ka tālab šķita neglīta, izskatījās neveikla un nenozīmīga. Meitene pelnīja ievērību vienīgi ar savām skaistajām acīm, tikai tās raudzījās katram tieši pretim ar pārmērīgu pašpārliecību, kas varēja nepatikt. Viņa bija ģērbusies reizē bērnišķīgi un vecīgi un savā melnajā, slikti piegrieztajā vilnas kleitiņā atgādināja klostera audzēkni. Varēja domāt, ka tie ir tēvs un meita.

Divas trīs dienas Mariuss pētīja veco vīru, kas vēl nebija nekāds vecis, un meiteni, kas vēl nebija izveidojusies par jaunavu, bet pēc tam vairs nepievērsa abiem nekādu uzmanību. Tēvs un meita šķita Mariusu nemaz neredzam. Viņi mierīgi un vienaldzīgi sarunājās. Meitene jautri čaloja vienā laidā. Vecais vīrs bija mazrunīgs un tikai laiku pa laikam uzlūkoja meitu ar neizsakāmi tēvišķīgu sirsnību.

Mariuss neviļus bija pasācis staigāt tieši pa šo aleju un vienmēr sastapa tur priekšā abus sēdētājus.

Tas notika tā.

Mariusam vislabāk patika ierasties no tā alejas gala, kas atradās iepretim solam, tad viņš pagāja garām sēdētājiem, otrā alejas galā apgriezās un devās atkal atpakaļ. Tā viņš rīkojās reizes piecas sešas no vietas katrā pastaigā. Šādas pastaigas bija piecas vai sešas nedēļā, un tomēr viņš vēl nekad nebija sasveicinājies ar abiem sēdētājiem. Kaut arī sirmgalvis un meitene šķita izvairāmies no svešiem skatieniem vai varbūt tieši tāpēc, abus ar laiku ievēroja pieci seši studenti, kas reizēm pastaigājās gar. Kokaudzētavas žogu. Centīgie tur nāca izklaidēties pēc lekcijām un pārējie — pēc izspēlētām biljarda partijām. Kurfeiraks, kas piederēja pie otrajiem, arī bija ievērojis ne visai parasto pāri, bet, nospriedis, ka meitene ir neglīta, drīz vien no šīs sastapšanās izvairījās. Viņš aizbēga kā partietis, atstādams abiem palamas. Ievērodams vienīgi mazās melno kleitiņu un vecā sirmos matus, viņš iekristīja meiteni par Melno jaunkundzi un tēvu par Balto kungu. Tā kā neviens abus svešos nepazina un nezināja to vārdus, palama tūlīt pielipa. Ieraudzīdami veco, studenti sacīja: «Ā, tur jau Baltais kungs sēž uz sava sola!» Mariuss darīja tāpat un sāka saukt svešo vīru par Balto kungu.

Arī mēs rīkosimies pēc viņu parauga un turpmāk runāsim par Balto kungu.

Gandrīz katru dienu vienā un tai pašā stundā Mariuss tā vēroja abus veselu gadu. Sirmgalvis viņam patika, bet meitene likās diezgan garlaicīga.

2. Lux facta esi [84]

Otrā gadā, tieši tai laikā, līdz kuram nonācis mūsu stāstījums, gadījās, ka jaunekļa pastaigas Lukseinburgas dārzā pēkšņi beidzās. Mariuss pats nebūtu varējis pateikt, kāpēc viņš gandrīz sešus mēnešus ne reizes nebija iegriezies iemīļotajā alejā. Kādu dienu viņš atkal devās turp. Bija dzidrs vasaras rīts, un Mariuss jutās līksms kā ikviens cilvēks skaistā dienā. Sirdī šķita atbalsojamies visas putnu dziesmas, kas skanēja ausīs, un atspoguļoj-amies zilie debesu laukumiņi, ko caur lapotni skatīja acs.

Viņš devās taisni uz «savu» aleju un, nonācis tās galā, uz ierastā sola atrada sēžam pazīstamo pāri. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka vīrs gan ir tas pats, bet meita likās pavisam cita. Jaunā meitene, ko Mariuss tagad ieraudzīja, bija pieaugusi un daiļa jaunava, kas valdzināja ar burvību, kura piemīt sievietei tieši tai brīdī, kad tā vēl nav atraisījusies no bērna naivās piemīlības. Tas ir ātri gaistošs un skaidrs brīdis, ko spēj izteikt divi vārdi: piecpadsmit gadu. Meitenes brīnišķīgajos kastaņkrāsas matos laistījās zeltīti pavedieni, piere šķita izkalta no marmora, vaigi bija kā rožu ziedlapiņas, sejā bāls sārtums mijās ar dzidru baltumu, smalkās lūpas smaidīja gaišu smaidu un runāja mūzikai līdzīgu valodu, viņas galvu Rafaēls būtu gleznojis svētajai Marijai un kaklu Žans Gužons izcirtis savā Veneras statujā. Beidzot, lai šie aizgrābjošie vaibsti iemantotu pilnību, deguns nebija skaists, bet jauks, ne taisns, ne izliekts, ne itālisks, ne grieķisks; tas bija parīzietes deguns — kaut kas asprātīgs, smalks, nepareizs, bet skaidrs, tāds, kas dzen izmisumā gleznotājus un apbur dzejniekus.

Kad Mariuss gāja garām, viņš neredzēja jaunavas acis, jo tā visu laiku skatījās uz leju, bet ievēroja tikai garās, brūnās skropstas, kuru ēnā slēpās kautrība.

Skaistais bērns smaidīja, klausoties sirmgalvja runā, un nekas, šķiet, nevarēja būt tik burvīgs kā šis gaišais smaids un nodurtais skatiens.

Pirmajā brīdī Mariusam šķita, ka vecais atvedis sev līdzi otru meitu, agrāk redzētās meitenes māsu. Taču, kad jauneklis pēc agrāko pastaigu ieraduma otrreiz gāja garām solam un ieskatījās meitenē uzmanīgāk, viņš atzina, ka tā ir tā pati senā paziņa. Sešos mēnešos skuķēns bija kļuvis par jaunavu — tas ir viss. Šāda parādība sastopama bieži. Ir laiks, kad meitenes uzplaukst vienā mirkli tāpat kā rozes. Vakardien mēs atvadījāmies no bērna un šodien satiekam jaunavu, kas satrauc mūsu prātus.

Meitene bija ne vien izaugusi, bet arī kļuvusi valdzinoša. Tāpat kā daži koki trijās aprīļa dienās ietērpjas ziedos, sešos mēnešos viņa bija uzplaukusi daiļumā. Viņas aprīlis bija klāt.

Dažkārt gadās novērot, ka trūcīgi, taupīgi ļaudis piepeši it kā atmostas, pārsviežas no posta greznībā, visādi šķiež naudu un negaidot kļūst ievērojami, izšķērdīgi, spoži. Viņi ir tikuši pie līdzekļiem, vakardien bijusi procentu izmaksas diena. Arī jaunā meitene bija saņēmusi savu pusgada renti.

Tā vairs nebija internāta audzēkne ar plīša bereti galvā, melnu vilnas kleitiņu mugurā, skolnieces kurpēm kājās, sasprēgājušām rokām. Līdz ar skaistumu bija radusies gaume. Tagad viņa ģērbās ar vienkāršu, bet bagātu un nemākslotu eleganci. Viņa valkāja melnu damasta kleitu, tādas pašas drānas apmetni un baltu krepa cepurīti. Baltie cimdi izcēla smalko roku, kas rotaļājās ar ķīniešu saulessarga rokturi, un zīda zābaciņi ietvēra mazu, slaidu kāju. Ejot viņai tuvu garām, no viņas tērpa juta plūstam jaunavīgu un skurbu aromātu. *

Vecais vīrs toties nemaz nebija mainījies.

Kad Mariuss gāja garām otrreiz, meitene pacēla plakstiņus. Viņas acis bija dziļas un zilas kā debesis, bet no šīs aizplīvurotās zilgmes vēl raisījās tikai bērna skatiens. Viņa paraudzījās Mariusā tikpat vienaldzīgi, kā būtu paskatījusies puisēnā, kas skraidīja zem sikomorēm, vai marmora vāzē, kura meta ēnu pār solu. Un Mariuss turpināja pastaigu, kavēdamies jau atkal citās domās.

Jauneklis pagāja solam garām vēl četras piecas reizes, pat nepalūkodamies uz meitenes pusi.

Nākamajās dienās Mariuss pa paradumam iegriezās parkā, atkal sastapa tur «tēvu un meitu», taču vairs nelikās par tiem ne zinis. Šī meitene, arī kļuvusi daiļa, saistīja viņa domas tikpat maz kā tai laikā, kad vēl bija neglīta. Mariuss tikai tāpēc pastaigājās gar solu, kur viņa sēdēja, ka bija tā ieradis.

3. Pavasara ietekme

Bija rēna, dzidra diena, Luksemburgas dārzs grima saulē un ēnās, debesis bija tik skaidras, it kā eņģeļi no rīta būtu tās nomazgājuši; kastaņu lapotnē skaļi ķīvējās zvirbuļi. Mariuss bija atvēris savu dvēseli dabai, viņš ne par ko nedomāja, tikai dzīvoja un elpoja. Kad viņš kā parasti gāja garām solam, meitene pacēla acis un viņu skatieni sastapās.

Kas jaunavas skatienā šoreiz bija tik sevišķs? Mariuss to nemācētu pateikt. Tur nebija nekā un bija viss. Tas līdzinājās dīvainam zibens uzliesmojumam.

Meitene atkal nodūra acis, un Mariuss devās tālāk.

Tas, ko viņš redzēja, vairs nebija bērna naivais un vaļsirdīgais skatiens, tas bija noslēpumains atvars, kas uz mirkli pavērās un tūlīt atkal aizvērās.

Katra meitene reiz tā skatās. Vai tam, kas gadās tuvumā!

Sis pirmais jaunas dvēseles skatiens, kad tā pati sevi vēl neapzinās, ir kā rīta blāzma debesīs. Tajā mostas kas spožs un nezināms. Nekas nespēj attēlot, cik bīstama pievilcība ir šim negaidītajam mirdzumam, kas pēkšņi met blāvu gaismu pār brīnumainu neziņu un apvieno tagadnes nevainību ar visām nākotnes kaislībām. Tas ir kā nejauši uzplūdis maiguma vilnis, nenoteikts un gaidu pilns. Tas ir slazds, kuru nevainība izliek gluži neviļus un kurā tā noķer sirdis, to negribēdama un nezinādama. Tas ir sievietes skatiens jaunavas acīs.

Reti gadās, ka šis skatiens neizraisa dziļus sapņus cilvēkā, kas to uztvēris. Šajā liktenīgajā debesu starā sastopas skaidrība un dedzība, un tam vairāk nekā visiem koķetajiem acu uzmetieniem piemīt burvju vara, kas liek dvēseles dziļumos pēkšņi uzplaukt tumšajam, smaržu un indes pilnajam ziedam, ko sauc par mīlestību.

Vakarā, atgriezies savā istabelē, Mariuss paskatījās uz savu uzvalku un pirmo reizi atskārta, cik nepiedienīgi, nepieklājīgi un muļķīgi ir pastaigāties pa Luksemburgas dārzu «ikdienas» drēbēs: cepure pie lentes bija ielauzīta, apavi atgādināja važoņa zābakus, melnās bikses ceļgalos spīdēja un melno svārku piedurknes elkoņu vietā bija iz« dilušas.

4. Nopietnas slimības sākums

Nākamajā dienā ierastajā stundā Mariuss izvilka no skapja jaunos svārkus, jaunās bikses, jauno cepuri un jaunos zābakus, ietērpās no galvas līdz kājām, uzvilka rokās pat cimdus — nedzirdēts greznums! — un devās uz Luksemburgas dārzu.

Pa ceļam viņš sastapa Kurfeiraku, bet likās to neredzam. Pārnācis mājās, Kurfeiraks draugiem teica:

—   Es nupat satiku Mariusa jauno cepuri un svārkus un pašu Mariusu tur iekšā. Viņš laikam devās uz kādu eksāmenu, jo izskatījās briesmīgi muļķīgs!

Nonācis Luksemburgas dārzā, Mariuss apgāja apkārt baseinam un aplūkoja gulbjus, tad ilgi vēroja kādu statuju ar melni nosūbējušu galvu un atsistu gurnu. Pie baseina viņš sastapa četrdesmitgadīgu resnvēderainu buržuā, kas veda pie rokas piecus gadus vecu puisēnu un mācīja to:

—  Vairies no pārmērībām, dēls! Turies vienādā attālumā kā no despotisma, tā no anarhijas!

Mariuss noklausījās buržuā pamācībās dēlam, tad vēlreiz apgāja ap baseinu. Beidzot viņš lēnā gaitā kā negribēdams devās uz «savu» aleju. Varēja domāt, ka viņu kāds reizē dzen turp un nelaiž. Pats gan viņš no tā rfeko nemanīja un domāja, ka izturas tāpat kā vienmēr.

Iegriezdamies alejā, viņš ieraudzīja Balto kungu un jauno meiteni sēžam uz «viņu» sola. Mariuss aizpogāja svārkus līdz kaklam, novilka tos uz leju, lai izgludinātu krokas, ar labpatiku pavēroja bikšu zīdaino lāsmojumu un devās uz solu. Viņa gaitā varēja nojaust uzbrukumu un vēlēšanos iekarot. Tāpēc es teicu: «Viņš devās uz solu,» — kā būtu teicis: «Hannibals devās uz Romu.»

Taču tas notika pilnīgi neapzināti un viņa domas turpināja parasto darbu. Šai brīdī viņam ienāca prātā, ka «Mācību grāmata bakalaura grāda iegūšanai» ir muļķīgs sacerējums, ko sastādījuši pilnīgi stulbeņi, jo nodaļā par cilvēces gara šedevriem iztirzātas trīs Rasina traģēdijas un tikai viena Moljēra komēdija.

Ausīs visu laiku spalgi džinkstēja. Tuvojoties solam, viņš vēlreiz nostiepa svārkus un cieši raudzījās uz jauno meiteni. Viņam likās, ka tā piepilda visu alejas galu ar blāvi zilu mirdzumu.

Jo tuvāk solam Mariuss nāca, jo viņa gaita kļuva arvien lēnāka. Nelielā attālumā no sola, vēl nesasniedzis alejas beigas, viņš pēkšņi apstājās un devās atpakaļ. Viņam ne prātā nebija ienācis, ka neaizies līdz galam. Iztālēm meitene varbūt tikko pamanīja viņa cēlo, jaunajā uzvalkā tērpto stāvu. Viņš turējās stalti, lai labi izskatītos, ja viņā kāds varbūt noraudzītos no mugurpuses.

Sasniedzis alejas sākumu, viņš pagriezās atpakaļ un šoreiz piegāja solam tuvāk, tā ka viņu no tā šķīra tikai trīs koki, bet tad juta, ka nespēj doties tālāk, un brīdi svārstījās. Viņam likās, ka meitene būtu pagriezusies uz viņa pusi. Tad Mariuss vīrišķīgi pārvarēja neuzņēmību un turpināja soļot uz priekšu. Dažus mirkļus vēlāk viņš, nosarcis līdz ausu galiem, neuzdrošinādamies pavērties ne pa labi, ne pa kreisi, roku svārku izgriezumā iekāris, kā to mēdz darīt valstsvīri, stīvi un taisni nosoļoja solam garām. Tai brīdī, kad sols jau bija klāt, — tikpat kā lielgabals pozīcijā, — viņam briesmīgi dauzījās sirds. Jaunava tāpat kā iepriekšējā dienā bija ģērbusies damasta kleitā, krepa cepurīti galvā. Mariuss sadzirdēja brīnum jaukas balss skaņas, kas droši vien bija «viņas balss». Meitene mierīgi sarunājās ar tēvu. Viņa bija ļoti skaista. Mariuss to juta, kaut arī nemeģināja uz viņu paskatīties. «Ja viņa zinātu, ka es esmu tas, kurš sacerējis rakstu par Marku Obregonu de la Rondu, ko Fransuā de Nefšato kungs ievietojis kā savu darbu «Zila Blasa» izdevumā,» nodomāja Mariuss, «viņai vajadzētu just pret mani cieņu.»

Pagājis garām solam, viņš devās līdz tuvējam alejas galam, apgriezās un vēlreiz nostaigāja skaistulei garām. Šoreiz viņš bija nobālis. Un viņa izjūtas nemaz nebija patīkamas. Attālinoties no sola un jaunavas, viņš iedomājās, ka tā noteikti noraugās viņam pakaļ, un paklupa.

Tuvoties solam vēlreiz viņš vairs neuzdrošinājās, tāpēc apstājās alejas vidū un atsēdās, kaut gan līdz šim to nekad nebija darījis. Raudzīdamies sāņus, viņš sirds dziļumos domāja, ka jaunava, kuras balto cepurīti un melno kleitu viņš tik cītīgi apbrīno, nevar palikt pilnīgi vienaldzīga pret viņa jaunajiem svārkiem un spožajām biksēm.

Pēc stundas ceturkšņa viņš piecēlās, it kā no jauna gribētu tuvoties mirdzuma ieskautajam solam, tomēr palika stāvam uz vietas. Pirmo reizi kopš piecpadsmit mēnešiem viņam ienāca prātā, ka vecais kungs, kas katru dienu šeit sēdēja meitas sabiedrībā, droši vien savukārt ir ievērojis viņu un uzskata viņa neatlaidību par dīvainu.

Pirmo reizi viņš arī juta, ka nav visai godbijīgi pat domās dēvēt nepazīstamo par Balto kungu.

Nodurtu galvu, zīmēdams ar klūdziņu smiltīs nenoteiktus rakstus, viņš nostāvēja uz celiņa vairākas minūtes.

Tad pēkšņi pagrieza Baltajam kungam un jaunavai muguru un aizgāja mājās.

Todien viņš aizmirsa paēst pusdienas. Astoņos vakarā viņš gan atģidās, bet, tā kā bija jau par vēlu doties uz Senžaka ielu, tad tikai noteica; «Kas tur liels!» — un apēda gabalu maizes.

Izpurinājis un kārtīgi salocījis drēbes, viņš devās gulēt.

5. Pērkona grāvieni pār Pentermātes galvu

Nākamajā dienā Pentermāte — tā Kurfeiraks bija iesaucis Gorbo mājas vārtsardzi un galveno īrnieci (patiesībā, kā jau dzirdējām, viņas vārds bija Birgona kundze, taču trakulim Kurfeirakam nekas nebija svēts) — Pentermāte pārsteigta ievēroja, ka Mariuss atkal izgāja no mājas, ģērbies jaunajās drēbēs.

Viņš atkal devās uz Luksemburgas dārzu, bet neaizgāja tālāk par alejas vidu. Tāpat kā iepriekšējā dienā viņš tur atsēdās un sāka iztālēm vērot balto cepurīti, melno kleitu un zilo mirdzumu, ko saskatīja pavisam skaidri. Viņš neizkustējās no savas vietas līdz vakaram un pārnāca mājās tikai pēc parka vārtu slēgšanas. Viņš neievēroja, kurā brīdī Baltais kungs ar meitu bija pazuduši, un nosprieda, ka tie aizgājuši no dārza pa Rietumu ielas vārtiem. Dažas nedēļas vēlāk viņš, domādams par to reizi, nekādi nevarēja atcerēties, kur todien ēdis pusdienas.

Trešajā dienā Pentermāti apstulbināja jauns pērkona spēriens. Mariuss atkal bija uzvilcis jaunās drēbes.

— Trīs dienas pēc kārtas! — tā iesaucās.

Vecene mēģināja Mariusam sekot, bet jauneklis gāja ātri un lieliem soļiem; izskatījās, it kā nīlzirgs lūkotu noķert stirnu. Pēc divām minūtēm Mariuss jau bija pazudis skatienam, un Pentermāte atgriezās mājās gluži aizelsusies, pa pusei astmas nosmacēta, pagalam saniknota.

— Vai tas kur der! — tā izsaucās. — Katru dienu vilkt mugurā jauno kārtu un likt cilvēkiem šitā noskrieties!

Mariuss atkal devās uz Luksemburgas dārzu.

Meitene un Baltais kungs sēdēja parastajā vietā. Mariuss, izlikdamies lasām grāmatu, piegāja pie abiem, cik tuvu vien spēja, bet arī tas bija diezgan tālu. Tad viņš atgriezās uz sava sola un četras stundas vēroja uz celiņa lēkājošos zvirbuļus, kas likās viņu izsmejam.

Tā aizritēja divas nedēļas. Mariuss nāca uz dārzu ne vairs pastaigāties, bet gan sēdēt allaž vienā un tai pašā vietā. Apsēdies uz sola, viņš vairs neizkustējās. Katru rītu viņš uzvilka jaunās drēbes, lai gan nevienam tajās nerādījās, un nākamajā dienā atkārtoja to pašu.

Meitene tiešām bija apburoši skaista. Vienīgais, ko tai varētu pārmest, bija skumjā skatiena un līksmā smaida pretstats, kas viesa tās sejā noslēpumainu izteiksmi un dažbrīd padarīja maigos vaibstus mazliet dīvainus, kaut arī tie tādēļ nezaudēja pievilcību.

6. Gūstā

Tuvu otrās nedēļas beigām Mariuss kādudien kā parasti sēdēja uz sava sola ar atvērtu grāmatu, kurai jau kopš divām stundām nebija pāršķīris nevienu lapu. Pēkšņi viņš nodrebēja — alejas galā notika kas negaidīts. Baltais kungs ar meitu bija piecēlušies, jaunava bija paņēmusi tēvu zem rokas, un abi lēnām virzījās uz Mariusa pusi. Mariuss aizvēra grāmatu, atkal no atvēra un mēģināja lasīt. Viņš trīcēja un drebēja. Mirdzums nāca tieši uz viņu. «Ak dievs,» viņš nodomāja, «man neatliks laika ieņemt pienācīgu pozu!» Sirmgalvis un jaunava tikmēr tuvojās. Mariusam likās, ka tas ilgst jau veselu mūžību. «Kāpēc viņi nāk šurp?» viņš sev vaicāja. «Vai tiešām viņa ies te garām?» Jauneklis bija uztraucies un vēlējās izskatīties skaists, vēlējās, lai viņam pie krūtīm būtu ordenis. Viņš dzirdēja maigo un vienmērīgo tuvojošos soļu troksni un iedomājās, ka Baltais kungs viņam uzmetīs sapīkušu skatienu. «Vai viņš mani uzrunās?» Mariuss domāja un nodūra galvu. Kad viņš atkal pacēla acis, tie bija jau klāt. Jaunā meitene pagāja garām un ejot uz viņu paskatījās. Tās skatiens nenovērsās, bet lūkojās Mariusā ar domīgu maigumu, kas viņam lika nodrebēt. Viņam šķita, ka meitene pārmet, kāpēc viņš tik ilgi nav aizgājis līdz tās solam, un saka: «Bija jānāk man pašai.» Gaismas un dzelmju pilnās acis Mariusu apžilbināja.

Viņš juta smadzenēs gailošas ogles. Tā bija nākusi pie viņa, kāda laime! Un kā bija paskatījusies! Viņam tā šķita daiļāka nekā jebkad. Meitenei piemita sievietes un eņģeļa skaistums, tik pilnīgs, ka Petrarka būtu to apdziedājis un Dante nometies tās priekšā ceļos. Mariuss jutās svētlaimīgs un tai pašā laikā briesmīgi sarūgtināts par saviem noputējušiem zābakiem.

Viņš bija pārliecināts, ka jaunava pamanījusi arī tos.

Mariusa skatiens pavadīja meiteni, kamēr tā pazuda alejas galā, tad viņš kā neprātīgs sāka joņot pa Luksemburgas dārzu. Iespējams, ka brīžiem viņš skaļi smējās un runāja pats ar sevi. Viņš uzlūkoja bērnu aukles tik sapņaini, ka ikvienai šķita, it kā Mariuss būtu tajā iemīlējies.

Viņš atstāja parku, cerēdams sastapt meiteni uz ielas.

Zem Odeona arkām viņš sadūrās ar Kurfeiraku un aicināja:

•— Nāc man līdzi pusdienot!

Jaunekļi aizgāja pie Ruso un iztērēja sešus frankus. Mariuss ēda kā īsts rīma. Apkalpotājs dabūja sešus sū. Deserta laikā Mariuss teica Kurfeirakam:

—   Vai tu lasīji šodien laikrakstu? Cik skaistu runu teicis Odrī de Puiravo!

Mariuss bija neprātīgi iemīlējies.

Pēc pusdienām viņš Kurfeirakam sacīja:

—   Es tev izmaksāšu teātri!

Viņi aizgāja uz Portsenmartēna teātri skatīties Frederiku «Adretas viesnīcā». Mariuss bija bezgala jautrs.

Un tai pašā laikā viņš kļuva divtik kautrīgs un bikls. Iznākot no teātra, viņš atteicās palūkoties uz kādas modistes prievīti, kas atsedzās, kad meiča kāpa pāri notekai. Kurfeiraka teiciens «Es labprāt pievienotu šo sievieti savai kolekcijai!» viņam iedvesa šausmas.

Nākamajā dienā Kurfeiraks ielūdza viņu brokastīs Voltēra kafejnīcā. Mariuss uzaicinājumu pieņēma un ēda vēl vairāk nekā iepriekšējā vakarā. Viņš bija domīgs un jautrs, un pietika niecīgākā iegansta, lai viņš izplūstu skaļos smieklos. Viņš maigi apskāva kādu provincieti, ar kuru tika iepazīstināts. Ap galdu sapulcējušies studenti pārsprieda no Sorbonnas katedras sludinātās muļķības, par kurām valsts maksā naudu. Tad saruna novirzījās uz kļūdām un izlaidumiem vārdnīcās un Kišrā prozodijās. Sarunas vidū Mariuss izsaucās:

—   Ir tomēr patīkami saņemt ordeni!

—   Tas nu ir jocīgi! — Kurfeiraks klusi sacīja Žanam Pruvēram.

—   Tieši otrādi, — atbildēja Pruvērs. — Tas ir gaužām nopietni.

Tas patiešām bija gaužām nopietni. Mariuss pārdzīvoja to vētraino un brīnumaino laiku, ar ko sākas lielas kaislības.

Un visu bija izraisījis viens vienīgs skatiens.

Ja mīna ir pielādēta, ja sprādzienam viss sagatavots, tad pārējais notiek ļoti vienkārši. Skatiens ir dzirkstele.

Tā nu "bija noticis. Mariuss mīlēja sievieti. Viņa turpmākais liktenis bija pakļauts neziņai.

Sievietes skatiens līdzinās šķietami nekaitīgam, taču patiesībā drausmīgam zobratam. Tam katru dienu var mierīgi un bez briesmām staigāt garām un nekā nenojaust. Gadās, ka to pat pilnīgi aizmirst. Cilvēks iet savās gaitās, domā, runā, smejas. Pēkšņi viņš jūt, ka viņu sagrābj sazobe. Beigas. Sazobe viņu tur ciet, skatiens viņu ir satvēris: Vienalga, kā un kāpēc, tas viņu ir satvēris. Cilvēks ir pazudis. Sazobe viņu izmals cauri. Cilvēku savažojuši noslēpumaini spēki. Pretoties ir veltīgi. Neviens te nevar līdzēt. No zoba uz zobu, no mocības mocībā tiks rauts cilvēks, viņa prāts, viņa laime, viņa nākotne, viņa dvēsele, un atkarībā no tā, vai būs kritis ļauna radījuma vai cēlas dvēseles varā, viņš iznāks no šā baigā mehānisma kauna izkropļots vai mīlas pārveidots

7. Piedzīvojumi un minējumi sakarā ar burtu «U»

Mariusa apmātību, ko sauc par kaislību, bija izraisījusi viņa vientulība, atrautība no dzīves, lepnums, patstāvība, mīlestība uz dabu, īsta darba trūkums, iegremdēšanās sevī, apslēptā tikumiskā cīņa un sajūsma par visu radību. Tēva kults ar laiku bija kļuvis par reliģiju un kā ikviena reliģija nogūlies dvēseles dziļumos. Vajadzēja rasties kam citam, kas ieņemtu pirmo vietu vina sirdi. Atnāca mīlestība.

Vairāk nekā mēnesi Mariuss ik dienas gāja uz Luksemburgas dārzu. Noteiktajā stundā nekas viņu nespēja aizturēt. «Viņam ir dežūra,» teica Kurfeiraks. Mariuss dzīvoja vienā jūsmā. Jaunā meitene uz viņu skatījās — par to nevarēja būt šaubu.

Viņš bija kļuvis drošāks un mēdza pieiet solam jau tuvāk. Tomēr gar solu viņš vēl joprojām negāja gan aiz kautrības, gan aiz visiem mīlētājiem raksturīgās piesardzības. Mariuss sprieda, ka nav lietderīgi pievērst «tēva uzmanību». Ar dziļu makiavellismu viņš sameklēja dažādas vietas aiz kokiem un statuju pjedestāliem, no kurienes pēc iespējas labāk varēja redzēt jaunavu, pats paliekot vecajam kungam neredzams. Dažreiz viņš vai pusstundu nekustīgi nostāvēja kāda Leonīda vai»Spartaka ēnā, turēdams rokā grāmatu, pār kuras malām viņa skatiens uzmeklēja skaisto meiteni, un tā savukārt, nenoteikti smaidīdama, pagrieza viņam pretim burvīgo sejiņu. Nepiespiesti un mierīgi sarunādamās ar sirmgalvi, tā sūtīja Mariusam jaunavīgajā un dedzīgajā skatienā ietvertos sapņus. Mūžsenais paņēmiens, ko Ieva zināja pirmajā radīšanas dienā un katra sieviete zina savā pirmajā dzīves dienā! Meitenes lūpas atbildēja vienam un acis — otram.

Jādomā, ka ar laiku Baltajam kungam radās kāda nojauta, jo bieži, Mariusam ierodoties, tas cēlās augšā un "sāka staigāt. Sirmgalvis ar meitu vairs neuzturējās ierastajā vietā, bet sēdēja alejas pretējā galā blakus Gladiatora statujai, it kā lai pārbaudītu, vai Mariuss tiem sekos. Mariuss neizprata vecā nolūku un šo kļūdu izdarīja. «Tēvs» kļuva neprecīzs un katru dienu vairs neveda «meitu» uz dārzu. Dažreiz tas atnāca viens pats. Tad Mariuss parkā neuzkavējās. — Atkal kļūda.

Mariuss šos simptomus neievēroja. No kautrības stadijas viņš gluži dabiski un nenovēršami bija sasniedzis akluma stadiju. Viņa mīlestība auga augumā. Viņš sapņoja par savu iemīļoto ik nakti. Turklāt kāds necerēts laimes gadījums ielēja eļļu ugunī un vēl vairāk aizmigloja viņa skatu. Kādu vakaru mijkrēslī uz sola, ko «Baltais kungs un viņa meita» nupat bija atstājuši, viņš atrada kabatlakatiņu, vienkāršu, neizšūtu, bet baltu un smalku kabatlakatiņu, kas šķita izgarojam neaprakstāmu smaržu. Viņš dedzīgi to satvēra. Lakatiņam bija monogramma «U. F.». Mariuss par skaisto meiteni neko nezināja — ne uzvārda, ne vārda, ne dzīves vietas. Sie divi burti bija pirmais, kas viņam par to kaut ko pavēstīja, un viņš uz šiem iniciāļiem sāka celt savu iedomu pilis. «U» noteikti bija vārda pirmais burts. «Ursula!» viņš nodomāja. «Kāds skaists vārds!» Viņš noskūpstīja lakatiņu, ieelpoja tā smaržu, visu dienu nēsāja to uz krūtīm, pie pašas sirds, un nakti aizmiegot uzlika uz lūpām.

— Es tajā jūtu viņas dvēseli! — Mariuss iesaucās.

Kabatlakatiņš piederēja vecajam kungam un bija tam nejauši izkritis.

Nākamajās dienās pēc atraduma Mariuss staigāja Luksemburgas dārzā, nemitīgi skūpstīdams lakatiņu un spiezdams to pie sirds. Meitene neko nesaprata un mēģināja ar tikko jaušamām zīmēm viņam to pavēstīt.

«Cik bikla!» Mariuss nodomāja.

8. Pat invalidi var justies laimīgi

Ja jau esam minējuši vārdu «biklums» un nevēlamies neko slēpt, tad jāpastāsta arī, ka, par spīti jūsmai, Mariuss savai «Ursulai» tomēr pārmeta kādu smagu pārkāpumu. Tas notika vienā no tām dienām, kad meitenei izdevās pierunāt Balto kungu pamest solu un pastaigāties dārza alejās. Spēcīgs preriāla vējš šūpoja platānu galotnes. Sadevušies rokās, tēvs un meita pagāja garām Mariusa solam. Mariuss piecēlās un pavadīja tos ar skatienu, kā jau pieklājas bezprātīgi mīlošam jauneklim. Piepeši no Kokaudzētavas puses atlidoja vēja brāziens, draiskāks par pārējiem, un, it kā veikdams savu pavasara noteikto pienākumu, iebruka alejā, ietina jauno meiteni aizrautīgā, Vergilija nimfu un Teokrita faunu cienīgā virpulī un pacēla tās svārkus — šos svārkus, kas bija svētāki par Izidas plīvuru! — gandrīz prievītes augstumā. Atsedzās glezni veidota kājiņa. Mariuss to ieraudzīja. Viņš bija satriekts un nikns.

Jaunā meitene ar apburoši biklu kustību ātri saglauda svārkus, bet Mariuss tāpēc nejutās mazāk sašutis. Alejā viņš bija viens, tas tiesa. «Bet tur varēja atrasties arī citi!» viņš domāja. «Un ja nu kāds tur būtu pastaigājies? Vai tā kaut ko maz var pieļaut? Tas, ko viņa nupat izdarīja, ir drausmīgi!» Ak vai! Nabaga bērns neko nebija izdarījis, vainīgs bija tikai vējš, bet Mariuss, kurā, šķiet, pamodās Kerubīno dabā apslēptais Bartolo, dusmojās un bija greizsirdīgs pats uz savu ēnu. Tieši šādā veidā cilvēka sirdī rodas spīvā un dīvainā jutekliskā greizsirdība, kas tur valda pat bez kādām tiesībām. Turklāt, arī nerunājot par greizsirdību, burvīgā kājiņa neradīja viņā nekādu patikšanu: pirmās nejauši sastapas sievietes baltā zeķe viņam būtu sagādājusi lielāku prieku.

Kad viņa «Ursula», aizgājusi līdz alejas galam, atgriezās un kopā ar Balto kungu gāja garām Mariusa solam, Mariuss uzmeta tai īgnu, negantu skatienu. Meitene mazliet atlieca galvu un pacēla plakstus, it kā sacīdama: «Nu, kas tad noticis?»

Tas bija viņu pirmais «strīds».

Mariuss tikko bija beidzis acu valodā izteikt pārmetumus, kad aleju šķērsoja kāds vīrs. Tas bija pavisam salīcis, grumbains un sirms invalīds Luija XV laika uniformā; tā krūtis greznoja mazā, iegarenā sarkanas vadmalas aplītī sakrustoti šķēpi — Luija Svētā kareivja krusts. Bez tam veco karotāju vēl rotāja tukša amputētās rokas piedurkne, sudraba zods un koka kāja. Mariusam likās, ka šim radījumam ir ārkārtīgi pašapmierināts izskats. Viņam pat šķita, ka vecais ciniķis, klibodams garām, pa draugam priecīgi pamirkšķināja ar aci, it kā nejaušs gadījums viņus būtu padarījis par sabiedrotajiem un Jāvis abiem reizē baudīt kādu patīkamu priekšrocību. «Par ko viņš tā priecājās, šis kara dieva Marsa lūznis? Varbūt šim koka stumbakam bija kas kopīgs ar skaisto kājiņu?» Mariusu sagrāba neganta greizsirdība. «Varbūt viņš pirmīt tepat kaut kur stāvēja?» Mariuss domāja. «Varbūt viņš'redzēja!» Jauneklim uznāca vēlēšanās invalīdu iznīcināt.

Ar laiku visi asumi notrulinās. Mariusa dusmas uz «Ursulu», lai arī cik tās būtu taisnīgas un pamatotas, beidzot pārgāja. Galu galā viņš piedeva, taču tas viņam nenācās viegli. Veselas trīs dienas Mariuss bija sapīcis.

Pa to laiku, par spīti visam notikušajam vai varbūt tieši tāpēc, viņa kaislība auga augumā un kļuva jau bezprātīga.

9. Aptumsums

Jau redzējām, kā Mariuss uzzināja vai iedomājās uzzinājis, ka Viņa saucas Ursula.

Bet, jo mīl, jo kāre aug. Zināt, ka viņas vārds ir Ursula, bija daudz un tomēr maz. Pēc trim četrām nedēļām ar šo laimi vien vairs nepietika. Mariuss kāroja vēl ko vairāk. Viņam iegribējās uzzināt, kur meitene dzīvo.

Viņš bija izdarījis pirmo kļūdu, iekrizdams Gladiatora sola lamatās, un otro, neuzkavēdamies dārzā, kad Baltais kungs tur pastaigājās viens pats. Tagad viņš izdarīja trešo, milzīgi lielu kļūdu: viņš sekoja «Ursulai».

Tā dzīvoja Rietumu ielas klusākajā vietā, jaunā, necilā trīsstāvu namā.

Sākot ar šo brīdi, laimei redzēt meiteni Luksemburgas dārzā pievienojās laime pavadīt to līdz mājām.

Mariusa alkas vēl pieauga. Viņš zināja, kā to sauc, vismaz kristīto vārdu, šo burvīgo, sievietei īsti piemēroto vārdu. Viņš zināja, kur tā dzīvo. Viņam iegribējās uzzināt, kas tā ir.

Kādu vakaru, abus iztālēm pavadījis un redzējis pazūdam aiz vārtiem, viņš tiem sekoja un drosmīgi izvaicāja vārtsargu:

—       Vai tas, kas nupat te ienāca, bija kungs no pirmā stāva?

—       Nē, — atbildēja vārtsargs. — Tas bija kungs no trešā stāva.

Jau solis uz priekšu. Šis panākums Mariusu iedrošināja.

—  Vai viņš dzīvo ielas pusē? — Mariuss jautāja.

—       Domāju gan, — atteica vārtsargs. — šim namam visi dzīvokļi ir ielas pusē.

—   Un kas ir Šis kungs? — turpināja Mariuss.

—       Rantjē, mans kungs. Labs cilvēks, kas daudz palīdz nelaimīgajiem, lai gan pats nemaz nav bagāts.

—   Kā viņu sauc? — Mariuss taujāja tālāk.

Vārtsargs pacēla galvu un noprasīja:

—  Vai jūs, kungs, gadījumā neesat okšķeris?

Mariuss aizgāja nokaunējies, tomēr sajūsmināts. Viņam

veicās.

«Lieliski,» viņš domāja. «Es zinu, ka viņu sauc par Ursulu, ka viņas tēvs ir rantjē un ka viņa dzīvo šeit, Rietumu ielā, trešajā stāvā.»

Nākamajā dienā Baltais kungs ar meitu paradījās Luksemburgas dārzā tikai uz īsu brīdi. Tie aizgāja, kad vēl bija pavisam gaišs. Mariuss sekoja tiem pa Rietumu ielu, kā bija paradis. Nonācis pie vārtiem, Baltais kungs

ielaida meitu pa priekšu un, nepārkāpis slieksni, atgriezās un cieši paskatījās Mariusā.

Otrā dienā tie uz Luksemburgas dārzu neatnāca. Mariuss velti nogaidīja līdz tumsai.

Vēlu vakarā viņš devās uz Rietumu ielu un trešā stāva logos ieraudzīja gaismu. Viņš pastaigājās zem šiem logiem, kamēr gaisma nodzisa.

Dienu vēlāk Luksemburgas dārzā atkal to nebija. Mariuss nogaidīja līdz tumsai, tad nostājās savā nakts postenī zem logiem Rietumu ielā. Desmitos viņš gāja mājās.'1 Pusdienas palika neēstas. Drudzis baro slimnieku un mīlestība — mīlētāju.

Tā tas turpinājās veselu nedēļu. Baltais kungs ar meitu Luksemburgas dārzā vairs neparādījās. Mariuss nodevās bēdīgiem minējumiem. Dienā uzmanīt nama vārtus viņš neuzdrošinājās. Vajadzēja apmierināties ar iesarkano gaismu, kas nakti atspīdēja rūtīs. Reizēm gar tām paslīdēja kāda ēna, un tad viņam sirds krūtīs sāka dauzīties.

Astotajā dienā, kad viņš atkal ieradās savā postenī, logi grima tumsā. «Skaties, lampa vēl nav aizdegta! Bet ir taču jau tumšs! Varbūt viņi nav mājā.» Viņš gaidīja līdz desmitiem, līdz pusnaktij, līdz vieniem. Trešā stāva logos gaisma neiedegās, un neviens mājās neatgriezās. Viņš aizgāja drūmā noskaņojumā.

Nākamajā dienā — jo tagad viņš dzīvoja tikai rītdienai, šodienas viņam vairs nebija, — arī nākamajā dienā Luksemburgas dārzā neviens neparādījās; to viņš jau bija paredzējis. Krēslā viņš devās uz Rietumu ielu. Logos neredzēja ne gaismas stariņa; aizkari bija nolaisti; trešais stāvs bija tumšs.

Mariuss pieklauvēja, iegāja iekšā un prasīja vārtsargam:

— Vai kungs no trešā stāva ir mājās?

—   Viņš izvācās, — vārtsargs atbildēja.

Mariuss sagrīļojās un klusi vaicāja tālāk:

—   Vai sen jau?

—  Vakar.

•— Kur viņš tagad d^īvo?

—   Nezinu.

—   Vai viņš neatstāja savu jauno adresi?

—   Nē.

Un, paskatījies uz augšu, vārtsargs pazina Mariusu.

—       Skaties tik! Atkal jūs! — viņš teica. — Tātad jūs patiešām esat spiegs?

SEPTĪTĀ GRAMATA pirmie gaiĻi

.

1. Raktuves un racēji

Jebkurā cilvēku sabiedrībā ir tas, ko teātrī sauc par trešo gremdētavu. Sociālos pamatus krustām šķērsām izvago dažkārt derīgas, dažkārt kaitīgas pazemes ejas. Tās izraktas vairākos stāvos, gan seklāk, gan dziļāk. Šai drūmajai pazemei, kas reizēm iebrūk no civilizācijas svara un ko mēs vienaldzīgi un bezrūpīgi mīdām kājām, ir augša un apakša. Pagājušā gadsimtā Enciklopēdija bija sekla, gandrīz atklāta raktuve. Romas katakombu tumsā ķeizariem zem kājām brieda pirmatnējais kristiānisms, gaidīdams brīdi, lai izlauztos no dzīlēm un pārplūdinātu pasauli ar gaismu. Jo svētā tumsībā dus apslēpta gaisma. Vulkāni ir pilni ēnu, kas spēj pārvērsties liesmās. Lava sākumā ir melna kā nakts. Katakombas, kurās tika noturēta pirmā mesa, bija ne tikai Romas alas, bet arī pasaules apakšzeme.

Zem cilvēku sabiedrības ēkas, šī celtniecības brīnumu un drupu apvienojuma, atrodas pazemes dobumi. Tur ir reliģijas, filozofijas, politikas, ekonomikas un revolūcijas raktuves. Vieni par kapli izlieto ideju, citi — skaitli un trešie — dusmas. Balsis sasaucas no katakombas uz katakombu. Pazemes sānejās klejo utopijas. Tās sazarojas visos virzienos. Dažreiz tās sastopas un brāļojas. Žans Žaks Ruso savu kapli aizdod Diogenam un Diogens pasniedz pretim lukturi. Citreiz tur notiek sadursmes. Kalvins ieklūp matos Socīni. Tomēr nekas nespēj aizkavēt vai apturēt visu šo spēku tiekšanos pretim mērķim, to vienlaicīgo rosmi, kam ir savi uzplūdi un atplūdi, kas te ceļas, te grimst un atkal ceļas šai tumsā un pamazām pārveido augšpusi no lejas un ārpusi no iekšas; tā ir briesmīga, neredzama ņudzoņa. Sabiedrība gandrīz nekā nenojauš par darbu šais raktuvēs, kurš nepārmaina to ārēji, beC rada dziļas pārvērtības tās iekšienē. Cik stāvu ir pazemē, tik dažādi tur noris darbi un tik dažādi ir izrakteņi. Ko tur rok? Nākotni.

Jo dziļāk zemē, jo kalnrači top noslēpumaināki. Līdz zināmai pakāpei, kuru prot noteikt sociālfilozofi, viņu pūles ir derīgas, zemāk tās kļūst apšaubāmas un apstrīdamas, bet apakšā — postošas. Vēl dziļākos slāņos civilizācijas gars vairs nespēj iespiesties, robeža, līdz kurai cilvēks spējīgs elpot, ir pārsniegta; tur sākas briesmoņu valstība.

Šī lejup slīdošā skala ir dīvaina: katrs kāpiens atbilst atsevišķam stāvam, kurā patveras sava filozofija un tās reizēm dievišķīgais, reizēm kroplīgais sludinātājs. Zem Jana Husa nāk Luters, zem Lutera — Dekarts, zem Dekarta — Voltērs, zem Voltēra — Kondorsē, zem Kondorsē — Robespjērs, zem Robespjēra — Marats, zem Marata — Babefs*. Un tā tālāk. Zemāk, uz robežas starp neskaidro un neredzamo, var nojaust citus miglainus tēlus, varbūt vēl nedzimušu cilvēku ēnas. Pagātnes ēnas ir spoki, nākotnes ēnas — kāpuri. Gara acīm tās tikko samanāmas. Nākotnes embrionālā attīstība ir viena no filozofu vīzijām.

Vesela pasaule dīgļa stāvoklī — kādi neredzēti tēli!

Sensimons, Ovens un Furjē arī ir tur, sānejās.

Lai gan šos pazemes celmlaužus, kas vienmēr jūtas vientuļi, bet patiesībā tādi nav, vieno neredzamas, brīnumainas saites, viņu veikums ir ļoti dažāds, un vieni degot izstaro maigu gaismu, bet citi deg ar spožu liesmu. Viņu vidū ir gan gaišas, gan traģiski drūmas būtnes. Bet viņiem visiem — no cēlākā līdz tumšākajam, no gudrākā līdz neprātīgākajam — piemīt viena kopīga īpašība — nesavtība. Marats aizmirst sevi tāpat kā Kristus. Viņi nerūpējas, nedomā par sevi. Viņi raugās kur citur, nevis uz sevi pašu. Viņu skatiens meklē absolūto. Vienam no viņiem acīs atmirdz viss debesu spožums; citam, lai cik mīklains ir tā skatiens, acīs jaušams bezgalības atspulgs. Lai ko tas būtu darījis, cienījiet to, kura zīme ir zvaigžņots skatiens!

Tumsas pilns skatiens ir cita zīme.

Ar to sākas ļaunums. Ja gadās sastapt radījumu ar tukšu skatienu, tad pārdomājiet un nodrebiet! Ik sabiedriskajā iekārtā ir savi tumsas racēji.

Ir robeža, aiz kuras dziļums top par kapu, kur izbeidzas gaisma.

Zem visām šeit pieminētajām raktuvēm, zem pēdējām pazemes galerijām, zemāk par neaptveramo progresa un utopijas asinsvadu apakšzemes sazarojumu, vēl dziļāk zemē, dziļāk par Maratu un Babefu, daudz, daudz dziļāk un bez jebkādiem sakariem ar augšējiem slāņiem, ir pēdējā zemzemes eja. Šausmīga vieta. Mēs to nosaucām par trešo gremdētavu. Tā ir tumsības bedre, aklo pazeme. Inferi. Tālāk sākas bezdibenis.

2. Pašā apakšā

Seit izbeidzas nesavtība. Iezīmējas ļaunuma gars; katrs rosās sevis labad. Bezacainais «es» rēc, meklē, taustās un grauž. Sai bezdibenī mīt sabiedriskās iekārtas Ugolīno*.

Pa šo bedri ložņā mežonīgi radījumi, puszvēri, pusrēgi, kam nav daļas gar vispasaules progresu, kam svešs tāds jēdziens un vārds, kam rūp vienīgi pašu vēders. Tie ir gandrīz nesaprātīgi radījumi ar drausmīgu tukšumu dvēseles vietā. Viņiem ir divas mātes, patiesībā abas tikai pamātes — gara tumsība un nabadzība. Viņiem ir ceļvedis — viņu vajadzības; viņi nepazīst citu tieksmju kā vienīgi alkatību. Viņi ir rijīgi kā zvēri, viņi ir asinskāri, taču tā ir nevis tirāna, bet gan tīģera asinskāre. Ciešanas iegrūž šos radījumus noziegumā; tādas ir liktenīgās sekas, satriecošais secinājums, tumsas loģika. So ložņu kņada zemākajā gremdētavā nav apspiestā gara protests, tā ir matērijas sacelšanās. Cilvēks top par pūķi. Bads un slāpes ir izejas punkts; šā ceļa galā cilvēks pārvēršas par sātanu. No šās pazemes nāk Lasnēri.

Ceturtajā grāmatā mēs iepazināmies ar vienu no augšējās raktuves nodalījumiem, ar tā lielajām politikas, revolūcijas un filozofijas šahtām. Tur, kā jau teikts, viss ir cildens, skaidrs, cieņas pilns un godīgs. Arī tur ļaudis var vilties un viļas, bet tur maldi ir cildeni, jo ietver sevī varonību. Darbu, kas tur noris, kopumā sauc par progresu.

Laiks ieskatīties citos — atbaidošos dziļumos.

Dziļi zem sabiedrības pastāv un, kamēr vien netiks izkliedēta gara tumsība, allaž pastāvēs lielā Ļaunuma ala

Sī pazeme atrodas zemāk par visām citām pazemēm un ir tām visām naidīga. Tā ir nežēlīga naida valstība. Tur nepazīst neviena filozofa. Duncis tur vēl nekad nav asinājis spalvu. Sās pazemes tumsas melnumam nav nekā kopīga ar rakstu zīmju cildeno melnumu. Noziedzīgie pirksti, kas krampjaini savelkas zem šīs smacējošās velves, nekad nav pārlapojuši grāmatu vai atšķīruši laikrakstu. Kartušs uzskata Babefu par ekspluatatoru, Sinderhanss Maratu — par aristokrātu. Sai alai ir tikai viens mērķis: visu sagraut.

Visu. Arī neieredzētās augšējās raktuves. Šeit ar nelietīgu rosīšanos grauj ne tikai pastāvošo sabiedrisko iekārtu, šeit grib sagraut filozofiju, zinātni, tiesības, cilvēka domu, civilizāciju, revolūciju, progresu. Šo alu sauc par zādzību, prostitūciju, noziegumu, slepkavību. Tā ir tumsa, kas alkst pēc haosa. Tās velves balsta gara tumsība.

Visām augšējām raktuvēm ir viens kopīgs mērķis — iznīcināt šo alu. Uz šo mērķi visiem spēkiem, visiem līdzekļiem — gan uzlabojot pašreizējo īstenību, gan apcerot ideālus —tiecas filozofija un progress. Izpostiet Tumsonības alu, un jūs izskaudīsit kurmi, ko sauc par Noziegumu. •*

Konkrētāk sakot, vienīgās sociālās briesmas ir Tumsa.

Cilvēce ir identiska. Visi cilvēki radīti no vieniem un tiem pašiem māliem. Vismaz šai saulē visiem ir vienāds liktenis: iznirt no tumsas, kļūt par miesu, pārvērsties pīšļos, Bet tumsonība, piejaukta māliem, no kā veidots cilvēks, padara tos melnus. Šis neizdeldējamais melnums iesūcas cilvēka dvēselē un kļūst par Ļaunumu.

3. Babets, Dižrikle, Zvadzinaudiņa un Monparnass

Parīzes «trešo gremdētavu» no 1830. gada līdz 1835. gadam pārvaldīja četri bandīti: Zvadzinaudiņa, Dižrīkle, Babets un Monparnass.

Dižrikle bija padibeņu Herkuless. Viņa midzenis atradās Aršmariona kloākā. Sim sešas pēdas garajam vīram bija granīta krūšu kurvis, dzelzs muskuļi, elpa kā vēja brāzma no aizas, milža stāvs un putna smadzenes. Varēja domāt, ka Farnezes Herkulesa statuja uzvilkusi tika bikses un kokvilnas samta vesti. Dižrīkle, kas ar savu miesas būvi atgādināja šo skulptūru, būtu spējis savaldīt briesmoņus, bet viņš atzina, ka labāk ir pašam kļūt par vienu no tiem. Zema piere, plati vaigu kauli, nepilnu četrdesmit gadu vecumā jau grumbas ap acīm, īsi, cieti mati, bārdaini vaigi, apauguši kā ar meža kuiļa sariem, — tāds bija šis vīrs. Viņa muskuļi tiecās pēc darba, bet stulbais prāts no tā vairījās. Tas bija dīkā stāvošs milzu spēks. Viņš slepkavoja aiz bezdarbības. Viņu uzskatīja par kreolu. Iespējams, ka viņš nebija bez vainas maršala Brina* nāvē, jo 1815. gadā strādāja par nesēju Aviņonā. Pēc šā apmācības laika Dižrīkle kļuva par bandītu.

Pretstatā smagajam Dižrīklem Babets šķita pavisam gaisīgs. Babets bija vājš un izglītots, caurspīdīgs, bet necaurredzams. Viņa ķermenis šķita laižam cauri gaismu, bet redzokļi nerādīja neko, viņa domas bija neizdibināmas. Viņš sevi dēvēja par ķīmiķi. Pie Bobeša viņš bija kalpojis par ākstu un pie Bobīno par klaunu, bija spēlējis vodeviļās. Babets bija manīgs cilvēks, liels balamute, kas prata padarīt savus smaidus nozīmīgus un savus žestus izteiksmīgus. Viņa amats bija pārdot uz ielām «valsts galvas» ģipša krūšutēlus un portretus. Turklāt viņš vēl pelnījās ar zobu raušanu. Savā laikā viņš gadatirgos bija rādījis dažādus brīnumus un viņam bija piederējusi pašam sava būda uz riteņiem, kurā ļaudis tika aicināti ar trompetes skaņām un šādu afišu: «Babets, zobārstniecības artists, zinātņu akadēmiju loceklis, izdara dažādus eksperimentus ar metāliem un metaloīdiem, rauj zobus un izvelk saknes, ko atstājuši viņa amata brāļi. Cena: viens zobs — franks piecdesmit santīmu; divi zobi — divi franki; trīs zobi — divi franki piecdesmit. Izmantojiet gadījumu!» (Sis «Izmantojiet gadījumu!» nozīmēja: «Lieciet izraut pēc iespējas vairāk zobu!») Kādreiz viņam bija bijusi sieva un bērni, bet viņš nezināja, kas ar tiem noticis. Viņš bija pazaudējis savu ģimeni, kā pazaudē kabatlakatu. Babets bija izņēmums padibeņu pasaulē: viņš lasīja avīzes. Reiz, vēl tais laikos, kad ģimene dzīvoja kopā ar viņu balagānā uz riteņiem, viņš, lasīdams «Ziņnesī» par kādu sievieti, kas dzemdējusi dzīvotspējīgu bērnu ar teļa galvu, bija izsaucies: «Tā tik ir laime! Manai sievai vis neienāktu prātā uzdāvināt man tādu bērnu!»

Vēlāk viņš bija visu pametis, lai «ķertos pie Parīzes», kā pats sacīja.

Kas par vīru bija Zvadzinaudiņa? Pats nakts melnums. Lai parādītos, viņš nogaidīja, kamēr debesis klāj tumsa.. Vakaros viņš izlīda no nezināma cauruma, kurā atkal pazuda pirms gaismas svīduma. Kur atradās viņa ala? To nezināja neviens. Pat pilnīgā tumsā viņš, runādams ar saviem līdzzinātājiem, pagrieza tiem muguru. Vai viņa vārds bija Zvadzinaudiņa? Nē. Viņš mēdza teikt: «Es saucos Itnekā.» Līdzko viņa tuvumā aizdedza sveci, viņš uzlika masku. Viņš bija vēderrunātājs. Babets sacīja: «Zvadzinaudiņa ir naktsputns ar divi balsīm.» Tas bija neizprotams, nenotverams, bīstams cilvēks. Neviens īsti nezināja, vai viņam vispār ir vārds, jo Zvadzinaudiņa bija tikai iesauka; neviens īsti nezināja, vai viņam maz ir balss, jo ar vēderu viņš runāja biežāk nekā ar muti; neviens nevarētu droši apgalvot, ka viņam ir seja, jo visi bija redzējuši tikai viņa masku. Viņš allaž pazuda ne.manāmi kā tvaiks un parādījās negaidot, kā no zemes izaudzis.

Baismīgs radījums bija Monparnass. Viņš vēl bija jauneklis, nepilnus divdesmit gadus vecs, ar skaistu seju, sārtām, ķiršu ogām līdzīgām lūpām, brīnišķīgiem meķiiem matiem un pavasara spožumu acīs. Viņam piemita visi netikumi, un viņš bija spējīgs uz visiem noziegumiem. Nobaudījis ļauno, viņš kāroja pēc vēl lielāka ļaunuma. No ielaspuikas viņš bija izaudzis par slaistu un no slaista kļuvis par laupītāju. Šis piemīlīgais, sievišķīgais, graciozais, stiprais, maigais un nežēlīgais jauneklis laupīja un slepkavoja. Cepuri viņš valkāja atstumtu virs kreisās auss, lai būtu redzama matu sproga, kā to prasīja 1829. gada mode. Svārki Monparnasam bija lieliska griezuma, kaut arī apvalkāti. Monparnasu varēja uzskatīt par modes paraugu, taču šis paraugs dzīvoja nabadzībā un nodarbojās ar slepkavībām. Visu jaunekļa noziegumu pamatā bija vēlēšanās lepni ģērbties. Pirmā grizete, kas pateica: «Tu esi skaists!» — iemeta viņa sirdī tumsas sēklu un padarīja šo Ābelu par Kainu. Apzinādamies, ka ir skaists, viņš gribēja būt elegants, bet elegances pirmais noteikums ir dīkdienība, un tukšinieka dīkdienība noved

pie nozieguma. Reti kāds no laupītājiem iedvesa tādas šausmas kā Monparnass. Astoņpadsmit gadu vecumā viņam uz sirdsapziņas jau bija vairākas slepkavības. Ne vienu vien gājēju šis neģēlis bija atstājis aiz sevis tumsā guļam izplestām rokām un seju asins peļķē. Sacirtojies un iepomadējies, tievu vidukli, ar cēli sasietu kaklasaiti, ar sitamo riņķi kabatā un ziedu pogcaurumā — tāds, bulvāra daiļavu apbrīnas čukstu pavadits, staigāja šis padibeņu frants.

4. Bandas sastāvs

Četratā šie bandīti bija kaut kas līdzīgs Protejam*: viņi veikli izlocījās no policijas un lūkoja izvairīties arī no Vidoka uzmācīgajiem skatieniem, «kokā, liesmā, strautā pārvērzdarnies»; viņi aizdeva cits citam savas iesaukas un viltīgos paņēmienus, slēpās paši savā ēnā, gādāja viens otram slēptuvi un patvērumu, bieži mainīja izskatu, kā karnevālā mēdz noņemt lieko degunu, dažreiz it kā saplūda vienā cilvēkā, bet citreiz savairojās tā, ka pat Koko-Lakūrs viņus noturēja par veselu baru.

Šie četri vīri patiešām arī nebija četri cilvēki: tas bija noslēpumains četrgalvains laupītājs, kas rīkojās pa visu Parīzi, necilvēcisks ļaunuma polips, kas mita sabiedrības pazemē.

Izmantojot sazaroto apakšzemes sakaru tīklu, Babets, Dižrīkle, Zvadzinaudiņa un Monparnass laupīja visā Sēnas departamentā. Kā no zemes izniruši, viņi uzbruka gājējiem. Jaunu izdomu autori šajā jomā, cilvēki, kuru prāts nesās uz tumšiem darījumiem, griezās pie viņiem, lai realizētu savas ieceres. Pietika šiem četriem neliešiem pateikt darbības plānu, ar inscenējumu viņi tika galā paši un paši izstrādāja scenāriju. Ja kādam uzbrukumam, kas solījās būt pietiekami ienesīgs, bija vajadzīga palīdzība, viņi vienmēr sadabūja nepieciešamo skaitu piemērotu cilvēku. Ja gatavojās noziegums, kam pietrūka izpildītāju, viņi piegādāja līdzdalībniekus. Viņu rīcībā bija vesela trupa tumsas aktieru, kas bija ar mieru tēlot jebkurā pazemes traģēdijā.

Parasti viņi sapulcējās vakarā — ap to laiku, kad pamodās, — Salpetriēras apkaimes klajumos. Tur viņi apspriedās. Divpadsmit tumsas stundas bija viņu rīcībā, un vajadzēja izlemt, kā tās labāk izmantot.

Šo četru vīru savienību padibeņu pasaulē sauca par Pirmajiem Gaiļiem. Senajā, gleznainajā tautas valodā, kas arvien vairāk iegrimst aizmirstībā, ar Pirmajiem Gaiļiem apzīmēja agru rītu, tāpat kā krēslas stundu sauca par stundu, kad visi kaķi ir pelēki. Nosaukuma Pirmie Gaiļi pamatā, domājams, bija brīdis, kad viņi beidza savus nakts darbus, jo līdz ar gaismas svīdumu pazūd spoki un izšķiras laupītāji. Šos četrus vīrus visi pazina tikai ar šādu iesauku. Reiz zvērināto tiesas priekšsēdētājs cietuma apmeklēja Lasnēru un izjautāja to par noziegumu, kurā Lasnērs savu vainu noliedza. Kad priekšsēdētājs vaicāja: «Bet kas tad to izdarīja?» — Lasnērs deva viņam šo tiesai neizprotamo, bet policijai skaidro atbildi: «Varbūt Pirmie Gaiļi.»

Dažreiz lugas saturu var uzminēt pēc personu saraksta, tāpat par laupītāju bandu var spriest pēc bandītu palamām. Ir saglabājušies īpaši dienesta ziņojumi, kuros uzskaitītas iesaukas, ar kādām bija pazīstami Pirmo Gaiļu galvenie līdzdalībnieki:

Krampis, saukts arī Pavasarīgais, arī Mūdzis;

Brižons (bija pat vesela Brižonu dinastija, par kuru vēl būs runa); ^

Ķeļļapauris, jau pieminētais ceļa strādnieks;

Atraitne;

Finistērs;

Omērs Ogī, nēģeris;

Citvakars;

Depeša;

Fauntlerojs, saukts arī Puķu pārdevēja;

Plātīzeris, atbrīvots katordznieks;

Šlagbomis, saukts arī Dipona kungs;

Dienvidu Esplanāde;

Strazdaknābis;

Karmaņolas dungotājs;

Augļotājs, saukts arī Bidzarro;

Mežģīņaudis;

Tenteru tenteris;

Pusliards, saukts arī Divmiljards; Utt., utt.

Vairāki paliek nepieminēti, lai gan arī tie nekādā ziņā neatpaliek no pārējiem. Šiem vārdiem ir katram sava seja. Tie apzīmē nevis atsevišķus cilvēkus, bet tipus. Katra iesauka atbilst īpašam to riebīgo sēņu paveidam, kuras aug civilizācijas pazemē.

Šie radījumi, kas ne visai bieži mēdz atklāt seju, nebija no tiem, ko var satikt ielās. Noguruši pēc nežēlīgajiem nakts darbiem, viņi dienā aizgāja gulēt gan vecos kaļķu cepļos, gan Monmartra vai Monrūža akmeņlauztuvēs, gan dažkārt notekcaurulēs. Viņi ierakās zemē.

Kas ir noticis ar šiem cilvēkiem? Viņi vēl joprojām sastopami. Viņi ir bijuši vienmēr. Viņus piemin Horācijs: «Ambubaiarum collegia, pharmacopolae, mendici, mimae.»] Un, kamēr sabiedrība būs tāda, kāda tā ir šodien, arī viņi paliks tādi paši. Viņi mūždien atdzimst no sabiedrības netīrumiem, kas izsūcas caur viņu tumšā pagraba griestiem. Šie lietuvēni atgriežas zemes virsū pastāvīgi vieni un tie paši, tikai ar citu vārdu un citu seju.

Ja arī atsevišķus locekļus iznīdē, cilts pastāv joprojām.

Viņi visos laikos ir apveltīti ar vienām un tām pašām spējām. No ubaga līdz laupītājam šī rase vienmēr saglabājas tīra. Viņi uzmin, kurā kabatā ielikts naudas maks. un Saož pulksteņus vestes iekškabatās. Viņu nāsis atšķir zelta un sudraba smaržu. Ir dažs labs tik vientiesīga izskata buržuā, ka tas pats, varētu sacīt, prasās apzogams. Tādiem buržuā šie vīri pacietīgi seko. Ja parādās kāds ārzemnieks vai provincietis, zaglis nodreb kā zirneklis, kura tīklam tuvojas muša.

Kad ap pusnakti tukšā bulvārī gadās sastapt vai tikai pamanīt šos vīrus, viņi iedveš šausmas. Viņi atgādina nevis cilvēkus, bet dzīvus miglas tēlus cilvēku izskatā; varētu domāt, ka viņi ir daļa no nakts, nešķirami no tās, ka viņu dvēsele ir tumsas dvēsele un ka tikai uz mirkli, lai dažus brīžus dzīvotu savu briesmoņu dzīvi, viņi atšķēlušies no tumsas.

Kas vajadzīgs, lai šos rēgus izgaisinātu? Gaisma. Gaismas straumes.. Neviens sikspārnis nespēj turēties pretim rītausmai. Apgaismojiet sabiedrības pazemi!

PASKAIDROJUMI

Pirmā daļa FANTINA

9. Ipp.

Tiesnešu aristokrātija. — Pirmsrevolūcijas Francijā augstākie tiesas amatvīri, tā sauktie noblesse de robe, gan baudīja dažādas privilēģijas, taču piederēja pie trešās kārtas.

93. gada traģiskās ainas. — Konventa pasākumi pret kontrrevolūciju un karaļnamu, nāves soda izpildīšana Luijam XVI utt.

15. Ipp.

Piecsimt viru padomes loceklis, astoņpadsmitā brimēra piekritējs. — Lielās Franču revolūcijas laikā 1795. gada augustā tika pieņemta jauna konstitūcija, pēc kuras likumdevēja vara piederēja Piecsimt vīru padomei un Vecāko padomei, kas abas kopīgi ievēlēja piecu vīru Direktoriju. 18. brimērā (1799. gada 9. novembrī) Napoleons Bonaparts izdarīja valsts apvērsumu, padzīdams abas padomes, atlaizdams Direktoriju un likdams sevi ievēlēt par pirmo konsulu.

24. Ipp.

De Mestrs. — Zozefs de Mestrs (1753—1821) — reakcionārs franču rakstnieks, savos darbos aizstāv kātoju baznīcas kundzību un pāvesta varu visā pasaulē.

Bekārija. — Čezare Bekārija (1738—1794) — itāliešu jurists un publicists, savā darbā «Par noziegumiem un sodiem» uzstājās pret nāves sodu.

37.  Ipp.

Pigo-Lebrēns (1753—1835) — franču rakstnieks, daudzu 19. gs. sākumā populāru frivolu romānu autors.

38.  Ipp.

Marķīzs d'Aržāns — 18. gs. franču rakstnieks skeptiķis.

Plrons — grieķu filozofs (4. gs. p. ni. ē.), skepticisma ciltstēvs.

Hobss — angļu filozofs materiālists (1588—1679),

Nežons — 18. gs. franču rakstnieks, Didro mācības piekritējs.

Nidhetns — 18. gs. angļu fiziķis. Viņš apgalvojis, ka rūgšanas procesā zināmos apstākļos var rasties dzīvi organismi — zušveidīgi ķermenīši. Tas pierādot, ka dabā darbojas dievišķi spēki.

39.   Ipp.

Tertuliāns (160—240) — vecākais baznīcas rakstnieks latīņu valodā, katoļu teoloģijas pamatlicējs.

40.   Ipp.

Sardanapals — leģendārs Asīrijas valdnieks (9. gs. p. m. ē), slavens ar savu grezno un izlaidigo dzīvi.

Vinsents de Pols (1576—1660) — franču misionārs, Žēlsirdīgo māsu un lācariešu ordeņa dibinātājs, lēnprātīga un pašaizliedzīga cilvēka paraugs.

Katons (1. gs. p. m. ē.) — viens no senāta partijas vadoņiem Senajā Romā, stingru principu un askētiska dzīves veida sludinātājs.

Etjēns (Stefans)—pirmais kristiānisma moceklis, Jeruzālemē nomētāts ar akmeņiem. Leģendas par šo notikumu devušas sižetu slavenajām Ticiāna un Rubensa gleznām.

41.   Ipp.

.. . Tēlemahs, kad Minerva viņu ieceļ bruņinieku kārtā. — Seit ir runa par zīmējumiem, kas attēlo 18. gs. populārā franču rakstnieka Fenelona romānā «Tēlemaha piedzīvojumi» aprakstītos notikumus.

Tēlemahs — Odiseja un Pēnelopes dēls Homēra eposā.

50 Ipp.

Kartušs — Parīzes laupītāju bandas vadonis, kam 1721. gadā Grēva laukumā izpildīja nāves sodu uz moku rata.

52.   Ipp.

Bosjē, kas dziedāja Te Deum dragonādēm. — Bosjē (1627—1704) bija slavens sprediķotājs, Kondomas, vēlāk Mo bīskaps (tāpēc iesaukts par Mo Ērgli), absolūtās monarhijas ideologs. Viņš nenosodīja karaļa Luija XIV rīcību, kurš pēc Nantes edikta atcelšanas (1685. g.) nežēlīgi izrēķinājās ar franču protestantiem hugenotiem, sūtīdams pret tiem dragūnu soda ekspedīcijas, tā sauktās dragonādes.

Karjē — Konventa pilnvarotais, kas 1793. gadā nesaudzīgi izrēķinājās ar kontrrevolucionārā Vandejas dumpja dalībniekiem.

53.   Ipp.

Motirevels — BeŽansonas arhibīskaps, organizēja hugenotu vajāšanas.

Fulijē Tenvils — pirmās franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, uzstājās kā sabiedriskais apsūdzētājs revolucionārajā tribunālā 1793. gadā.

Lamuaņons-Bavils — Luija XIV intendants Langdokā, viens no galvenajiem dragonāžu organizētājiem.

Maijārs — franču revolucionārs, 1789. gadā piedalījies Bastīlijas ieņemšanā, 1792. gada septembra nāves sodu laikā bijis tautas tribunāla priekšsēdētājs.

So-Tavāns — Francijas maršals, piedalījies hugenotu slaktiņā 1572. gadā, tā sauktajā Bērtuļa naktī.

«Tēvs Dišēns» — revolūcijas laika avīze, kalpoja terora izraisīšanai.

Leteljē — Luija XIV ministrs, parakstījis Nantes edikta atcelšanu, piedalījies hugenotu vajāšanā.

Zurdāns Galvu griezējs — 1791. gadā vadīja katoļu reakcijas apspiešanu Aviņonā.

Marķīzs de Luvuā — Luija XIV kara ministrs, izturējies nežēlīgi kā pret hugenotiem, tā pret saviem kareivjiem.

57. Ipp.

Ultramontānis — pāvesta piekritējs, kas atzīst, ka franču baznīcai jāpakļaujas Romai.

Galllkānis — gallikāņi aizstāvēja franču baznīcas neatkarību no Romas.

59.  Ipp.

Drīzāk esmu ar mieru mirt nekā nēsāt uz sirds trīs krupjus. — Burboni paturēja Napoleona ieviesto Goda leģiona ordeni, tikai aizstāja tā virspusē Napoleona attēlu ar Anri IV attēlu, bet otrā pusē — ērgļa attēlu ar trim heraldiskajām lilijām, kuru kontūras iztālēm atgādināja trīs sēdošus krupjus.

60.  Ipp.

Konklāvlsts — garīdznieks, kas apkalpo kardinālu konklāva laikā. Konklāvs — kardinālu padome, kurā notiek pāvesta vēlēšanas^ un kuras laikā kardināli paliek ieslēgti Vatikānā.

Pallijs — balts vilnas apsējs ar melnu krustu, ko pāvests Jauj valkāt visiem arhibīskapiem un dažiem privileģētiem bīskapiem.

61.  Ipp.

Piuska — kardināla galvassega.

Tiāra — pāvesta galvas rota.

… cik daudz jaunu abatu nes uz galvas Peretas piena krūzi! — Lafontēns kadā no savām fabulām tēlo Peretas "gājienu uz tirgu. Pa ceļam Pereta sapņo, cik daudz jauku mantiņu nopirks par naudu, ko saņems, pārdodot pienu. Aizsapņojusies viņa sasit piena krūzi.

62.  Ipp.

…ja viltus Ķorneijs sacer «Tiridatu». — Domāts Korneija eplgonis, viduvējs franču dramaturgs Kampistrons, kas 1691. gadā publicēja traģēdiju «Tiridats».

Pridoms — Anrī Monjē «Zozefa Pridoma memuāru» (1857, g.J varonis, pašapmierināta un aprobežota sīkpilsoņa tips.

67. Ipp.

Svedenborgs — 18. gs. zviedru filozofs mistiķis, aprakstījis savas vīzijas.

Paskāls (1623—1662) — ievērojamais franču matemātiķis, fiziķis un filozofs. Pēc kāda nelaimes gadījuma psihiski sasirdzis, halucinācijās redzējis savā priekšā atveramies bezdibeni. Kopš tā laika Paskāls nodevies reliģiskiem meklējumiem. Runājot par grūti atrisināmām sociālām un morālām problēmām, mēdz lietot apzīmējumu «Paskāla bezdibenis». 70. Ipp,

… lai nolasilu Zuūna tici rakstīto uzsaukumu. — Aizbēdzis no Elbas salas, Napoleons 1815. gada 1. martā izkāpa krastā Zuāna līcī pie Kannām, kur uzrakstīja uzsaukumu armijai un tautai. 79. Ipp.

Ticības kari — sadursmes starp franču katoļiem un protestantiem hugenotiem, kas ilga no 1562. gada līdz 1598. gadam, kad ar Nantes ediktu tika atzītas protestantu reliģiskās un politiskās tiesības. 98. Ipp.

Klods Gē — Viktora Igo 1834. gadā publicētā stāsta «Klods Gē» varonis.

127.  ipp.

Tūkstoš astoņsimt septiņpadsmitais gads ir gads, ko Luijs XVIII apzīmēja par savas valdīšanas divdesmit otro gadu. — Luijs XVIII pieņēma karaJa titulu 1795. gadā, atrazdamies emigrācijā, kad Luijs XVII mira kā Nacionālā konventa gūsteknis. Atgriezies Francijā, Luijs XVIII pirmo restaurācijas gadu (1814. g.) izsludināja par savas «likumīgās» valdīšanas deviņpadsmito gadu, tādējādi it kā izsvītrodams no Francijas vēstures visu revolūcijas periodu un Napoleona valdīšanas laiku.

Angulemas hercogs — grāfa d'Artuā vecākais dēls, komandēja rojālistu karaspēku 1814. gadā. Potjē, Odri — franču komēdijas aktieri 19. gs. pirmajā pusē. Saki kundze — akrobāte, Foriozo — virves dejotājs. Delalo — viens no rojālistu dumpinieku vadoņiem 1795. gadā, restaurācijas laikā deputātu palātas loceklis.

Pleņē, Ķarbono, Tolerons — bonapartistu slepenās savienības «Patrioti» organizatori.

128.  ipp.

…izrotātus ar ērgļu un bišu attēliem. — Ērgļu un bišu attēli bija Napoleona impērijas simboli.

Maija sanāksme. — Par maija sanāksmēm sauca politiska rakstura sapulces, kurās tika pasludināts kāds svarīgs notikums. Simt dienu valdīšanas laikā Napoleons tādā svinīgā maija sanāksmē 1815. gada jūnijā nolasīja jauno konstitūciju.

Somarē — 1816. gadā nogrimušās fregates «Medūza» kapteinis.

Zeriko — franču gleznotājs, slavenās gleznas ««Medūzas» plosts» (1819. g.) autors.

Matirēns Brlno — kurpnieka dēls, kas uzdevies par Navarras princi (Luiju XVII). 1818. gadā notiesāts katorgā.

Belārs — ģenerālprokurors restaurācijas «baltā terora» laikā.

Prokurora biedrs de Broē — apsūdzētājs vairākās prāvās «baltā terora» laikā, uzturējis sūdzību arī pret Polu Luiju Kurjē, franču rakstnieku pamfletistu, kas uzstājies pret feodālo reakciju Francijā.

Maršanžī — reakcionārs franču rakstnieks, 1813. gadā publicējis epopeju «Poētiskā Gallija», kur atdarina Satobriāna «Kristiānisma ģēniju» un «Mocekļus».

D'Arlenkūrs — restaurācijas laika literāts, Burbonu slavinātājs.

129.  Ipp.

Kotēna kundze — sentimentālu romānu autore. Populāri bija viņas romāni «Klāra Alba» un «Matilda» (izmantots libretam, sacerot «Maleku-Adelu»).

… Angulemas pilsētai ir tiesības uz visām jūras ostas priekšro' cibām. — Angulemas pilsēta atrodas nevis pie jūras, bet gan Sarantas upes krastā.

Paēra kungs, «Agnesas» autors, — itāliešu komponists, kura operas tai laikā izrādītas Parīzē.

Hercogs de Bēri, kam tumsā jau uzglūnēja Luvels… — Hercogu de Berī, grāfa d'Artuā dēlu, ko Burboni uzskatīja par iespējamu pretendentu uz Francijas troni, 1820. gada 13. februārī nogalināja seglinieks Luvels.

Marsa jaunkundze — ievērojama franču aktrise 19. gadsimtā.

Dāvids (1748—1825) — franču gleznotājs, bijušais Konventa loceklis, restaurācijas laikā dzīvojis trimdā.

Arno (1766—1834) — franču dramaturgs un fabulu rakstnieks.

Kārno — Konventa laika ievērojams politisks darbinieks, vēlāk izraidīts trimdā.

Suits — Napoleona armijas maršals, guvis slavu Austerlicas kaujā, piedalījies vairākās kaujās Spānijā.

130.  Ipp.

…pjedestālā, kas gaidīja Anri IV statuju… — Burboni visādi centās godināt Anrī IV (valdījis no 1589. g. līdz 1610. g.), Burbonu dinastijas dibinātāju. 1819. gadā atkal uzcēla revolūcijas laikā nogāzto Anrī IV statuju.

Bako — barons Bako de Romāns, galējs rojālists.

*Krasta sazvērestība» — sazvērestība, ko ultrarojālisti organizējuši pret Dekāžu, Luija XVIII ministru, kurš restaurācijas sākumā mēģinājis izdabāt gan liberāļiem, gan ultrarojālistiem.

«Melnā kniepadata» — slepena liberāļu savienība, kuras dalībniekus tiesāja 1817. gadā.

Lafons — franču aktieris.

Talmā (1763—1826) — ievērojams franču traģiķis, kļuvis slavens revolūcijas laikā.

De Felecs, Hofmanis — tā laika rojālistu avīzes līdzstrādnieki.

Saris Nodjē (1780—1844) — franču rakstnieks romantiķis. Viņš noorganizēja literāru pulciņu, kurā darbojās ari Viktors Igo, Alfrēds de Misē un citi tā laika rakstnieki.

…strīdoties par Romas ķeizaru. — Domāts Napoleona un Austrijas ķeizara meitas Marijas Luīzes vienīgais dēls, kas līdz ar dzimšanu ieguva Romas ķeizara titulu. Pēc Napoleona sakāves viņu kopā ar māti aizsūtīja uz Sēnbrunas pili Austrijā.

Invalidu nams — pils kreisajā Senas krastā. Tā uzcelta 17. gadsimtā Luija XIV laikā, lai tanī dzīvotu kaujās cietušie franču muižnieki. 19. gadsimtā pils telpās ierīkota bibliotēka un kara muzejs,

Trenkelags — tā laika politisks darbinieks, reakcionārs.

Klozels de Montāls (parlamenta loceklis), Klozels de Kusergs (garīdznieks) — brāļi, ultrarojālisti.

Salaberl — viens no «baltā terora» organizētājiem restaurācijas sākumā.

131. Ipp.

Kiņē de Montarlo — restaurācijas laika politisks darbinieks, liberālis, piedalījies divās sazvērestībās pret Burboniem.

Fabvjē, Bavū — liberāli noskaņoti tieslietu profesori, populāri studējošās jaunatnes vidū 19. gs. divdesmitajos gados.

Saris Luazons — reakcionārs literāts, kas Franču akadēmijas konkursā iesniedzis Luijam XVIII veltītu dzejoļu krājumu.

Kardināls Fešs — Lionas bīskaps, Napoleona tēvocis.

Zinātņu akadēmijā bija slavens kāds Furjē… — Domāts barons Žans Batists Furjē, ievērojams ģeometrs.

… gluži nepazīstams Furjē, kuru nākotne atcerēsies. — Fransuā Saris Furjē, franču utopiskā sociālisma pārstāvis.

Dāvids d'Anžē — ievērojams franču skulptors 19. gs. pirmajā pusē.

Lamenē Felisitē Robērs — viens no kristīgā sociālisma teorētiķiem.

Senžermēna priekšpilsēta — aristokrātu rajons Parīzē.

Marsāna paviljons — Tilēriju pils spārns, kur restaurācijas laikā, kad to apdzīvojis Berī hercogs, pulcējušies ultrarojālisti,

132. Ipp.

Dipijtrēns —• Ievērojams franču ķirurgs. Viņa vārdā nosaukts patoloģiskās anatomijas muzejs.

Kivje Zoržs (1769—1832) — ievērojams franču dabaszinātnieks,

salīdzināmās anatomijas nodibinātājs.

Parmanijē Aniuāns (1737—1813) — agronoms un tautsaimnieks, attīstījis Francijā kartupeļu audzēšanu.

Ruajē-Kolārs — mēreno monarhistu, tā saukto doktrināru, vadonis restaurācijas laikā.

Blīhers — prūšu feldmaršals, kas piedalījās karā pret Napoleonu, 1815. gadā komandēja prušu un sakšu armiju un ieņēma Parīzi.

133. Ipp.

…četri Oskari. — Par Oskariem tolaik sauca romantiskus varoņus mīlētājus. Oskars bijis aklā dziesminieka Osiana dēls. Osianam piedēvēja skotu dzejnieka Džeimsa Makfersona (1736—1796) sacerētās romantiskās dziesmiņas seno skotu balādu stilā.

…Arturus vēl nepazina. — Par Arturiem ap 19. gs. vidu dēvēja salona varoņus, sieviešu siržu lauzējus.

137. Ipp.

Kastēns — lranču ārsts, ko apvainoja divu viņa draugu noindēšanā un 1823. gadā sodīja ar nāvi.

139. TOC "1-3" Ipp

Galateja — jūras nimfa, kurā iemīlējies ciklops Polifēms.

140. Ipp.

Barbarosa Fridrihs I Barbarosa (Sarkanbārdis), vācu tautības Romas impērijas ķeizars 12. gadsimtā. Trešajā krusta karā iekaroja Ikonu (Mazāzijā).

141. Ipp.

D'Irfē — 17. gs. franču rakstnieks, pastorālu romānu autors.

Druīdi — seno gailu un ķeltu pagānisma priesteri un priesterienes, kas mituši mežu biezokņos.

142„ Ipp.

Priāps — auglības dievs grieķu mitoloģijā.

Tirkarē — Lesāža tāda paša nosaukuma komēdijas varonis, bagātībā iedzīvojies pamujķa sulainis.

Abats de Bernī (1715—1794) — vēlākais kardināls, jaunības gados sacerējis galantas vārsmas.

Grēzs (1725—1805) — franču gleznotājs, popularitāti ieguvis ar sentimentālām sīkpilsoniskā žanra gleznām.

143. Ipp.

Marli zirgi — Kustu veidota skulptūra, kas sākumā atradusies pie Luija XIV celtās izpriecu pils (Marly-īe-Roi) un tikai pēc revolūcijas novietota Elizejas laukos.

144. Ipp.

«Kur paliek mūsu tevs no Ģenles?» — Sentimentāla rojālistu dziesmiņa, kurā pieminēts Luijs XVIII, kas, uzzinājis par Napoleona atgriešanos no Elbas salas, aizbēdzis uz Ģenti Beļģijā.

145. Ipp.

10. augusts. — 1792. gada 10. augustā, tautas sacelšanās laikā, ieņēma karaļa pili, pēc tam Franciju pasludināja par republiku.

Kaudijas aiza. — Otrajā samnitu karā (321. g. p. m. ē.) samnītī Kaudijas aizā piespieda romiešu armiju padoties un atbriiņoja to. Raksturojot pazemojošu sakāvi, mēdz runāt par Kaudijas aizu.

147. Ipp.

Grimo de la Renjērs šai ziņā ir vienis pratis ar Talelrānu. Runa ir par Taleirāna teicienu: «Galvenais, mazāk cītibas!» —ko Taleirāns mēdzis lietot, runādams ar politiskiem darbiniekiem.

Grimo de la Renjērs — franču gastronoms un literāts 19. gadsimtā, «Gardēžu almanaha» autors,

148. Ipp.

Amfiarājs — grieķu mitoloģijas varonis, gaišreģis, piedalījies argonautu braucienā un septiņu vīru cīņā pret 'Iebāru.

149. Ipp.

Sulla Lūcijs Kornēlijs (138.—78. g. p. m. ē.) — romiešu valstsvīrs un karavadonis. Kļuvis par diktatoru, Sulla nežēlīgi izrēķinājās ar saviem pretiniekiem. Gadu pirms nāves viņš atteicās no diktatūras un apmetās uz dzīvi savos īpašumos Karnpānijā. Sulla pats sevi dēvējis par Laimīgo (Felix) un izteicies, ka viņš savā mūžā paguvis atmaksāt it visu — tiklab draugiem, kas viņam darījuši labu, kā ienaidniekiem, kas darījuši ļaunu.

Origens (2.—3. gs.) — viens no pirmajiem kristiānisma filozofiem. Sastrīdējies ar Aleksandrijas bīskapu Dēmetriju, Origens pārcēlās uz dzīvi Palestīnā, kur strādāja par skolotāju, nepārtraukdams arī literāro darbu.

152.  ipp.

Justiniāns — Romas ķeizars ap 5. gs. p. m. ē. Viņa uzdevumā juristu komisija izstrādāja Civilo tiesību kodeksu (Corpus Iuris Civilis).

153.  Ipp.

Dezožjē — vodeviļu un jautru dziesmiņu autors 19. gs. sākumā.

Berkēns Arno — kristīgi pamācoša satura bērnu grāmatu rakstnieks 18. gs. beigās un 19. gs. sākumā.

Beršū — viduvējs dzejnieks, joku poēmas «Gastronomija» autors.

157. tpp.

Ātes traucamies Lafita apskāvienos uz Kalfāra spārniem. —Citiem vārdiem sakot: jaunieši dzenas pēc bagātības, ko sagādās juristu

karjera.

Laļils — ievērojams Parīzes baņķieris Napoleona, Luija XVIII un Luija Filipa laikā, vēlāk iecelts par finansu ministru.

Kaijārs — 17. gs. franču advokāts, kas neatteicies no vissarežģītākajām prāvām, lai tiktu pie bagātības.

160. Ipp.

Potifēms — vlenacis ciklops Homēra «Odisejā».

Kalibans — briesmonis Šekspīra lugā «Vētra».

165) Ipp.

Pameta — angļu rakstnieka Ričardsona romāna «Pamela» (1740. g.) varone, tikumības iemiesojums.

186. ipp.

Vidoks (1775—1857) — avantūrists un noziedznieks, vairākkārt izbēdzis no katorgas, vēlāk kļuvis par policijas spiegu un beidzot par Parīzes slepenpolicijas priekšnieku.

242. Ipp.

… tāpat kā pirms diviem tūkstošiem gadu tā kādam citam nosodītajam bija teikusi: «Ejt» — Norādījums uz baznīcas leģendu par Abasvēru, mūžīgo žīdu. Kad Jēzus, krustu nesdams, gribējis Ahasvēra nama priekšā atpūsties, jūds to aizdzinis ar vārdiem: «Ej, ej!» Jēzus atbildējis: «Es apstāšos un atpūtīšos, bet tu iesi.» Kopš tā laika Ahasvērs notiesāts uz mūžīgu klaiņošanu.

Ipp.

… uzbruka romantiskās skolas nelikumībai. — Kaut gan franču romantisms pamatos ir revolucionārs, sākumā šā virziena rakstnieki bijuši reliģiozi un monarhistiski noskaņoti. Pēc 1824. gada, kad romantiķi uzbruka senām tradīcijām, pret viņiem nostājās baznīca un valsts. Franču akadēmijas sekretārs Ožē un bīskaps Fresinuss 1824. gadā nosodīja romantisko skolu, nosaucot to par ķecerīgu un valstij naidīgu.

286,  Ipp.

Tēramena stāsts. — Rasina traģēdijā «Fedra» Tēramens garā runā pavēsti Tēsējam par jaunā valdnieka Hipolita nāvi. Izteicienu «Tēramena stāsts» lieto, apzīmējot daiļrunīgu, taču apstākļiem nepiemērotu vēstījumu.

312. Ipp.

Drapeau blanc («Baltais Karogs») — ultrarojālistu laikraksts.

Otrā d a | a KOZETE

328. Ipp.

…pēc Nantes edikta atcelšanas. — 1685. gadā Luijs XIV atcēla Nantes ediktu. Tas izraisīja protestantu masveida emigrēšanu no Francijas.

327. Ipp.

…ziņojumā par Abukiru — Pie Abukiras 1798. gada 1. augustā notika jūras kauja, kurā angļi iznīcināja franču floti.

332.  Ipp.

Salvators Roza — 17. gs. itāliešu gleznotājs batālists.

Gribovāls — franču kara inženieris 18. gs. otrajā pusē.

333.   Ipp.

Folārs — franču stratēģis 18. gs. pirmajā pusē.

Polibijs — grieķu vēsturnieks (3.—2. gs. p. m. ē.), kas atzīst, ka vēsturisko notikumu procesā allaž ir zināma kārtība un likumība.

335.  Ipp.

Sarass (1810—1865) — franču pulkvedis, vēsturisku kara aprakstu autors, bonapartisma pretinieks. Sarasu izraidīja no Francijas vienā laikā ar Igo. Viktors Igo Vaterlo kaujas aprakstā izmantojis Sarasa vēsturiskos darbus.

336.  Ipp.

Velingtons uzsauca saviem vecajiem Talaveras, Vitorijas un Salamankas ciņu biedriem… — Spānijas karā Velingtons komandēja angļu pulkus, kas cīnījās spāņu pusē pret Napoleonu, un Talaveras (1809. g.), Vitorijas (1813. g.) un Salamankas (1812. g.) kaujās franči bija spiesti atkāpties.

343. Ipp.

Berezlna, Leipciga, Fontenblo — Napoleona varas norieta etapi. Krievijā, ceļoties pār Berezinas upi, Napoleons 1812. gada novembrī zaudēja apmēram 50 tūkstošus kareivju, franču armija bija iznīcināta. Kaujā pie Leipcigas pret sabiedroto karaspēku Napoleons 1813. gada oktobrī zaudēja 65 tūkstošus kareivju. Fontenblo pilī Napoleons 1814. gada 6. aprīlī parakstīja atteikšanos no troņa.

… atriebt Kresi, Puatjē, Malplakē un Ramiji. — Simtgadu karā angļi sakāva franču pulkus pie Kresī (1346. g.) un Puatjē (1356. g.). Karā par Spānijas mantojumu angļi sakāva Luija XIV karaspēku pie Malplakē (1709. g.) un Ramijī (1706. g.).

…Marengo kaujas uzvarētājs izsvītroja Azenkūru. — Kaujā pie Marengo Napoleons uzvarēja austriešus (1800. gada jūnijā). Kaujā pie AzenkOras (1415. gada oktobrī) Anglijas karalis Henrijs V sakāva franču karaspēku.

345. Ipp.

Mira (1767—1815) — Napoleona armijas maršals, kas piedalījās karagājienā uz Itāliju un Ēģipti. 1800. gadā Mira apprecēja Napoleona māsu, 1810. gadā Napoleons viņu iecēla par Neapoles karali. Uzzinājis par Napoleona bēgšanu no Elbas salas, Mirā devās pret austriešiem un cieta sakāvi. Austrieši viņu sagūstīja un nošāva.

Nejs (1769—1815) — Napoleona armijas maršals, kas piedalījās visos viņa karagājienos. Pēc Napoleona atteikšanās no troņa Nejs pārgāja Burbonu pusē. Kad 1815. gadā Napoleons atgriezās Francijā no Elbas salas, Luijs XVIII facrla Neju par armijas komandieri, bet jau pēc mēneša Nejs ar daļu karaspēka pārgāja Napoleona pusē. Pēc Napoleona sakāves Nejs bēga uz Sveici, taču tika notverts un saskaņā ar pēru palātas spriedumu nošauts.

351. Ipp.

.,, panika aizsniegusi pat Kondē princi Mehelenā un Luiju XVI!l Ģentē. — Kondē princis, ko Luijs XVIII bija iecēlis par franču emigrantu armijas kājnieku pulku komandieri, tolaik atradās Beļģijas pilsētā Mehelenā.

357. Ipp.

…Ulma, Vagroma, lēna un Fridiande. — Sais vietās nolika kaujas, kurās Napoleons uzvarēja. 1805. gadā pie Ulmas kapitulēja austriešu armija, 1809. gadā pie Vagramas austrieši atkal ciela sakāvi, 1806. gadā pie Jēnas tika iznīcināta prūšu armija, 1807. gadā pie Frīdlandes Napoleons sakāva Bennigsena komandētos karapulkus.

Kambrons (1770—1842) — Napoleona armijas virsnieks, kas' pavadīja imperatoru uz Elbas salu un palīdzēja organizēt viņa atgriešanos Francijā.

35S. Ipp.

Kambrons atbildēja… — Pēc citas versijas, Kambrona atbilde bijusi: «Gvarde mirst, bet nepadodas.» Taču Igo šo versiju noraida, iebilzdams, ka to radījusi tieksme izskaistināt vēstures faktu.

35S. Ipp.

Ružē de Lils (1760—1836) — Marseljēzas teksta un mūzikas autors. Viņš bija kara inženieris Strasburgā, kad 1792. gada 24. aprīļa naktī uzzināja par Eiropas valstu koalīcijas nodibināšanos pret revolucionāro Franciju. Tai pašā naktī viņš patriotiskā iedvesmā sacerēja revolucionāro dziesmu Marseljēzu.

360. Ipp.

Klebērs — franču ģenerālis, kas piedalījās Napoleona karagājienā uz Ēģipti, kur 1799. gadā Napoleons viņu atstāja par virspavēlnieku.

362. Ipp..

Burems — vairāku rēķinvedības mācību grāmatu autors 17. gadsimtā, sastādījis «Rokasgrāmatu naudas darījumos» un sacerējis pantos «Slavinājumu naudai». Francijā viņa vārds tolaik bija kļuvis par veikla aprēķinātāja apzīmējumu.

Vecā pūce aizbēga, tiklidz parādījās jaunais vanags. — 1796. gadā, savas militārās karjeras sākumā, Napoleons trīsreiz sakāva austriešu ģenerāli Vurmseru.

364. Ipp.

…kā Vergilijs liktenīgajos Filipu klajumos… Filipu tuvumā (pilsēta un cietoksnis senajā Maķedonijā, agrākā grieķu kolonija, kas vēlāk nosaukta tās iekarotāja Filipa II vārdā) 42. g. p. m. ē. notikusi kauja, kurā Oktaviāns un Antonijs uzvarējis republikāņus Brūtu un Kasīju. Vergilijs to min «Georgiku» 1. dziedājumā, taču kaujā piedalījās nevis Vergilijs, bet Horācijs, kas bija leģiona komandieris Brūta karaspēkā.

365. Ipp.

… uzbrukums 1789. gada 14. jūlijam caur 1815. gada 20. martu. — 1789. gada 14. jūlijā tika ieņemta Bastīlija. 1815. gada 20. martā Napoleons ieradās Parīzē no Elbas salas.

Bonaparts ceļ Neapoles troni pasta puisi un Zviedrijas troni — seržantu. — Maršals Mirā, ko Napoleons 1808. gadā iecēla par Neapoles karali, bija iebraucamās vietas saimnieka dēls. Maršals Bernadots, kas 1818. gadā kļuva par Zviedrijas karali Kārli XIV, bija advokāta dēls un sākumā ierindas kareivis Napoleona armijā.

366. Ipp.

… lai vienkāršo karotāju Fuā padarītu par oratoru. — Fuā, Napoleona armijas ģenerāli, ievainoja pie Vaterlo, bet restaurācijas laikā viņš kļuva par deputātu palātas locekli, liberālās opozīcijas pārstāvi, un iemantoja oratora slavu — it īpaši ar savu runu par personas un preses brīvību (1820. g.).

…Elizeja tēva sirdzēju. — Domāts Luijs XVIII, kuru ārstēja franču mediķis Tološons, iesaukts par Elizeja tēvu.

367. Ipp.

… Korsikānis kļuva par pretstatījumu bearnietim. — Napoleons pretstatīts Burbonu dinastijas ciltstēvam Anrī IV, kas cēlies no Bearnas.

…Egles koka galds no Hartvelas pils… — Hartvelas pilī (ap 60 km no Londonas) Luijs XVIII pavadījis vairākus gadus sava emigrācijas laika.

Par Buvinu un Fontenuā runāja kā par vakar gūtām uzvarām. — Pie Buvinas 1214. gadā franču karalis Filips II Augusts

sakāva vācu karali Otonu IV. Pie Fontenuā 1745. gadā (karā par Austrijas mantojumu) Saksijas Morica vadītais franču karaspēks sakāva angļu un hanoveriešu armiju.

Trestaijons — viens no «baltā terora» Iniciatoriem 1815. gadā.

…nokaunējusies par Marengo un Arkolu, kā nekā izlīdzējās ar Angulemas hercoga statuju. — Napoleona uzvaras pie Marengo un Arkolas šeit pretstatītas Angulemas hercoga karagājienam pret revolucionāro Spāniju 1823. gadā.

368. Ipp.

Angjēnas hercogs Burbonu dinastijas princis, ko pēc Napoleona pavēles 1804. gada 15. mat tā nošāva.

…cerot uz četrpadsmito pantu. — Luija XVIII hartas 14. pants piešķir karalim tiesības sadalīt augstākos valsts amatus.

369.  Ipp.

Hadsons Lovs — Svētās Helēnas salas gubernators.

371. Ipp.

Tirēns (1611—1675) — Francijas karavadonis, piedalījies Trīsdesmitgadu karā.

377. Ipp.

Fernē patriarhs — Par Fernē patriarhu dēvēja Voltēru, kas Šveices robežas tuvumā bija nopircis Fernē muižu un dzīvoja tur ilgus gadus.

384.   ipp.

Sankiloti — Par sankilotiem (fr. sans-culottes — bezbikši) pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā dēvēja revolucionārus. Lai atšķirtos no rojālistiem, viņi īso bikšu (cullote) vietā sāka valkāt garās bikses (pantalon), tāpēc viņus iesauca par sankilotiem.

… trīskrāsainais karogs plīvoja svešumā pār saujiņu varonīgu ļranču viru, tāpat kā pirms trīsdesmit gadiem Koblencā bija plīvojis baltais karogs. — 1823. gadā, kad Angulemas hercogs komandēja franču rojālistu armiju Spānijā, pulciņš franču republikāņu pievienojās spāņu patriotiem un cīnījās zem trīskrāsainā karoga pret rojālistiem.

Koblencas cietoksnī (Reinas provincē) pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā zem Burbonu baltā karoga pulcējās franču emigranti monarhisti, gatavojoties cīņai pret Francijas republiku.

385.   ipp.

Palaļokss Hosē — Saragosas hercogs, kas 1809. gadā, spāņu revolūcijas laikā, komandēja Saragosas cietokšņa garnizonu, kurš varonīgi cīnījās pret franču iebrucējiem.

Rostopčins Fjodors (1763—1826) — Maskavas gubernators 1812. gadā, kad pret Napoleona armiju cīnījās visa krievu tauta.

Baljesterosa Fransisko (1770—1833) — spāņu ģenerālis, Spānijas buržuāziskās pagaidu valdības galva 1823. gadā, kad bailēs no tautas revolūcijas spāņu reakcionārā muižniecība un garīdzniecība bez cīņas atdeva savus cietokšņus franču armijai.

386.  Ipp.

1830. gads — jūlija revolūcijas gads, kad tika gāzta Burbonu dinastija.

387.   Ipp.

Reiters — holandiešu admirālis 17. gadsimtā.

395. Ipp.

Renāls—18. gs. franču materiālists, Enciklopēdijas līdzstrādnieks.

Pami — viduvējs dzejnieks 19. gs. sākumā, tai laikā izplatītu frivolu dziesmiņu autors.

… parakstījies ziedojumu listē par labu Patvēruma Laukam. — Daja restaurācijas laikā izraidīto franču liberāju un bonapartistu devās uz Ameriku un Teksasā nodibināja koloniju, ko nosauca par Patvēruma Lauku (Cliamp d'Asile). Lai kolonistiem materiāli palīdzētu, Francijā tika organizēta ziedojumu vākšana.

432. Ipp.

Kāslri Roberts Stjuarts (1769—1822) — angļu valstsvīrs, viens no Svētās savienības iniciatoriem, Lielbritānijas pārstāvis Vīnes kongresā 1814./1815. gadā.

449.  Ipp.

Te veda ce(š uz Bisetru. — Bisetrā atradās nespējnieku patversme, vīriešu psihiatriskā slimnīca, kā arī darba nams, kur ieslodzīja katorgā notiesātos līdz viņu nosūtīšanai uz spaidu darbiem kādā ostas pilsētā.

…kur Ulbahs ar dunci nodūra Ivrl kazu gani. — 1827. gadā kāds Parīzes kroga puisis Onorē Ulbahs nodūris savu iecerēto līgavu, iesauktu par Ivrī gani. Tautā par to radušās leģendas, un meitenei uzcelts piemineklis Cīruļu laukā.

Grēva laukums — soda vieta līdz 1830. gadam. Pēc tam nāves soda izpildīšana notika pie Senžaka barjeras.

450. Ipp.

Salpetriēra — sieviešu patversme un psihiatriskā slimnīca, dibināta 17. gadsimtā.

489. Ipp.

… dēvē Institūtu par &lt;rGetrām nācijām» un Komisko operu par cFedo». — Franču institūta ēkā sākumā atradās kardināla Mazarīni 1661. gadā dibinātā Četru nāciju kojēža, kurā mācījās 15 itālieši, 15 elzasieši, 20 flāmi un 10 rusijonieši, visi dižciltīgu vecāku bērni. Revolūcijas laikā kolēžu slēdza, bet 1806. gadā tās ēku nodeva Franču institūta rīcībā.

Franču komiskā opera atradās Fedo ielā, tāpēc tās sākotnējais nosaukums bija «Fedo».

473. Ipp.

Ķonsjeržērija — Parīzes cietums, kurā ieslodzīja uz nāvi notiesātos.

517. Ipp.

…sava ordeņa Dasjē. — Anna Dasjē (1651—1720) pārtulkojusi franču valodā «Iliādu» un «Odiseju».

525. Ipp.

… Voltērs būtu aizstāvējis Jēzu, tāpat kā aizstāvēja Kalasu. -— Žans Kalass, Tulūzas tirgotājs protestants, 1762. gadā tika apvainots sava katoļticīgā dēla slepkavībā, lai gan dēls patiesībā bija izdarījis pašnāvību parādu dēļ; Voltērs runās un rakstos dedzīgi atmaskoja reliģisko fanātismu un 1765. gadā panāca Kalasa attaisnošanu.

528. Ipp.

Labārs uti Sirvēns — reliģiskā fanātisma upuri. Labārs — franču muižnieks, apvainots krucifiksa zaimošanā. Sirvēns — protestants, kam Tulūzas parlaments piesprieda nāves sodu par to, ka viņš nejāvis savai meitai pāriet katoļticībā. Taču piecus gadus vēlāk Voltērs panāca, ka viņu reabilitē.

537. Ipp.

Taless (ap 624.-548. g. p. m. ē.) — grieķu filozofs no Milētas, joniešu dabas filozofijas skolas nodibinātājs.

557. Ipp.

Lai tāds palasa Arnū Vionu, Gabrielu Biselēnu, Tritemu, Moroliku un Liku d'Ašeri! — Mātes Innocentijas tirādē minētās personas uu fakti ir vēsturiski nenozīmīgi un ne vienmēr atbilst patiesībai.

564. Ipp.

Ostens Kastiljeho — Viktora Igo izdomāta persona. Spāniešu literatūrā gan ir zināms dzejnieks Kastiljeho, taču tas nav bijis mūks un savos darbos nepiemin Kārli V.

571. Ipp.

… Rablē minēto, visiem zināmo stundas ceturksni… — Par Rablē stundas ceturksni Francijā mēdz apzīmēt to brīdi, kad jāmaksā rēķins, vai — vispārinātā nozīmē — jebkuru nepatīkamu, sarežģītu situāciju. Sis teiciens norāda uz kādu atgadījumu Rablē dzīvē: reiz Lionā Rablē nonācis naudas grūtībās un viņam nebijis, ar ko samaksāt viesnīcas rēķinu. Ar atjautīgu izdomu Rablē panācis, ka viņu arestē un nosūta uz Parīzi, kur karalis Fransuā I viņu izglābis no nepatikšanām.

Trešā daļa MARIUSS

594. Ipp.

Taleirāns (1754—1838) — franču diplomāts un valstsvīrs, pazīstams ar savu politisko bezprincipialitāti: darbojies gan revolūcijas,, gan Napoleona, gan Luija XVIII labā.

596.  Ipp.

Adamasiors — milzis portugāļu dzejnieka Kamoensa (1525—1580) varoņeposā «Luziādi».

Fuijū — franču muižnieks, 16. gadsimtā slavens mednieks, kura grāmata par medībām un dzinējsuņiem bijusi populāra vēl 19. gadsimtā, kad tā iznākusi divdesmitajā izdevumā.

597.  Ipp.

…par jonleti vai beotieli? — Jonijas iedzīvotājus Senajā Grieķijā uzskatījuši par attīstītiem un gudriem cilvēkiem, Beoiijas zemkopjus — par neizglītotiem un truliem.

… pretēji romiešu podniekam pārvērš krūzi amforā. — Norādījums uz Horācija rindām (De arte poetica — Par dzejas mākslu): «Tu, arnforu sācis, podnieka ripu jau griez, bet kāpēc tev iznāk tik krūze?»

602.   ipp.

Lasnērs, Dotēns, Papavuāns, Avrils, Lekufē — noziedznieki, kas sodīti Parīzē 19. gs. divdesmitajos gados.

603.   ipp.

Eleisina — ievērojamākā senās Atikas pilsēta pēc Atēnām, slavena ar savām mistērijām, kurās cildināja dievi Dērnelru un viņas meitu Koru jeb Persefoni, dziedāja himnas un skandēja melopejas, tas ir, deklamācijas mūzikas pavadībā.

… no 1815. gada lidz 1830. gadam viņi atdarināja tītara buldurēšanu. — Karalim Luijam XVIII, kas bija pazīstams kā liels rīma, tauta devusi iesauku «Tītars».

…no 1830. gada līdz 1848. gadam uz visām sienām zimēja bumbieri. — Karali Luiju Filipu, kura attēls tolaik rotāja luidorus, tauta saukāja par «Bumbieri».

604.   ipp.

Poklēns — Moljērs, kura īstais vārds bija Žans Batists Poklēns.

Kamils Demulēns — pirmās franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, teicams orators un žurnālists, giljotinēts reizē ar Dantonu.

Sampionē (1762—1800) — franču ģenerālis.

… pavēlēt svētā Januārija asiņu traukam. — Neapolē, svētā Januārija katedrālē, glabājušies divi trauciņi ar svētā Januārija asinīm. Divreiz gadā ticīgo acu priekšā noticis «brīnums»: asinis trauciņos sākušas mutuļot. Ja brīnums noteiktajā laikā nenoticis, tauta domājusi, ka pilsētai gaidāma nelaime. Kad 1799. gadā pēc .tautas sacelšanās, ko atbalstīja franču revolucionārais karaspēks, tika nodibināta Partenopes republika (agrākās Burbonu pārvaldītās Neapoles karaļvalsts vietā), reakcionārā garīdzniecība paziņoja, ka svētā Januārija brīnums nevarot notikt. Ģenerālis Sampionē, piedraudot ar pilsētas bombardēšanu, piespieda mūkus parādīt «brīnumu», lai nomierinātu satraukto pūli.

Bundzinieks Barā — franču revolūcijas varonis, divpadsmit gadus vecs zēns, kas 1793. gadā, cīnoties pret Vandejas dumpiniekiem, krita rojālistu gūstā, taču atteicās saukt: «Lai dzīvo karalis!» — un mira ar saucienu: «Lai dzīvo republika!»

605.   ipp.

Aventina kalns — viens no septiņiem Romas pakalniem, kur agrāk mitinājās nabadzīgie Romas iedzīvotāji (plebeji).

Svētais ceļš — ceļš, kas veda uz Jupitera templi Kapitolijā.

Vēju tornis — astoņstūrains marmora tornis Atēnās, izrotāts ar astoņu vēju skulpturāliem attēliem, saules un ūdens pulksteņiem.

Gemonijas — kāpnes Romā, kur izlika līķus pēc nāves soda izpildīšanas.

Ditnarsē — 18. gs. franču filologs.

Vejāns — romiešu gladiators, ko Horācijs min savās satīrās.

Terapontigons — tēls Pļauta komēdijā «Kurkulio».

Vadebonkērs — Francijā izdaudzināts grenadieris, kas līdzīgi Fanfanam Tulpēm gūst panākumus gan kaujās, gan mīlestībā.

Damasips — pieminēts Horācija satīrās (II, 3).

606.   Ipp.

Vensēnas pils — Filipa Augusta laikā celta pils, vēlāk pārvērsta par politisku cietumu, kur 1749. gadā ieslodzīja Didro.

Agora — grieķu tautas sapulce, kas parasti notikusi Agoras lāukuinā, no kā cēlies tās nosaukums.

… Kurtils atklājis, ka ezi var cept. — Par to stāsta Horācijs savās satīrās (II, 8).

Rāmo brāļadēls — Didro aprakstīts liekēža tips novelē ar tādu pašu nosaukumu.

Liekēdis Kurkulio — Pļauta komēdijas «Kurkulio jeb Smecernieks» varonis. Arī Ergasils, Alkesimarbs, Fedroms, Dlabols, Argirips, Pardalisk'a ir tipi no Pļauta komēdijām.

Egrefeijs un Kambaseress — 18. gs. beigās un 19. gs. sākumā izdaudzināti gardēži. Marķīzam d'Egrefeijam veltīts Grimo de la Renjēra «Gardēžu almanahs».

Auls Gellijs (2. gs.) — latīņu gramatiķis un kritiķis. Viņa «Atikas naktīs» (20 sējumos) sakopotas piezīmes par senajiem dzejniekiem, zinātniekiem un to darbiem.

Kongrlons — tēls Pļauta komēdijās.

Saris Nodjē (1780—1844) — franču rakstnieks un filologs.

Pantolabs, Momentāns, Hermogens, Trastjs — tipi, pieminēti Horācija satīrās.

Ķlauns Bobešs — 19. gadsimtā populārs komiķis Parīzē.

Tesprlons — Pļauta komēdijas tips.

Balatrons — kārumnieka jokdara tips romiešu literatūrā.

Eskvilins — viens no septiņiem Romas pakalniem, uz kura atradusies kapsēta.

Trofonijs — sengrieķu arhitekts, Delfu tempja cēlājs. Ala, kurā viņš apbedīts, kļuvusi slavena kā orākuls un dziedināšanas vieta. Trofonija alā Lebadejā slimnieks apgūlies, un neredzama straume aizrāvusi viņu pazemē, kur viņš skatījis dažādus briesmoņus un ticis dziedināts.

Mesmers (1733—1815) — vācu mediķis šarlatāns, pēc 1788. gada apmetās Parīzē un kjuva slavens ar savu dziedniecības metodi, tā saukto animālo jeb dzīvnieku magnētismu. Dziedinot viņš lietojis pudeles ar ūdeni, no kurām it kā izstarojot magnētiskie fluīdi.

Ķaljostro, īstajā vārdā Džuzepe Balzāmo (1743—1795), — itāliešu avantūrists, kas, uzdodamies par gaišreģi, apceļojis gandrīz visu Eiropu, 1799. gadā bijis arī Jelgavas pilī.

Grāfs Senžermēns — avantūrists alķīmiķis, kas bija populārs Luija XV galmā.

Majē — karikatūrista Travjesa radīts tips franču satīriskajos žurnālos 1830. g. — 1848. g., pašapmierināts jokupēteris, kam netrūkst zobgalību un frivolu epigrammu.

Kanldija — burve senajā Romā, kuru piemin arī Horācijs savos epodos (III, 8).

Lenormāna jaunkundze — Napoleona laikā Parīzē iecienīta gaišreģe.

Dodona — pilsēta Senajā Grieķijā, ievērojama ar Zeva svētnīcu un orākulu.

607. Ipp.

Tā sabāž vienā maisā Diogenu, Tjabu un Pajaco… un palaiž pasaulē Sodriku Diklo. — Sodriks Diklo (1780—1842) — rojālistu piekritējs, Vandejas dumpja dalībnieks. Restaurācijas laikā it kā aiz sarūgtinājuma, ka Burboni nav viņu pietiekami apbalvojuši par cīņu pret Napoleonu, viņš sešpadsmit gadus klaiņojis noskrandis pa Parīzes ielām, tāpēc iesaukts par mūsdienu Diogenu.

Balle Mabila dārzā… — Deju skolotājs Mabils 1840. gadā Parīzē atvēris deju zāli, kas kļuvusi populāra.

Jānikula kalns — viens no septiņiem Romas pakalniem.

Polihlmnija — liriskās dzejas mūza.

Loretes — Jaunas, eleganti ģērbušās pērkamās sievietes (nosaukums cēlies no Loretes dievmātes katedrāles kvartāla Parīzē).

Sagē māte — 19. gadsimtā iecienīta Monparnasa kvartāla restorāna īpašniece. Viņas viesis bieži bijis ari Viktors Igo.

Sarlē — restaurācijas laika franču gleznotājs un litogrāfs.

Adonajs (senebr. «kungs») — dievs Vecajā deribā.

Silēns — frīģiešu dievs, grieķu mitoloģijā — vecākais satīrs, Dionīsa audzinātājs un pavadonis.

Rampono — Parīzes krodzinieks 18. gs. beigās un 19. gs. sākumā. Viņa viesi bijuši galvenokārt aktieri un literāti. Jautrās dabas un neglītā izskata dēļ Rampono iesaukts par Silēnu. Turklāt viņš bijis tik varens dzērājs, ka no viņa uzvārda atvasināts franču verbs «ramponner», kas nozīmē «dzert pāri par mēru».

Sibarisa — bagāta grieķu pilsēta Itālijā. Tās iedzīvotāji nodevušies greznai un izlaidīgai dzīvei, tāpēc vārds «sibarīts» kļuvis par izsmalcināta baudītāja apzīmējumu.

Pantēna — miests Parīzes tuvumā ar plašām malkas un vīna noliktavām; zagļu žargonā — Parīzes sinonīms.

608.   Ipp.

Kostjuško Tadeušs (1746—1817)— poļu sacelšanās vadonis 1794. gadā.

Bolivars Simons (1783—1830) — Dienvidamerikas atsvabinātājs no spāniešu virskundzības.

Bocariss Marks (1788—1823) — vadonis grieķu nacionālās atbrīvošanās karā pret Turciju.

Rjego Rafaels (1785—1823) — spāniešu revolucionārs.

Bems Juzefs (1794—1850) — poļu ģenerālis, Varšavas sacelšanas dalībnieks 1830. gadā.

Manlns Daniels (1804—1857) — Venēcijas republikas prezidents, vadījis pretošanos austriešu aplencējiem.

Lopess Narsisko (1799—1851) — cīnītājs par Kubas neatkarību no spāniešu virskundzības.

Džons Brauns — amerikāņu fermeris, kas 1859. gadā vadīja nēģeru vergu sacelšanos Virdžīnijas štatā.

Abolicionisti — verdzības apkarotāji Amerikas Savienotajās Valstīs pirms 1861. gada.

Hārpersferi — Virdžīnijas pilsēta, kurā arestēts Džons Brauns,

609.   Ipp.

Ankona — Itāliešu cietoksnis, kas 1849. gadā varonīgi pretojās austriešiem.

Kanariss Konstantīns (1790—1877) — grieķu flotes kapteinis, kas piedalījies Grieķijas atbrīvošanas karā pret Turciju. Igo viņam veltījis dzejoli krājumā «Austrumu dzeja» (Les Orientales).

Kiroga Antonio (1784—1841) — spāniešu ģenerālis, kas cīnījās pret Spānijā lebrukušo Napoleona armiju 1808. gadā un piedalījās revolūcijas kaujās 1820. gadā.

PiŽakāne Karlo (1818—1857) — itāliešu revolucionārs.

Mazš Andrē — franču ārsts, kas 1821. gadā devās uz Barselonu, lai apkarotu mēra epidēmiju, bet pats tur saslima un nomira.

Aruē — Voltēra īstais vārds bija Fransuā Marī Aruē.

610. Ipp.

Bērks Edmunds — angļu publicists un politiķis, franču revolūcijas ienaidnieks.

616. Ipp.

Buflē kundze — marķīze de Buflē (1711—1787), kuras salonā Parīzē bieži viesojies arī Ruso.

Ipp.

De Bonalda kungs — franču publicists un politiķis restaurācijas laikā.

Ipp.

«Ģa ira» — pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā populāra dziesmiņa, kuras otrā rinda: «Aristokrātiem laternās karāties!»

Fialdesa prāva — tai laikā sensacionāla kriminālprāva, kurā tiesāja Napoleona laika prokurora Fialdesa slepkavas Bastidu un 2ozionu, kas abi bija rojālisti.

Ipp.

Grāfs de Lamots-Valuā — franču aristokrāts, kas kopā ar sievu bijis iejaukts Marijas Antuanetes kaklarotas zādzībā. Restaurācijas laikā viņš par saviem «Memuāriem» saņēma no Luija XVIII pensiju.

Subizas princis — Luija XV favorīts, arī Pompadūras draugs.

Vobernjē kundzes krusttēvs Dibarī… — Luija XV favorīte pēc Pompadūras bija Dibarī kundze, īstajā vārdā Žanna Bekī, cēlusies no zemākajiem sabiedrības slāņiem. Lai viņu padarītu par oficiālu karaļa mīļāko, grāfs Dibarī vispirms atklātībā pavēstīja, ka viņa ir aristokrāta de Vobernjē meita, pēc tam apprecināja ar savu brāli. Savi nopelni šais galma intrigās bijuši maršalam Rišeljē.

Merkurijs — pēc romiešu mitoloģijas arī zagļu patrons.

Princis de Geminē — augstmanis, kas 18. gs. beigās Parīzē notriecis apmēram 33 miljonus franku, atteicies maksāt parādus un izputinājis savus daudzos kreditorus.

Ipp.

Luāras laupītājs. — Par Luāras laupītājiem rojālisti dēvēja Napoleona armijas karotājus. Pēc Vaterlo kaujas Napoleona armijas atliekas tika izformētas pie Luāras upes.

634. Ipp.

Kampaspe — Maķedonijas valdnieka Aleksandra Lielā favorīte. Filozofs Aristotelis — Aleksandra Lielā skolotājs.

Glmāra — franču dejotāja 19. gs. sākumā populāra ar savām mīlas dēkām augstākās sabiedrības aprindās.

636. Ipp.

Grāfs Benjo — agrākais Likumdevējas sapulces deputāts, vēlāk Napoleona piekritējs, restaurācijas laikā atbalstīja Burbonu politiku un tika iecelts par policijas priekšnieku.

Metuzals — viens no bībeles pirmtēviem, kas, kā vēstī leģenda, piedzīvojis 969 gadu vecumu.

Epimenids — leģendārs grieķu filozofs no Krētas, kas nogulējis kādā ala 57 gadus.

638.  Ipp.

Martenvlls — žurnālists un dramaturgs, 1819. gadā ultrarojālistu laikraksta «Baltais Karogs» redaktors.

Fjeve — franču žurnālists, kas pratis izdabāt visām varām; restaurācijas laikā darbojās rojālistu presē.

Ažjē — sākumā revolucionārs, vēlāk reakcionāru piekritējs.

639.   Ipp.

Kongregācija — aristokrātu dzimtu savienība cīņai pret liberālām strāvām Sarla X valdīšanas laikā Francijā.

640.   Ipp.

… atmiņas par māti. — Viktora Igo māte bijusi rojāliste.

648. Ipp.

Jafas indētājs. — 1799. gadā Napoleons ieņēma Jafas pilsētu Sīrijā, taču, nespēdams pakļaut Akonu, devās atpakaļceļā, kur armiju piemeklēja mēra epidēmija. Bonaparta pretinieki vēlāk stāstīja, it kā viņš licis noindēt saslimušos franču karavīrus.

654. Ipp.

Arguss — simtacis milzis, kam Hēra uzdevusi sargāt lo. Vispārinātā nozīmē par Argusu mēdz dēvēt modru sargu.

662. Ipp.

Vācu Tugendbunds — slepena savienība, ko 1808. gadā nodibināja Prūsijā. Tās mērķi — atbrīvošanās no Napoleona kundzības un dažu buržuāzisku reformu iedzīvināšana.

Itāliešu karbonāri — slepena revolucionāra organizācija 19. gs. sākumā Itālijā.

Kugurda — slepena republikāņu savienība restaurācijas laikā Francijā ar centru Eksas pilsētā.

Narsess (472—568) — BiŽantijas pulkvedis, jaunībā kalpojis Jusliniāna I galmā par einuhu.

Barbari et Barberi/U. — Norādījums uz epigrammu «Quod non fecerunt barbari, fecere Barberini» (lat.) — «Ko neizdarīja barbari, to Izdarīja Barberini».

Barberini — dižciltīga florenciešu dzimta, no kuras 16. gadsimtā un 17. gadsimtā nāca vairāki kardināli un pāvests. Lai uzceltu sev pili, viņi zaguši akmeņus no Kolizeja drupām,

Fueros y Fuegos — «Tiesības un uguns». Citiem vārdiem, «Tiesības sargā uguns». Kad Spānijas karaļa Filipa II sekretārs Antonio Peress bija aizbēdzis uz Aragonu, aragonieši karaļa mēģinājumu ar varu panākt Peresa izdošanu uzskatīja par uzbrukumu viņu «tie* sībām», tauta sacēlās un nodedzināja vairākas augstmaņu un augstāko garīdznieku pilis. Sai sakarā Antonio Peress esot izsaucies; «Tiesības sargā ugunsl»

Tu es petrus… — Jēzus Kristus vārdi apustulim Pēterim: «Tu esi Pēteris — klints (lat. petrus un grieķu petros nozīmē «klints, akmens»), un uz šās klints es celšu savu baznīcu.»

663. Ipp.

Antinojs — Romas ķeizara Adriāna draugs, bijis ārkārtīgi skaists jauneklis.

Grakhs Gajs (153.—121. g. p. m. ē.) — Romas tribūns, tāpat kā viņa brālis Tiberijs, aizstāvējis plebeju intereses.

Senžists — pirmās franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, teicams organizators.

Eiadne — daiļa grieķiete, kurā iemīlējies pats Apollons.

Aristogeitons un Hartnodijs — divi draugi, kas nogalinājuši Atēnu tirāna Peisistrata dēlu Hiparhu, kurš apvainojis Harmodija māsu. Tas noticis 514. g. p. m. ē., panatēnaju svētkos, kurp dodoties jaunekļi šķēpus paslēpuši miršu saišķos.

665.   Ipp.

Puizegirs un Delēzs — 19. gs. sākumā populāri pseidozinātnieki, sākumā kara inženieri, vēlāk pievērsušies Mesmera mācībai par dzīvnieku magnētismu un hipnotismam.

666.   Ipp.

Andrē Senjē (1762—1794) — ievērojams franču dzejnieks.

Agripa d'Oblņē (1532—1630) -— franču rakstnieks humānists, hugenotu aizstāvis.

668. Ipp.

&lt;rMinerva» («Francijas Minerva») — restaurācijas laikā populārs nedēļas laikraksts, kas pauda liberāli monarhistiskus uzskatus.

673. Ipp.

…tiklab jaunāko Robespļēru, kā Luazerolu… — kad jakobīņu vadonim Maksimiliānam Robespjēram piespriests nāves sods, viņa jaunākais brālis Ogistēns Robespjērs paziņojis, kas grib mirt kopā ar brāli, un reizē ar viņu giljotinēts 1794. gada 24. jūlijā.

Luazerolam, kā laikabiedri stāsta, jakobīņi piesprieduši nāves sodu, ko pelnījis viņa dēls. Luazerols neapstrīdējis maldīgo tiesas spriedumu un miris dēla vietā uz ešafota,

Pollukss (jeb Polideiks) un Ķastors —• dvīņi, Zeva dēli grieķu

mitoloģijā.

Patrokls — Ahilleja draugs Homēra «Iliādā».

Niss — Eiriala draugs Vergilija «Eneīdā».

Eiclamids — Aretaja un Hariksena draugs Lukiāna «Dialogā par draudzību».

Hēfaislions — Maķedonijas Aleksandra draugs, ko valdnieks dēvējis par savu Patroklu.

Pehmeja — uzticama drauga paraugs Francijā 18. gadsimtā.

G74. Ipp.

Orests un Pilāds — nešķirami draugi grieķu mitoloģijā.

680. ipp.

Heidelbergas vīna muca. — Tanī ietilpuši 283 tūkstoši litru vīna.

681. ipp.

Gro Žans Antuāns (1771—1835) — franču gleznotājs.

Pidnas kauja. — 168. g. p. m. ē. romiešu karaspēks pie Pidnas sakāvis Maķedonijas Perseja armiju.

Tolbiaka — pilsēta senajā Gallijā (netālu no Ķelnes), kur franku karalis Hlodvigs 5. gs, beigās sakāvis alemaņus.

682.  Ipp.

Fokions (4. gs. p. m. ē.) — atēniešu karavadonis. Tā kā viņš neaizstāvējis aristokrātijas intereses, viņu nepatiesi apmelojuši un piespieduši iedzert nāves zāles.

Ķoliņī — franču admirālis, hugenotu vadonis, nogalināts 1572. g., tā sauktajā «Bērtuļa naktī».

Peisistrats (6. gs. p. m. ē.J — Atēnu valdnieks, kura valdīšanas laikā Atēnas kļuva par Senās Grieķijas politikas un kultūras centru.

683.  Ipp.

Tavs tiipokrata žests, ar kādu tiek noraidītas Artakserksa nicināmās veltes… — Norādījums uz franču gleznotāja Zirodē-Triosona gleznu Parīzes Medicīnas akadēmijā. Tās sižets: Persijas valdnieks Artakserkss lūdz slavenā grieķu ārsta palīdzību epidēmijas apkarošanā, kas plosās Persijā, taču Ilipokrats atsakās.

685. Ipp.

Viņmāls — kalns Francijas Pirenejos ar četrām virsotnēm.

Ķibele — frīģiešu dabas dieve.

īo — Zeva iemīļotā, ko viņš pārvērtis par govi.

687. Ipp.

Bonccparta liktenīgais skaitlis. — 1799. gada 18. brimērā (9. IX) Napoleons izdarīja valsts apvērsumu.

Pēc Napoleona sakāves Francijas tronī nāca Luijs XVIII,

688. Ipp.

Merlens — politisks darbinieks pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā, bijis Konventa loceklis un balsojis par karaļa nāvi, bet vēlāk piedalījies jakobīņu vajāšanās. 1PP&lt;

700. Ipp.

Septembrists — 1792. gada septembra nāves sodu atzinējs,

704. Ipp.

Elzeviri — slaveni grāmatu iespiedēji Holandē 16./17. gadsimtā.

711.   Ipp.

Fušē — politisks karjerists, jaunībā bijis garīdznieks, tad jakobīnis, piedalījies 9. termidora apvērsumā, sekmējis 18. brimēra apvērsumu, Napoleona laikā bijis policijas priekšnieks, pēc Vaterlo kaujas pārgājis Burbonu pusē.

712.   Ipp.

Viktora Igo romantiskās drāmas «Ernani» pirmizrāde notika 1830. gadā Franču Komēdijas teātrī.

Tjerselēns «—■ tā laika franču varietē teātra aktieris.

713.   Ipp.

Sjejess Emanuēls (1748—1836) — abats, pirmās franču buržuāziskās revolūcijas darbinieks, piedalījies «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas» sastādīšanā, bijis Konventa loceklis, pēc 18. brimēra apvērsuma konsuls. 1809. gadā Napoleons piešķīra Sjejesam grāla titulu.

733.   Ipp.

Babefs Grakhs (1760—1797) — utopiskā komunisma pārstāvis, pēc jakobīņu diktatūras gāšanas nodibinājis «Vienlīdzīgo savienību» cīņai par sabiedrības pārveidošanu pēc komunisma principiem.

734.  Ipp.

…sabiedriskās iekārtas IJgolino. — Ugolīno della Gerardeska bijis Pizas tirāns 13. gadsimtā. Arhibīskaps Ubaldīni ieslodzījis viņu līdz ar dēliem tornī, kur mērdējis badā. Dantes «Dievišķajā komēdijā» Ugolīno atrodas elles devītajā lokā, kur nemitīgi grauž sava ienaidnieka galvaskausu.

736. Ipp.

… maršala Brina nāve. — Maršals Brins noslepkavots Aviņonā «baltā terora» laikā restaurācijas sākumā.

738. Ipp.

Protejs — viens no Poseidonam pakļautajiem jūras dieviem, kas, dažādi pārvērzdamies, allaž pratis izbēgt no vajātājiem, kā to vēstī Igo citētā «Odisejas» rinda.

SATURS

PIRMĀ DAĻA FANTINA

Pirmā grāmata. Taisnais……………………………………………………… 9

I. Mlrlela kungs (9). II. Mlrlela kungs k|ūst par monsenjoru BJenveniju (11). III. Labam bīskapam grūts amats (17). IV. Darbt ir līdzīgi vārdiem (19). V. Par to, ka monsenjors Bjenvenljs pārāk ilgi valkāja savas sutanas (26). VI. Kam viņš uzticēja savas mājas apsargāšana (28). VII. Kravats (34). VIII. Filozofēšana pēc iedzeršanas (37) IX. Māsa stāsta par brāli (41). X. Bīskaps skata nepazītu gaismu (44). XI. Iebildums (56). XII. Monsenjora Bjenvenija vientulība (60). XIII. Kam viņš ticēja (62). XIV, Ko viņš domāja (66).

Otrā grāmata. Krišana ……….. 69

I. Vakars pēc dienas gājiena (69). II. Gudrībai ieteic būt piesardzīgai (80). III. Aklas paklausības heroisms (84). IV. Dažas sīkākas zinas par Pontarljē siernīcām (89). V. Miers (92). VI. Žans Valžāns (94). VII, Izmisuma dzi|uml (99). VIII. Viļņi un tumsa (105). IX. Jaunas likstas (107). X. Cilvēks pamodies (109). XI. Ko viņš dara (111). XII. Bīskaps strādā (115). XIII. Mazais 2ervē (118).

Trešā grāmata. 1817. gadā …………………………………………….. ?27

I. 1817. gads (127). II. Dubultkvartets (133). III. Cetrl pāri (137). IV. Tolomjess ir tik jautrs, ka dzied kādu spanu dziesmiņu (140). V. Pie Bombardas (143). VI. Nodala, kurā cits citu dievina (145). VII. Toiom« jesa gudrība (147). VIII. Kāda zirga nāve (152). IX. Līksmošanās līksmais gals (155).

Ceturtā grāmata. Uzticēt otram dažkārt nozīmē pamest likteņa vara… .159

I. Kāda māte satiek otru māti (159). II. Divu šaubīgu cilvēku portreta pirmuzmetums (167). III. Cīrulītis (169).

Piektā grāmata. Nokāpšana . ………………………………………………. 173

I.   Stāsts par uzlabojumiem melnstikla Izstrādājumu ražošanā (173).

II.   Madlena kungs (174). III. Pie Lafita noguldītās summas (178). IV. Madlēna kungs sēras (180). V. Neskaidri zibšņi pie apvāršņa (183). VI. Fošlevāna tēvs (188). VII. Fošlevans kļūst par dārznieku Parīzē (191). VIII. Viktirņēna kundze iztērē trīsdesmit piecus frankus tikumības labad (192). IX. Viktirņēna kundzes panākumi (195). X. Panākumu sekas (197). XI. Chrlstus nos liberavit (202). XII. Bamatabuā kunga dīkdienība (203). XIII. Kā municipālā policija atrisina dažus jautājumus (206).

Sestā grāmata. Zavērs

I. Atpūtas sākums (216). II. Kā Žans var pārvērsties par Sanu (219).

Septītā grāmata. Sanmatjē prāva……………………………………….. 228

I. Māsa Simplicija (228), II. Meistara Skoflēra attapība (231). III. Apvērsums sevi (235). IV. Kā ciešanas izpaužas miega (253). V. Spieķi riteņos (256). VI, Māsas Simplicijas pārbaudījums (267). VII. Tikko atbraucis, ceļotājs rūpējas par atpakaļceļu (273). VIII. Brīva ieeja (278). IX. Vieta, kur veidojas pārliecības (281). X. Liegšanās sistēma (287). XI, Sanmatjē Izbrīns aug (294).

Astotā grāmata. Pretsitiens…………………………… 298

I. Kādā spogulī Madlēna kungs aplūko savus matus (298). II. Fantina Ir laimīga (300), III. Zavērs ir apmierināts (304). IV. Likumīgā vara atgūst tiesības (307). V. Piemērots kaps (311).

OTRA DAĻA KOZETE

Pirmā grāmata. Vaterlo

1. Kas ir sastopams ceļā no Nivelas (319). II. Ugomona (320). III. 1815. gada 18. jūnijs (326). IV. A (329). V. Kauju quld obscurum (331). VI. Pulksten Četros pēcpusdienā (333). VII. Napoleons labā omā (336). VIII. Imperatora jautājums ceļvedim Lakostam (341). IX. Negaidītais (344). X. Monsenžānas plato (347). XI. Slikts ceļvedis Napoleonam, labs — Bīlovam (352). XII. Gvarde (353). XIII. Katastrofa (355). XIV. Pēdējais karē (357). XV. Kambrons (358). XVI Quot libras in duce? (360). XVII. Vai Vaterlo kauja novērtējama pozitīvi? (365). XVIII. Dievišķās tiesības atgūst spēku (367). XIX. Kaujas lauks naktī (369).

Otrā grāmata. Kuģis «Orions» , . ……………………………………… 376

I. Numurs 24601 kļūst par numuru 9430 (376). II. Nodaļa, kurā lasītājs atradīs divrindenl. ko sacerējis varbūt pats velns (379). III. Nodaļa, no kuras kļūst skaidrs, ka važas gredzenam vajadzēja būt Iepriekš apstrādātam, lai to ar vienu vesera sitienu varētu salauzt (383).

Trešā grāmata. Mirušai dotā solījuma izpildīšana …. 391

I. Odens jautājums Monfermeijā (391). II. Divi pabeigti portreti (394). III, Vīriem vajag vīna, zirgiem — ūdens (399). IV. Uz skatuves parādās lelle (401). V. Meitenīte gluži viena (403). VI. Nodaļa, kas varbūt pierāda Ķeļļapaura saprātu (408). VII. Kozete blakus nepazīstamajam tumsā (412). VIII. Cik nepatīkami uzņemt savā mājā nabagu, kas varbūt ir bagātnieks (415). IX. Tenardjē rīkojas (431). X. Kas meklē labāko, var atrast ļaunāko (439). XI. 9430. numurs parādās no jauna, un Kozete to laimē loterijā (444).

Ceturtā gramata. Gorbo būda , 446

I. īpašnieks Gorbo (446). II. Ūpja un cielaviņas ligzda (451). III. Divas nelaimes savienojoties rada laimi (453). IV. Galvenās īrnieces novērojumi (457). V. Piecfranku gabals, nokrītot zemē, saceļ troksni (459).

Piektā grāmata. Nakts medības ar klusiem dzinējsuņiem . . 463

I. Stratēģijas līčloču ceļi (463). II. Laimīgā kārtā pa Austerlicas tiltu brauc rati (466). III. Skatiet 1727. gada Parīzes plānu (468). IV. Taustoties pēc glābiņa (470). V. Kas būtu neiespejarns gāzes apgaismojuma laikā (473). VI. Kādas mīklas sākums (476). VII. Mīklas turpinājums (478). VIII. Mīkla sarežftās (480). IX. Cilvēks ar zvārgulīti (482). X. Nodaļa, kurā paskaidrots, kā Zavēram gadījās tukšs masts (485).

Sestā grāmata. Mazais Pikpuss 494

I. Pikpusa Ieliņas 62. numurs (494), II. Martina Vergas paklausības priekšraksts (497). III. Stingrība (501). IV. Jautrība (505). V. izklaidēšanās (509). VI. Mazais klosteris (514). VII. Daži silueti tumsā (516). VIII. Post corda lapides (519). IX. Simt gadu zem mūķenes segauta (520). X. Nepārtrauktās pielūgsmes izcelšanās (522). XI. Mazā Pikpusa gals (524).

Septītā grāmata. Iekavas……………………………………………….. 526

I. Klosteris kā abstrakts jēdziens (526), II. Klosteris kā vēsturiska pa« radība (526). III. Ar kādu nosacījumu var cienīt pagātni (529). IV. Klosteris no principu viedokļa (531). V. Lūgšana (533). VI. Lūgšanu neierobežotais labums (534). VII. Nosodot jābūt piesardzīgam (536), VIII. Ticība, likums (537).

Astotā grāmata. Kapsētas ņem, ko tām dod ….. 540

I. Nodaļa, kurā apspriests veids, kā Ienākt klosterī (540). II. Fošlevānu gaida grūtības (547). III. Māte Innocentija (550). IV. Nodaļa, pec kuras varētu domāt, ka Žans Valžāns ir lasījis Ostenu Kastlljeho (560). V, Būt dzērājam vēl nenozīmē būt nemirstīgam (56o). VI. Starp četriem dēļiem (571). VII. Nodaļa, pēc kuras kļūst skaidrs, kā radies teiciens «Nekad nevajag zaudēt galvu» (573). VIII. Sekmīga nopratināšana (580). IX. Klostera mūros (584).

TREŠA DAĻA

MARIUSS

Pirmā grāmata. Parīzes atoma studija………………………………….. 593

I. Parvulus (593). II. Dažas viņam raksturīgas pazīmes (594). III. Viņš ir patīkams (595). IV. Viņš var būt noderīgs (596). V. Viņa valstības robežas (597), VI. Mazliet vēstures (599). VII. Ielaspuikām varētu būt sava vieta indiešu kastu sistēmā (601). VIII. Nodaļa, kurā lasāma jauka pēdējā karaļa asprātība (603). IX. Galiijas senā dvēsele (604). X. Ecce Paris, ecce homo (605). XI. Izzobot, valdīt (608). XII. Tautā rfusošā nākotne (610). XIII. Mazais Gavrošs (611).

Otrā grāmata. Dižais buržuā …………………………………………… 613

1. Deviņdesmit gadu un trīsdesmit divi zobi (613). II. Kāds saimnieks, tāds nams (614). III. Luka Gudrls (615). IV. Vēlēšanās nodzīvot Udz simt gadu vecumam (616). V. Basks un Nikoleta (617). VI. Nodaļa, kura parādās Manjona ar saviem diviem mazuļiem (618). VII. Noteikums: pieņemt apmeklētājus tikai vakarā (620). VIII. Divi vēl nav pāris (621).

Trešā grāmata. Vectēvs un mazdēls…………………………………….. 624

I. Veclaiku salons (624). II. Viens no tā laika sarkanajiem rēgiem (627). III. Rea.uiescant (633). IV. Laupītāja gals (640). V. Cik derīgi ir iet uz dievkalpojumu, lai kļūtu par revolucionāru (643). VI. Ko nozīmē sastapt draudzes vecSko (645). VII. Kādi brunči (651). VIII. Marmors pret granītu (655).

Ceturtā grāmata. Ābeces draugi……………………………….. 661

I. Pulciņš, kas gandrīz vai kļuva vēsturisks (661). II. BosJS kaparuna profesoram Blondo (674). III. Marlusam Jābrīnās (677). IV. Mlzēna kafejnīcas gala istaba (679). V. Redzesloka paplašināšanās (687), VI. Res angusta (690).

Piektā grāmata. Nelaimes pārākums , ………………………………….. 694

1. Mariuss gluži nabags (694). II. Mariuss kaut cik izticis (696). III. Mariuss pieaudzis (699). IV. Mabefa kungs (703). V. Trūkums un posts Ir labi kaimiņi (707). VI. Vietnieks (709).

Sestā grāmata. Divu zvaigžņu sastapšanās 714

I. Kā no iesaukām rodas uzvārdi (714). II. Lux facta est (717). III. Pavasara ietekme (719). IV. Nopietnas slimības sākums (720). V. Pērkona grāvieni pār Pentermātes galvu (722). VI. Gūstā (723). VII. Piedzīvojumi un minējumi sakarā ar burtu «U» (725). VIII. Pat invalīdi var justies laimīgi (727). IX. Aptumsums (729).

Septītā grāmata. Pirmie Gaiļi………………………………………….. 732

I. Raktuves un racēji (732). II. Pašā apakšā (734). III. Babets. Dižrīkle, 2vadzlnaudiņa un Monparnass (735). IV. Bandas sastāvs (73b).

Paskaidrojumi , , &lt; , , , ……………………………………………. 741

Viktors Igo NOŽĒLOJAMIE I

Redaktores G. Vekmane, R. Augstkalne. Māksi, redaktors J. Sltnieks.

Tehn. redaktore E. Gurska. Korektore R. Zveja HB JVs 1975

Nodota salikšanai 28.05.81. Parakstīta iespiešanai 19.04.82. Formāts 84x108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 40,32 uzsk. iespiedi., 41,00 uzsk. krāsu nov.. 45,39 izdevn, 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. Nr. U50-D. Cena 3 rbļ. 90 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 5703./L-44. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Igo V.

600 Nožēlojamie. 2 sēj. / No franču vai. tulk. un atdz. M. Silmale. — 2. izd. — R.: Zvaigzne, 1982. — 1. sēj. 767 Ipp.

70304—105 A(Fr)

M802( 11)—82 1 53.82.4703000000 8 4.34F r

1 Sods. (Lat.)

1 Es ticu uz dievu tēvu. (Lat.)

1 «Lūk, Žans!» (Fr.)

lll

1 Piecpadsmitais augusts. (Fr.)

1 Kaut kas tumšs, kaut kas dievišķīgs. (Lat.)

1 Tā bija nolemts. (Lat.)

1 Vienīgo cienīgo karali. (Spāri.)

1 «Esi sveicināta, Marija!» (Lat.)

8 «2ēlastības pilnā.» (Lat.)

5 Dižciltīgas dāmas. (Lat.)

1 Aizlidoja. (Lat.)

2 Cilvēciņš, (Lai.)

1 Ritenis griežas. (Lat.)

1 «Pret Grakhiem mums ir Tibra. Dzert no Tibras upes nozīmē aizmirst dumpi.» (Lat.)

1 «Pilsētas padibenes». (Lat.)

1 Vīrs. (Lat.)

1 Nemainīgumu. (Lat.)

1 Atrskrējēju. (Lat.)

1 Laiks ir nauda. (Angl.)

1 «Flautistu brālība, zāļu pārdevēji, ubagi un klaiņojoši jokdari.» (Lat.)

[1] Bicnvenu (fr.) — mīļš viesis.

[2] par atļauto un neatļauto. (Lat.)

s Pie vīna kausa. (Lat.)

[3] Pēkšņi, bez ievada. (Lat.)

[3] Laidiet bērniņus pie manisl (Lat.)

[4] jo viņš daudz mīlēja. (lat.)

[5] neko un Esošo. (Lat.)

[6] svira. (fr.)

[7] satobriāns.

[8] Ēdiena nosaukums, vēršgaļas filejs ar kartupeļiem.

5 -1150

[9] «Augšāmcēlies». (Lat.)

[10] Luazons (l'oison. fr.) nozīmē «zoslēns», pārnestā nozīmē — «muļķis», «nejega».

[11] «pirms aiziešanas, lūdzu, sakārtojiet savu apģērbu,» (Angl.)

[12] keepsakes (angl.) — piemiņas albumi.

[13] visā ir mērs (lat.). — horācija «Satīras».

[14] beigas. (lat.)

[15] tagad dziedāšu tev, Bakh! (Lat.)

[16] iemesls karam. (lat.)

[16] Tuāze — sens franču garuma mērs = 1,949 m. (Tulk.)

[17] «zem saules nav nekā jauna.» (Lat.)

z «Mīlestība visiem ir viena un tā pati» (lat.). — Vergilija «Georgikas»,

[19] kristus ir mūs atbrīvojis. (lat.)

[20] sīs iekavas ir liktas ar Žana valžāna roku.

[21] saīsinājums: travaux forcēs perpētuitē (fr.) — rnūža spaidu darbi.

[22] dievgalds,

[23] valters skots, lamartins, Volabels, šarass, Kinē, Tjērs.

[24] kaut kas tumšs. (lat.)

[25] smejas cēzars, pornpejs raudās. (lat.)

[29] vclingtona iesauka. (tulk.)

[30] ko vērts ir karavadonis? (lat.)

[31] «pabeigtu kauju, piepildītu dienu, izlabotus kļūdainos pasākumus. vel lielākus panākumus nākamajā dienā — visu pazudināja viens vienīgs panisku baiļu mirklis.»

(Napoleons. Sv. Helēnas salā diktētie memuāri)

[32] augstāk par visu (lat.) — «saules karaļa» luija xiv devīze.

[33] Svētā savienība — Saitīte Alliance (fr); «Jaukā savienība» — Belle Alliance (Belalianse) — tā sauca iebraucamo vietu un uzkalniņu, kur bija Napoleona trešā apmetne Vaterlo kaujas laikā. (Tulk.)

[34] Tātad jūs ne sevis labad (lat.) — tā sākas Vergilijam piedēvēta dzejas rinda.

[35] viņš rok bedri un noglabā bedrē dārgumus: Naudu, monētas, akmeņus, līķi, spokus un neko. (Lat.)

[36] bezkreklainie. (spān.)

[37] korbo (fr. le corbeau) — krauklis.

[38] renārs ļfr. le renard) — lapsa.

[39] prenārs (fr. le prenard) — kukuļņēmējs.

15 — 1150

[40] neviens mūsu regulas jeb noteikumus nedarīs zināmus cilvēkiem no ārpasaules. (Lat.)

[41] pēc sirdīm — akmeņi. (lat.)

[42] «šeit es atdusos. Nodzīvoju divdesmit trīs gadus.» (Lat.)

[43] apakšzemes cietums, kurā ieslodzīja uz visu mužu. (lat.) 528

[44] ar kritu balsināts vērsis. (lat.)

[45] voltērs raidīja lūgšanu dievam. (lat.)

[46] «sis ir mans upuris.» (lat.)

[47] «krusts stāv, kamēr pasaule griežas.» (lai.)

[51] lai dus mierā. (lat.)

[52] maziņais bērns. (lat.)

[54] pilsētas mīļotājs. (Lat.)

8 Lauku mīļotājs. (Lat.)

[57] luk, parīze, lūk, cilvēks. (Lat.)

[59] nesējs. (arāb.)

* ubags. (it.)

[61] «kas mani satver aiz meteļa? es steidzos» (lat.). — Pļauta «Epidiks».

[62] «lai top gaisma!» (lat.)

20 — 1150

[63] «pūlis». (anģl.)

[64] meži ir konsula cienīgi (lat.). — vergilija «bukolikas».

[65] Kopā lasīti, šie vārdi nozīme: «Damasa zobens cērt Sensīra bultu.»

[66] lai dus mierā! (lat.)

[67] fr. vai. «abc» un «abaisse» izrunā vienādi; pirmais nozīmē «ābece», otrais — «pazemotais».

[68] kastrāts pie nometnes ugunskura. (lat.)

8 Barbari un Barberīni. (Lat.)

[70] tiesības un uguns. (spāri.)

[71] tu esi pēteris — klints, un uz šās klints,,, (lat.)

[72] cilvēks. (lat.)

[73] it kā stafetes skrējēji (lat). — Lukrēcija «Par lietu dabu».

[79] «mācieties jūs, kas tiesājat zemi!» (Lat.)

[80] gudrības sākums. (lai.)

[81] «ja paradums prasa». (lat.)

[82] kokvilna ir karalis. (angl)

[83] grūtības. (lat.)

[84] un tapa gaisma. (lat.)

[85] pekle. (lat.)

Content

Igo Viktors Nožēlojamie Pirmais sējums

I DAĻA FANTĪNA

PIRMĀ GRĀMATA taisnais

1. Miriela kungs

2. Miriela kungs kļūst par monsenjoru Bjenveniju

3. Labam bīskapam grūts amats

4. Darbi ir līdzigi vārdiem

5. Par to, ka monsenjors Bjenvenijs pārāk ilgi valkāja savas sutanas

6. Kam viņš uzticēja savas mājas apsargāšanu

7. Kravats

8. Filozofēšana pēc iedzeršanas

9. Māsa stāsta par brāli

10. Bīskaps skata nepazītu gaismu

12. Monsetijora Bjenvenija vientulība

13. Kam viņš ticēja

14. Ko viņš domāja

OTRA GRĀMATA kriŠana

1. Vakars pēc dienas gājiena

2. Gudrībai ieteic būt piesardzīgai

3. Aklas paklausības heroisms

4. Dažas sīkākas ziņas par Pontarlļē siernīcām

5. Miers

6. Žans Valžāns

7. Izmisuma dziļumi

8. Viļņi un tumsa

9. Jaunas likstas

10. Cilvēks pamodies

11. Ko viņš dara

12. Bīskaps strādā

13.  Mazais Žervē

TREŠA GRĀMATA 1817. gadĀ1

1. 1817. gads

2. Dubultkvartets

3. Četri pāri

4. Tolomjess Ir tik jautrs, ka dzied kādu spāņu dziesmiņu

5. Pie Bombardas

6. Nodaļa, kurā cits citu dievina

7. Tolomjesa gudriba

8. Kāda zirga nāve

9. Līksmošanās līksmais gals

CETURTA GRAMATA UzticĒt otram DAŽKĀRT NOZĪMĒ PAMEST LIKTEŅA VARĀ

1. Kāda māte satiek otru māti

2. Divu šaubīgu cilvēku portreta pirmuzmetums

3. Cīrulītis

PIEKTĀ GRĀMATA NokĀpŠana

1. Stāsts par uzlabojumiem melnstikla izstrādājumu ražošanā

2. Madlēna kungs

3. Pie Laļila noguldītās summas

4. Madlēna kungs sērās

5. Neskaidri zibšņi pie apvāršņa

6. Fošlevāna tēvs

7. Fošlevāns kļūst par dārznieku Parīzē

8. Viklirņēna kundze iztērē trīsdesmit piecus frankus tikumības labad

9. Viktirņēna kundzes panākumi

10. Panākumu sekas

11. Chrislus nos liberavit

12. Bamatabuā kunga dīkdienība

13. Kā municipālā policija atrisina dažus jautājumus

SESTĀ GRAMATA ZAVĒRS

1. Atpūtas sākums

2. Kā Žans var pārvērsties par Sanu

SEPTĪTĀ GRĀMATA sanmatjĒ prĀva

1. Māsa Simplicija

2. Meistara Skoftēra attapība

3. Apvērsums sevi

4. Ka ciešanas izpaužas miegā

5. Spieķi riteņos

6. Masas Simplicijas pārbaudījums

7. Tikko atbraucis, ceļotājs rūpējas par atpakaļceļu

8. Brīva ieeja

9. Vietu, kur veidojas pārliecības

10. Liegšanās sistēma

11. Sanmatjē izbrīns aug

ASTOTĀ GRĀMATA pretsitiens

1. Kādā spoguli Madlēna kungs aplūko savus matus

2. Fatima ir laimīga

3. Zavērs ir apmierināts

4. Likumīgā vara atgūst tiesības

5. Piemērots kaps

II daļa KOZETE

PIRMĀ GRAMATA VATERLOO

1.    Kas ir sastopams ceļā no Nivelas

2. Ugomona

3.1815. gada 18. jūnijs

4. A

5. Kauja quid obscurutn

6. Pulksten četros pēcpusdienā

7. Napoleons labā omā

8. Imperatora jautājums ceļvedim Lakostam

9. Negaidītais

10. Monsenžānas plato

11. Slikts ceļvedis Napoleonam, labs — Bilovam

12. Gvarde

13. Katastrofa

14. Pēdējais karē

15. Kambrons

16. Quot libras iri duce?

17. Vai Vaterlo kauja novērtējama pozitīvi?

18. Dievišķās tiesības atgūst spēku

19. Kaujas lauks nakti

OTRĀ GRĀMATA kUĢIS «Orions»

1. Numurs 24601 kļūst par numuru 9430

2. Nodaļa, kurā lasītājs atradis divrindeni, ko sacerējis varbūt pats velns

3. Nodaļa, no kuras kļūst skaidrs, ka važas gredzenam vajadzēja būt iepriekš apstrādātam, lai to ar vienu vesera sitienu varētu salauzt

TREŠĀ GRĀMATA miruŠajai dotĀ SOLĪJUMA IZPILDĪŠANA

1. Ūdens jautājums Monfermeijā

2. Divi pabeigti portreti

3. Vīriem vajag vīna, zirgiem — ūdens

4. Uz skatuves parādās lelle

5. Meitenīte gluži viena

6. Nodaļa, kas varbūt pierāda Ķeļļapaura saprātu

7. Kozete blakus nepazīstamajam tumsā

8. Cik nepatīkami uzņemt savā mājā nabagu, kas varbūt ir bagātnieks

9. Tenardjē rīkojas

10. Kas meklē labāko, var atrast ļaunāko

11. 9430. numurs parādās no jauna, un Kozete to laimē loterijā

CETURTA GRAMATA GORBO BŪDA

1. īpašnieks Gorbo

2. Ūpja un cielaviņas ligzda

3. Divas nelaimes savienojoties rada laimi

4. Galvenās īrnieces novērojumi

5. Piecfranku gabals, nokrītot zemē, saceļ troksni

PIEKTĀ GRAMATA NAKTS medĪbas ar KLUSIEM DZINĒJSUŅIEM

1. Stratēģijas ličloču ceļi

2. Laimīgā kārtā pa Austerlicas tiltu brauc rati

3.    Skatiet 1727. gada Parīzes plānu

4. Taustoties pēc glābiņa

5. Kas būtu neiespējams gāzes apgaismojuma laikā

6. Kādas miklas sākums

7. Mīklas turpinājums

8. Mīkla sarežģās

9. Cilvēks ar zvārgulili

10. Nodaļa, kurā paskaidrots, kā Zavēram gadījās tukšs masts

SESTĀ GRĀMATA mazais PIKPUSS

1. Pikpusa ieliņas 62. numurs

2. Martina Vergas paklausības priekšraksts

3. Stingrība

4. Jautrība

5. Izklaidēšanās

6. Mazais klosteris

7. Daži silueti tumsā

8. Post corda lapides

9. Simt gadu zem mūķenes segauta

10. Nepārtrauktās pielūgsmes izcelšanās

11. Mazā Pikpusa gals

SEPTlTA GRAMATA Iekavas

1. Klosteris kā abstrakts jēdziens

2. Klosteris kā vēsturiska parādība

3. Ar kādu nosacījumu var cienīt pagātni

4. Klosteris no principu viedokļa

5. Lūgšana

6. Lūgšanu neierobežotais labums

7. Nosodot jābūt piesardzīgam

8. Ticība, likums

1. Nodaļa, karā apspriests veids, kā ienākt klosterī

2. Fošlevānu gaida grūtības

3. Māte Innocentija

4. Nodaļa, pēc kuras varētu domāt, ka Žans Valžāns lasijis Ostenu Kastiljeho

5. Būt dzērājam vēl nenozīmē būt nemirstīgam

6. Starp četriem dēļiem

7. Nodaļa, pēc kuras kļūst skaidrs, kā radies teiciens «Nekad nevajag zaudēt galvu»

8. Sekmīga nopratināšana

9. Klostera mūros

III DAĻA MARIUSS.

PIRMĀ GRAMATA PARĪZES atoma studija

1. Parvulus

2. Dažas viņam raksturīgas pazīmes

3. Viņš ir patīkams

4. Viņš var būt noderīgs

5. Viņa valstības robežas

6. Mazliet vēstures

7. Ielaspuikām varētu būt sava vieta indiešu kastu sistēmā

8. Nodaļa, kurā lasāma jauka pēdējā karaļa asprātība.

9. Gallijas senā dvēsele

11. Izzobot, valdīt

12. Tautā dusošā nākotne

13. Mazais Gavrošs

OTRA GRAMATA DIŽais burŽuĀ

1. Deviņdesmit gadu un trīsdesmit divi zobi

2. Kāds saimnieks, tāds nams

3. Luka Gudris

4. Vēlēšanās nodzīvot līdz simt gadu vecumam

5. Basks un Nikoleta

6. Nodaļa, kurā parādās Manjona ar saviem diviem mazuļiem

7. Noteikums: pieņemt apmeklētājus tikai vakarā

8. Divi vēl nav pāris

TREŠA gramata VectĒvs un mazdĒls

1. Veclaiku salons

2. Viens no lā laika sarkanajiem rēgiem

3. Requiescant

4. Laupītāja gals *

5. Cik derīgi ir iet uz dievkalpojumu, lai kļūtu par revolucionāru

6. Ko nozīmē sastapt draudzes vecāko

7. Kādi brunči

8. Marmors pret granītu

CETURTĀ GRĀMATA Ābeces draugi

1. Pulciņš, kas gandriz vai kļuva vēsturisks

2. Bosjē kaparuna profesoram Blondo

3. Mariusam jābrīnās

4. Mizēna kafejnīcas gala istaba

5. Redzesloka paplašināšanās

6. Res angusta

PIEKTA GRAMATA nelaimes pĀrĀkums

1. Mariuss gluži nabags

2. Mariuss kaut cik izlicis

3. Mariuss pieaudzis

4. Mabefa kungs

5. Trūkums un posts ir labi kaimiņi

6. Vietnieks

SESTĀ GRAMAT a divu zvaigŽŅu SASTAPSANAS

1. Kā no iesaukām rodas uzvārdi

2. Lux facta esi

3. Pavasara ietekme

4. Nopietnas slimības sākums

5. Pērkona grāvieni pār Pentermātes galvu

6. Gūstā

7. Piedzīvojumi un minējumi sakarā ar burtu «U»

8. Pat invalidi var justies laimīgi

9. Aptumsums

SEPTĪTĀ GRAMATA pirmie gaiĻi

1. Raktuves un racēji

2. Pašā apakšā

3. Babets, Dižrikle, Zvadzinaudiņa un Monparnass

4. Bandas sastāvs

PASKAIDROJUMI

SATURS