Igo Viktors

Nožēlojamie Otrais sējums

Viktors Igo

Nožēlojamie

OTRAIS SĒJUMS

.

.

.

.

III daļa MARIUSS

(turpinājums

ASTOTĀ GRĀMATA ĻAUNAIS UBAGS

.

1 Mariuss, meklēdams meiteni ar platmali atrod vīrieti ar naģeni galvā

Pagāja vasara, pēc tam rudens; iestājās ziema. Ne Baltais kungs, ne jaunā meitene netika vairs redzēti Luksemburgas dārzā. Mariusam bija tikai viena doma — atkal ieraudzīt maigo un burvīgo sejiņu. Viņš bez mitas meklēja, meklēja visur; viņš nekā neatrada. Tas vairs nebija Mariuss, jūsmīgais sapņotājs, apņēmīgais, dedzīgais un noteiktais jauneklis, drosmīgais likteņa izaicinātājs, smadzenes, kas būvēja vienu nākotni aiz otras, jaunais gars, pilns dažādu plānu projektu, lepnu domu, ideju un nodomu; viņš bija kā noklīdis suns. Viņš ieslīga melnā skumībā. Viss bija galā. Darbs viņam derdzās, pastaiga nogurdināja, vientulība garlaikoja; plašā daba, kas citkārt bija šķitusi pilna dažādāko formu, gaismas, balsu, padomu, perspektīvu, apvāršņu un pamācību, tagad viņa priekšā pletās tukša. Likās, viss bija zudis.

Viņš joprojām kaut ko domāja, jo citādi nevarēja, bet domas vairs nesagādāja prieku. Uz visu, ko tās viņam nemitīgi čukstēja, viņš drūmi atbildēja: «Kam tas viss?»

Viņš sevi mocīja ar simtiem pārmetumu. Kādēļ es viņai sekoju? Es biju tik laimīgs, jau viņu redzēdams vien! Viņa mani uzlūkoja, vai tā nebija milzīga laime? Likās, viņa mani mīl. Vai tad ar to nepietika? Ko es vēl gribēju? Nekā lielāka taču vairs nav. Es izdarīju aplamību. Tā ir mana vaina utt., utt. Kurfeiraks, kuram viņš neuzticējās, jo tas bija viņam raksturīgi, bet kurš šo to uzminēja, jo tas bija Kurfeirakam raksturīgi, sākumā viņu uzslavēja, ka viņš iemīlējies, kaut gan arī brīnījās par to; vēlāk, redzēdams, ka Mariuss ieslīgst grūtsirdībā, beigu beigās teicas «Es redzu, tu esi bijis tīrais nejēga. Klausies, aiziesim uz šomjēru!»

Reiz, paļaudamies uz skaistu, saulainu dienu, Mariuss piekrita Kurfeirakam, Bosjē un Grantēram aiziet līdzi uz balli So, cerēdams, — ak, kas par iedomu! — ka varbūt sastaps tur viņu. Pats par sevi saprotams, ka meklēto tur nesastapa. «Tieši te ir tā vieta, kur atrod visas pazudušās sievietes,» rūca savā nodabā Grantērs. Mariuss atstāja draugus ballē un devās mājup viens, noguris, satraukts; viņa acis nemierīgi un skumji raudzījās tumsā, viņš bija apdullis no trokšņa un putekļiem, ko šķieda jautrās karietes, kurās dziedādami garām brauca cilvēki, kas atgriezās no svētkiem; viņš gāja izmisis un, lai atsvaidzinātu galvu, ieelpoja aso ceļmalas riekstkoku smaržu.

Viņš atkal sāka dzīvot vientuļu dzīvi, aizvien vairāk noslēgdamies sevī, nomākts, pilnīgi nododamies dvēseles ciešanām, svaidīdamies savās sāpēs kā vilks, kas ieskrējis slazdā, kļuvis truls aiz mīlestības, it visur meklēdams nozudušo.

Kādu citu reizi Mariusam gadījās sastapšanās, kas viņū dīvaini ietekmēja. Vienā no mazajām ieliņām Invalīdu bulvāra tuvumā viņš uzdūrās kādam vīram strādnieka drēbēs, kuram galvā bija cepure ar platu nagu, kam no apakšas spraucās ārā pavisam sirmas matu šķipsnas. Mariusu pārsteidza sirmo matu skaistums, un viņš vērīgi noskatīja šo vīru, kas gāja lēniem soļiem un bija it kā nogrimis sāpju pilnās pārdomās. Savādi, bet viņam likās, ka tas ir Baltais kungs. Tie bija tie paši mati, tas pats profils, cik nu to varēja saskatīt zem naģenes, tā pgti gaita, tikai vēl gurdāka. Bet kāpēc šīs strādnieka drēbes? Kā to lai saprot? Ko nozīmēja šī pārģērbšanās? Mariuss bija ļoti izbrīnījies. Kad viņš attapās, pirmā doma bija sekot šim vīram: kas zina, vai viņš beidzot nav uzgājis meklētās pēdas? Lai kā, vajadzēja apskatīt šo vīru tuvumā un noskaidrot mīklu. Bet šī doma viņam iešāvās prātā pārāk vēlu — vīra vairs nebija. Tas bija iegriezies kādā sānieliņā, un Mariuss vairs nevarēja to atrast. Šī sastapšanās nodarbināja viņa prātus dažas dienas, pēc tam izdzisa no atmiņas. «Galu galā,» viņš nodomāja, «tā būs bijusi tikai līdzība.»

2 atradums

Mariuss joprojām dzīvoja Gorbo būdā. Viņš tur nepievērsa nevienam uzmanību.

Īstenībā tai laikā būdā nebija citu iemītnieku kā viņš un tie paši Zondreti, par kuriem viņš reiz bija samaksājis īri, kaut gan nekad netika parunājies ne ar tēvu, ne māti, ne meitām. Pārējie iedzīvotāji bija izvākušies vai miruši, vai arī izlikti laukā īres nemaksāšanas dēļ.

Reiz tās pašas ziemas pēcpusdienā mazliet parādījās saule, bet tas notika 2. februārī, senajā Sveču dienā, kuras nodevīgā saule, sešu nedēļu sala priekšvēstnese, iedvesmoja Matjē Lensbergu uzrakstīt šādas divas rindas, kas kļuvušas gluži vai klasiskas:

Kaut saule spulgo ziemas salā — Lien lācis tomēr savā alā.

Mariuss nupat bija izlīdis no tās. Metās krēsla. Bija laiks doties pusdienās, jo — ak, ideālās mīlestības nepilnība! — vajadzēja atkal ēst pusdienas.

Pārkāpis pār istabas slieksni, viņš ieraudzīja, ka Pentermāte patlaban slaucīja grīdu, runādama šo ievērojamo monologu:

—  Kas gan tagad ir lēts? Viss ir dārgs. Vienīgi bēdas ir lētas; bēdas, jā, tās var dabūt par veltil

Mariuss gausiem soļiem gāja uz augšu pa bulvāri barjeras virzienā, dodamies uz Senžaka ielu. Viņš gāja domīgs, nokārtu galvu.

Pēkšņi viņš sajuta, ka viņu tumsā kāds pagrūž ar elkoni; pagriezies viņš ieraudzīja divas jaunas, skrandās ģērbušās meitenes — vienu garu un vāju, otru ne tik slaidu, — kas aizelsušās, nobijušās, it kā no kāda bēgdamas, aizsteidzās viņam garām; pretī drāzdamās, tās nebija viņu redzējušas un, garām skrejot, bija viņu aizķērušas. Mariuss pustumsā ievēroja viņu zilgani bālās sejas, izspūrušās galvas, atrisušos matus, viņu nejēdzīgās mices, skrandainos svārkus un kailās kājas. Skriedamas viņas savā starpā sarunājās. Garākā pavisam klusu teica:-

—   Kruķi atnāca. Mani gandrīz nogrāba.

Otra atbildēja:

—   Es viņus redzēju. Es tā jozu, tā iozu!

Mariuss no šā drūmā žargona saprata, ka žandarmi vai policisti gandrīz saķēruši abas meitenes un ka šīm meitenēm izdevies izbēgt.

Viņas pazuda zem bulvāra kokiem aizmugurē, un vēl brīdi tumsā bija redzami bāli tēli, kas drīz vien pagaisa.

Mariuss uz mirkli bija apstajies.

Viņš jau dzīrās doties tālāk, kad ieraudzīja zemē pie kājām pelecīgu sainīti. Viņš noliecās un to pacēla. Tas bija kaut kas līdzīgs aploksnei, kurā, kā likās, atradās papīri.

«Tas laikam būs izkritis nelaimīgajām meitenēm,» viņš nosprieda.

Viņš griezās atpakaļ, sauca, bet neviens neatsaucās; nodomājis, ka tās jau ir tālu, viņš iebāza sainīti kabatā un devās pusdienās.

Pa ceļam viņš ieraudzīja kādā Muftāra ielas ejā bērna zārciņu, pārsegtu ar melnu drānu; zārciņš bija uzlikts uz trim krēsliem, un to apgaismoja svece. Mariusam ienāca prātā abas mijkrēslī redzētās meitenes.

«Nabaga mātes!» viņš nodomāja. «Ir kaut kas vēl skumjāks nekā redzēt savus bērnus mirušus — redzēt tos dzīvus uz neceļiem.»

Vēlāk šīs ēnas, kas radīja dažādību viņa drūmajā noskaņā, izzuda no prāta, un viņš ieslīga parastajā skumībā. Viņš atkal nodevās sapņiem par sešiem mīlestības un laimes pilnajiem mēnešiem brīvā dabā gaišā dienas laikā zem skaistajiem Luksemburgas dārza kokiem.

«Cik drūma kļuvusi mana dzīve!» viņš zūdījās. «Jaunas meitenes es sastopu joprojām. Bet toreiz tās bija eņģeļi, turpretī tagad — vampīri.»

3 Četrģīmis

Vakarā, kad Mariuss izģērbās pirms gulētiešanas, roka sataustīja svārku kabatģ sainīti, ko viņš bija pacēlis uz bulvāra. Viņš to bija aizmirsis. Viņš nolēma, ka to vajadzētu atvērt un ka tajā varbūt atradīs jauno meiteņu adresi, ja sainītis tiešām tām piederēja, un katrā ziņā tajā būs nepieciešamie norādījumi, lai sainīti atdotu personai, kas to pazaudējusi.

Mariuss atvēra aploksni.

Tā nebija aizlīmēta, un tajā atradās četras vēstules, kas arī nebija aizlīmētas.

Vēstulēm bija uzrakstītas adreses.

No visam četrām plūda derdzīga tabakas smaka.

Pirmā vēstule bija adresēta: «Augstajai Kundzei markizei de Grišerē kundzei, laukumā pretī deputātu palātai, N …»

Mariuss nodomāja, ka viņš te varbūt atradīs meklētos norādījumus un, tā kā vēstule nebija aizlīmēta, nebūtu nepieklājīgi to arī izlasīt.

Tās saturs bija šāds:

«Markizes kundze,

Žēlsirdības un līdzcietības tikums pieder pie tiem, kas visciešāk saliedē sabiedrību. Ļaujaties savām kristīgajām jūtām un uzmetat līdzjūtīgu skatu nelaimīgajam spānietim, kurš kļuvis par mīlestības un uzticības upuri svētā legitimizma lietas labā, par ko viņš ir samaksājis ar savām asinīm, ziedojis visu savu mantu, lai aizstāvētu šo lietu, un tagad atrodas vislielākā nabadzībā. Viņš nešaubās, ka jūsu aukstā persona neatteiksies sniekt palīdzību, lai atvieglotu ārkārtīgi smago eksistenci izglītotam, godājamam un daudzkārt ievainotam karavīram. Iepriekš paļaujos uz jūsos mājojošo cilvēku mīlestību un uz jūsu līdzjūtību, kādu markizes kundze jūt pret tik nelaimīgu tautu. Mūsu lūgums nebūs veltīgs un rnūsu pateicība saglabās vislabākās atmiņas.

Pieņemat manu visdziļākās cieņas apliecinājumu, ar kuru zīmējos,

Godātā Kundze,

Dons Alvaress, spāņu kavalerijas kapteinis, rojalists, kas atradis patvērumu Francijā un atrodās ceļā uz savu dzimteni, bet kuram trūkst līdzekļu turpināt ceļu.»

Nekāda adrese parakstam nebija pievienota. Mariuss cerēja atrast adresi otrā vēstulē, uz kuras aploksnes bija rakstīts: «Augstajai Kundzei grāfienei de Monvernē kundzei, Kasēta ielā, 9.»

Mariuss tajā izlasīja šādas rindas:

«Grāfienes kundze.

Pie jums griezās kāda nelaimīga famīlijas māte, kurai ir seši bērni, no kuriem jaunākam tikai astoņi mēnesi. Es vēl vienmēr slimoju pēc pēdējām radībām, vīrs mani pametis jau kopš pieciem mēnešiem. Man nav nekādu līdzekļu, atrodos visšausmīgākā nabadzībā.

Cerēdama uz grāfienes kundzi palieku dziļā cieņā

Balizāru māte.»

Mariuss ķērās pie trešās vēstules, kas, tapat kā iepriekšējas, lūdza pēc palīdzības; viņš tajā lasīja:

«Paburžo kungam, vēlētājam, adītu preču vairumtirgotājam, Sendenī un Ofer ielas stūrī.

Atjaujos nosūtīt jums šo vēstuli ar lūgumu veltīt man jūsu dārgo uzmanību un ieinteresēt jūs ar kāda literātā likteni, kurš nesen iesūtījis kādu drāmu franču teātrim. Sižets vēsturisks un darbība norit Overņā Impērijas laikā. Stils manuprāt ir vienkārš, lakonisks un varētu izpelnīties atzinību. Četrās vietās tajā ir panti dziedāšanai. Komiskais, nopietnais un neparedzētais saplūst tajā kopā ar raksturu dažādību un ar romantisma pieskaņu, kas viegli pārklājas pār visu intrigu un noslēpumaini izlocīdamās pēc satricinošiem notikumiem un spožiem negaidītiem skatiem beidzot nonāk pie sava atrisinājuma.

Mans galvenais mērķis ir apmierināt mūsdienu cilvēka arvien vairāk pieaugošās prasības, citiem vārdiem apmierināt Modi, šo untumaino un dīvaino vēja rādītāju, kas grozās no katra vēja pūtiena.

Neraugoties uz visām labajām īpašībām man ir pamats baidīties, ka priviliģēto .autoru skaudība un patmīlība mani nobīdīs nost no teātra, jo man ir zināms, cik daudz sarūktinājurnu jāpiedzīvo jauniesācējiein.

Paburžo kungs, jūsu pelnītā reputācija kāda jums piemīt kā apgaismotam literātu protektoram iedrošina mani nosūtīt pie jums savu meitu, kas jums izklāstīs mūsu bēdīgo stāvokli bez maizes un siltuma šai ziemas laikā. Griežos pie jums ar pazemīgu lūgumu atļaut man veltīt jums šo drāmu un visas nākošās, kuras es vēl rakstīšu, lai jums pierādītu, cik aukstu es vērtēju godu atrasties jūsu protekcijā un greznot savus darbus ar jūsu vārdu. Ja jūs pagodinātu mani ar visniecīgāko dāvinājumu, es tūdaļ ķeršos pie dzejas sacerēšanas, lai jums atlīdzinātu savu pateicības parādu. Šī dzeja, ko es mēģināšu uzrakstīt cik vien iespējams meistarīgi, tiks jums nosūtīta pirms nodrukāšanas dramas sākumā un nodeklamēšanas no skatuves.

Apliecinādams savu visdziļāko cieņu Paburžo kungam un kundzei,

Žanflo, literāts.

P. S. Kaut vai tie būtu četrdesmit sū.

Piedodat, ka nosūtu savu meitu un neierodos pats personīgi, bet diemžēl mana bēdīgā tualete neatļauj man iziet no mājas …»

Beidzot Mariuss attaisīja ceturto vēstuli. Tā bija adresēta: «Labdara kungam no Senžakdiopā baznicas.» Tajā bija šīs nedaudzās rindiņas:

«Labdari,

Ja jums lappatiktu pavadīt manu meitu, jūs ieraudzītu šausmīgu postu un es jums uzrādīšu savus dokumentus.

Apskatot šos papīrus jūsu cēlā dvēsele jutīsies kustināta no sirsnīgas labvēlības jūtām, jo īsteni filozofi vienmēr izjūt spēcīgus jūtu saviļņojumus.

Saprotat, līdzjūtīgais cilvēk, ka ir jāpārdzīvo vislielākā vajadzība saņemt kaut kādu palīdzību un ka ir ļoti sāpīgi likt to apliecināt valsts iestādēm, it kā kad nebūtu brīv mocīties un nomirt aiz vājuma gaidot, kamēr mums palīdzēs mūsu postā. Liktenis ir tikpat nežēlīgs pret vieniem cik pārāk devīgs un pārāk labvēlīgs pret otriem,

Gaidīdams jūsu ierašanos vai jūsu ziedojumu, ja jurns lappatiktu to darīt, padevīgi lūdzu pieņemt manas visdziļākās cieņas apliecinājumu, ar ko zīmējos,

patiesi aukstsirdīgais cilvēk,

jūsu pazemīgais un padevīgais kalps,

P. Fabantū, dramatiskais aktieris.»

Izlasījis šīs četras vēstules, Mariuss nebija ticis nekur tālāk kā pirrns tam.

Pirmkārt — neviens no parakstītājiem nebija uzrādījis savu adresi.

Tālāk — tās šķita nākam no četrām dažādām personām: dona Alvaresa, Balizāru mātes, dzejnieka Žanflo un aktiera Fabantū, bet dīvaini bija tas, ka visas četras bija rakstītas vienā un tajā pašā rokrakstā.

Ko gan citu varēja secināt, ja ne to, ka tās nākušas no vienas un tās pašas personas.

Turklāt — un tas darīja minējumu jo ticamāku — visām četrām vēstulēm bija vienāds rupjš un sadzeltējis papīrs, visām bija vienāda tabakas smaka un, kaut gan skaidri varēja redzēt, ka vēstulēs meklēta stila dažādība, visās ar nesatricināmu mieru atkārtojās vienas un tās pašas pareizrakstības kļūdas, literāts Žanflo bija no tām ne vairāk pasargāts kā spāņu kapteinis.

Pūles uzminēt šo noslēpumu bija veltīgas. Ja šīs vēstules nebūtu bijis nejaušs atradums, tās varētu noturēt par

mistifikāciju. Mariuss bija pārāk noskumis, lai uztvertu pat šo nejaušo joku un piedalītos spēlē, kurā, kā šķiet, gribēja viņu iesaistīt ielas bruģis. Viņam likās, ka viņš spēlē aklās vistiņas ar šīm vēstulēm un tās viņu ķircina.

Nekas arī nenorādīja, ka šīs vēstules piederētu jaunajām meitenēm, kuras Mariuss bija saticis uz bulvāra. Visdrīzāk tie bija nenozīmīgi papīri bez kādas vērtības.

Mariuss iebāza tos atpakaļ aploksnē, iemeta kaktā un gāja gulēt.

Ap pulksten septiņiem no rīta, kad viņš tikko bija piecēlies, paēdis brokastis un dzirās sēsties pie darba, pie viņa durvīm kāds klusi pieklauvēja.

Tā kā viņam nebija nekādas mantības, viņš durvis aizelēdza tikai ļoti retos gadījumos, kad bija steidzams darbs. Vēl vairāk: pat iziedams no mājām, viņš allaž atstāja slēdzeni atslēgas caurumā. «Jūs kādreiz apzags,» mēdza teikt Pentermāte. «Ko tad te zags?» atbildēja Mariuss. Taču kādā jaukā dienā, par lielu prieku Pentermātei, viņam nozaga vecu zābaku pāri.

Pie durvīm pieklauvēja otrreiz — tikpat klusi kā pirmo reizi.

—   Lūdzu, — sauca Mariuss.

Durvis atvērās.

—        Ko jūs vēlaties, Pentermāt? — Mariuss ievaicājās, neatraudams acu no grāmatām un manuskriptiem, kas atradās viņa priekšā uz galda.

Kāda balss — tā nebija Pentermātes balss — atbildēja

—   Piedodiet, kungs …

Tā bija dobja, ieplaisājusi, aizžņaugta, piesmakusi, veca dzērāja balss, aizkritusi no alkoholisku dzērienu lietošanas.

Mariuss spēji pagriezās atpakaļ un ieraudzīja kādu jaunu meiteni.

4 Roze trūkumā

Pusatvērtajās durvīs stāvēja pavisam jauna meitene. Istabeles logs, pa kuru iespīdēja gaisma, atradās tieši pret durvīm un blāvi apgaismoja viņas augumu. Tas bija vārgs, slimīgs, novājējis radījums; viņai mugurā bija tikai krekls un svārciņi, uzvilkti uz kailām miesām, kas bija nosalušas un trīcēja aiz aukstuma. Jostu aizstāja aukla, matus saturēja aukla, asie pleci spraucās laukā no krekla, seju klāja dzeltenīgs limfātisks bālums, atslēgas kauli bija pelēki kā zeme, rokas sarkanas, bālgana un puspavērla mute, kurā jau trūka zobu, acis nespodras, drošas un bezkaunīgas, nenobriedušas meitenes miesas formas un izvirtušas vecenes skatiens — piecdesmit un piecpadsmit gadu sajaukums; tas bija viens no tiem radījumiem, kuri reizē ir vāji un drausmīgi un kurus uzskatot, ja nav jānodreb šausmās, tad vismaz jānoslauka asara.

Mariuss bija piecēlies un kā apstulbis raudzījās šai būtnē, kas atgādināja miglainus tēlus, kādi mēdz rādīties sapnī.

Visvairāk skumdināja tas, ka šī meitene nebija neglīta no dzimšanas. Agrā bērnībā viņa droši vien bijusi skaista. Jaunības daiļums vēl cīnījās ar riebīgo, priekšlaicīgo vecumu, ko uzspiedusi netiklība un nabadzība. Skaistuma atblāzma dzisa šai sešpadsmitgadīgajā sejā, tāpat kā ziemas rītausmā izdziest bālā saule zem tumšu mākoņu biāķa.

Sī seja Mariusam nebija gluži sveša. Viņam likās, ka to jau būtu kaut kur redzējis.

—   Ko jūs vēlaties, jaunkundz? — viņš jautāja.

Meitene atbildēja piedzēruša katordznieka balsī:

—   Man jums jānodod vēstule, Mariusa kungs.

Tā nosauca Mariusu vārdā; nevarēja būt šaubu, ka tā meklē tieši viņu. Bet kas bija šī meitene? Kā tā zināja viņa vārdu?

Negaidīdama uzaicinājumu, meitene ienāca istabā. Ienāca apņēmības pilna un sāka apskatīt visu istabu un nesaklāto gultu ar tik drošu skatienu, no kura sažņaudzās sirds. Viņas kājas bija kailas. Lielie caurumi svārkos ļāva saskatīt slaidos stilbus un vājos ceļus. Viņa trīcēja aiz aukstuma.

Rokā viņa tiešām turēja vēstuli, ko sniedza Mariusam.

Šo vēstuli atverot, Mariuss ievēroja, ka līmējuma vieta uz aploksnes vēl bija mitra. Sūtījums nevarēja būt talu nācis. Viņš lasīja:

«Mans laipnais jaunais kaimiņ!

Esmu dabūjis zināt par jūsu laipnību pret mani, ka jūs pirms sešiem mēnešiem samaksājāt manu īres parādu. Lai jums mana svētība, jaunais cilvēk. Mana vecākā meita jums pastāstīs, ka mēs četri cilvēki jau divas dienas nesam redzējuši maizi un ka mana sieva ir slima. Ja es savās domās nemaldos, man šķiet, ka drīkstu cerēt ka jūsu ceļā sirds iežēlosies no šā stāsta un modinās jūsos vēlēšanos būt pret mani labvēlīgam un pagodināt mani ar mazas labdarības piešķiršanu.

Palieku dziļā cieņā, kāda piedienās cilvēces labdarim.

Zondrets.

P. S. Mana meita gaidīs jūsu rīkojumus, dārgais Mariusa kungs.»

Neizprotamajā notikumā, kas nodarbināja Mariusa do« mas kopš vakarvakara, šī vēstule bija kā gaiša svece tumšā pagrabā. Pēkšņi viss kļuva skaidrs.

Sī vēstule nāca no tā paša avota, no kura bija nākušas četras pārējās. Tas bija tas pats rokraksts, tas pats stils, tā pati rakstība, tas pats papīrs, tā pati tabakas smaka.

Te bija pieci sūtījumi, pieci dzīves stāsti, pieci adresāti, pieci paraksti un viens pats nosūtītājs. Spāņu kapteini donu Alvaresu, nelaimīgo Balizāru māti, drāmu rakstnieku dzejnieku Žanflo, izbijušo aktieri Fabantū — visus četrus tos sauca par Zondretu, ja vien pašu Zondretu tā sauca.

Mariuss jau diegan ilgi dzīvoja šai būdā, bet, kā jau iepriekš sacīts, viņam reti bija gadījies redzēt kaut vai iztālēm savus nožēlojamos kaimiņus. Viņa domas atradās citur, bet, kur ir mūsu domas, tur ir arī acis. Droši vien viņš vairākkārt bija saticis Zondretus koridorā vai uz kāpnēm, bet tie viņam bija bijuši tikai ēnas; viņš tik maz tos bija ievērojis, ka, sadūries vakar vakarā uz bulvāra ar Zondreta meitām — jo tās katrā ziņā bija Zondreta meitas, — viņš tās nebija pazinis, un šī meitene, kas nupat bija ienākusi istabā, tikai ar pūlēm bija atmodinājusi viņā kopā ar pretīgumu un žēlumu arī neskaidras atmiņas par to, ka viņš šo meiteni jau kaut kur sastapis.

Tagad viņš visu skaidri pārredzēja. Viņš saprata, ka savā lielajā nabadzībā kaimiņš Zondrets bija izraudzījis par nodarbošanos izmantot labdarīgu cilvēku žēlsirdību, sagādāja sev adreses un rakstīja ar izdomātiem vārdiem vēstules cilvēkiem, kurus uzskatīja par bagātiem un līdzcietīgiem, bet Zondreta meitas iznēsāja šīs vēstules, nevairīdamās riska un briesmu, jo šis tēvs bija no tiem, J&lt;as neatteicās riskēt ar savām meitām, Zondrets bija uzsācis spēli ar likteni, un viņa likme bija paša meitas. Spriežot pēc viņu vakardienas izmisīgās bēgšanas, pēc viņu bailēm un pēc žargona vārdiem, kurus tas bija dzirdējis, Mariuss saprata, ka nelaimīgās meitenes acīmredzot nodarbojās vēl ar kādiem tumšiem amatiem un ka no visa tā pastāvošajā cilvēku sabiedrībā bija izveidojušās divas nožēlojamas būtnes, kas nebija ne bērni, ne meitenes, ne sievietes, kaut kādi reizē netikli un nevainīgi ērmi, kurus radījusi nabadzība.

Tie bija skumīgi radījumi bez vārda, bez vecuma, bez dzimuma, kuri vairs neatšķir labo no ļauņā un kuriem, atstājot aiz muguras bērnību, šai pasaulē vairs nekā nav: ne brīvības, ne tikumības, ne atbildības sajūtas. Vakar uzplaukušas, šodien jau novītušas dvēseles līdzīgas ziediem, kas, nokrituši ielas vidū un dubļu apgānīti, gaida, līdz tos samals kāds ritenis.

Kamēr Mariuss vērās viņā ar izbrīna un sāpju pilnu skatienu, meiča bez mazākās kautrības pastaigājās pa bēniņistabu. Viņa šaudījās, nebēdādama par savu kailumu. Brīžiem neaizpogātais un saplīsušais krekls noslīdēja gandrīz līdz pat jostas vietai. Viņa stumdīja krēslus, pārvietoja tualetes piederumus, kas atradās uz kumodes, viņa aiztika Mariusa drēbes, rakņājās pa visiem kaktiem.

—   Skat,.— viņa teica, — jums ir spogulis!

Un, it kā atrastos te viena pati, viņa sāka dungot vodeviļu fragmentus un nerātnus piedziedājumus, kas viņas rīkles pieskaņas un aizsmakušās balss dēļ skanēja sērīgi. No šīs nekautrības lauzās uz āru kaut kāda samākslotība, nemiers un biklums. Bezkaunību bieži vien rada kauns.

Grūti iedomāties kaut ko skumjāku par šo meiteni, kas draiskuļojās, it kā lidinājās pa istabu līdzīgi putnam, kuru izbiedejusi dienas gaisma vai kuram aizlūzis spārns. Bija jaušams, ka šās meitenes draiskajām un brīvajām kustībām piemistu kaut kas patīkams un burvīgs, ja viņa būtu citādi audzināta un augusi citos apstākļos. Dzīvnieku valstī radījums, kas dzimis par balodi, nekad nepārvēršas par jūras ērgli. To var novērot tikai starp cilvēkiem.

Mariuss bija nogrimis domās un netraucēja meiteni.

Viņ$ piegāja pie galda.

—  Ai, grāmatas! — viņa sacīja.

Meitenes stiklainajās acīs iedzirkstījās gaišums, Viņa turpināja, un balsī izpaudās prieks, ka arī viņa var ar kaut ko palepoties, — šī tieksme nav sveša nevienai cilvēciskai būtnei:

—   Es arī protu lasīt.

Viņa strauji paķēra no galda atvērtu grāmatu un itin tekoši izlasīja:

«…Ģenerālis Bodjēns saņēma pavēli sagrābt ar savas brigādes pieciem bataljoniem Ugomonas pili, kas atrodas Vaterlo līdzenuma vidū …»

Viņa pārtrauca lasīšanu:

—       Ā, Vaterlo! To es zinu. Tā bija tāda kauja sensenos laikos. Mans tēvs tajā piedalījās. Mans tēvs ir dienējis armijā. Mēs visi esam lieli bonapartisti, tas jums jāzina. Vaterlo — tur kāvās ar angļiem.

„ Viņa nolika grāmatu, paņēma spalvu un iesaucās:

—   Un rakstīt arī es protu!

Viņa iemērca spalvu tintē un, pagriezusies pret Mariusu, vaicāja:

—   Vai gribat redzēt? Pagaidiet, es kaut ko uzrakstīšu.

Un, iekāms tas bija paguvis atbildēt, viņa uzrakstīja uz

baltas papīra lapas, kas atradās galda vidū: «Kruķi atnākuši.»

Tad, nosviedusi spalvu, piebilda:

—       Pareizrakstības kļūdu nav. Varat paskatīties. Mēs esam mācītas, es un mana māsa. Mēs neesam vienmēr bijušas tādas kā tagad. Mēs netikām gatavotas, lai…

Te viņa apklusa, cieši paraudzījās ar savu izdzisušo skatienu Mariusā un, skaļi iesmiedamās, sacīja tādā balsī, kurā izpaudās dziļākās sāpes, ko apslāpēja lielākais cinisms:

—   Bet lai!

Un viņa sāka dungot jautras dziesmiņas meldijā šādus vārdus:

Tēt, nav maizes mājās,

Tukšs man puncitis.

Māmiņ, salst man kājas,

Skrandās bruncitis.

Salsti,

Latete!

Kalsti,

Šarlote!

Tikko nobeigusi šo pantu, viņa iesaucās?

—   Mariusa kungs, vai jūs kādreiz ejat uz teātri? Es gan eju. Man ir brālītis, kas draudzējas ar aktieriem un dažreiz atnes man biļetes. Bet man ncpatik galerijā. Tur nav labi, nav ērti. Dažreiz tur ir prasta publika un dažreiz tādi cilvēki, kas nejauki smird.

Tad viņa paraudzījās uz Mariusu un, dīvaini pārvērzdamās sejā, teica:

—   Vai zināt, Mariusa kungs, jūs esat ļoti glīts zēns!

Tai pašā mirklī abiern iešāvās prātā viena un tā pati doma, kas viņai lika pasmaidīt, bet viņam nosarkt.

Viņa piegāja Alariusam klāt un uzlika uz pleca roku.

—  Jūs mani neievērojat, Mariusa kungs, bet es jūs pazīstu. Es jūs esmu satikusi te uz trepēm un tad vēl esmu dažreiz redzējusi, ka jūs ieejat pie Mabefa tēva, pie tā, kas dzīvo Austerlicas tuvumā, kur es kādreiz pastaigājos. Jums ļoti labi piestāv izspūruši mati.

Viņa pūlējās padarīt savu balsi maigu, bet iznāca tikai čukstēšana. Daļa vārdu pazuda ceļā no balsenes līdz lūpām, kā uz klaviatūras, kurai trūkst dažu taustiņu.

Mariuss lēnām atvirzījās.

—   Jaunkundz, man te ir kāds sainītis, — viņš sacīja ar vēsu nopietnību. — Man liekas, tas pieder jums. Atļaujiet jums to pasniegt!

Un viņš pasniedza aploksni, kurā atradās četras vēstules.

Viņa sasita plaukstas un iekliedzās:

—    Mēs to meklējām visās malās!

Tad viņa spēji satvēra sainīti un, taisīdama vaļā aploksni, runāja:

—   Žēlīgais dievs! Un kā mēs to meklējām abas ar māsu! Tad jūs to atradāt! Uz bulvāra, vai ne? Noteikti uz bulvāra. Tas būs izkritis, kad mēs skrējām. Tas viss manas māšeles muļķības dēļ. Atpakaļ nākot, to vairs neatradām. Un, tā kā mēs negribējām, lai mūs sit, jo tas ir nevajadzīgi, gluži nevajadzīgi, tas ir absolūti nevajadzīgi, mājās mēs pateicām, ka vēstules nodevām attiecīgajām personām, bet visur mums atteica! Te nu tās ir, manas nabaga vēstulītes! Bet kā jūs uzminējāt, ka tās ir manas vēstules? Ak jā, — pēc rokraksta! Tātad mēs jums uzdrāzāmies virsū, vakar vakarā skrienot? Tai tumsā nekā nevarēja redzēt! Es māsai uzprasīju: «Vai tas bija vīrietis?» Un māsa atteica: «Liekas, ka vīrietis.»

Tikmēr viņa bija atlocījusi vēstuli ar lūgumu «Labdara kungam no Senžakdiopā baznicas.»

—   Pag, — viņa teica, — tā ir tam vecītim, kas vienmēr iet uz dievkalpojumiem. Tiešām, īstā laikā! Es to aiznesīšu viņam. Varbūt viņš iedos kaut ko brokastīm.

Tad viņa atkal iesmējās un piebilda:

—   Vai jūs zināt, ko tas nozīmēs, ja mēs šodien ēdīsim brokastis?». Tas nozīmēs, ka mēs ēdīsim aizvakardienas brokastis, aizvakardienas pusdienas, vakardienas brokastis, vakardienas pusdienas — visu vienā reizē. Tā tas ir! Pie velna! Ja jums ar to vēl nepietiek, nu, tad sprāgstiet nost, suņi!

Tas Mariusam lika atcerēties, ko nelaimīgā meitene meklēja pie viņa.

Viņš parakņājās vestes kabatā, bet nekā tur neatrada.

Meitene turpināja, it kā pilnīgi aizmirsusi Mariusa klātbūtni.

—   Dažreiz es vakaros izeju. Citu vakaru nemaz nepārnāku mājās. Pirms šejienes pagājušajā ziemā mēs dzīvojām zem tiltiem. Lai nesaltu, mēs spiedāmies cits pie cita. Mana mazā māšele raudāja. Ūdens, — ak vai, cik tas bija skumji! Kad es jau taisījos noslīcināties, man iešāvās prātā: «Nē, ūdens ir pārāk auksts.» Kad gribu, varu staigāt viena pati, dažreiz pārguļu kādā grāvī. Ziniet, kad es eju naktī pa bulvāri, koki man izskatās kā zarainas dakšas, mājas melnas un lielas kā Dievmātes katedrāles torņi, un man liekas, ka baltie mūri ir upe, un tad es sev saku: «Skaties, tur ir ūdens!» Zvaigznes izskatās kā lampioni iluminācijā, liekas, ka tās kūp un ka vējš tās pūš nost; esmu tā apdullusi, ka ausīs man skan tāda kā zirgu krākšana; un, kaut gan ir nakts, es dzirdu leijerkastes skaņas, aužamo steļļu klaboņu — pati nezinu, ko. Man liekas, ka mani apmētā ar akmeņiem, es skrienu bez jēgas, viss man acīs griežas, griežas. Viss ir tik jocīgi, kad nav ēsts.

Un meitene viņam uzmeta apmulsušu skatienu.

Pamatīgi pārmeklējis kabatas, Mariuss beidzot salasīja piecus frankus sešpadsmit sū. Tobrīd tā bija visa viņa bagātība. «Pusdienas man šodien iznāks,» viņš nodomāja, «un gan jau rīt redzēsim.» Viņš paturēja sev sešpadsmit sū, bet piecus frankus atdeva meitenei.

Viņa satvēra naudas gabalu.

—   Cik jauki, — viņa teica, — saule tomēr uzspīdēja!

Un, it kā šī saule spētu atkausēt viņas smadzenēs žargona sniega lavīnas, viņa turpināja:

—   Pieci franki! A, spožais! Pats karalis! Un šitādā uķī! Pa pirmo! Jūs esat lāga zellis. Varētu vai iegrābties. Bravo, čomiņi! Divām dienām ko rīt! Cepešus un frikasēl Nu tik varēs uzdzīvot! Ed un dzer, cik tik lien!

Viņa uzrāva krekla lencīti, dziļi palocījās Mariusam, pamāja draudzīgi ar roku un, iedama uz durvīm, sacīja:

—   Uz redzēšanos, kungs. Nu tā. Skriešu uzmeklēt savu večuku.

Iedama garām kumodei, viņa ieraudzīja uz tās sakaltušu maizes garozu, kas bija appelejusi, guļot putekļos; viņa tai uzklupa un sāka grauzt, murminādama:

—   Cik garšīga! Cieta kā akmens! Zobus var izlauzt!

Pēc tam viņa aizgaja.

5 Labā gara parādītais slepenais lodziņš

Piecus gadus Mariuss bija dzīvojis trūkumā, nabadzībā, pat lielā postā, bet tagad viņš saprata, ka īsto nabadzību nav pazinis. īsto nabadzību viņš bija ieraudzījis nupat. Šis spoks bija tikko pazibējis viņa acu priekšā. Un tiešām: kas ir redzējis trūkumā tikai vīrieti, tas nekā nav redzējis — vajag redzēt trūkumā sievieti; kas ir redzējis trūkumā tikai sievieti, arī tas nav nekā redzējis — vajag redzēt trūkumā bērnu.

Kad vīrietis nonācis līdz pēdējai nabadzībai, viņš tūdaļ arī ķeras pie galējiem līdzekļiem. Ak vai! tām neaizsargātajām būtnēm, kas atrodas ap viņu! Darbu, peļņu, maizi, kurināmo, drosmi, labo gribu — to visu viņš uzreiz zaudē. Ārpusē it kā izdziest dienas gaisma, iekšpusē izdziest morālā gaisma; šai tumsā vīrietis uzduras sievietes un bērna vājumam, un viņš tos varmācīgi grūž kaunā.

Tad kļūst iespējami visādi šausmu darbi. Ap izmisumu ir tikai trauslas sieniņas, kas to šķir no netikuma vai nozieguma.

Veselība, jaunība, gods, vēl jaunās miesas svētums un stingrā šķīstība, sirds, jaunavība, kaunīgums — šī dvēseles epiderrna, — tas viss tiek nežēlīgi Izlietots, meklējot glābšanās līdzekļus, un, ja tāds līdzeklis ir negods, tad pieņem arī to. Tēvi, mātes, bērni, brāļi, māsas, vīrieši, sievietes, jaunavas šai dzimumu, radniecības, vecumu, netiklības un nevainības miglainajā mistrojumā sakust tik cieši kopa, ka pārvēršas it kā minerālam līdzīgā blīvā masā. Atspiedušies cits pret citu ar mugurām, viņi kvern kādā nožēlojamā caurumā, kur viņus iesviedis liktenis. Viņi uzmet viens otram žēlabainus skatienus. Ak, šie nelaimīgie! Cik viņi bāli! Cik nosaluši! Šķiet, ka viņi atrastos uz kādas citas planētas, daudz tālāk no saules nekā mēs.

Šī jaunā meitene kļuva Mariusam it kā par sūtni no tumsas valstības.

Viņa atklāja jaunu, riebīgu nakts pusi.

Nu Mariuss gandrīz sev pārmeta nodošanos sapņiem un mīlestībai, kas viņu bija kavējusi līdz šai dienai pamest acis uz saviem kaimiņiem. Ja viņš bija samaksājis par tiem īri, tad tā bijusi tīri neapzināta rīcība — to varēja izdarīt kurš katrs; bet no viņa, Mariusa, tika prasīts vairāk. Jā! Tikai viena siena šķīra viņu no šiem pamestajiem radījumiem, kas dzīvoja, taustīdamies pa tumsu, ārpus cilvēku sabiedrības; viņš mājoja tiem pavisam līdzās, viņš, tieši viņš bija zināmā mērā pēdējais ķēdes loceklis, kas tos saistīja ar pārējo pasauli; viņš dzirdēja nelaimīgo cilvēku elpu vai, pareizāk, krākšanu sev blakus un nepievērsa tai uzmanību! Katru dienu, katru bridi viņš dzirdēja cauri sienai tos staigājam, nākam, ejam, runājam un nebija cēlis ne ausu! Bija skanējuši vaidi, bet viņš tos nebija pat dzirdējis! Viņa domas bija citur — tās kavējās sapņos, neiespējamās ilūzijās, neaizsniedzamā mīlestībā, neprātīgās kaislībās, bet tai pašā laikā cilvēciski radījumi, viņa brāļi iekš Kristus, viņa tautas brāļi mira turpat līdzās! Mira bezjēdzīgi! Zināmā mērā viņš bija pat to nelaimes cēlonis, viņš io nelaimi padziļināja. Jo, bijis tiem kāds cits kaimiņš, mazāks fantasts, bet uzmanīgs, parasts un žēlsirdīgs cilvēks, tas lielo nabadzību droši vien būtu ieraudzījis, briesmu signālus būtu pamanījis, un par tiem varbūt jau sen būtu parūpējušies, un tie būtu izglābti! Bez šaubām, tie likās samaitāti, izvirtuši, zemiski un pat neģēlīgi, bet reti var sastapt tādus cilvēkus, kas, iekrizdami nabadzībā, nepagrimtu; turklāt ir taču robeža, aiz kuras nelaimīgie un negodīgie saplūst kopā un saliedējas vienā vārdā, liktenīgā vārdā — nožēlojamie. Kas te vainojams? Un vai tad žēlsirdībai nav jābūt jo lielākai tur, kur ir dziļāks pagrimums?

Lasīdams sev šo morāli, — jo bija tādi gadījumi, kad Mariuss, tāpat kā kurš katrs patiesi godīgs cilvēks, uzmetās sev par pamācītāju un bāra sevi vairāk, nekā bija pelnījis, — viņš raudzījās sienā, kas viņu šķira no Zon« dretiem, it kā varētu izurbties cauri šim aizžogarn ar līdzcietības pilnu skatienu un sasildīt ar to šos nelaimīgos. Šo sienu veidoja latiņas un sijas ar plānu apmetuma kārtu, un, kā jau sacīts, tai cauri varēja sadzirdēt katru vārdiņu, katru skaņu. Bija jābūt sapņotājam Mariusam, lai to jau agrāk neievērotu. Siena nebija apsista ar tapetēm ne Zondretu pusē, ne Mariusa pusē; bija skaidri redzama tās rupjā apdare. Gandrīz neapzināti Mariuss vērīgi apskatīja šo starpsienu; dažreiz, nododoties sapņiem, var tikpat labi pārbaudīt, novērot un izpētīt, kā domājot. Pēkšņi viņš piecēlās, jo nupat bija ievērojis augšā pie pašiem griestiem trīsstūrainu caurumu — spraugu starp trim latiņām. Apmetums, kas agrāk klāja šo spraugu, bija nobiris, un, uzkāpjot uz kumodes, pa šo spraugu varēja ielūkoties Zondretu skabūzī. Līdzcietībai var mājot līdzās un tai arī mājo līdzās ziņkārība. Šis caurums bija kā slepens lodziņš. Ir atļauts ieskatīties citu nelaimē, lai palīdzētu. «Paraudzīsimies, kas tie par cilvēkiem un kas pie viņiem notiek,» Mariuss nodomāja.

Viņš uzkāpa uz kumodes, pielika aci pie spraugas un sāka skatīties.

6 Plēsoņa savā midzenī

Pilsētām, tāpat kā mežiem, ir savas alas, kur paslēpjas viss, kas tajās ir ļaunākais un briesmīgākais. Bet tas, kas tā paslēpjas pilsētās, ir negants, neģelīgs un sīks, citiem vārdiem sakot — nejauks; tas, kas paslēpjas mežos, ir negants, mežonīgs un liels, citiem vārdiem sakot — skaists. Midzenis paliek midzenis, taču zvēru midzeņiem dodama priekšroka pār cilvēku midzeņiem. Alas ir labākas par zanķiem.

Tas, ko ieraudzīja Mariuss, bija zanķis.

Mariuss bija nabaidzīgs, un viņa istaba bija trūcīga, bet, tāpat kā viņa nabadzība bija dižciltīga, arī viņa bēniņistaba bija spodra. Mājoklis, kurā šobrīd gremdējās viņa skatiens, bija riebīgs, netīrs, smirdīgs, pieķēzīts, tumšs, pretīgs. Viens salmu pinuma krēsls, kroplīgs galds, dažas māla trauku lauskas un divos kaktos divas neaprakstāmi nekārtīgas gultas — tās bija visas mēbeles; gaisma ieplūda vienīgi pa bēniņu lodziņu, četrām zirnekļa tīklu aizaustām rūtīm. Pa šo lodziņu ieplūda tieši tik daudz gaismas, lai cilvēks izskatītos kā spoks. Sienas bija kā spitālības izgrauztas — sagraizītas un vienās skrambās kā cilvēka seja, ko izkropļojusi šausmīga slimība. Pa tām sūcās strutām līdzīgs mitrums. Uz tām bija redzami ar ogli uzvilkti piedauzīgi zīmējumi.

Istabā, ko apdzīvoja Mariuss, bija izdrupusi ķieģeļu grīda, bet šajā nebija ne plākšņu klona, ne dēļu grīdas, te staigāja tieši pa veco būdas ģipša segumu, ko kājas bija nomīdījušas melnu. Uz nelīdzenās grīdas, kura bija izrakstīta ar biezu putekļu kārtu un kuru bija skāris it viss, tikai ne slota, kā fantastiski zvaigznāji izvietojās veci zābaki, nošķiebtas tupeles un riebīgas lupatas; jā gan, šai istabā bija kamīns, tādēļ tad arī telpu izīrēja par četrdesmit frankiem gadā. Šai kamīnā varēja atrast, ko vien vēlas: ogļu pannu, katlu, salauztus dēļus, uz naglām uzkarinātas skrandas, putna būrīti, pelnus un pat uguns liesmiņu. Skumīgi kūpēja divas apdegušas pagales.

šī bēniņu istaba izskatījās vēl briesmīgāka tāpēc, ķa bija liela. Tajā bija izvirzījumi uz āru, stūri, melni caurumi, pažobeles, līči un zemes ragi. Tas radīja bezgala dziļus kaktus, kuros, kā likās, paslēpušies zirnekļi dūres lielumā, pēdu garas mitrenes un varbūt pat kādi cilvēkam līdzīgi ērmi.

Viena laža stāvēja pie durvīm, otra — pie loga. Abu lažu viens gals sniedzās līdz kamīnam un atradās tieši pretī Mariusam.

Kaktā netālu no spraugas, pa kuru Mariuss skatījās, bija pakarināta izkrāsota gravīra melnā koka rāmī un zem tās lieliem burtiem uzrakstīts: SAPNIS. Tajā bija attēlota aizmigusi sieviete un aizmidzis bērns, bērns sievietei klēpī, mākoņos lidinās ērglis ar kroni knābī, un sieviete, nemaz nepamozdamās, atvaira kroni no bērna galvas; fonā, staru vainaga apmirdzēts, stāv Napoleons, atspiedies pret resnu, zilu kolonnu ar dzeltenu kapiteli, kas

izrotāts ar šādu uzrakstu:

Maringo

Austerlitsa

Jena

Wagrama Elova

Zem šā rāmja uz grīdas slīpi pret sienu bija atsliets kaut kas līdzīgs koka panno, vairāk garš nekā plats. Tas izskatījās pēc apgrieztas gleznas, pēc ķīļrāmja, kuram otrā pusē droši vien bija kāds triepums, pēc spoguja, kas noņemts no sienas un stāv tur aizmirsts, gaidīdams, kamēr to no jauna uzkarinās.

Pie galda, uz kura Mariuss ievēroja spalvu, tinti un papīru, sēdēja kāds vīrs, ap sešdesmit gadu vecs, maza auguma, kalsnējs, zilganbālu seju, drūrns, ar viltīgu, nežēlīgu un nemierīgu skatienu — īsts nelietis.

Lavatērs, aplūkojis šo seju, būtu tajā saskatījis grifa un tiesinieka maisījumu; laupītājputns un cilvēks intrigants, papildinādami viens otru, kļuva vēl pretīgāki: intrigants padarīja laupītājputnu zemisku, laupītājputns intrigantu — drausmīgu.

Šim vīram bija gara, sirma bārda. Mugurā viņam bija sieviešu krekls, kas atsedza viņa spalvainās krūtis un sirmiem sariem apaugušās kailās rokas. Zem krekla bija redzamas netīras bikses un zābaki, no kuriem līda laukā pirksti.

Mutē viņam bija pīpe, un viņš pīpēja. Maizes šai alā vairs nebija, bet tabaka vēl bija.

Viņš kaut ko rakstīja — droši vien tādas pašas vēstules, kādas Mariuss bija lasījis.

Uz viena galda stūra bija redzama noplukuši grāmata iesarkanā sējumā; senais bibliotēku sērijas divpadsmitlapu formāts liecināja, ka tas ir romāns. Uz vāka lieliem burtiem greznojās nosaukums: «Dievs, karalis, gods un dāmas, no Dikrē-Diminila, 1814.»

Rakstīdams vīrs skaļi sarunājās pats ar sevi, un Mariuss saklausīja šādus vārdus:

— Jāsaka, vienlīdzības nav pat pēc nāves! Palūkojieties mazliet uz Pērlašēzu! Augstmaņi, bagātnieki — tie guļ piekalnē, izbruģētajā akāciju alejā. Viņi tur var piebraukt ar līķratiem. Mazos ļautiņus, nabagos, nelaimīgos — ko tur! Tos aprok lejā, kur dubļi līdz ceļiem, iemet tik bedrēs, siapjumā. Tos tur aprok tādēļ, lai tie ātrāk sapūtu! Kā lai tur pie viņiem aiziet, neiegrimstot zemē?!

Te viņš apklusa, uzcirta ar dūri pa galdu un, zobus griezdams, piebilda-:

— Ar zobiem es varētu pārgrauzt visiem rīkles!

Parāvusi zern sevis kailos papēžus, pie kamīna tupēja resna sieviete, kurai varēja būt tiklab četrdesmit, kā simt gadu.

Ari viņa bija vienā kreklā un adītos brunčos, ko klāja apdilušas vadmalas ielāpi. Rupja audekla priekšauts nosedza pusi no brunčiem. Kaut gan sieviete bija saliekusies un sarāvusies čokurā, varēja redzēt, ka viņa ir ļoti liela auguma. Salīdzinājumā ar vīru viņa bija īsta milzene. Viņai bija nejauki rudi, jau iesirmi mati, kuros viņa laiku pa laikam ielaida savus milzīgos, spīdīgos pirkstus ar plakaniem nagiem.

Viņai līdzās uz grīdas bija plaši atvērta tāda paša formāta grāmata kā uz galda — droši vien tā paša romāna turpinājums.

Vienā lažā Mariuss pamanīja gandrīz kailu, bālu, slaidu meiču, kas sēdēja, nokārusi kājas pār malu, un likās nekā nedzirdam, neredzam, neelpojam.

Nebija šaubu, ka šī ir jaunākā māsa tai meitenei, kura bija atnākusi pie viņa.

Viņai varēja dot vienpadsmit divpadsmit gadu. Bet, uzmanīgāk ieskatoties, bija jāatzīst, ka būs visi piecpadsmit. Šī bija tā pati meitene, kas vakar vakarā uz bulvāra sacīja: «Es ta jozu, tā jozu!»

Viņa piederēja pie tās vārguļu sugas, kas ilgu laiku attīstībā aizkavējas, bet tad aug ātri un spēji. Tā ir nabadzība, kas rada šādus bēdīgus cilvēku stādus. Šādiem radījumiem nav ne bērnības, ne pusaudžu vecuma. Piecpadsmit gadu vecumā tie izskatās divpadsmitgadīgi, sešpadsmit gadu vecumā tie izskatās divdesmit gadu veci. Šodien — maza meitene, rīt — sieviete. Liekas, tās skriešus skrien caur dzīvi, lai to ātrāk beigtu.

Pašlaik šis radījums izskatījās kā bērns.

šai istabā nekas neliecināja par kaut kādu darbu: nebija ne steļļu, ne ratiņu, ne kādu darba rīku. Kaktā bija samesti šaubīga izskata dzelzs lūžņi. Te bija jaušams tas drūmais kūtrums, kas seko izmisumam un ir" nāves priekštecis.

Mariuss brīdi aplūkoja drūmo telpu, Šausmīgāku par kapu. jo te vēl bija jūtama cilvēka dvēseles kustība un dzīvības puksti.

Bēniņi, pagrabs, pazemes miteklis, kur gar pašu sociālās celtnes apakšu loda nabagie, vēl nav gluži kaps, bet gan kapa priekštelpa; taču līdzīgi bagātniekiem, kas izliek pašus lielākos krāšņumus pie ieejas savās pilīs, šķiet, arī nāve, kas vienmēr stāv blakus nabagajiem, izliek pašu lielāko postu šajās priekštelpās.

Vīrietis bija apklusis, sieviete nerunāja, meitene, likās, neelpoja. Bija dzirdama tikai spalvas čirkstēšana pa papīru.

Nepārtraukdams rakstīšanu, vīrs norūcas

—   Blēži! Blēži! Viscaur tikai blēži!

Sis Zālamana sakāmvārda variants izvilināja sievietei nopūtu.

—  Neuztraucies, draudziņ! — viņa sacīja. — Neņem pie sirds, dārgumiņ! lic ļautiņi nav to vērts, ka tu, vīriņ, viņiem raksti.

Nabadzībā, tāpat kā aukstumā, ķermeņi piespiežas viens pie otra, bet sirdis attālinās. Pēc visa spriežot, šī sieviete kādreiz bija mīlējusi savu vīru ar visu mīlestības spēku, kāds viņai dots; bet ikdienišķos savstarpējos pārmetumos, kas radās no briesmīgās nabadzības, kāda nomāca ģimeni, tas viss acīmredzot bija apdzisis. Pret vīru viņā bija palikuši vairs tikai mīlestības pelni. Taču mīlināmie vārdiņi, kā tas bieži mēdz būt, bija pārdzīvojuši jūtas. Viņas mute tam sacīja: «dārgumiņ, draudziņ, vīriņ» utt., bet sirds klusēja.

Vīrs atkal sāka rakstīt.

7 Stratēģija un taktika

Ar smagu sirdi Mariuss jau dzīrās kāpt lejā no improvizētā novērošanas posteņa, kad viņa uzmanību saistīja troksnis, kas viņam lika palikt uz vietas.

Kaimiņistabas durvis pēkšņi atvērās.

Uz sliekšņa parādījās vecākā meita.

Kājās viņai bija rupjas ādas vīriešu kurpes, sabristas dubļos, kas viņu bija apšļākuši līdz pat sasarkušajām

potītēm; viņa bija apsegusies ar vecu, skrandainu apmetni, kuru Mariuss vēl pirms stundas viņai nebija redzējis. Acīmredzot viņa apmetni bija atstājusi aiz durvīm, lai modinātu lielāku līdzcietību, bet aiziedama atkal panēmusi. Ienākusi viņa aizcirta aiz sevis durvis, apstājās, lai atvilktu elpu, jo bija galīgi aizelsusies, un tad uzvaroši un priecīgi iesaucās:

—   Viņš nākl

Tēvs pagrieza uz viņu acis, sieviete pagrieza galvu, mazā māsiņa nepakustējās.

—   Kas nāk? — vaicāja tēvs.

—   Tas kungs!

—   Filantrops?

—   Jā.

—   No Senžaka baznīcas?

—   Jā.

—   Tas vecis?

—   Jā.

—   Un viņš atnāks?

—   Viņš man seko.

—   Tu to droši zini?

—   Droši.

—   Ko, vai tiešām viņš nāk?

—   Viņš brauc ar fiakru.

—   Ar fiakru? Tas jau ir īsts Rotšilds!

Tēvs piecēlās.

—        Kā tu to droši zini? Ja viņš brauc ar fiakru, kā tad tas var būt, ka tu ieradies te pirms viņa? Vai tu viņam iedevi vismaz adresi? Vai tu pateici, ka no koridora pēdējās durvis pa labi? Kaut tik viņš nesajauktu! Tātad tu viņu sameklēji baznīcā? Vai viņš izlasīja manu vēstuli? Ko viņš tev teica?

—       Ta-ta-ta! — meita atbildēja. — Tu nu gan ber vienā bēršanā, vecīti Nu, tā: es iegāju baznīcā, viņš sēdēja savā parastajā vietā; es pataisīju viņam reveransu un nodevu vēstuli; viņš to izlasīja un jautāja man: «Kur jūs dzīvojat, mīļais bērns?» Es sacīju: «Es jūs aizvedīšu, kungs,» — bet viņš: «Nē, pasakiet man savu adresi, manai meitai šis tas jānopērk, es paņemšu karieti un ieradīšos jūsu mājas reizē ar jums.» Es viņam pateicu adresi. Kad es viņam minēju māju, viņš it kā izbrīnījās un vienu brīdi šaubījās, bet tad noteica: «Vienalga, es aizbraukšu.» Kad dievkalpojums beidzās, es redzēju viņu kopā ar meitu iznākam no baznīcas, redzēju, kā viņi iekapa fiakrā. Protams, es viņam arī pateicu, ka no koridora pēdējās durvis pa labi.

—   Bet kas tad tev teica, ka viņš atbrauks?

—       Es nupat redzēju fiakru iegriežamies no Mazās Baņķiera ielas. Tādēļ jau arī skrēju.

—   Kā tu zini, ka tas ir tas pats fiakrs?

—   Es taču ievēroju numurul

—   Un kāds tas bija?

—   Četrsimt četrdesmit.

—   Jā, tu esi viens prātīgs skuķis.

Meitene izaicinoši uzlūkoja tēvu un, rādīdama uz saviem apaviem, teica:

—        Prātīgs skuķis, tas var būt. Bet to es tev saku, ka šīs kurpes gan vairs kājās neaušu un ka man tās nav vajadzīgas, pirmkārt, veselības un bez tam ari tīrības deļ. Es nevaru iedomāties neko riebīgāku kā izmirkušas zoles, kas visu laiku šļurkst. Es labāk staigāšu basām kājām.

—       Tev taisnība, — atbildēja tēvs laipnā balsī, kas kontrastēja ar jaunās meitenes skarbumu, — bet tevi jau citādi neielaistu baznīcā. Nabagie nevar būt bez kurpēm. Ar basām kājām pie dieva nedrīkst iet, — viņš rūgti piebilda. Pēc tam, atgriezdamies pie iepriekšējās domas, iejautājās: — Tātad tu zini, droši zini, ka viņš ieradīsies?

—   Viņš man seko pa pēdām, — viņa atteica.

Tēvs izslējās visā augumā. Viņa seja it kā iemirdzējās.

—       Vai tu dzirdi, sieva? — viņš izsaucās. — Tūlīt ieradīsies mūsu filantrops. Izdzēs uguni!

Māte aiz apstulbuma nepakustējās.

Tēvs ar burvju mākslinieka veiklību paķēra no kamīna krūzi ar atlūzušu snīpi un uzgāza ūdeni uz gruzdošajām pagalēm.

Tad, uzrunādams vecāko meitu, norīkoja:

—   Izplēs salmus no krēsla!

Meita nesaprata.

Viņš paķēra krēslu un ar papēdi izspēra salmu sēdekli. Kāja izgāja cauri.

Vilkdams laukā kāju, viņš jautāja meitai:

—   Vai ārā auksts?

—   Loti auksts. Snieg.

Tēvs pagriezās pret jaunāko meitu, kas sēdēja gultā pie loga, un pērkona balsī tai uzkliedza:

—        Žigli! Lien laukā no gultas, sliņķe tāda! Tu nekad nekā nedari! Izsit vienu rūti!

Meitene drebēdama izlēca no gultas.

—   Izsit rūti! — viņš atkārtoja.

Meitene sastinga aiz izbrīna.

—       Vai tu dzirdi? — vēlreiz atkārtoja tēvs. — Es tev saku, izsit rūti!

Meitene bailīgā paklausībā pacēlās pirkstgalos un iesita ar dūri pa rūti. Stikls saplīsa un, skaļi šķindot, sabira uz grīdas.

—   Labi, — noteica tēvs.

Viņš bija nopietns un steidzīgs. Viņa skatiens žigli pārskrēja pār bēniņu pažobelēm.

Viņš līdzinājās ģenerālim, kas nodod pēdējos rīkojumus pirms kaujas.

Māte, kas vēl nebija izrunājusi nevienu vārdu, piecēlās un jautāja gausā, dobjā balsī, it kā vārdi viņai rīklē būtu sasaluši:

—   Ko tu gribi darīt, dārgumiņ?

—   Liecies gultā! — vīrs atbildēja.

Viņa tonis nepieļāva iebildumus. Māte paklausīja un smagi ievēlās gultā.

Tai brīdī no kakta atskanēja šņuksti.

—   Kas tur notiek? — tēvs uzkliedza.

Jaunākā meita, neiznākuši no tumšā kakta, kurā bjja ielīdusi, parādīja savu asiņaino dūri. Sizdama logu, viņa b;ja sagriezusi roku; klusi raudādama, viņa piegāja pie mātes gultas.

Tagad bija mātes kārta izslieties un uzkliegt:

—       Paskaties šurp! Tas viss tavu muļķību dēļ. Rūti sitot, viņa sagriezusi roku!

—   Jo labāk! — vīrs noteica. — Tas bija paredzēts.

— Kā? Jo labāk? — nerimās sieva.

— Klusu! — uzsauca tēvs. — Es atceļu vārda brīvību.

Pēc tam, noplēsis no sieviešu krekla, kas viņam bija mugurā, audekla lupatu, viņš to steigšus aptina ap asiņaino meitenes roku.

To izdarījis, viņš ar labpatiku noskatīja savu saplēsto kreklu.

—       Ari krekls kārtībā, — viņš sacīja. — Viss izskatās ļoti labi.

Ledains vējš svilpa aiz loga un pūta ari istabā. No āra spiedās migla un klājās pār visu kā bālgana vate, ko saplucinājuši neredzami pirksti. Pa izsisto rūti varēja redzēt, kā krīt sniegs. Aukstums, ko vakar bija apsolījusi Sveču dienas saule, tiešām iestājies.

Tēvs pārlaida visapkārt skatienu, it kā pārliecinādamies, ka nekas nav aizmirsts. Viņš paņēma vecu lāpstu un uzbēra uz slapjajām pagalēm pelnus, lai tās pavisam apslēptu.

Tad, atliecis muguru un atspiedies pret kamīnu, viņš noteica:

— Tagad mēs varam uzņemt savu filantropu.

8 Gaismas stars Zanķī

Vecākā meita piegāja pie tēva un uzlika uz viņa rokas savu roku.

—   Paraugi, kā esmu nosalusi, — viņa teica.

—       Nieki! — tēvs atbildēja. — Es esmu vēl vairāk nosalis.

Māte nesavaldīgi iesaucās:

—       Nu, tu — tev jau vienmēr visa kā vairāk nekā citiem! Pat sliktuma.

—   Turi muti! — uzsauca vīrs.

Viņš uzmeta mātei tādu skatienu, ka tā apklusa.

Uz brīdi skabūzī iestājās klusums. Vecākā meita bezrūpīgi tīrīja sava apmetņa malu, jaunākā māsa arvien vēl šņukstēja; māte, abām rokām saņēmusi tās galvu, skūpstīja to un klusītēm runāja:

—       Dārgumiņ manu, es tevi lūdzu, tas ātri sadzīs, neraudi, tu nokaitināsi tēvu.

—       Nē, nē! — tēvs atsaucās. — Gluži otrādi: raudi vien, raudi! Tā ir labi.

Pēc tam, pienākdams atkal pie vecākās, teica:

—       Ak tu piķis! Viņš vēl nenāk! Un ja nu viņš nemaz neatnāk? Par velti būšu izdzēsis uguni, izspēris krēslam sēdekli, saplēsis kreklu un izsitis rūti!

—   Un ievainojis meiteni! — nočukstēja mate.

—       Vai jūs zināt, — tēvs turpināja, — šais noladetajos bēniņos ir suņa aukstums! Un ja nu šis vīrs neatnak? Ja, tā nu ir! Viņš liek gaidīt uz sevi! Viņš domā: «Nekas! Viņi mani pagaidīs! Priekš tam jau viņi ir!» A, kā es viņus ienīstu! Ar kādām gavilēm, prieku, sajūsmu un baudu es nožņaugtu šos bagātniekus! Visus bagātniekus! Tā sauktos labdarus, kas tēlo svētos, iet uz dievkalpojumiem, pārņem garīdznieku niķus, pātaro kā melnsvārči un iedomājas, ka ir pārāki par mums. Un viņi nāk mūs pazemot un atnes mums drēbes, — kā viņi tās dēvē! Lupatas, kas nemaksā ne četri sū, un maizi! Tas man nav vajadzīgs, nelieši tādi! Dodiet naudu! Jā, naudu dodiet! Bet to mums neredzēt! Jo, viņi saka, mēs to nodzeršot, mēs esot dzērāji un slaisti! Bet paši!? Kas tad viņi paši tādi ir, un kas viņi bija agrāk? Zagļi! Citādi viņi nebūtu tikuši bagāti! Ak, ja varētu saņemt visu cilvēku sabiedrību kā galdautu aiz četriem stūriem un krietni izpurināt! Viss varbūt sašķīstu, bet vismaz nevienam nekā vairs nebūtu, un tas jau būtu ieguvums. Nu, kur tad paliek tas stulbenis, tavs labdara kungs? Viņš atnāks! Tas lops varbūt aizmirsis adresi? Varu saderēt, ka vecais mērkaķis …

šai mirklī pie durvīm kāds klusi pieklauvēja. Tēvs metās pie durvīm, atvēra tās un, dziļi klanīdamies un pazemīgi smaidīdams, iesaucās:

— Lūdzu, kungs! Esiet tik laipni, nāciet iekšā, mans cienījamais labdari, kā arī jūsu burvīgā jaunkundze!

Uz jumtistabas sliekšņa parādījās vīrs brieduma gados un jauna meitene.

Mariuss stāvēja savā agrākajā vietā. To, ko viņš tai brīdī izjuta, cilvēka mēlei nav iespējams izteikt.

Tā bija Viņa.

Ikviens, kas ir mīlējis, pazīst to starojošo spēku, kādu ietver šā vārda četri burti: Viņa.

Tiešām, tā bija viņa. Mariuss tikai ar pūlēm spēja to saskatīt cauri gaišajai dūmakai, kas pēkšņi aizklāja acis. Viņa priekšā bija tā maigā, nozaudētā būtne, tā zvaigzne, kas viņam bija sešus mēnešus spīdējusi, tās pašas acis, tā pati piere, tā pati mute, tā pati skaistā izgaisusi seja, ar kuras izgaišanu viņam bija satumsusi nakts. Parādība bija nozudusi — nu tā parādījās no jauna!

Tā parādījās šai tumsā, šais bēniņos, riebīgajā Zanķī, šausmīgajos apstākļos!

Mariuss drebēja pie visām miesām. Kā? Vai tiešām tā bija viņa? Jaunekļa sirds pukstēja tik strauji, ka gar acīm satumsa. Viņš juta, ka kuru katru brīdi var izplūst asa

rās. Patiesi! Viņš atkal beidzot redz šo meiteni pēc tik

ilgas meklēšanas! Likās: viņš bija pazaudējis savu dvēseli un nupat to atkal atradis.

Viņa izskatījās tāda pati kā agrāk, tikai mazliet bālāka, smalkā sejiņa bija ietverta violetā samta cepurītē, augumu slēpa melns atlasa kažociņš. No garās kleitas apakšas spraucās laukā kājiņa, iekļauta zīda zābaciņā.

Kā aizvien, viņu pavadīja Baltais kungs.

Viņa paspēra dažus soļus istabā un nolika uz galda visai prāvu saini.

Zondreta vecākā meita bija ierāvusies aizdurvē un drūmu skatienu aplūkoja samta cepurīti, zīda apmetni un burvīgo, laimīgo sejiņu.

9 Zondrets gandrīz vai raud

Istaba bija tik tumša, ka ienācēji no āra jutās tā, it kā tiešām būtu iekļuvuši pagrabā. Tāpēc abi virzījās uz priekšu nedroši, ar pūlēm atšķirdami neskaidros stāvus ap sevi, turpretī bēniņu iemītnieki, kas bija pieraduši pie šā mijkrēšļa, apskatīdami ienācējus, tos redzēja ļoti labi.

Baltais kungs piegāja klāt Zondretam un, uzlūkodams to ar savu labsirdīgo un skumjo skatienu, teica:

—       Mans kungs, šai sainī jūs atradīsit jaunas drēbes, zeķes un vilnas segas.

—       Mūsu eņģelis labdaris ir pārāk laipns pret mums, — sacīja Zondrets, līdz zemei palocīdamies. Tad, kamēr abi apmeklētāji apskatīja nožēlojamo mitekli, pieliecies pie vecākās meitas auss, klusi un ātri nobēra:

—       Nu, ko es teicu? Lupatas! Bet kur ir nauda? Viņi visi ir vienādi! Kāds paraksts bija vēstulē šim vecajam muļķim?

—   Fabantū, — atbildēja meita.

—  Aktieris, labi!

Zondrets to izdarīja īstajā laikā, jo tai pašā mirklī Baltais kungs pagriezās pret viņu un, it kā pūlēdamies atcerēties viņa vārdu, sacīja:

—   Es redzu, jūs atrodaties bēdīgos apstākļos.,.

—   Fabantū, — strauji piebilda Zondrets.

—   Fabantū kungs, jā, kā tad, es atceros.

—       Aktieris, mans kungs, kuram kādreiz bija spoži panākumi.

Te Zondrets acīmredzot nodomāja, ka pienācis mirklis, lai uzbruktu «filantropam». Viņš iesaucās tādā balsī, kurā reizē bija dzirdama gadatirgus jokdara plātība un lielceļa ubaga pazemība:

—       Talmā skolnieks, mans kungs! Es esmu Talmā skolnieks! Arī man kādreiz smaidīja laime. Ak dievs, tagad ir pienākusi nelaimes kārta. Jūs redzat, mans labdari, ka nav ne maizes, ne kurināmā. Maniem nabaga bērniņiem nav siltuma! Mans vienīgais krēsls salauzts! Logs izsists, un vēl šitādā laikā! Mana sieva uz gultas! Slima!

—   Nabadzīte! — noteica Baltais kungs.

—   Mana.meitiņa savainota! — piemetināja Zondrets. Meitene, pārsteigta par svešo cilvēku atnākšanu, bija

nogrimusi «jaunkundzes» aplūkošanā un mitējusies raudāt.

—   Raudi taču! Brēc taču! — čukstēja viņai Zondrets. Tai pašā brīdī viņš ieknieba meitenei slimajā rokā. To visu viņš izdarīja ar īsta blēža veiklību. Meitene skaļi iekliedzās.

Brīnišķīgā jaunava, kuru Mariuss savā sirdī sauca «mana Ursula», pieskrēja tai klāt un sacīja:

—   Nabaga meitenīte!

—       Paskatieties, cienījamā jaunkundze, — Zondrets turpināja, — roka vienās asinīs! Nelaimes gadījums, kas notika, strādājot pie mašīnas, lai nopelnītu dienā sešus sū. Varbūt būs jānoņem visa roka!

—  Vai tiešām? — uztraukti jautāja vecais kungs. Meitene, uztverdama šos vārdus nopietni, sāka raudāt vēl skaļāk.

—   Diemžēl tā tas ir, manu labdari! — atbildēja tēvs. Jau labu brīdi Zondrets vēroja «filantropu» ar dīvainu

skatienu. Visu laiku runādams, viņš to uzmanīgi pētīja, it kā pūlēdamies kaut ko atcerēties. Pēkšņi, izmantodams brīdi, kad atnācēji līdzjūtīgi iztaujāja meiteni par ievainoto roku, viņš piegāja pie savas sievas, kas gulēja gultā ar rūpju pilnu un stulbu skatienu, un steidzīgi pačukstēja:-

—   Apskati šo cilvēku!

Pēc tam, pagriezies pret Balto kungu, viņš turpināja gaušanos:

— Vai jūs redzat, kungs, man tik vien ir drēbju kā sievas krekls! Un pavisam saplīsis! Vislielākajā ziemas salā! Es nevaru iziet no mājas, jo man nav apģērba. Ja man būtu kaut kāds uzvalks, es aizietu pie Marsa jaunkundzes, kas mani pazīst un ir man ļoti labvēlīga. Viņa laikam vēl arvien dzīvo Dāmu Torņa ielā. Redziet, kungs, mēs kādreiz kopā spēlējām provincē. Es plūcu kopā ar viņu laurus. Selimēna man nāktu palīgā, kungs! Elmīra pasniegtu dāvanu Belizēram! Bet nekā! Un mājā mums nav ne sū! Mana sieva ir slima, un nav neviena sū! Mana meita bīstami ievainota, un nav neviena sū! Manai sievai ir aizdusas lēkmes. Tāds vecums un turklāt vēl nervi. Viņai būtu vajadzīga palīdzība un meitai arī! Bet ārsts! Bet aptieķnieks! Kā lai tiem samaksā? Mums nav neviena liarda! Esmu gatavs mesties ceļos desmit sū priekšā, mans kungs! Lūk, cik zemu noslīdējusi māksla! Un lai jums ir zināms, skaistā jaunkundze, un jums, mans cienījamais aizgādni, kas esat pilni labdarības un žēlsirdības, lai jums ir zināms, ka jūs rotājat to pašu baznīcu, kurā mana meita iet dievu lūgt un redz jūs tur katru dienu…. Jo savas meitas es audzinu dievbijībā, mans kungs. Es neesmu gribējis, lai viņas kāptu uz skatuves dēļiem. Ak, jūs palaidnieces, pamēģiniet tikai noklīst! Ar mani nav joki! Es viņām nemitīgi borēju par godu, morāli un tiklību. Varat pajautāt viņām pašām. Lai viņas iet pa taisno ceļu. Viņām ir tēvs. Viņas nepieder pie tām nelaimīgajām, kas iesāk dzīvi bez radiem un nobeidz, radojoties ar visiem. Neviena Jaunkundze pārvēršas par Kundzi Visiem: zvēru, ka Fabantū ģimenē tas nenotiks! Es ceru meitas uzaudzināt tikumībā, lai tās būtu godīgas, lai būtu pieklājīgas, lai ticētu dievam, velns ar ārā! Jā, mans kungs, mans cienītais kungs, vai jūs zināt, kas notiks rīt? Rīt, tas ir, ceturtajā februārī, ir liktenīgā diena, pēdējais termiņš, ko man devis saimnieks; ja es viņam šovakar nesamaksāšu, rīt mana vecākā meita, es pats, mana slimā sieva, mana ievainotā meitiņa — mēs visi četri tiksim padzīti no šejienes un izmesti uz ielas, uz bulvāra, bez pajumtes lietū un sniegā. Tā, lūk, kungs. Esmu parādā četrus maksājumus, par veselu gadu! Tas ir sešdesmit franku.

Zondrets meloja. Par gadu bija jāmaksā tikai četrdesmit franku, un viņš nevarēja būt parādā četrus maksājumus, jo vēl nebija pagajuši seši mēneši, kopš Mariuss bija samaksājis viņa īri par pusgadu.

Baltais kungs izvilka no kabatas piecus frankus un uzlika tos uz galda.

Zondrets paguva norūkt vecākajai meitai pie auss:

—       Nelietis! Ko es iesākšu ar pieciem frankiem? Ar tiem jau nepietiek, lai samaksātu par krēslu un loga iestiklošanu! Taisi nu vēl tādus izdevumus!

Pa to laiku Baltais kungs bija novilcis savus platos, brūnos svārkus, kurus viņš valkāja virs zilajiem svārkiem, un uzmeta tos uz krēsla muguras.

—        Fabantū kungs, — viņš teica, — man ir klāt tikai pieci franki, bet es aizvedīšu mājās savu meitu un vakarā atgriezīšos. Jums taču nauda jāsamaksā vakarā? …

Zondreta sejā pazibēja savāda izteiksme. Viņš steigšus atbildēja:

—       Jā, mans godāts kungs. Man jābūt pie saimnieka pulksten astoņos.

—       Būšu te pulksten sešos un atnesīšu jums sešdesmit frankus.

—   Mans labdari! — satraukts iesaucās Zondrets.

Un ļoti klusi piemetināja:

—   Apskati viņu labi, siev!

Baltais kungs paņēma atkal zem rokas skaisto meiteni un devās uz durvīm:

—   Līdz vakaram, mani draugi, — viņš sacīja.

—   Pulksten sešos? — pārprasīja Zondrets.

—   Tieši sešos.

Sai brīdī Zondreta vecākā meita pamanīja uz krēsla palikušos virssvārkus.

—        Kungs, — viņa sacīja, — jūs aizmirsāt savus svārkus.

Zondrets uzmeta draudīgu skatienu meitai un nikni paraustīja plecus.

Baltais kungs pagriezās atpakaļ un smaidīdams atbildēja:

—   Es neaizmiršu, es tos atstāju.

—       Ak, mans aizbildni, — teica Zondrets, — mans augstais labdari, man gribētos izplūst asarās! Atļaujiet man jūs pavadīt līdz fiakram!

—       Ja gribat iznākt laukā, — atbildēja Baltais kungs, — uzvelciet tos svārkus. Laukā patiešām ir ļoti auksts.

Zondretam tas nebija divreiz jāsaka. Viņš žigli uzvilka % brūnos svārkus.

Un viņi visi trīs izgāja, Zondrets pa priekšu, abi svešie viņam sekoja.

10 īrētā kabrioleta tarifs: divi franki stundā

No visas šās ainas Mariuss nekā nebija palaidis garām un tomēr īstenībā nekā nebija redzējis. Viņa skatiens bija palicis kā piekalts pie jaunās meitenes, viņa sirds bija to it kā satvērusi un uzņēmusi sevī, tiklīdz tā bija pārkāpusi šās bēniņistabas slieksni. Visu laiku, kamēr tā bija tur, viņš atradās kā ekstāzē, kad cilvēks neuztver reālās parādības, bet traucas ar visu savu būtni uz vienu punktu. Viņš vēroja nevis meiteni, bet gaismas staru, ietvertu atlasa kažociņā un samta cepurītē. Ja istabā būtu iekļuvusi pati spožākā zvaigzne, tā viņu nebūtu vairāk apžilbinājusi.

Kamēr jaunā meitene tina vaļā saini, atlocīja apģērba gabalus un segas, laipni iztaujāja slimo māti un mīlīgi aprunājās ar ievainoto meitenīti, viņš tvēra katru tās kustību, mēģināja saklausīt katru vārdu. Viņš pazina šīs acis, pieri, šo skaistumu, augumu un gaitu, bet nepazina balsi. Reiz Luksemburgas dārzā viņam bija licies, ka viņš dzird dažus meitenes teiktos vārdus, bet nebija pilnīgi drošs par to. Viņš būtu atdevis desmit gadus no sava mūža, lai tos dzirdētu, lai varētu paņemt līdzi savā dvēselē kaut mazu drusciņu no šās mūzikas. Bet visu noslāpēja žēlabainā gaušanās un Zondreta spožās tirādes. Mariusa sajūsmai tas jauca klāt īstas dusmas. Viņš nenolaida no meitenes acu. Viņš nespēja aptvert, ka šis patiesi ir tas pats dievišķais radījums, ko viņš te redz neģēlīgu cilvēku vidū šai riebīgajā Zanķī. Viņam šķita, ka redz kolibri putniņu krupju vidū.

Kad meitene izgāja, viņam bija tikai viena doma: iet tai pakaļ, sekot pa pēdām, nepamest to ātrāk, iekāin uzzinās, kur tā dzīvo, nepazaudēt to no jauna, kad viņš to brīnišķīgā kārtā atradis! Viņš nolēca no kumodes un paņēma platmali. Viņš jau uzlika roku uz durvju kliņķa un grasījās iet laukā; kad viņu atturēja kāda doma. Koridors bija garš, trepes stāvas, Zondrets pļāpīgs, Baltais kungs nekādā ziņā vēl nebūs iekāpis karietē; ja, pagriezies atpakaļ koridorā vai uz trepēm, vai uz sliekšņa, tas ieraudzītu šai mājā viņu, Mariusu, tad noteikti uztrauktos un atrastu ceļu, lai atkai izbēgtu no viņa, un atkal viss būtu pagalam. Ko darīt? Nogaidīt mazliet? Bet, kamēr viņš gaidīs, kariete var aizbraukt. Mariuss nesaprata, ko iesākt. Beidzot viņš riskēja un izgāja no savas istabas.

Koridorā vairs neviena nebija. Viņš skrēja uz trepēm. Arī uz trepēm neviena nebija. Viņš steigšus noskrēja lejā un izgāja uz bulvāra tieši tai brīdī, kad fiakrs iegriezās aiz Mazās Baņķiera ielas stūra un devās atpakaļ uz Parīzi,

Mariuss metās tai virzienā. Sasniedzis bulvāra stūri, viņš atkal ieraudzīja fiakru, kas ātri brauca lejup pa Muftāra ielu; fiakrs atradās jau tālu, nebija ko domāt panākt. Ko darīt? Skriet pakaļ? Neiespējami; turklāt braucēji katrā ziņā ievērotu, ka viens cilvēks skrien, ko kājas nes, pakaļ ekipāžai, un meitenes tēvs viņu pazītu, šai brīdī — nedzirdēts, brīnišķīgs laimes gadījums! — Mariuss ieraudzīja izīrējamu kabrioletu braucam tukšā pa bulvāri. Bija jāpieņem tikai viens lēmums: kāpt iekšā kabrioletā un sekot fiakram. Tas bija droši, efektīvi, un te nekas nedraudēja.

Mariuss pamāja kučierim, lai apstājas, un uzsauca:

—Maksāšu par stundām!

Mariuss bija bez kaklasaites, vecajā darba uzvalkā, kuram trūka pogu, krekls uz krūtīm vienā vietā bija ieplīfis.

Kučieris apstājās, piemiedza aci un pastiepa Mariusam kreiso roku, viegli berzdams rādītājpirkstu pret īkšķi.

—   Kas ir? — Mariuss jautāja.

—   Papriekšu jāsamaksā, — atbildēja kučieris.

Mariuss atcerējās, ka viņam bija tikai sešpadsmit sū.

—   Cik? — viņš vaicāja.

—   Četrdesmit sū.

—   Es samaksāšu galā.

Kučieris sāka svilpot dziesmiņu par Lapalisu un uzšāva zirgam.

Mariuss apmulsis noskatījās pakaļ aizbraucošajam kabrioletam. Tāpēc, ka viņam trūka divdesmit četru sū, viņš zaudēja savu prieku, savu laimi, savu mīlestību! Viņš atkal slīga naktī! Viņš bija kļuvis redzīgs un nu atkal zaudēja redzi! Jāatzīstas, ka viņš ar rūgtumu un dziļu nožēlu

Iedomājās piecus frankus, kurus nupat šorīt bija atdevis nabaga meitenei. Bijuši viņam tie pieci franki, viņš būtu glābts, viņš atdzimtu, izkļūtu no šķīstītavas un no tumsas, viņš izkļūtu no vientulības, no splīna, no garīgās atraitnības; viņš atkal sasaistītu savu melno likteņa pavedienu ar brīnišķo zelta pavedienu, kas nupat bija noplivinājies acu priekšā un vēlreiz pārtrūcis. Viņš atgriezās mājās izmisis.

Viņš varētu sevi nomierināt ar to, ka Baltais kungs apsolījis atgriezties vakarā un ka vajadzētu tikai labāk sagatavoties, lai šoreiz tam sekotu, bet, nogrimis meitenes aplūkošanā, viņš diez vai ko bija dzirdējis.

Grasīdamies kāpt augšā pa trepēm, viņš ieraudzīja bulvāra otrā pusē pie aklās sienas, kas stiepās gar Gobelēnu barjeras ielu, Zondretu, ģērbušos «filantropa» svārkos, sarunājamies ar vienu no tādiem tipiem, kuru izskats iedveš bažas un kurus parasti mēdz saukt par «barjeru klaidoņiem»; tie ir cilvēki ar šaubīgām sejām, ar aizdomīgu valodu, kuriem, kā liekas, ir ļauni nodomi un kuri parasti pa dienu guļ, kas liek domāt, ka viņi strādā pa nakti.

Abi vīri sarunājās, nekustīgi stāvēdami sniegā, kas krita lielām pārslām, un veidoja grupu, ko policists uzreiz būtu ievērojis, bet Mariuss tikko manīja.

Taču, lai cik noskumis viņš bija, tomēr neviļus secināja, ka šis barjeru klaidonis, ar kuru Zondrets sarunājās, bija līdzīgs kādam vīram, vārdā Krampis, sauktam Pavasarīgais, sauktam Mūdzis, kuru viņam kādreiz tika parādījis Kurfeiraks un kuru šai kvartālā uzskatīja par visai bīstamu naktsputnu. Šā vīra vārdu mēs jau esam sastapuši iepriekšējā grāmatā. Šis Krampis, saukts Pavasarīgais, saukts Mūdzis, figurēja vēlāk vairākās kriminālprāvās un kļuva par slavenu blēdi. Šai laikā viņš bija tikai veikls blēdis. Viņa piemiņa saglabājusies vēl šodien bandītu un laupītāju vidū. Pēdējās valdības beigās viņš radīja veselu skolu. Un vakaros, kad jau satumsis, tai stundā, kad cilvēki salasās pulciņos uh sačukstas, par viņu runāja Forsas cietuma lauvu bedrē. Šai pašā cietumā, tieši tai vietā, kur sargceliņa tuvumā iet garām netīrumu noteka, pa kuru 1843. gadā gaišā dienas laikā izbēga trīsdesmit ieslodzītie, virs plāksnes, kas aizvēra šo noteku, varēja izlasīt viņa vārdu — Krampis, ko viņš pats drošsirdīgi bija iegrebis mūrī pie sargceliņa kādā bēgšanas mēģinājumā. 1832. gadā policija viņu jau uzmanīja, bet viņš vēl nebija neko nopietnu pastrādājis.

11 Nabadzība piedāvā pakalpojumus bēdām

Mariuss gausiem soļiem devās augšā pa būdas trepēm, jau grasīdamies ieiet savā istabiņā, bet pēkšņi ieraudzīja, ka pa koridoru viņam aiz muguras nāk Zondreta vecākā meita. Viņam derdzās redzēt šo meiteni, jo tieši pie tās atradās viņa pieci franki un bija jau par vēlu atprasīt naudu — kabriolets aizbraucis un fiakrs jau sen gabalā. Turklāt nebija cerību to dabūt. Tāpat ari nebija nozīmes iztaujāt viņu, kur dzīvo tie cilvēki, kas nupat te bija ieradušies, acīmredzot viņa pati to nemaz nezināja, jo ar Fabantū vārdu parakstītā vēstule bija adresēta «labdara kungam no Senžakdiopā baznicas».

Mariuss iegāja istabā un aizvēra aiz sevis durvis.

Bet tās neaizvērās, viņš atskatījās un ieraudzīja kādu roku, kas tās turēja pusvirus.

—   Kas te notiek? — viņš jautāja. — Kas tur ir?

Tā bija Zondreta meita.

—       Jūs tā esat? — Mariuss turpināja gandrīz rupji. — Jau atkal jūs? Ko jūs no manis gribat?

Viņa izskatījās domīga un neatbildēja. Viņā vairs nebija šārīta pašpārliecības. Iekšā viņa neienāca, bet palika koridora tumsā, kur Mariuss viņu redzēja pa pievērtajām durvīm.

—       Nu, atbildiet taču! — Mariuss iesaucās. — Ko jūs no manis gribat?

Viņa uzmeta tam drūmu skatienu, kurā tikko jaušami ieilzirkstījās uguntiņa, un sacīja:

—       Mariusa kungs, jūs izskatāties ļoti bēdīgs. Kas jums kaiš?

—  Man? — noprasīja Mariuss.

—   Jā, jums.

—   Nekas.

—  Tomēr!

—   Nē.

—   Bet es jums saku, ja.

—   Lieciet mani mierā!

Mariuss no jauna pagrūda durvis, bet viņa joprojām tās aizturēja.

—       Paklausieties, — viņa teica, — jūs nepareizi darāt. Kaut gan jūs neesat bagāts, šorīt jūs bijāt ļoti laipns. Nu, esiet ari tagad tāds pats! Jūs man iedevāt naudu ēdienam, nu, pasakiet taču, kas jums ir. Jums ir bēdas, to uzreiz var redzēt. Es negribu, ka jūs bēdājaties. Kas te būtu darams? Vai es nevaru kaut kā līdzēt? Paļaujieties uz mani! Neprasu no jums jūsu noslēpumus, jums man nekas nav jāstāsta, bet tomēr es varu jums noderēt. Es taču varu jums palīdzēt, jo palīdzu arī tēvam. Kad jāaiznes kāda vēstule, jāapstaigā māja pēc mājas, jāsameklē kāda adrese, jāizseko kādam, — tur es esmu noderīga. Tādēļ jūs man varat visu uzticēt, es to pateikšu, kam nākas. Dažreiz, ja kāds parunā ar vajadzīgo cilvēku, ar to pietiek, un viss nokārtojas. Rīkojieties ar mani!

Mariusam iešāvās prātā kāda doma. Pie kāda zariņa gan mēs neķeramies, kad jūtam, ka nupat kritīsim!

Viņš piegāja pie Zondreta meitas.

—   Paklausies … — viņš tai teica.

Viņa to pārtrauca, un viņas acīs iemirdzējās prieks.

—  Jā, jā, uzrunājiet mani ar «tu»! Tā man labāk patīk.

—       Labi, — viņš turpināja, — tu atvedi šurp to veco kungu un vina meitu …

—  Jā.

—   Vai tu zini vinu adresi?

—   Nē.

—   Uzzini man to!

Zondreta meitas drūmais skatiens, kas bija kļuvis priecīgs, atkal vērtās drūms.

—   Vai jūs to vēlaties? — viņa jautāja.

—  Jā.

—   Vai jūs viņus pazīstat?

—   Nē.

—       Tātad, — viņa strauji atsāka, — jūs viņu nepazīstat, bet gribat ar viņu iepazīties.

Sai «viņus» aizstāšanā ar «viņu» varēja just kaut ko daudznozīmīgu un rūgtu.

—   Nu, vai tu to varēsi? — jautāja Mariuss.

—   Dabūt tās skaistās jaunkundzes adresi?

Vārdos «skaistās jaunkundzes» bija atkal tā pati pieskaņa, kas Mariusu kaitināja. Viņš atteica:

—       Galu galā vienalga! Tēva un meitas adresi. Nu, viņu adresi!

Viņa to cieši uzlūkoja.

—   Ko jūs man par to dosit?

—   Ko vien vēlies!

«— Ko vien vēios?

—  Jā.

—  Jus dabūsit to adresi.

Viņa nolieca galvu, tad ar spēju kustību pagrūda durvis, un tās aizvērās.

Mariuss atkal bija viens.

Viņš atslīga krēslā, atspiedis galvu un abus elkoņus pret gultu, gremdēdamies netveramās domās un krizdams it kā reibonī. Viss, kas kopš rīta bija noticis: eņģeja parādīšanās, tā nozušana, tas, ko viņš nupat bija dzirdējis no šā radījuma, cerības stars, kurš iemirdzējās bezgalīgajā izmisumā, — lūk, kas neskaidri šaudījās viņa smadzenēs.

Pēkšņi viņa domas tika rupji pārtrauktas.

Viņš izdzirda ska|o, spalgo Zondreta balsi, kas izrunāja vārdus, kuri dziji ieinteresēja viņu:

—       Es tev saku, ka esmu par to pārliecināts un es viņu pazinu.

Par ko Zondrets runāja? Ko viņš bija pazinis? Balto kungu? Viņa «Ursulas» tēvu? Vai tas var būt? Vai Zondrets to pazīst? Vai tik pēkšņi un negaidot Mariuss uzzinās visu, bez kā viņa dzīve bija tik pilna tumsas? Vai viņš beidzot dabūs zināt, ko mīl? Kas bija šī jaunā meitene? Kas bija viņas tēvs? Vai pienācis brīdis, kad izklīdīs biezā tumsa, kas ietina šos cilvēkus? Vai beidzot pāršķelsies šis plīvurs? Ak debess!

Viņš uzkāpa, pareizāk sakot, uzlēca uz kumodes un ieņēma savu vietu pie mazā lodziņa starpsienā.

Viņš atkal ieraudzīja Zondreta midzeni.

12 Baltā kunga piecfranku monētas izlietošana

Ārēji Zondreta ģimenē nekas nebija mainījies, vienīgi tas, ka viņa sieva un meitas bija parakņājušās sainī un uzvilkušas zeķes un vilnas jakas. Divas jaunās segas bija uzmestas uz abām gultām.

Zondrets acīmredzot bija tikko pārnācis. Viņš vēl nebija paguvis atvilkt elpu. Meitas sēdēja zemē pie kamīna, un vecākā pārsēja jaunākajai rokp. Viņa sieva bija gluži kā iegrimusi lažā, kas stāvēja pie kamīna, un viņas sejā bija lasāms izbrīns. Zondrets lieliem soļiem staigāja šurpu turpu. Viņa acīs jautās kaut kas neparasts.

Sieva, kas šķita stipri pārsteigta un jutās bikla vīra priekšā, iedrošinājās sacit:

—   Ko, vai tiešām? Tu esi pārliecināts?

—       Noteikti! Pagājuši astoņi gadi! Bet es viņu tomēr pazinu! Jā, es viņu pazinu! Uz vietas pazinu! Vai tad tev nekas neiekrita acīs?

—   Nē.

—       Bet es taču tev sacīju: «Apskati uzmanīgi!» Tas pats augums, ta pati seja, gandrīz nemaz nav novecojusi, — ir tādi cilvēki, kas nenoveco, es nezinu, kā viņi to var, — un arī balss tā pati. Tikai labāk apģērbies, un tas arī ir viss! Nu, vecais melkuli, tagad tu man esi rokā. Nu tik saturies!

Viņš apklusa un uzsauca meitām:

—       Vācieties prom, jūs tur! Jocīgi gan, ka tas tev neuzkrita.

Meitas paklausīgi piecēlās.

Māte nomurmināja:

—   Ar slimu roku?

—       Gaiss viņai nāks par labu, — noteica Zondrets. — Vācieties!

Varēja redzēt, ka šis vīrs bija no tādiem, kuriem nemēdz runāt pretī. Abas meitenes izgāja.

Tai brīdī, kad viņas jau bija pie durvīm, tēvs aizturēja vecāko aiz rokas un sacīja īpašā balss noskaņā:

—       Jums jābūt te tieši piecos. Abām divām. Jūs man būsit vajadzīgas.

Mariuss kļuva divkārt uzmanīgs.

Palicis ar sievu divatā, Zondrets sāka atkal soļot pa istabu un divas trīs reizes pārstaigāja to klusēdams. Pēc tam viņš labu brīdi noņēmās, bāzdams aiz bikšu jostas sieviešu kreklu, kas joprojām viņam bija mugurā.

Pēkšņi viņš pagriezās pret sievu, sakrustoja rokas uz krūtīm un iekliedzās:

—   Vai gribi, lai tev pasaku vēl ko? Tā jaunkundze …

—        Nu, kas tad ir? — sieva atsaucās. — Kas ir ar to jaunkundzi?

Mariusam nevarēja būt šaubu, tā katrā ziņā bija «viņa», par ko te runāja. Viņš klausījās ar lielu satraukumu. Visa viņa dzīvība koncentrējās dzirdē.

Bet Zondrets bija pieliecies un sarunājās ar sievu pāvisani klusu. Tad viņš izslējās un nobeidza skaļā balsī:

—  Tā ir viņai

—   Sī te? — jautāja sieva.

—   Šī te! — atteica virs.

Nav iespējams aprakstīt izteiksmi, ar kādu Zondreta sieva izrunāja vārdus «šī te». Pārsteigums, niknums, naids, dusmas — viss saplūda un sakusa baigā intonācijā. Bija pieticis ar dažiem īsiem teikumiem un katrā ziņā ar vārdu, ko vīrs viņai bija iečukstējis ausī, lai resnā, miegainā sieva atdzīvotos un no atbaidošas pārvērstos par šausmīgu.

—  Nevar būt! — viņa iekliedzās. — Kad es iedomājos, ka manas meitas skraida basām kājām un viņām nav kleitas, ko vilkt mugurā! Un šai! Atlasa kažociņš, samta cepurīte, zābaciņi, — ar vārdu sakot, itin viss! Vairāk i.ekā par divsimt frankiem mugurā! Dāma kas dāma! Nē, tu maldies! Pirmkārt, tā bija pavisam neglīta, bet šitai nekas nekait! Patiesi, šitā itin glīta! Nē, tā nevar būt viņa!

—   Bet es tev saku — viņa. Gan tu redzēsi.

Pēc tik neapšaubāma apgalvojuma Zondretiene pacēla savu plato, sarkanrudo seju un ar pretīgu izteiksmi pavērās griestos. Šai brīdī viņa Mariusam likās daudz bīstamāka par pašu vīru. Tā bija cūka ar tīģerienes skatienu.

—   Ak šitā! — viņa turpināja. — Šī šausmīgi uzpucējusies jaunkundze, kas uzlūkoja manas meitiņas ar līdzcietīgu seju, ir tā pati ubadze! Ak, kā es gribētu iespert viņai ar kāju, lai visas zarnas pajūk!

Viņa izlēca no gultas un brīdi pastāvēja izspūrušiem matiem, ieplestām nāsīm, vaļā muti, sažņaugtām un atpakaļ atmestām dūrēm. Pēc tam viņa atkrita netīrajā gultā. Vīrs stargāja šurpu turpu, nepievērsdams sievai ne mazāko uzmanību.

Brīdi klusējis, viņš atkal piegāja pie Zondretienes un apstājās tās priekšā, sakrustojis rokas kā iepriekš.

—   Un vai tu gribi, lai es tev vēl ko pasaku?

— Ko tad? — viņa vaicāja.

Viņš atbildēja strupi un klusi:

—   Tagad es esmu bagātnieks.

Zondretiene viņu uzlūkoja ar skatienu, kas it kā sacīja: «Vai tik tu neesi jucis?»

Viņš turpināja:

—   Deviņi pērkoni! Es jau labu laiku piederu pie draudzes Sprāgsti-aiz-bada-ja-tev-ir-malka, Sprāgsti-aiz-salsja-tev-ir-maize! Esmu pietiekami izbaudijis nabadzību! Pats savu nastu un citu cilvēku posta nastu! Man vairs nenāk smiekli, tas man vairs neliekas komiski, pietiek šīs vārdu spēles, žēlīgais dievs! Pietiek jokoties, mūžīgais tēvs! Es gribu ēst, cik man tīk, gribu dzert, cik man slāpst! Pierīties! Gulēt! Nekā nedarīt! Es gribu, lai pienāk arī mana kārta, mana, tā tas ir! Pirms nosprāgstu, es gribu mazliet padzīvot kā miljonārs!

Viņš pagājās pa savu būceni un piebilda:

—   Tāpat kā citi.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja sieva.

Viņš papurināja galvu, piemiedza aci un, pacēlis balsi kā ielu lektors, kas sagatavojies demonstrēt kādu fizikas eksperimentu, iesāka:

—   Ko es gribu teikt? Klausies!

—   Cst! — norūca Zondreta sieva. — Ne tik skaji! Ja tas ir kas tāds, kas nav citiem jādzird.

—   Pē! Kas tad to dzirdēs? Kaimiņš? Es nupat redzēju, ka viņš aizgāja. Un ko tad viņš ari saprastu, tas stulbenis? Un bez tam, es tev saku, viņš aizgāja.

Zondrets tomēr gluži instinktīvi pazemināja balsi, taču ne tik ļoti, lai viņa vārdi neaizsniegtu Mariusu. Laimīgi sagadījās arī tas, ka laukā krita sniegs, kas klusināja pa bulvāri braucošo ekipāžu dārdus un Mariusam ļāva nepalaist garām nevienu vārdu no šās sarunas.

Lūk, ko Mariuss dzirdēja:

—   Klausies labi! Viņš ir iekritis, šis bagātnieks! Var uzskatīt, ka viss jau kārtībā. Viss sagatavots. Es satikos ar mūsējiem. Viņš atnāks šovakar sešos. Atnesīs tos sešdesmit frankus, nelietis! Vai tu redzēji, ko es visu viņam samuldēju — par tiem sešdesmit frankiem, par saimnieku, par ceturto februāri! Kas tad tas var būt par termiņu? Tīrais stulbenis! Tātad viņš ieradīsies sešos! Šai laikā kaimiņš ir aizgājis pusdienās. Pentermāte mazgā traukus pilsētā. Mājās neviena nav. Kaimiņš nekad nepārnāk ātrāk par vienpadsmitiem. Meiteņi stāvēs sargos. Tu mums palīdzēsi. Nu viņš varēs norēķināties ar mums.

—   Bet ja nu viņš nenorēķinās? — sieva jautāja.

Zondrets izdarīja draudīgu žestu un teica:

—   Tad mēs norēķināsimies ar viņu.

Un pats iesmējās.

Pirmo reizi Mariuss dzirdēja viņu smejam. Tie bija salti, klusi smiekli, kas lika nodrebēt.

Zondrets atvēra sienas skapi blakus kamīnam un izvilka no tā vecu naģeni, kuru, notīrījis ar piedurkni, uzlika galvā.

—       Tagad es aizeju, — viņš teica. — Man vēl viens otrs jāsatiek. No mūsējiem. Gan tu redzēsi, viss ies kā pa taukiem. Centīšos drīzāk tikt atpakaļ. Sī spēlīte ir ko vērts. Pieskati māju!

Sabāzis rokas bikšu kabatās, viņš pastāvēja mirkli domīgs, tad iesaucās:

—       Vai zini, tā tomēr ir laime, ka viņš mani nepazina! Ja būtu mani pazinis, viņš vairs nenāktu šurp. Viņš mums būtu izsprucis! Mani izglāba bārda! Mana romantiskā bārdiņa! Mana jaukā, romantiskā bārdiņa!

Un viņš atkal iesmējās.

Viņš piegāja pie loga. Debesis bija pelēkas, aizvien vēl sniga.

—   Suņa laiks! — viņš noteica.

Tad, savilkdams svārku stūrus, piemetināja:

—       Tā āda man par platu. Nu, vienalga, viņš man velnišķi pakalpoja, to atstādams, tas vecais blēdis! Es bez tās nevarētu iet laukā, un atkal viss būtu vējā! No kādiem sīkumiem gan viss atkarīgs!

Uzmaucis naģeni uz acīm, viņš izgāja.

Tikko viņš bija paspēris dažus soļus laukā, kad durvis atkal atvērās un spraugā parādījās viņa plēsonīgais, viltīgais profils.

—   Es tev aizmirsu pasacīt. Sagatavo ogļu pannu!

Un viņš iemeta sievas priekšautā piecfranku monētu, ko bija atstājis «filantrops».

—   Ogļu pannu? — pārjautāja sieva.

—   Jā.

—   Cilcmēriņu?

— Divus ar kaudzi.

—       Tas maksās trīsdesmit sū. Par pārējo es nopirkšu kaut ko pusdienām.

—   Pie velna pusdienas!

—   Kāpēc?

—   Nedomā izdot visus simt sū!

—« Kāpēc?

—   Tāpēc, ka ari man kaut kas jānopērk.

—   Kas tad?

—   Šis tas.

— Cik tev vajadzēs?

—   Kur te tuvumā ir dzelzs preču veikals?

—  Muftāra ielā.

—  Ak jā, uz stūra, es zinu to bodīti.

—       Nu, pasaki taču, cik tev būs vajadzīgs tam pirku mam?

—   Kādi piecdesmit sū vai varbūt pat trīs franki.

Tad jau nu diez kādām pusdienām nepietiks.

—       Šodien nav jādomā par ēšanu. Ir kaut kas svarīgāks.

—   Kā nu zini, dārgumiņ.

Pie šiem sievas vārdiem Zondrets atkal aizvēra durvis, un šoreiz Mariuss dzirdēja, kā attālinās viņa soļi būdas koridorā un kā viņš ātri nokāpj lejā pa trepēm.

Senmedāra tornī tai mirklī pulkstenis sita vienu.

13 Solus cum solo, in loco remoto, noti cogitabuntur orare pater noster [1]

Kaut gan Mariuss bija liels sapņotājs, viņam, kā jau zinām, bija stingrs un enerģisks raksturs. Paradums visu klusībā pārdomāt, attīstīdams viņā simpātijas un līdzcietību, bija varbūt mazinājis dusmošanās spēju, bet atstājis neskartu sašutuma spēku; viņam piemita bramina labestība un tiesneša bardzība; viņš bija saudzīgs pret krupi, bet bez žēlastības varētu samīt odzi. Nupat viņa skatiens bija gremdējies odžu midzenī, viņa acu priekšā atradās mūdžu perēklis.

«Šie nelieši jāsamin,» viņš nodomāja.

Neviena no tām mīklām, kuras viņš bija cerējis atrisināt, netika noskaidrota; gluži otrādi — tās visas kļuva vēl neskaidrākas. Viņš neuzzināja neko vairāk par skaisto meiteni no Luksemburgas dārza, ne arī par vīru, kuru

viņš sauca par Balto kungu, vienīgi to, ka Zondrets tos pazina. No izteiktajiem noslēpumainajiem vārdiem viņš skaidri saprata tikai vienu — to, ka te tiek gatavotas lamatas, neizprotamas, bet briesmīgas lamatas, ka viņiem abiem draud lielas briesmas, viņai — varbūt, bet viņas tēvam — noteikti, ka viņus vajag glābt, ka jāizjauc riebīgie Zondretu nodomi un jāsarauj šo zirnekļu tīkls.

Kādu brīdi viņš vēroja Zondretieni. Viņa bija izvilkusi no kakta vecu skārda plītiņu un rakņājās pa dzelzs lūžņiem.

Viņš nokāpa klusītiņām no kumodes, cenzdamies nesacelt ne mazāko troksni.

Ar bailēm domādams par to, kas tika gatavots, un sajuzdams pretīgumu pret Zondretiem, viņš tomēr izjuta arī prieku, iedomādamies, ka viņam varbūt būs lemts izdarīt pakalpojumu tai, ko mīl.

Bet kā rīkoties? Brīdināt apdraudētās personas? Kur tās atrast? Viņš nezināja adresi. Uz brīdi tās bija parādījušās viņa acu priekšā, bet pēc tam nogrimušas atpakaļ Parīzes bezgalīgajās dzīlēs. Gaidīt Balto kungu pie durvīm pulksten sešos vakarā, kad tas atbrauks, un brīdināt no lamatām? Bet Zondrets ar saviem ļaudīm ieraudzīs, ka viņš kādu gaida; vieta ir klusa, tie būs stiprāki nekā viņš, tie atradīs iespēju viņu saķert vai aizdabūt projām, un tas, kuru Mariuss gribēja glābt, tiks pazudināts. Nupat pulkstenis nosita viens, slazdiem vajadzēja būt gataviem sešos. Mariusa rīcībā bija piecas stundas.

Izeja tikai viena. Viņš apģērba savu itin pieklājīgo uzvalku, apsēja kaklautu, paņēma platmali un izgāja tik klusu, it kā ietu kailām kājām pa sūnu.

Turklāt Zondretiene vēl arvien rakņājās pa dzelzs lūžņiem.

Ticis laukā no mājas, viņš devās projām pa Mazo Baņķiera ielu.

Viņš atradās ap šās ielas vidu blakus zemam mūrim, pār kuru dažās vietās varēja viegli pārkāpt un kurš iežogoja neapbūvētu zemes gabalu. Nogrimis domās, viņš gāja lēnām, sniegs klusināja viņa soļus; pēkšņi viņš izdzirdēja turpat līdzās balsis. Viņš pagrieza galvu, iela bija tukša, neviena neredzēja, kaut gan bija gaiša diena, taču viņš skaidri dzirdēja balsis.

Viņam iešāvās prātā paraudzīties pāri mūrim, kuram viņš gāja garām. Atspiedušies pret mūri, tur tiešām sniegā sēdēja divi vīri un klusi sarunājās.

Sīs abas sejas viņam bija svešas. Viens no tiem bija bārdains vīrs, ģērbies blūzē, otrs — pinkains, skrandās. Bārdainim galvā bija grieķu banīte, otram galva kaila un matos sakritis sniegs.

Pārliecies pār mūri, Mariuss varēja tos dzirdēt.

Pinkainais piegrūda ar elkoni otram un teica:

—  Ar Pirmo Gaiļu vīriem nevar neizdoties.

—   Tu domā? — vaicāja bārdainis.

Un pinkainais atteica:

—       Dabūsim katrs piecsimt apaļos, bet ļaunākajā gadījumā piecus gadus, sešus gadus, augstākais — desmit gadus!

Otrs atbildēja mazliet nedroši, kasīdams galvu zem savas grieķu banītes:

—   Tas jau nu ir droši! No tā jau neizsprukt.

—       Es tev saku, būs kārtībā, — pinkainais sacīja. — Bezvārža onkuļa ķerra stāvēs aizjūgta.

Pēc tam viņi sāka pārrunāt melodrāmu, ko vakar vakarā redzējuši «Getē» teātrī.

Mariuss gāja tālāk.

Viņam likās, ka neskaidrajiem vārdiem, ko pārmija šie vīri, tik aizdomīgi paslēpušies aiz mūra un tupēdami sniegā, domājams, bija kāds sakars ar neģēlīgajiem Zondreta nodomiem. Droši vien tā bija.

Viņš devās uz Senmarso priekšpilsētu un pirmajā bodītē pa ceļam jautāja, kur te ir policijas iecirknis.

Viņam norādīja uz Pontuāzas ielu, 14. numuru.

Mariuss gāja turpu.

Iedams garām maiznīcai, viņš nopirka par diviem sū maizi un-apēda to, paredzēdams, ka pusdienas ieturēt šodien nedabūs.

Soļodams viņš ar pateicību pieminēja labvēlīgo likteni. Ja viņš nebūtu iedevis šorīt Zondreta meitai piecus frankus, tad būtu sekojis Baltā kunga fiakram un nekā neuzzinātu, nekas nekavētu Zondretus sarīkot lamatas, Baltais kungs tiktu pazudināts un līdz ar to, bez šaubām, arī tā meita.

14 Nodaļa, kura policists iedod divas kabatas pistoles advokātam

Nonācis Pontuāzas ielā pie 14. numura, Mariuss uzgāja otra stāvā un prasīja pēc policijas kofnisāra.

—   Komisāra kunga patlaban nav, — sacīja kāds skrīveris, — bet viņu aizstāj inspektors. Vai vēlaties ar viņu parunāt? Vai jums kas steidzams?

—  Jā, — atteica Mariuss.

Skrīveris viņu ieveda komisāra kabinetā. Aiz režģiem, atspiedies pret krāsni, stāvēja liela auguma vīrs, sacēlis ar abām rokām platā, trejām apkaklēm šūdinātā mēteļa stērbeles. Viņam bija četrstūraina seja, plāna, cieši sakniebta mute, bieza, spuraina, iesirma vaigubārda un skatiens, kas šķiet izgriežam uz āru jūsu kabatas. Varētu teikt, ka šis skatiens ne tikai izurbās jums cauri, bet izkratīja jūs.

Sis vīrs neizskatījās mazāk plēsonīgs, nedz ari mazāk draudīgs kā Zondrets; dažreiz satikt dogu nav mazāk bīstami kā vilku.

—   Ko jūs vēlaties? — viņš jautāja Mariusam, atmezdams uzrunu «kungs».

—  Vai policijas komisāra kungs?

—  Viņa nav. Esmu viņa vietā.

—   Es nāku ļoti slepenā lietā.

—  Tad runājiet!

—   Un ļoti steidzamā.

—  Tad runājiet ātrāk!

Šis mierīgais un skarbais vīrs reizē atbaidīja un iedrošināja. Iedvesa ir bailes, ir uzticību. Mariuss tam visu izstāstīja: kādu personu, kuru viņš pazīst tikai pēc izskata, šovakar gatavojas ievilināt lamatās, viņš, advokāts Mariuss Ponmersī, dzīvo istabā, kas atrodas blakus šim zagļu perēklim, un noklausījies visu šo sazvērestību cauri šķērssienai; nelietis, kas izgudrojis lamatu sarīkošanu, ir kāds Zondrets ar līdzdalībniekiem, droši vien «barjeru klaidoņiem», kuru vidū atrodas kāds Krampis, saukts Pavasarīgais, saukts Mūdzis; Zondreta meitas stāvēs sardzē; brīdināt apdraudēto nav nekādas iespējas, jo nav zināms pat tā vārds; un, beidzot, visam tam jānotiek pulksten sešos vakarā visklusākajā Hospitāļa bulvāra rajonā, 50.—52. mājā.

Izdzirdis šo numuru, inspektors pacēla galvu un vēsi noprasīja:

—   Tātad istabā, kas atrodas koridora galā?

—       Tieši tā, — Mariuss apstiprināja un piemetināja: — Vai jūs to māju pazīstat?

Inspektors brītiņu klusēja, pēc tam, pielicis pie krāsns durtiņām zābaka papēdi, lai sasildītu kāju, atbildēja:

—  Acīmredzot.

Viņš turpināja caur zobiem, sarunādamies ne tik daudz ar Mariusu kā ar savu kaklasaiti:

—   Tur droši vien iejaukti Pirmie Gaiļi.

Šie vārdi Mariusu pārsteidza.

—       Pirmie Gaiļi, — viņš atkārtoja. — Patiešām, es dzirdēju minam šo vārdu.

Un viņš pastāstīja inspektoram dialogu starp pinkaino un bārdaino sniegā aiz mūra Mazajā Baņķiera ielā.

Inspektors norūca:

—       Pinkainais droši vien ir Brižons, bet bārdainais — Pusliards alias Divmiljards.

Viņš atkal nolaida acis un kaut ko pārdomāja.

—       Kas attiecas uz Bezvārža onkuli, tad arī to es, šķiet, būšu uzminējis. Te nu bija, apsvilināju savu mēteli. Viņi mūžīgi pārkurina šīs nolādētās krāsnis. Numurs 50.—52. Agrākais Gorbo īpašums.

Tad viņš uzlūkoja Mariusu.

—   Jūs redzējāt tikai bārdaino un pinkaino?

—   Arī Krampi.

—       Vai jūs tur neesat redzējis lodājam arī tādu jaunu švītu?

—   Nē.

—       Un tādu lielu, plecīgu slīinestu, kas izskatās pēc zooloģiskā dārza ziloņa?

—   Nē.

—   Un tipu, kas atgādina vecu ākstu?

—   Nē.

—       Bet tas ceturtais — to vispār neviens neredz, pat ne viņa palīgi, izpalīgi un rokaspuiši. Nav nekāds brīnums, ka jūs to neesat manījis.

—       Neesmu gan. Kas tad viņi visi ir, šie cilvēki? — jautāja Mariuss.

Inspektors atbildēja:

—   Tā jau nemaz nav viņu stunda.

Viņš atkal apklusa un tad atsāka:

—       . Es zinu to šķūni. Tur mums nav, kur paslēpties iekšpusē, lai aktieri to nepamanītu. Un tad viņi tiks cauri ar to, ka atcels šo izrādi. Viņi ir tik kautrīgi! Kautrējas no publikas. Nē, tas neder, tas neder. Es gribu dzirdēt, kā viņi dzied, un likšu viņiem dancot.

Pabeidzis šo monologu, viņš pievērsās Mariusam un, cieši to uzlūkodams, jautāja:

—   Vai jums ir bailes?

—   No kā? — vaicāja Mariuss.

—   No šiem cilvēkiem.

—       Ne vairāk kā no jums! — asi atcirta Mariuss, kas bija sācis ievērot, ka šis spiegs nebija vēl ne reizes uzrunājis viņu ar «kungu».

Inspektors palūkojās Mariusā vēl ciešāk un pamācoši svinīgi sacīja:

—       Jūs runājat kā drosmīgs vīrs un kā godīgs vīrs. Drošsirdība nebaidās no noziedzīgiem skatiem, un godīgums nebaidās no amatpersonām.

Mariuss viņu pārtrauca:

—   Jauki. Bet ko jūs domājat darīt?

Inspektors aprobežojās ar šādu atbildi:

—        Visiem šās mājas iedzīvotājiem ir ārdurvju atslēgas, kuras lieto, atgriežoties mājās naktī. Vai jums ir šāda atslēga?

—   Jā, — atteica Mariuss.

—   Vai tā jums ir līdz?

—   Jā.

—   Iedodiet man to! — sacīja inspektors.

Mariuss izņēma atslēgu no vestes kabatas, pasniedza inspektoram un piebilda:

—   Ticiet man un ierodieties ar bruņotiem spēkiem!

Inspektors uzmeta Mariusam tādu skatienu, ar kādu

Voltērs būtu apveltījis provinces akadēmiķi, kas tam ieteicis kādu atskaņu; vienā rāvienā viņš iebāza abas rokas, abas milzīgās rokas savās grandiozajās mēteļa kabatās un izvilka no tām divas tērauda pistoles, tādas, ko sauc par kabatas pistolēm. Sniegdams tās Mariusam, viņš ātri un strupi nobēra:

—       Ņemiet! Ejiet uz majam! Paslēpieties savā istabā! Lai domā, ka jūs esat izgājis. Tās ir pielādētas. Katrā divas lodes. Novērojiet! Jūs man stāstījāt, ka sienā ir sprauga. Sanāks tie vīri. Ļaujiet viņiem kādu brīdi vaļul Kad jums liksies, ka pietiek, ka pienācis laiks to visu izbeigt, vienreiz izšaujiet! Tikai ne par agru. Pārējo es nokārtošu. Šaujiet gaisā, griestos, vienalga, kur! Galvenais — ne par agru. Nogaidiet, lai viņi sāk darboties, jūs esat advokāts, jūs zināt, ko tas nozīmē.

Mariuss paņēma pistoles un iebāza svārku sānkabatā.

—       Tās izspiežas uz āru, var redzēt, — sacīja inspektors. — Iebāziet labāk vestes kabatās!

Mariuss noslēpa pistoles vestes kabatās.

—        Un tagad, — turpināja inspektors, — mēs nedrīkstam zaudēt ne minūti. Cik pašlaik pulkstenis? Pustrīs. Tas būs septiņos?

—   Sešos, — teica Mariuss.

—       Laiks man ir, — turpināja inspektors, — bet cita man vēl nav. Neaizmirstiet nekā, ko es jums sacīju. Pliukš! Vienu pistoles šāvienu.

—   Varat būt mierīgs, — atbildēja Mariuss.

Un, kad Mariuss uzlika roku uz durvju kliņķa, taisīdamies aiziet, inspektors viņam uzsauca: ~ — Starp citu, ja es jums būtu vajadzīgs agrāk, nāciet šurp vai atsūtiet kādu! Prasiet pēc inspektora Žavēra!

15 Zondrets iepērkas

Pēc brīža, ap pulksten trijiem, pa Muftāra ielu gadījās iet Kurfeirakam Bosjē pavadībā. Sniga vēl stiprāk, un viss bija aizputināts. Bosjē nupat iesāka sarunu ar Kurfeirakui

—        Kad redz tik lielām pārslām sniegam, liekas, debesīs būtu sācis plosīties balto tauriņu mēris. — Pēkšņi Bosjē ieraudzīja Mariusu nākam uz barjeras pusi pavisam savādā izskatā.

—   Raugies, — iesaucās Bosjē, — Mariuss!

—       Es redzēju, — atbildēja Kurfeiraks. — Neuzrunā viņu!

—   Kādēļ?

—   Viņš ir aizņemts.

—   Arko?

—   Vai tad tu neredzi, kāda viņam sejas izteiksme?

—   Kāda tad?

—   Tāds izskats, it kā viņš kādam sekotu.

—   Tas tiesa, — noteica Bosjē.

—        Paskaties, kādas viņam acis! — turpināja Kurfeiraks.

—   Kādam velnam tad viņš seko?

—        Kaut kādai puķītei — rozītei — smaržu dozītei! Viņi ir iemīlējies.

—        Bet es neredzu uz ielas ne puķīti, ne rozīti, ne smaržu dozīti. Te taču nav neviena sievišķa, — iebilda Bosjē.

Kurfeiraks paskatījās un izsaucās:

—   Viņš seko vīrietim!

Patiešām, soļus divdesmit Mariusam pa priekšu gāja vīrietis ar naģeni galvā, un, kaut gan tas bija redzams tikai no muguras, varēja saskatīt tā sirmo bārdu.

Šis vīrs bija ģērbies gluži jaunos svārkos, kas viņa augumam bija pārāk lieli, un briesmīgās, noskra-ndušās biksēs, kuras bija kļuvušas pavisam rūsganas no netīrumiem.

Bosjē skaļi iesmējās.

—   Kas ir šis vīrs?

—       Tas? — atteica Kurfeiraks. — Tas ir dzejnieks. Dzejnieki labprāt valkā trušādiņu tirgotāju bikses un Francijas pēru svārkus. ,,

—        Paskatīsimies, kurp dodas Mariuss un kurp dodas tas vīrs, — ieteicās Bosjē. — Sekosim viņiem, labi?

—        Bosjē! — iesaucās Kurfeiraks. — Ērgli no Mo! Jūs esat gatavais lops: sekot cilvēkam, kas pats kādam seko!

Viņi griezās atpakaļ.

Mariuss tiešām bija ieraudzījis Zondretu ejam pa Muftāra ielu un sāka to izsekot.

Zondrets gāja viņam pa priekšu, nenojauzdams, ka viņu jau pavada kāds skatiens.

Viņš pameta Muftāra ielu, un Mariuss redzēja viņu ieejam kādā no visdraņķīgākajām mājelēm Jaukajā ielā, tur viņš uzkavējās kādu stundas ceturksni,-pēc tam atgriezās Muftāra ielā. Viņš pakavējās kādā dzelzs lietu tirgotavā, kas tais laikos atradās Pjēra Lombāra ielas stūrī, un pēc brīža Mariuss viņu redzēja iznākam no bodītes,

turot rokās lielu, baltā koka kātā uzmauktu kaltu, ko viņš tūdaļ paslēpa zem svārkiem. Sasniedzis Mazo Žantijī ielu, viņš devās pa kreisi un ātri nonāca Mazajā Baņķiera ielā. Diena gāja uz beigām, sniegs, kas uz bridi bija mitējies, sāka snigt no jauna, Mariuss paslēpās tepat uz Mazās Baņķiera ielas stūra, kura kā aizvien bija tukša, un tālāk nesekoja Zondretam. Viņš bija pareizi rīkojies, jo, nonācis pie zemā mūra, kur Mariuss bija noklausījies pinkainā un bārdainā vīra sarunu, Zondrets atskatījās, pārliecinājās, ka neviens neseko un neviens to neredz, tad pārkāpa pāri mūrim un nozuda.

Neapbūvētais zemes gabals, ko šis mūris apjoza, sagaja kopā ar kāda agrakā kariešu iznomātāja dibenpagalmu; šim vīram bija slikta slava, viņš bija bankrotējis, bet nojumē viņam vēl stāvēja dažas vecas puskarietes.

Mariuss nodomāja, ka visprātīgāk būtu izmantot Zondreta prombūtni, lai atgrieztos mājās. Turklāt laiks ritēja uz priekšu; ik vakaru, aizejot uz pilsētu mazgāt traukus, Pentermāte mēdza aizslēgt mājas ārdurvis, lai, krēslai iestājoties, tās būtu ciet. Mariuss bija atdevis savu atslēgu policijas inspektoram, tādēļ vajadzēja pasteigties.

Vakars bija klāt, jau gandrīz pavisam satumsis, pie apvāršņa un visā izplatījumā tikai viens saules apmirdzēts punkts — mēness.

Sarkans tas pacēlās aiz Salpetriēras patversmes zemā kupola.

Mariuss lieliem soļiem devās atpakaļ uz 50.—52. numuru. Kad viņš to sasniedza, durvis vēl bija vaļā. Uz pirkstgaliem viņš uzkāpa augšā un aizlavījās gar sienu cauri koridoram līdz savai istabai. Mēs atceramies, ka šā koridora abās pusēs atradās istabeles, kas tobrīd bija tukšas un izīrējamas. Pentermāte parasti turēja šo istabu durvis atvērtas. Ejot garām vienām no šīm durvīm, Mariusam likās, ka viņš ierauga neapdzīvotajā istabā četru nekustīgu vīriešu galvas, kuras neskaidri apgaismoja dziestošās dienas gaisma, kas iespīdēja pa bēniņu lūku. Mariuss nemēģināja tos saskatīt, nevēlēdamies, ka pats tiek ieraudzīts. Viņam izdevās ieiet savā istabā nepamanītam un bez trokšņa. Viņš bija atnācis īstajā laikā. Pēc brīža viņš izdzirdēja, ka aiziet Pentermāte un tiek aizslēgtas ārdurvis.

16 Nodaļa, kura lasītājs atradis kādu dziesmiņu ar angļu motivu, kura bija modē 1832. gadā

Mariuss apsēdās uz gultas. Pulkstenis varēja būt pusseši. Tikai pusstunda šķīra viņu no tā, kam bija jānotiek. Viņš dzirdēja asinis pulsējam dzīslās, tāpat kā var dzirdēt pulksteņa tikšķēšanu tumsā. Viņš domāja par divējādo gājienu, kas šobrīd gatavojās tumsā: no vienas puses tuvojās noziegums, no otras — nāca tiesa. Viņam nebija bail, bet viņš nevarēja domāt bez drebuļiem par to, kas tūlīt notiks. Kā ikvienam, kas pēkšņi sadūries ar ārkārtēju notikumu, viņam visa šī diena likās kā sapnis, un, lai nejustos kā murgu varā, viņam bija nepieciešams samanīt savās vestes kabatās abu tērauda pistoļu saltumu.

Vairs nesniga, mēness, iznirdams no miglas, metās aizvien spožāks, un tā gaisma, sajaukdamās ar piesnigušā sniega atspulgu, viesa istabā krēslainību.

Zondreta skabūzī dega gaisma. Mariuss redzēja pa šķērssienas spraugu spīdam sarkanu uguni, kas likās asiņaina.

Bija skaidrs, ka šī gaisma nekādā gadījumā nenāca no sveces. Turklāt pie Zondretiem nebija jaušama ne mazākā dzīvība, neviens tur nekustējās, neviens nerunāja, nebija dzirdama ne elpas pūsma, tur valdīja ledains un dziļš klusums un, nebijusi šī gaisma, varētu justies kā kapa malā.

Mariuss klusi noāva zābakus un pastūma tos pagultē.

Aiztecēja dažas minūtes. Mariuss izdzirdēja lejā durvju eņģu čīkstoņu, augšup kāpa smagi un steidzīgi soļi, kas aizdipa pa koridoru, ar troksni pacēlās durvju aizbīdnis; mājās atgriezās Zondrets.

Tūdaļ atskanēja vairākas balsis. Jumtistabā atradās visa ģimene. Tā tikai bija klusējusi saimnieka prombūtnes laikā līdzīgi vilcēniem vilka prombūtnē.

—   Tas esmu es, — viņš teica.

—   Labvakar, tētuk! — iespiedzās meitenes.

—   Nu, kā? — jautāja māte.

—   Pamazītēm, — atbildēja Zondrets, — bet velnišķi nosala kājas. Jauki, tu esi apģērbusies. Tavam izskatam vajag iedvest uzticību.

—   Esmu gatava, varu iet.

—       Vai tu nekā neaizmirsīsi, ko tev teicu? Vai visu labi izdarīsi?

—   Esi mierīgs!

—       Redzi… — teica Zondrets. Bet viņš nepabeidza savu teikumu.

Mariuss dzirdēja, ka Zondrets uzliek uz galda kaut ko smagu, droši vien nopirkto kaltu.

—   Ko, — turpināja Zondrets, — jūs te esat ēduši?

—       Jā, — atbildēja māte, — man bija trīs lieli kartupeļi un sāls. Es izmantoju uguni un tos izcepu.

—       Labi, — noteica Zondrets. — Rīt es jūs aizvedīšu pusdienās. Ēdīsim pīli ar visvisādām piedevām. Jums būs tādas pusdienas kā Šarlarn Desmitajam. Viss iet gludi! — Tad klusākā balsī piebilda: — Peļu slazds atvērts. Runči gaida. — Un vēl klusāk noteica: — Ieliec šo te ugunī!

Mariuss dzirdēja, kā sprakšķēja ogles, kad tās sabikstīja ar kamīna knaiblēm vai kādu citu dzelzs rīku, un Zondrets turpināja:

—  Vai tu durvju eņģes iesmērēji, lai nečīkst?

—  Jā, — atbildēja māte.

—   Cik tagad pulkstenis?

—       Tūlīt būs seši. Nupat Senmedāra tornī nosita pusseši.

—       Ak tu velns! — iesaucās Zondrets. — Lai skuķi taisās uz vakti. Klausieties, jūs tur, panāciet šurp!

Bija dzirdama sačukstēšanās.

Tad Zondreta balss atkal kļuva skaļa:

—  Vai Pentermāte aizgājusi?

—  Jā, — atteica māte.

—  Vai esi droša, ka pie kaimiņa neviena nav?

—       Viņš kopš rīta nav mājās, un tu itin labi zini, ka šai laikā viņš ēd pusdienas.

—   Vai esi pārliecināta?

—   Noteikti.

—       Vienalga, — Zondrets turpināja, — nav par ļaunu ieiet viņa istabā un paskatīties, vai viņa nav. Paņem, meitēn, sveci un ieej!

Mariuss nometās četrrāpus un klusi palīda pagultē.

Tikko viņš bija paguvis noslēpties, kad caur durvju šķirbām ieraudzīja gaismu.

Tet, — sauca kāda balss, — viņa nav mājas.

Viņ? pazina vecākās meitenes balsi.

—   Vai tu iegāji iekšā? — tēvs jautāja.

—       Nē, — meita atbildēja, — bet, ja jau atslēga ir durvis, tad viņš ir aizgājis.

Tēvs sauca:

—  Tomēr ieej!

Durvis atvērās, un Mariuss ieraudzīja ienākam Zondreta vecāko meitu ar sveci rokā. Viņa bija tāda pati kā no rīta, tikai šai apgaismojumā izskatījās vēl šausmīgāka.

Viņa devās tieši uz gultu, un Mariuss pārdzīvoja neizsakāmu uztraukuma mirkli; bet pie gultas karājās spogulis — pie tā tad arī viņa gāja. Pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa palūkojās tajā. No blakusistabas skanēja dzelžu žvadzoņa.

Viņa saglauda matus ar delnu un smaidīja spogulī, dziedādama savā aizlauztajā, kapenīgajā balsī:

Tik vienu nedēļu ši mūsu mila plauka. Ak, cik gan laimes briži ātri gaist! Sis dienas bij kā pasaciņa jauka, Ko mūžam negribētos projām laist, Ko negribētos projām, projām laist!

Tikmēr Mariuss drebēja aiz bailēm. Likās neiespējami, ka viņa nedzird tā elpu.

Viņa devās pie loga un paraudzījās laukā; viņai bija parastais pusneprātīgais izskats, un viņa skaļi runāja.

—       Cik Parīze ir neglīta, uzvilkusi baltu kreklu, — viņa sacīja.

Atgriezusies pie spoguļa, viņa sāka vaibstīties, aplūkodama sevi gan tieši pretī, gan no sāniem.

—   Kas tur ir? — sauca tēvs. — Ko tu tur dari?

—        Es skatos pagultē un zem citām mēbelēm, — viņa atbildēja, joprojām kārtodama matus. — Nav neviena.

—       Stulbene! — tēvs ierēcās. — Tūlīt nāc šurp! Nav ko šķiest laiku.

—       Eju! Eju! — viņa atsaucās. — Nekad viņiem nav laika!

Viņa sāka dungot:

Jūs, slavai sekodami, aizgājāt no manis, Bet mana skumjā sirds jums visur līdzi ies.

Viņa uzmeta pēdējo skatienu spogulim un izgāja, aizvērdama durvis.

Mirkli vēlāk Mariuss izdzirdēja koridorā abu jauno meiteņu kailo kāju dipoņu un Zondreta balsi saucam tām pakaļ:

—   Uzmaniet labi! Viena — barjeras pusi, otra — Mazās Baņķiera ielas stūri. Ne uz mirkli neizlaidiet no acīm mājas durvis un, tiklīdz ko manāt, skrieniet žigli šurp! Pa galvu pa kaklu! Ārdurvju atslēga jums ir.

Vecākā meita norūca:

—   Jā, vaktē vien basām kājām sniegā!

—   Rīt jums būs koši brūni zīda zābaciņi! — noteica tēvs.

Viņas noskrēja pa trepēm, un pēc mirkļa nodunēja aizvērušos ārdurvju blīkšķis, kas vēstīja, ka viņas izgājušas laukā.

Mājās bija vairs tikai Mariuss un Zondreti, un droši vien arī tās noslēpumainās personas, kuras Mariuss bija manījis krēslā aiz neapdzīvotās jumtistabeles durvīm,

17 Kā tiek izlietota Mariusa piecfranku monēta

Mariuss nolēma, ka pienācis laiks atgriezties savā novērošanas postenī. Vienā acumirklī ar saviem gadiem raksturīgu vingrumu viņš atradās pie šķērssienas spraugas.

Viņš paskatījās iekšā.

Zondretu miteklis izskatījās visai dīvains, un Mariuss beidzot varēja sev izskaidrot savādo gaismu, ko tur bija manījis. Zaļi apsūbējušā vara svečturī dega svece, bet tā nebija svece, kas īstenībā apgaismoja istabu. Visu šo midzeni it kā apspīdēja prāvas dzelzs pannas atblāzma; šī kamīnā novietotā panna bija pilna degošu ogļu — tā pati panna, ko Zondretiene jau no rīta bija sagatavojusi. Ogles kvēloja, un panna bija gluži sarkana, tajā šaudījās zila liesma, palīdzot saskatīt kaltu, ko Zondrets bija nopircis Pjēra Lombāra ielā un kas bija ielikts oglēs un nokaitis sarkans. Kaktā pie durvīm bija saskatāmas divas kaudzes, kas likās tur novietotas paredzamai vajadzībai —&gt; viena kaudze izskatījās pēc dzelzs lūžņiem, otra — pēc virvēm. Cilvēkam, kas nekā nezinātu par to, ko te gatavoja, tas viss liktu prātam šaudīties starp ļoti baigam un pavisam vienkāršām domām. Tā apgaismotais midzenis drīzāk atgādināja smēdi nekā pekles rīkli, taču Zondrets r-A apgaismojumā vairāk izskatījās pēc velna nekā pēc kalēja.

Ogļu karstums bija tik liels, ka uz galda stāvošā svece ogļu pannas pusē kusa un tauki slīpi tecēja lejup. Uz kamīna bija uzlikts vecs vara vējlukturis, tikai tagad ar to staigāja nevis Diogens, bet Kartušs.

Cgļu panna, ievietota pašā pavardā blakus gandrīz apelsušajām pagalēm, laida dvingu kamīna skurstenī un neizplatīja nekādu smaku.

Mēness, iespīdēdams pa četrām loga rūtiņām, meta purpura gaismā kvēlojošā jumtistabā bālus starus, un poētiskajam Mariusam, kas bija sapņotājs pat tādā brīdī, kad vajadzēja darboties, tie šķita kā dievišķas domas, sajaukušas ar nejēdzīgajiem zemes murgiem.

Vēja pūsma, ieplūzdama pa izsisto rūti, palīdzēja izkliedot og|u dvingu un apslēpt pannu.

Zondretu midzenis, ja atceramies, ko mēs jau agrāk sacījām par Gorbo būdu, bija apbrīnojami izraudzīta vieta, lai noderētu par skatuvi varmācīgai un tumšai ļaundarībai, kā arī nozieguma apslēpšanai. Tā bija dziļākā istaba visvairāk nošķirtajā mājā vientulīgākajā Parīzes bulvārī. Ja pasaule vēl nebūtu bijušas lamatas, tad tās tiktu te izgudrotas.

Biezās mājas sienas un daudzās neapdzīvotās istabas nošķīra šo skabūzi no bulvāra, un tā vienīgais logs vē$ās uz neapbūvētajiem zemes gabaliem, ko apjoza mūra sienas un žogi.

Zondrets bija aizkūpinājis pīpi, apsēdies uz caurā krēsla un pīpēja. Sieva klusi sarunājās ar viņu.

Ja Mariuss būtu bijis Kurfeiraks, proti, viens no tiem cilvēkiem, kas visos dzīves apstākļos smejas, viņš būtu pārplīsis no smiekliem, ieraudzījis Zondreta sievu. Galvā viņai bija melna cepure ar spalvām, visai līdzīga heroldu cepurēm Sarla X kronēšanas svinībās, virs adītajiem svārkiem ļoti plata, rūtaina šalle un kājās vīriešu kurpes, kuras no rīta bija nonicinājusi viņas meita. Tātad šī tualete bija izraisījusi Zondreta izsaucienu: «Jauki! Tu esi apģērbusies. Tavam izskatam vajag iedvest uzticību!»

Pats Zondrets vēl arvien bija jaunajos, savarn augumam pārāk platajos svārkos, ko viņam bija uzdāvinājis Baltais kungs, un viņa apģērbs joprojām bija uzkrītošs

kontrasta dēļ starp svārkiem un biksēm, kas ari KurfeN raka acīs bija izveidojis dzejnieka ideālu.

Pēkšņi Zondrets ierunājās:

—        Klau, ko es domāju. Šitādā laikā viņš droši vien atbrauks ar fiakru. Aizdedzini lukturi, paņem to līdz un noej lejāl Nostājies aiz durvīm! Tiklīdz dzirdēsi karieti apstājamies, tūdaļ atver durvis! Viņš kāps augšā, tu parādīsi viņam gaismu trepēs un koridorā, bet, kad viņš ienāks iekšā, tu žigli noskriesi lejā, samaksāsi važonim un atlaidīsi to.

—   Bet nauda? — jautāja sieva.

Zondrets parakņājās bikšu kabatā un sniedza viņai piecus frankus.

—   Kas tad tas? — viņa iekliedzās.

Zondrets cienīgi atbildēja:

—   Tas ir ķeizariņš, ko šorīt iedevis kaimiņš.

Un piebilda:

—   Vai zini, te vajadzētu ienest divus krēslus.

—   Kādēļ?

—   Lai būtu, kur apsēsties.

Mariusam pārskrēja šermuļi pār kauliem, dzirdot, ka Zondretiene mierīgi atbild:

—   Patiešām! Iešu un atnesīšu no kaimiņa.

Viņa strauji atvēra savas istabas durvis un izgāja koridorā.

Mariusam nebija laika pat nokāpt no kumodes, aiziet līdz gultai un tur paslēpties.

—   Paņem sveci! — nosauca pakaļ Zondrets.

—        Nē, — viņa sacīja, — tas traucēs, man taču divi krēsli jānes. Ir jau mēnesnīca.

Mariuss izdzirdēja, kā Zondretu mātes smagā roka taustīdamās meklēja pa tumsu atslēgu. Durvis atvērās: Viņš palika kā pienaglots savā vietā aiz pēkšņām izbailēm un pārsteiguma.

Zondretiene ienāca.

Starp diviem lieliem tumsas laukumiem pa bēniņu lodziņu iespīdēja mēness stars. Viens no šiem tumsas laukumiem pilnīgi aizsedza sienu, pret kuru bija atspiedies Mariuss, tā ka viņš nebija redzams.

Zondretu māte pacēla acis, nepamanīja Mariusu, paņēma divus krēslus — vienīgos, kas Mariusam piederēja, — un aizgāja, ļaudama aiz sevis skaļi aizkrist durvīm.

Viņa atgriezās savā alā.

—  Te tev būs divi krēsli.

—   Un še tev lukturis, — sacīja vīrs. — Ej žigli lejā!

Viņa steigšus paklausīja, un Zondrets palika viens.

Viņš nolika krēslus abās pusēs galdam, apgrozīja kaltu oglēs, aizlika kamīnam priekšā vecu aizsegu, kas apslēpa ogļu jiannu, tad aizgāja kaktā, kur atradās virvju kaudze, un, it kā ko apskatīdams, noliecās pār to. Tad Mariuss ieraudzīja, ka tas, ko viņš bija noturējis par bez, veidīgu grabažu kaudzi, bija ļoti labi darinātas virvju kāpnes ar koka kāpšļiem un diviem kāšiem piestiprināšanai.

Šo kāpņu un dažu smago instrumentu, pamatīgu dzelzs stieņu, kas bija pielikti klāt aizdurvē Sakrautajai lūžņu kaudzei, no rīta Zondreta skabūzī vēl nebija, un tie acīmredzot atnesti pēcpusdienā pa Mariusa prombūtnes laiku.

«Tie ir kalēja darba rīki,» Mariuss nodomāja.

Ja Mariuss būtu bijis mazliet gudrāks šādās lietās, viņš saprastu, ka noturējis par kalēja rīkiem īpašus instrumentus, ar kuriem var uzlauzt atslēgu vai atmūķēt durvis, kā arī rīkus, ar kuriem var durt vai griezt — divējādu ļaunprātīgu darbu rīkus., ko zagļi mēdz saukt par sausajiem un slapjajiem.

Kamīns un galds ar diviem krēsliem atradās tieši pretī Mariusam. Ogļu panna bija paslēpta, un istabu apgaismoja vienīgi svece; mazākais nieks uz galda vai kamīna meta garu ēnu. Ūdens krūze ar nodauzīto snīpi aizsedza pusi sienas. Sai istabā valdīja baigs un draudpilns klusums. Varēja just, ka te gaidāms kaut kas briesmīgs. -

Zondrets bija ļāvis pīpei apdzist — droša pārdomu pazīme — un atkal apsēdās. Sveces gaismā asi izdalījās viņa mežonīgie un viltīgie sejas vaibsti. Viņš rauca uzacis un reizēm spēji pavicināja labo roku, it kā atbildēdams uz kāda drūma iekšēja monologa pēdējiem padomiem. Viena no šīm viņa paša baigajām replikām bija tāda, ka viņš izrāva galda atvilktni, izņēma tur noglabāto garo virtuves dunci un izmēģināja uz naga asmeni. To izdarījis, viņš atlika dunci atvilktnē un to aizbīdīja.

Mariuss savukārt satvēra pistoli, kas atradās viņa labajā vestes kabatā, izņēma to laukā un uzvilka gaili.

Atskanēja skaidrs un sauss knikšķis.

Zondrets sarāvās un mazliet pacēlās no krēsla.

—   Kas tur ir? — viņš iesaucās.

Mariuss aizturēja elpu, Zondrets bridi klausījās, tad smiedamies noteica: — Es nu gan esmu ēzelis! Starpsiena krakšķ. Mariuss paturēja pistoli rokā.

18 Abi Mariusa krēsli tiek nolikti viens otram preti

Pēkšņi rūtis satricināja tālas un skumīgas zvana skaņas. Senmedāra tornī pulkstenis nosita.seši.

Zondrets atzīmēja katru sitienu ar galvas palocīšanu. Pēc sestā sitiena viņš noknieba ar pirkstiem dakts apdegumu.

Tad viņš sāka staigāt pa istabu, paklausījās koridorā, atkal pastaigāja, atkal paklausījās.

—       Kaut tik atnāktu! — viņš nomurmināja, tad atgriezās pie sava krēsla.

Viņš tikko bija paguvis apsēsties, kad atdarījās durvis.

Zondretiene tās bija atvērusi un palika stāvam koridorā, sataisījusi atbaidoši laipnu grimasi, ko no apakšas apgaismoja vējluktura sprauga.

—   Lūdzu, ejiet iekšā, kungs! — viņa teica.

—       Ienāciet, lūdzu, mans labdari! — atkārtoja Zondrets, steigšus pieceldamies.

Parādījās Baltais kungs.

Viņš izskatījās ļoti mierīgs, kas viņu darīja sevišķi cienījamu.

Viņš uzlika galdā četrus luidorus.

—       Fabantū kungs, — viņš sacīja, — te jums būs īres samaksai un pirmajām vajadzībām. Pēc tam redzēsim.

—       Lai dievs jums to atlīdzina, mans cienījamais labdari! — Un, žigli piegājis pie sievas, piebilda:

—  Atlaid fiakru!

Viņa klusām aizlavījās, kamēr viņas vīrs bez mitas klanījās un piedāvāja Baltajam kungam krēslu. Pēc brītiņa viņa atgriezās un iečukstēja vīram ausī:

—  Darīts.

Sniegs, bez apstājas snidzis augu dienu, bija tik biezs, ka neviens nebija dzirdējis fiakra piebraukšanu, nedz ar! dzirdēja to aizbraucam.

Pa to laiku Baltais kungs bija apsēdies.

Zondrets bija novietojies uz otra krēsla pretī Baltajam kungam.

Tagad, lai rastos priekšstats par sekojošo ainu, lasītājam jāiedomajas ledaini aukstā nakts, sniega klātie Salpetriēras neapbūvētie laukumi, kas balti vizēja mēnesnīcā kā milzu līķauti, nakts laternu gaisma, kas šur tur iemeta sārtumu drūmajos bulvāros un melno vīksnu garajās rindās; iela bez gājējiem gandrīz vai ceturtdaļjūdzes apkartnē; Gorbo būda visdziļākajā klusuma, šausmu un nakts stundā, un šai būdā, vientulības un tumsas apņemta, sveces apgaismota, Zondretu lielā jumtistaba, un šai midzeni divi vīri, kas sēž pie viena galda, — mierīgais Baltais kungs un smīnošais, drausmīgais Zondrets, kaktā vilku māte — Zondretiene un viņpus šķērssienas — neredzamais Mariuss, kas stāvēja, nepalaizdams garām nevienu vārdu, nepalaizdams garām nevienu kustību, modri vērodams ar pistoli rokā.

Jāteic, ka Mariuss juta vienīgi pretīgumu, bet ne mazako baiļu. Viņš cieši sažņaudza pistoles spalu un jutās drošs. «Es apturēšu šo nelieti, kad vien gribēšu,» viņš domāja.

Viņš juta kaut kur tuvu paslēptuvē policiju, kas gaida norunāto signālu un gatava sniegt palīdzību.

Turklāt viņš cerēja, ka Zondreta un Baltā kunga negantā satikšanās apgaismos kaut cik to, ko viņš tik ļoti kāroja uzzināt.

19 Vairieties no tumšiem kaktiem

Tikko Baltais kungs bija apsēdies, viņš pagrieza acis uz netīro lažu pusi, kuras tagad bija tukšas.

—   Kā klājas nabaga ievainotajai meitenītei? — viņš vaicāja.

—  Slikti, — atbildēja Zondrets ar skumju un pateicības pilnu smaidu, — ļoti slikti, cienījamais kungs. Vecākā māsa aizveda viņu uz Burbu, uz pārsiešanu. Jūs viņas redzēsit, viņas tūlīt atgriezīsies.

—   Fabantū kundze, man šķiet, jūtas labāk? — turpināja Baltais kungs, uzmetis acis jocīgajam Zondretienes tērpam, kura, stāvēdama starp viņu un durvīm, it kā jau

uzmanīdama izeju, raudzījās viņā ar draudīgu un gandrīz kareivīgu skatienu.

—   Viņa ir pie miršanas, — atteica Zondrets. — Bet ko lai dara, kungs? Viņai ir tik daudz dūšas, šai sievietei! Tā nav nekāda sieviete, tas ir vērsis.

Zondretiene, šī komplimenta aizkustināta, klīrīgi kā ērms, kam kāds paglaimojis, iesaucās:

—   Tu vienmēr esi pārāk laipns pret mani, Zondreta kungs!

—   Zondrets? — jautāja Baltais kungs. — Es domāju, ka jūs sauc — Fabantū.

—   Fabantū alias Zondrets! — dzīvi atsaucās vīrs. — Aktiera pseidonīms!

Un, uzmetis skatienu sievai, viņš paraustīja plecus tā, lai Baltais kungs neredzētu, un turpināja pārspīlēti svinīgā un mīlīgā balsī:

—   Ak, mēs allaž esam dzīvojuši lielā saticībā, es un mana nabaga sieviņa! Kas gan mums vēl atliktu, ja tās trūktu! Mēs esam tik nelaimīgi, mans cienījamais kungs! Rokas ir, bet darba nav! Dūša ir, bet nav, ko darīt! Ēs nezinu, kā valdība uz to skatās, bet, goda vārds, mans kungs, es neesmu jakobīnis, kungs, es neesmu nekāds piķamice, es viņiem nevēlu ļauna, bet, ja es būtu ministru vietā, mans svētākais goda vārds, viss būtu citādi. Redziet, es, piemēram, gribēju, lai manas meitas mācītos kartonāžas amatu. Jūs man teiksit: «Ko? Amatu?» Jā, amatu! Vienkāršu amatu! Maizes pelnīšanai! Kāds kritiens uz leju, mans labdari! Kāds pazemojums pēc tā, kas mēs esam agrāk bijuši! Ak dievs! Mums nav palicis vairs nekā no mūsu agrākās pārticības laikiem! Nekā, izņemot vienu vienīgu mantu — gleznu, kura man ir bezgala dārga, bet no kuras tomēr vajadzēs "šķirties, jo ir taču jādzīvo! Šā vai tā, bet jādzīvo!

Kamēr Zondrets runāja tīši nesakarīgi, kas tomēr nesaskanēja ar viņa saprātīgo un attapības pilno sejas izteiksmi, Mariuss pacēla acis un ieraudzīja istabas dibenā kādu vīrieti, ko līdz šim nebija ievērojis. Šis vīrs nesen bija ienācis, turklāt tik klusu, ka nebija dzirdama pat durvju eņģu iečīkstēšanās. Mugurā viņam bija violeta adīta veste, veca, novalkāta, netīra, saplīsusi un vienos caurumos, platas plīša bikses un kājās rupjas zeķes; viņš bija bez krekla, kailu kaklu, kailām, tetovētām

rokām un melni noziestu seju. Klusi, sakrustotām rokām viņš bija apsēdies uz tuvākās gultas, un, tā kā viņš turējās Zondretienei aiz muguras, viņu gandrīz nemaz nevarēja redzēt.

Kaut kāds magnētisks spēks, kas pievelk skatienu, lika Baltajam kungam paskatīties uz kaktu gandrīz tai pašā laikā kā Mariusam. Viņš nespēja apvaldīt pārsteiguma kustību, kas nepaslīdēja garām Zondretam.

—   Ā! Es redzu, jūs skatāties uz saviem svārkieml — iesaucās Zondrets, ar sevišķu labpatiku tos aizpogādams. — Man tie piestāv, nudien, tie man piestāv!

—   Kas tas par vīru? — jautāja Baltais kungs.

—  Tas? — atsaucās Zondrets. — Tas ir kaimiņš. Nepievērsiet uzmanību!

Sim kaimiņam bija savāds izskats. Bet Senmarso priekšpilsēta ir pārpilna ķīmiskām fabrikām. Daudziem rūpnīcu strādniekiem var būt nomelnējušas sejas. Un Baltā kunga izturēšanās pauda sirsnīgu un bezbailīgu paļāvību. Viņš turpināja:

—   Piedodiet, ko jūs man sacījāt, Fabantū kungs?

—   Es jums teicu, mans dārgais aizgādni, — atbildēja Zondrets, atspiedies ar elkoņiem uz galda un raudzīdamies Baltajā kungā ar ciešu un maigu skatienu, kas mazliet atgādināja karaļčūskas skatienu, — es jums teicu, ka man ir pārdodama viena glezna.

No durvju puses atskanēja viegls troksnis. Bija ieflācis otrs vīrietis un apsēdies uz gultas aiz Zondretienes muguras. Viņam, tāpat kā pirmajam, bija kailas rokas un ar tinti vai sodrējiem noziesta melna seja.

Kaut gan šis vīrs vārda tiešajā nozīmē bija ieslīdējis istabā, Baltais kungs viņu tomēr pamanīja.

—   Neliecieties traucēties! — sacīja Zondrets. — Tie ir mājas cilvēki. Tātad es teicu — man ir saglabājusies kāda glezna, ļoti vērtīga glezna… Te tā ir, kungs, paskatieties!

Viņš piecēlās, piegāja pie sienas, kur zemē bija nolikta glezna, par kuru jau runājām, un, apgriezis to, atkal pieslēja pret sienu. Tas tiešām bija kaut kas līdzīgs gleznai, ko vāji apgaismoja svece. Mariuss nevarēja tajā nekā izšķirt, jo Zondrets bija nostājies starp gleznu un viņu; viņš saskatīja tikai rupju triepumu un priekšplānā kaut ko līdzīgu cilvēka figūrai, kura bija izkrāsota spilgtām krāsām ar kliedzošu jēlumu, kāds raksturīgs tirgus balagānu priekškariem un aizsegu apgleznojumiem.

—   Kas tas ir? — jautāja Baltais kungs.

Zondrets izsaucās:

—  Meistara darbs, ļoti dārga glezna, mans labdari! Esmu tai pieķēries tāpat kā savām meitām, tā man daudz ko atgādina. Bet es jau jums to teicu un neatsakos no saviem vārdiem: esmu tādā postā, ka man no tās jāšķiras …

Vai nu tā bija nejaušība, vai arī viņš bija sācis kļūt piesardzīgs, bet, apskatot gleznu, Baltais kungs atkal atskatījās uz istabas kaktu. Tagad tur atradās četri vīri — trīs sēdēja uz gultas, viens bija atspiedies pret durvju stenderi; visi četri kailām rokām, nekustīgi, melni noziestām sejām. Viens no trijiem, kas sēdēja uz gultas, bija atspiedies pret sienu aizvērtām acīm, un varēja domāt, ka viņš aizmidzis. Viņš bija vecs, sirmie mati pār melno seju izskatījās šaušalīgi. Divi pārējie likās jauni. Viens bija bārdains, otrs — pinkains. Nevienam nebija kurpju kājās, dažiem nebija arī zeķu.

Zondrets ievēroja, ka Baltā kunga skatiens pievērsts šiem vīriem.

—   Tie ir draugi. Tepat kaimiņi, — viņš sacīja. — Viņi visi nosmērējušies melni, tāpēc ka strādā pa sodrējiem. Viņi ir skursteņslaucītāji. Neliecieties zinis par viņiem, mans labdari, bet nopērciet no manis šo gleznu! iežēlojieties par manu nabadzību! Es jums to lēti pārdošu. Cik augstu jūs to vērtējat?

—   Bet tā taču ir kroga izkārtne, — sacīja Baltais kungs, cieši lūkodamies Zondretā, kā cilvēks, kas sāk kļūt uzmanīgs. — Tā nemaksā vairāk kā trīs frankus.

Zondrets laipnīgi atbildēja:

—  Vai jums ir klāt naudas maks? Es būšu mierā ar tūkstoš ekijiem.

Baltais kungs piecēlās kājās, atspiedās pret sienu un pārlaida žiglu skatienu pār istabu. Pa kreisi no viņa, loga pusē, atradās Zondrets, pa labi, durvju pusē, — Zondretiene un četri vīri. Visi četri nekustējās un likās viņu nemaz neredzam. Zondrets atkal sāka runāt tik žēlabainā un raudulīgā balsī, viņa skatiens bija tik šaudīgs, ka Baltais kungs varēja nodomāt, ka šis cilvēks vienkārši sajucis prātā no nabadzības, kāda te valda visapkārt.

—   Ja jūs no manis nenopirksit šo gleznu, dārgais labdari, —Zondrets sacīja, — tad man nav, no kā dzīvot,

man atliek tikai viens: mesties upē. Kad iedomājos, ka esnu gribējis likt abām meitām izmācīties mākslas kartonāžas darbus, pagatavot jaungada dāvanu kārbas. Ak vai! Tam vajadzīgs darbgalds ar apmali, lai stikli nenokristu zemē, vajadzīga īpaši uzmūrēta krāsns, trauks ar trim nodalījumiem dažāda stipruma līmēm koka, papīra un auduma salīmēšanai, grieznis kartona sagriešanai, veidne tā pielāgošanai, āmurs kniedīšu iesišanai, otiņas un velns kādi vēl visādi krāmi, — vai es tos varu zināt! Un tas viss, lai nopelnītu dienā četrus sū! Un tādēļ jāstrādā četrpadsmit stundu! Katrai kārbiņai jāiziet trīspadsmit reižu caur strādnieces rokām! Jāmērcē papīrs! Nedrīkst nekā nosmērēt! Līmei vienmēr jābūt karstai! Velnišķīgs darbs, es jums saku! Dienā četri sū! Sakiet, kā lai ar to dzīvo?

Runādams Zondrets neskatījās uz Balto kungu, kas viņu cieši vēroja. Baltā kunga acis bija pievērstas Zondretam, bet Zondreta acis — durvīm. Mariuss uzmanīgi sekoja drīz vienam, drīz otram. Baltais kungs šķita sev jautājam: «Vai tik viņš nav plānprātiņš?» Zondrets divi trīs reizes dažādās toņkārtās atkārtoja stieptā un lūdzošā balsī: «Man neatliek nekas cits kā mesties upē! Viendien es jau tādēļ nokāpu trīs pakāpienus pie Austerlicas tilta!»

Pēkšņi viņa izdzisušajā skatienā iedzirkstījās nejaukas liesmiņas, mazais vīrelis izslējās un kļuva atbaidošs, viņš paspēra soli uz Baltā kunga pusi un uzkliedza pērķona balsī:

— Tas viss ir nieki! Vai jūs mani pazīstat?

20 Lamatas

Bēniņistabas durvis pēkšņi atvērās, un parādījās trīs vīri zilās audekla blūzēs, maskējušies melnām papīra maskām. Pirmais bija vājš un turēja rokā garu, ar dzelzi apkaltu rungu, otrs, milzim līdzīgs, nesa, aiz kāta saņēmis, ar asmeni uz leju cirvi, kādu lieto, vēršus kaujot. Trešais — plecīgs vīrs, ne tik vājš kā pirmais, bet arī ne tik drukns kā otrais, — turēja saujā milzīgu atslēgu, kas bija nozagta no kādām durvīm cietumā.

Šķita, ka Zondrets tieši bija gaidījis šo vīru atnākšanu. Starp viņu un vājo vīru, to, kam bija rokās runga, sākās strauja saruna:

—   Viss kārtībā? — jautāja Zondrets.

—  Jā, — atbildēja kalsnais.

—   Bet kur tad Monparnass?

—       Pirmais mīlētājs apstājās, lai pap|āpātu ar tavu meitu.

—   Ar kuru tad?

—   Ar vecāko.

—  Vai fiakrs ir apakšā?

—   Ir.

—   Rati "iejūgti?

—   Iejūgti.

—   Divi labi zirgi?

—   Lieliski.

—   Vai tie gaida tur, kur es liku?

—   Jā.

—   Labi, — noteica Zondrets.

Baltais kungs bija nobālis. Viņš aplūkoja visu šo Zanķi kā cilvēks, kas labi saprot, kur ir iekļuvis, un viņa galvas kustība, pagriežoties pēc kārtas pret visiem apkārt, bija lēna, uzmanības un izbrīna pilna, bet skatienā nebija nekā bailēm līdzīga. Viņš nostājās aiz galda, izlietodams to kā nožogojumu; un šis vīrs, kas vēl pirms brīža bija izskatījies pēc labsirdīga sirmgalvja, pēkšņi it kā pārvērtās par atlētu un uzlika savu spēcīgo dūri uz krēsla muguras ar draudīgu, negaidītu kustību.

Šis sirmgalvis, kas tik stingri un varonīgi izturējās šādu briesmu priekšā, likās piederam pie tiem raksturiem, kuriem tikpat viegli un vienkārši būt drosmīgiem kā labsirdīgiem. Mīļotas sievietes tēvs nekad nevar būt mums svešinieks. Mariuss jutās lepns par nepazīstamo.

Trīs vīri plikām rokām, par kuriem Zondrets bija teicis: «Tie ir skursteņslaucītāji,» — izņēma no lūžņu kaudzes viens lielas metāla griežamās grieznes, otrs smagu lauzni, trešais veseri un, ne vārda neteikdami, iestājas durvīs. Vecis palika gultā un tikai atvēra acis. Zondretiene sēdēja viņam blakus.

Mariuss nodomāja, ka drīz vien vajadzēs iejaukties, un jau pacēla labo roku pret griestiem koridora virziena, gatavs izšaut.

Zondrets, beidzis iztaujāt vīru, kas bija bruņojies ar rungu, pagriezās atkal pret Balto kungu un atkārtoja savu jautājumu ar viņam raksturīgajiem klusajiem, īsajiem un baigajiem smiekliem.

—   Tātad jūs mani nepazīstat?

Baltais kungs paraudzījās tam sejā un atbildēja:

—   Nē.

Tad Zondrets piegāja pavisam tuvu galdam. Sakrustojis rokas, pārliecies pāri svecei un pievirzīdams savus stūrainos un mežonīgos žokļus pēc iespējas tuvu Baltā kunga mierīgajai sejai, kurš nemaz neatrāvās atpakaļ, viņš sastinga kā meža zvērs, kas kuru katru brīdi gatavs uzbrukt, un sāka kliegt:

—   Mani nesauc — Fabantū, mani nesauc — Zondrets, mani sauc — Tenardjē! Es esmu Monfermeijas krodzinieks! Vai dzirdat? Tenardjē! Vai tagad jūs mani pazīstat?

Tikko manāms sārtums pārklāja Baltā kunga seju, un viņa balss nemaz nedrebēja un nekļuva skaļāka, kad viņš ar parasto lēnprātību atbildēja:

—   Ne vairāk kā agrāk.

Mariuss nedzirdēja šo atbildi. Ja kāds viņu šai brīdī tumsā būtu redzējis, tas ievērotu, cik viņš bija samulsis, pārsteigts un satriekts. Kad Zondrets pateica: «Mani sauc — Tenardjē,» — Mariuss sāka drebēt un atspiedās pret sienu, it kā sajuzdams sirdī šķēpa asmens saltumu. Tad viņa labā roka, gatava signālšāvienam, lēni nolafdās, un tai mirklī, kad Zondrets atkārtoja: «Vai dzirdat? Tenardjē!» — Mariusa nevarīgie pirksti gandrīz izlaida pistoli. Zondrets, atklādams, kas viņš bija, neuztrauca Balto kungu, bet dziļi satrieca Mariusu. Tenardjē vārds, ko Baltais kungs likās nepazīstam, bija pazīstams Mariusam. Atcerēsimies, ko šis vārds nozīmēja Mariusam! Šo vārdu, kas bija ierakstīts viņa tēva testamentā, viņš nēsāja pie savas sirds, viņš nēsāja to savās visdziļākajās domās, savas atmiņas dzīlēs, ietvertu šai svētajā uzdevumā: «Kāds vīrs, vārdā Tenardjē, izglāba man dzīvību. Ja mans dēls to kādreiz sastop, lai viņš dara tam labu, cik vien var.» Šis vārds, kā mēs atceramies, bija viens no viņa dvēseles svētumiem; savā pielūgsmē viņš to pielīdzināja sava tēva vārdam. Kā, un tas bija Tenardjē, tas pats Monfermeijas krodzinieks, ko viņš tik ilgi un veltīgi bija meklējis! Un nu beidzot viņš to atrada, bet kādu? Viņa lēva glābējs bija laupītājs! Šis vīrs, pret kuru viņa, Mariusa, sirdī dega pateicība, bija briesmonis! Pulkveža Ponmersī dzīvības glābējs gatavojās izdarīt uzbrukumu,— kādā veidā, to Mariuss vēl skaidri neaptvēra, bet tas izskatījās pēc slepkavības! Un pret ko, augstais dievs! Kāda liktenīga sagadīšanās! Kāda rūgta likteņa ironija! Viņa tēvs no kapa pavēlēja viņam darīt, ko vien viņš varēja, Tenardjē labā; četrus gadus Mariusam bijusi viena vienīga doma — atmaksāt šo tēva parādu, bet brīdī, kad viņš gatavojās palīdzēt tiesas iestādēm notvert nozieguma vietā slepkavu, liktenis viņam uzsauca: «Tas ir Tenardjē!» Beidzot viņš atmaksās šim cilvēkam, kas bija izglābis viņa tēva dzīvību ložu krusā varonīgajā kaujā pie Vaterlo, un viņš to atmaksās ar ešafotu! Viņš bija sev apsolījis, ja vien kādreiz atradīs Tenardjē, nokrist pie tā kājām; un nu viņš tiešām to bija atradis, bet — lai nodotu bendes rokās! Viņa tēvs bija teicis: «Palīdzi Tenardjē!», bet viņš atbildēja uz šo dievināto un svēto balsi, iznīcinādams Tenardjē! Ļaut tēvam noskatīties no sava kapa, kā Senžaka laukumā izpildīs nāves sodu cilvēkam, kas to ar dzīvības briesmām bija izrāvis no nāves nagiem, — izpildīs nāves sodu ar viņa dēla Mariusa palīdzību, kuram viņš bija novēlējis gādāt par šo cilvēku! Un kāds izsmiekls — tik ilgi nēsāt sev pie krūtīm ar tēva roku uzrakstīto pēdējo vēlēšanos, lai pēc tam jo drausmīgā kārtā rīkotos pilnīgi pretēji! Bet, no otras puses, būt klāt šai noziegumā un to neaizkavēt! Vai tiešām nolemt nāvei upuri un saudzēt slepkavu?! Vai gan var būt parādā pateicību tādam neģēlim? Šis negaidītais trieciens sagrieza otrādi visas Mariusa domas, ar kādām viņš bija dzīvojis veselus četrus gadus. Viņš drebēja aiz šausmām. Viss bija atkarīgs no viņa. Viņš turēja savā rokā šo cilvēku likteni, kuri te rosījās viņa acu priekšā. Ja viņš izšaus, Baltais kungs būs glābts, bet Tanardjē pazudināts; ja viņš neizšaus, Baltais kungs kritīs par upuri, bet Tenardjē — kas zina — izmuks. Iegrūst bezdibenī vienu vai Jaut krist otram? Sirdsapziņas pārmetumi abos gadījumos. Ko darīt? Ko izvēlēties? Apgrēkoties pret visdzīvākajām atmiņām, pret savu visdziļāko apņemšanos, pret viscildenāko pienākumu, pret vissvētāko rakstu! Nogrēkoties pret sava tēva testamentu vai ļaut notikt noziegumam! Viņam likās, ka no vienas puses viņš dzird «Ursulas» balsi, kas aizlūdz par savu tēvu, bet no otras — pulkveža balsi, kas aizrunā par

Tenardjē. Viņš juta, ka zaudēs prātu. Viņa ceļi ļodzījās. Un viņam nebija laika pat pārdomāt — ar tādu traku ātrumu risinājās aina viņa acu priekšā. Tas bija kā viesulis, kuru viņš domājās savaldīt, bet kurš tagad aizrāva viņu pašu. Viņš gandrīz zaudēja samaņu.

Pa to laiku Tenardjē — turpmāk mēs to vairs citādi nesauksim — staigāja šurpu turpu ap galdu kā nemaņā un negantā uzvaras apziņā.

Viņš sakampa ar visu delnu svečturi un uzlika to uz kamīna ar tik niknu triecienu, ka svece gandrīz apdzisa un tauki apšļāca sienu.

Tad viņš pagriezās pret Balto kungu, drausmīgs no vaiga, un izgrūda šos vārdus:

—   Esat zaudējis! Izputējis! Sasists lupatu lupatās!

Un viņš atkal sāka staigāt, galīgi satracināts.

—   Tā, — viņš kliedza, — beidzot es jūs esmu dabūjis rokā, filantropa kungs! Paputējušais miljonāra kungs! Leļļu dāvinātājs! Vecais stulbenis! Ak tā, jūs mani nepazīstat! Nē, tas neesat jūs, kas atnācāt pie manis manā Monfermeijas krodziņā pirms astoņiem gadiem, 1823. gada ziemsvētku naktī! Tas neesat jūs, kas aizvedāt no manis Fantinas bērnu Cīrulīti! Tas neesat jūs, kam bija mugurā dzelteni svārki! Nē! Un vesels sainis ar lupatām rokās tāpat kā šorīt, kad atnācāt šurp! Nu paklausies tikai, sieva! Acīmredzot viņam ir tāds niķis — iznēsāt pa mājām saiņus ar vilnas zeķēm! Skat, kas par labdari! Vai jums gadījumā nav adītu preču veikals, miljonāra kungs? Jūs atdodat nabagiem visus savas bodītes krājumus, svētulis tāds! Ķēms tāds! Ak tā, jūs mani vairs nepazīstat? Toties es jūs pazīstu, jā gan! Es jūs uzreiz pazinu, tiklīdz jūs iebāzāt te savu purnu. Jā, tagad beidzot jūs redzēsit, ka katrreiz vis nelaimējas ielauzties godīgu ļaužu mājās ar ieganstu, ka tas ir krogs, un maldināt cilvēkus ar savu nodriskāto apģērbu un tāda nabaga paskatu, kam katrs būtu gatavs pasniegt sū! Un pēc tam tēlot devīgo, atņemt cilvēkiem viņu dienišķo maizi un tad mežā vēl draudēt! Ar to vis nevarēs norēķināties, ka vēlāk, kad šie cilvēki izputināti, tiem atnes pārliecīgi platus svārkus un divas draņķīgas slimnīcas segas! Ak, tu vecais plikadīda, bērnu zagli!

Viņš apklusa un likās kādu brīdi sarunājamies pats ar sevi. Viņš dusmās bija kā Rona, kas pēkšņi gāžas kādā aizā; pēc tam, it kā skaļi nobeigdams to, ko nupat bija klusi pie sevis runājis, viņš uzsita dūri galdā un kliedza;

—  Ar savu labuļa paskatu!

Un, pievērsdamies Baltajam kungam, turpināja:

— Pie velna! Kādreiz jūs izsmējāt mani! Jūs esat visu manu nelaimju cēlonis! Par pusotra tūkstoša frankiem jūs ieguvāt no manis meiteni, kas pie manis dzīvoja un droši vien bija no bagātnieku ģimenes; viņa jau bija man ienesusi smuku naudiņu, un es vēl būtu varējis izvilkt no viņas tik daudz, ka man pietiktu visam mūžam! Sī meitene būtu segusi visus zaudējumus, kādi man bija radušies no tā nolādētā traktiera, kur es kūlos kā pliks pa nātrēm un kā muļķis pagrūdu visu savu mantību. Ak, es gribētu, lai viss vīns, kas pie manis iztempts, pārvērstos par indi tiem, kas to dzēruši! Galu galā runa nav par to! Bet nu pasakiet, vai es jums nelikos smieklīgs, kad jūs aizgājāt no manis kopā ar Cīrulīti? Toreiz mežā jums bija nūja! Jūs bijāt stiprākais. Tagad es varu atspēlēties. Tagad trumpji ir manās rokās! Nu jūs esat pagalam, vecais! Ak vai, kā man nāk smiekli! Nudien nāk smiekli! Ak, kā viņš ir piemuļķots! Es viņam iestāstīju, ka esmu bijis aktieris, ka mani sauc — Fabantū, ka esmu spēlējis komēdijās kopā ar Marsa jaunkundzi, ar Klukstes jaunkundzi; ka mājas saimnieks pieprasa no manis rīt, 4. februārī, īres maksu, bet viņš pat neapjēdz, ka maksāšanas termiņš mēdz būt 8. janvārī, nevis 4. februārī! Galīgs idiots! Un viņš man atstiepj šos savus četrus draņķa filipus! Nelietis tāds! Viņam pat pietrūka dūšas noziedot simt franku! Un kā viņš klausījās tās manas muļķības! Tīrie smiekli! Un es pie sevis nodomāju: «Pagaidi, aitasgalva, tu man neizspruksi! No rīta es tev laizu ķepas! Bet gan es tev pārgrauzīšu rīkli šovakar!»

Tenardjē apklusa. Viņam trūka elpas. Viņa plakanās, šaurās krūtis cilājās kā kalēja plēšas. Viņa acīs gailēja tā zemiskā svētlaime, kādu izjūt vājš, nežēlīgs un nelietīgs radījums, kad tas beidzot var pieveikt to, no kā baidījies, un apvainot to, kam glaimojis; tas ir pundura prieks, kad tas uzmin Goliātam uz galvas, šakāļa prieks, ar kādu tas sāk plosīt slimu vērsi, kas ir jau par vāju, lai aizstāvētos, un par dzīvu, lai nejustu sāpes.

Baltais kungs nepārtrauca Tenardjē, bet, kad tas apklusa, teica:

—       Es nesaprotu, ko jūs gribat sacīt. Jus maldāties. Es esmu gluži trūcīgs cilvēks un nepavisam neesmu miljonārs, Es jūs nepazīstu. Jūs mani noturat par kādu citu.

—  Ahā, — ķērca Tenardjē, — vecu vecā dziesma! Turpiniet vien tādā pašā garā! Jūs esat galīgi samuldējies, vecais! Ak tā, jūs neatceraties? Jūs neredzat, kas es esmu?

—   Piedodiet, mans kungs, — atbildēja Baltais kungs pieklājīgā balsī, kas šada brīdī skanēja neparasti un iespaidīgi, — es redzu, ka jūs esat bandīts.

Kas gan nav ieverojis, ka arī zemiskākie cilvēki mēdz apvainoties, arī briesmoņi ir jūtīgi. Pie vārda «bandīts» Tenardjiene pietrūkās no gultas, Tenardjē satvēra krēslu, it kā gribētu to salauzt.

—  Paliec mierā, tu tur! — viņš uzsauca sievai un, pagriezies pret Balto kungu, kliedza:

—   Bandīts! Jā, es zinu, ka jūs, bagātnieku kungi, mūs tā saucat! Vai tu redzējies! Tiesa, es esmu bankrotējis, es slēpjos, man nav maizes, nav ne graša naudas — tātad es esmu bandīts! Jau trīs dienas es neesmu nekā ēdis, — kā tad, esmu bandīts! Jā, jā! Bet toties jums ir siltas kājas, jūs valkājat smalkas kurpes, jums ir vatēti svārki kā arhibīskapiem, jūs dzīvojat beletāžā, mājās, kurām ir durvju sargi, jūs ēdat trifeļus, jūs ēdat sparģeļus janvārī, kad saišķītis maksā četrdesmit franku, ēdat zaļos zirnīšus, jūs pārēdaties, un, ja jūs gribat zināt, vai laukā ir auksts, jūs skatāties avīzē, ko rāda inženiera Ševaljē termometrs. Mēs! Mēs paši esam labs termometrs! Mums nav vajadzīgs skriet uz krastmalu pie Pulksteņa torņa skatīties, cik grādu sals pašlaik, mēs jūtam, kā asinis sastingst mūsu dzīslās, kā sirds sasalst ledū, un mēs sakām: «Dieva nav!» Un jūs ierodaties mūsu alās, jā, tieši alās, lai mūs nosauktu par bandītiem! Bet mēs jūs apēdīsim, dārgumiņi, mēs jūs aprīsim! Nu, tad ziniet, miljonāra kungs, es esmu bijis vīrs ar stāvokli, man ir bijusi patente, esmu bijis vēlētājs, esmu buržuā, bet jūs — jūs droši vien tāds neesat!

.Te Tenardjē pagājās uz vīru pusi, kuri stāvēja pie durvīm, un, aiz dusmām drebēdams, piemetināja:

—   Iedomājieties, viņš iedrošinās ar mani runāt kā ar kādu kurpnieku!

Pēc tam, vērsdamies pret Balto kungu, viņš turpināja ar jo lielāku niknumu:

—      Un neaizmirstiet, filantropa kungs, arī to, ka es neesmu nekāda šaubīga persona, es neesmu tāds cilvēks, kuram neviens nezina vārdu un kurš ierodas svešās mājās, lai aizvilinātu bērnus! Es esmu vecs franču zaldāts, mani vajadzēja apbalvot ar ordeni! Es biju pie Vaterlo, jā, jā! Es izglābu šajā kaujā kādu ģenerāli, kaut kādu — es vairs neatceros kādu — grāfu! Viņš man teica savu vārdu, bet viņa pīkstuļa balss bija tik vāja, ka es nesadzirdēju. Es dzirdēju tikai mersi. Bet man daudz labāk būtu paticis viņa vārds nekā pateicība. Tas man palīdzētu viņu atrast. Šī glezna, ko jūs redzat un ko gleznojis Dāvids Briselē — vai jūs zināt, ko tā attēlo? Tā attēlo mani. Dāvids bija gribējis iemūžināt šo varoņdarbu. Man uz muguras ir ģenerālis, un es to nesu cauri ložu krusai. Tā bij tās lietiņas. Bet viņš nekad nekā nav darījis manā labā, šis ģenerālis, viņš nebija ne par kripatu labāks kā citi! Un tomēr es viņam izglābu dzīvību, riskēdams pats ar savu, un man ir pilnas kabatas ar pierādījumiem, ka tas tā bija! Es esmu Vaterlo zaldāts, velns parāvis! Un tagad, ja nu esmu jums parādījis laipnību, to visu izstāstīdams, izbeigsim. Man ir vajadzīga nauda, man vajadzīgs daudz naudas, man vajadzīgs milzum daudz naudas, vai arī es jūs iznīcināšu, lai mani pērkons nosper!

Mariuss jau bija paguvis mazliet savaldīt uztraukumu un klausījās. Bija izgaisušas pēdējās šaubas. Tas bija tas pats testamentā minētais Tenardjē. Mariuss nodrebēja, izdzirdējis šo tēvam izteikto pārmetumu par nepateicību, pārmetumu, kuru viņš tik liktenīgā kārtā nupat gandrīz bija padarījis pelnītu. Tas viņu satrauca vēl vairāk. Visā Tenardjē valodā, viņa tonī, žestos, skatienā, kurā pie katra vārda šaudījās liesmas, šais zemiskās dabas izvirdumos, šai plātīšanās un pazemošanās, lepnuma un maziskuma, niknuma un truluma sajaukumā, īsto pārestību un liekuļoto jūtu haosā, šai ļaundara bezkaunībā, kurš saldkaisli tīksminās ar varmācību, šai kroplas dvēseles neķītrajā kailumā, šai visu cilvēces ciešanu un ienaida izvirdumā bija kaut kas tikpat pretīgs kā ļaunums un tikpat mokpilns kā patiesība.

Lasītajs jau būs uzminējis, ka lielmeistara darbs, Dāvidā glezna, ko Tenardjē piedāvāja pirkšanai Baltajam kungam, nebija nekas cits kā viņa traktiera izkārtne, kuru, kā mēs atceramies, viņš pats bija uztriepis un kura bija vienīgā atlieka, ko viņš bija saglabājis pēc izputēšanas Monfermeijā. Tā kā Tenardjē vairs nestāvēja gleznai priekšā, Mariuss tagad varēja to apskatīt un šai triepumā tiešām ieraudzīja dūmu mutuļos tītu kaujas lauku un kādu vīru, kas nes ievainoto, Šie divi vīri bija Tenardjē un Ponmersī, glābējs seržants un izglābtais pulkvedis. Mariuss jutās kā apskurbis, šī glezna atdzīvināja viņa tēvu, tā vairs nebija Monfermeijas kroga izkārtne, tā bija augšāmcelšanās: no pusatvērtā kapa cēlās augšā kāds spoks, Mariusam džinkstēja deniņos, ausīs dunēja Vaterlo lielgabali, viņu biedēja asinīm noplūdušais tēvs, kas bija neskaidri uzgleznots uz šā drūmā panno, un viņam likās, ka bezveidīgais siluets viņu cieši uzlūko.

Atvilcis elpu, Tenardjē pavērsa savus asinīm pieplūdušos redzokļus uz Balto kungu un klusi un strupi noprasīja:

—   Vai tev būtu vēl kas sakāms, pirms tu noliec karoti?

Baltais kungs klusēja. Šai klusuma brīdī kāda aizsmakusi balss iemeta no koridora baiga izsmiekla pilnu piezīmi:

—   Ja vajag saskaldīt malku, es esmu gatavs!

Tur zobojās vīrs ar cirvi.

Tai pašā mirklī parādījās milzīga, bārdas rugājiem apaugusi seja, kas, riebīgi smiedamās, atsedza nevis zobus, bet gan īstus ilkņus.

šī seja piederēja vīram ar cirvi.

—   Kādēļ tu noņēmi masku? — trakās dusmās viņam uzkliedza Tenardjē.

—   Lai varētu pasmieties, — vīrs atbildēja.

Kopš kāda brīža Baltais kungs šķita uzmanām ikvienu Tenardjē kustību, kurš, savās dusmās nekā neredzēdams un nedzirdēdams, staigāja šurpu turpu pa savu midzeni pilnā pārliecībā, ka durvis tiek apsargātas, ka viņam, apbruņotam, ir darīšana ar neapbruņotu cilvēku un ka viņi ir deviņi pret vienu, ja arī Tenardjē sievu vērtētu tikai kā vienu vīrieti. Bārdams vīru ar cirvi, viņš bija uzgriezis muguru Baltajam kungam.

Baltais kungs izmantoja šo mirkli, atgrūda ar kāju krēslu, ar roku — galdu un ar vienu lēcienu apbrīnojamā ātrumā, pirms Tenardjē paguva pagriezties atpakaļ, sasniedza logu. Atvērt to, uzlēkt uz palodzes un pārlikt tai pāri kāju — tas bija vienas sekundes darbs. Viņš jau bija pa pusei laukā, kad sešas spēcīgas rokas viņu sagrāba un ar sparu ierāva atpakaļ midzenī. Viņam bija uzklupuši trīs «skursteņslauķi». Tai pašā laikā Tenardjiene viņam ieķērās matos.

Uz troksni no koridora atskrēja pārējie bandīti. Vecis, kas gulēja gultā un likās iebaudījis vīnu, izlīda no migas un ar akmeņskaldāmo āmuru rokās pienāca gāzelēdamies klāt.

Viens no «skursteņslauķiem», kura nokrāsoto seju apgaismoja svece un kura, neraugoties uz krāsojumu, Mariuss pazina Krampi, ko sauca arī par Pavasarīgo, kā arī par Mūdzi, pacēla virs Baltā kunga galvas nūjai līdzīgu dzelzs stieni ar svina uzgaļiem abos galos.

Šo skatu Mariuss nespēja izturēt. «Tēvs,» viņš nodomāja, «piedod man!» Un viņa pirksts taustījās pēc pistoles gaiļa. Viņš nepaguva izšaut, kad atskanēja Tenardjē balss:

—   Neaiztieciet viņu!

Šis upura izmisuma pilnais glābšanās mēģinājums Tenardjē nebūt nesatricināja, bet gan nomierināja. Viņā mājoja divi cilvēki — nežēlīgais un izmanīgais. Līdz šim brīdim uzvaras sajūsmā uzveiktā un nekustīgā laupījuma priekšā viņā bija ņēmis virsroku nežēlīgais cilvēks; kad upuris sāka pretoties un parādīja vēlēšanos cīnīties, viņā pamodās un guva pārsvaru izmanīgais cilvēks.

—   Neaiztieciet viņu! — Tenardjē atkārtoja. Pats nemaz neapzinādamies savu veiksmi, viņš aizturēja jau sagatavoto pistoles šāvienu un aizkavēja Mariusu, kuram šai jaunajā situācijā steiga šķita vairs nevajadzīga un kurš domāja, ka vēl var nogaidīt. Kas zina, vai neradīsies laimīga nejaušība, kas viņu izglābtu no šausmīgās izvēles: ļaut aiziet bojā Ursulas tēvam vai pazudināt pulkveža izglābēju.

Sākās gigantiska cīņa. Ar dūres sitienu krūtīs Baltais kungs notrieca gar zemi veci, kas aizripoja uz istabas vidu, pēc tam ar diviem rokas vēzieniem nogāza zemē divus citus uzbrucējus un uzgūla tiem virsū ar ceļiem; nelieši gārdza zem šā smaguma, it kā tiem būtu uzvelti virsū dzirnakmeņi, bet četri pārējie satvēra bīstamo sirmgalvi aiz abām rokām un kakla un pielieca to klāt abiem zemē notriektajiem «skursteņslauķiem». Un tagad, pieveicis vienus un pats citu pieveikts, piespiedis apakšējos un smakdams pats zem tiem, kas bija viņam virsū, veltīgi pūlēdamies atkratīties no tiem, kuri bija uzgūlušies viņam, Baltais kungs pazuda zem šās drausmīgas bandītu gubas, kā pazūd meža cūka zem kaucošu dogu un pēdu dzinēju varzas.

Uzbrucējiem izdevās iesviest viņu gultā, kas stāvēja tuvāk logam, un tie nejāva viņam ne pakustēties, Tenardjē sieva ta ir nelaida vajā viņa matus.

—       Tev te nav ko jaukties iekšā! — uzbjāva Tenardjē — Saplēsīsi vēl savu šalli.

Sieva rūkdama paklausīja, kā vilku māte paklausa vilkam.

—   Un jūs pārmeklējiet viņu! — Tenardjē turpināja.

Baltais kungs, kā šķiet, bija nolēmis nepretoties. Viņu pārmeklēja. Viņam nebija klāt nekā cita kā vienīgi ādas maks ar sešiem frankiem un kabatas lakats.

Tenardjē iebāza mutautu savā kabatā.

—        Kā tad tā? Vai tiešām nav kabatas portfeļa? — viņš jautāja.

—       Ne kabatas portfeļa, ne pulksteņa, — atbildēja viens no «skursteņslaucītājiem».

—       Vienalga, — vēderrunātāja balsī nomurkšķēja vīrs maskā, kurš turēja rokā milzīgo atslēgu. — Tas ir slīpēts vecis!

Tenardjē iegāja kaktā pie durvīm un paņēma virvju saišķi, ko pasvieda bandītiem.

—       Piesieniet viņu pie gultas kājgaļa! — viņš teica. Un, pamanījis veci, ko bija notriekusi Baltā kunga dūre un kas joprojām gulēja šķērsām istabā un nekustējās, jautāja: v

—   Vai tad beigts?

—   Nē, — atbildēja Ķeļļapauris, — viņš ir piedzēries.

—   Aizvāciet kaktā! — noteica Tenardjē.

Divi «skursteņslaucītāji» aizvilka piedzērušo pie lūžņu kaudzes.

—        Kāpēc tu atvedi tik daudz cilvēku, Babet? — Tenardjē klusu jautāja vīram ar rungu. — Tas nebija vajadzīgs.

—       Ko lai dara, — atbildēja vīrs ar rungu, — viņi visi gribēja pielikt roku. Neražīga sezona. Nav nekādu darbu.

Laža, kurā Baltais kungs bija iemests, bija kaut kas līdzīgs slimnīcas gultai ar četrām rupji aptēstām koka kājām. Baltais kungs nepretojās. Laupītāji, nolikuši viņu stāvus uz grīdas, stipri piesēja pie tās gultas galvgaļa, kura atradās tālāk no loga un tuvāk kamīnam.

Kad pēdējais mezgls bija savilkts, Tenardjē paņēma krēslu un apsēdās gandrīz pretī Baltajam kungam. Tenardjē bija jau gluži pārvērties, dažos mirkļos viņa sejā bija izzudis mežonīgais niknums, un tā bija kļuvusi rāmi mierīga un viltīga. Mariusam bija grūti pazīt šai iztapīgajā smaidā gandrīz zvēram līdzīgo purnu, ko vēl pirms brīža bija klājušas putas; ar izbrīnu viņš vēroja šo fantastisko un aizdomīgo pārvēršanos un izjuta to, ko izjustu cilvēks, redzēdams tīģeri pārvēršamies par advokātu.

—   Mans kungs… — iesāka Tenardjē.

Un, pamājis ar roku laupītājiem, kas vēl turēja Balto kungu, lika tiem paiet sānis.

—   Paejiet mazliet tālāk un ļaujiet man aprunāties ar šo kungu!

Visi atvirzījās uz durvīm. Viņš turpināja:

—   Mans kungs, jūs velti gribējāt izlēkt pa logu. Tā jau var salauzt kāju. Tagad, ja jūs atļaujat, mēs aprunāsimies mierīgi. Vispirms gribu darīt jums zināmu kādu novērojumu: jūs vēl ne reizes neesat iekliedzies.

Tenardjē bija taisnība, šis sīkums atbilda īstenībai, kaut gan uztrauktajam Mariusam tas bija pagājis secen. Baltais kungs bija tik tikko izrunājis dažus vārdus, nemaz nepaceļot balsi, un, pat cīnoties pie loga ar sešiem bandītiem, visu laiku bija neizprotami klusējis. Tenardjē turpināja:

—   Mīļais dievs, jūs taču varējāt iekliegties: «Palīgā!» — un es to nebūt nebūtu atzinis par nepiedienīgu. Tādos gadījumos mēdz saukt palīgā, un es to nemaz nebūtu ņēmis ļaunā. Ir taču gluži dabiski, ka mazliet patrokšņo, ja atrodas tādu cilvēku sabiedrībā, kuri neiedveš diez kādu uzticību. Jūs to varējāt darīt, to jums neviens nebūtu liedzis. Pat muti jums neaizbāztu. Un es tūdaļ pateikšu, kādēļ. Tādēļ, ka no šās istabas nekā nevar dzirdēt. Tas ir vienīgais šīs istabas labums, bet tas arī nav atņemams, īsts pagrabs. Ja te sprāgtu bumba, tuvākajā sardzes postenī to noturētu par dzērāja krācienu. Lielgabala šāviens no šejienes atskanētu tikai kā «bum» un pērkona grāviens kā «dun». Sis ir gauži izdevīgs dzīvoklītis. Jūs tomēr nekliedzāt, tā ir labāk, par to jums mana atzinība,% bet tagad jums pateikšu, ko es no tā secināju: mīļais kungs, kas ierodas, ja sauc palīgā? Policija. Un pēc policijas? Tiesas vīri. Nu, bet jūs nesaucāt palīgā, tas nozīmē, ka jums, tāpat kā mums, nav sevišķi patīkami redzēt ierodamies liesas vīrus un policistus. Tas nozīmē, — man jau sen bijušas tādas aizdomas, — jūsu interesēs ir kaut ko noslēpt. Arī mums ir tādas pašas intereses. Tātad mēs varam saprasties.

Tā runādams, Tenardjē acu nenovērsa no Baltā kunga un it kā lūkoja ar aso skatienu ieurbties sava gūstekņa sirdsapziņā. Turklāt viņa valoda, kurā gan varēja just apvaldītu un apslēptu bezkaunību, bija piesardzīga un gandrīz izmeklēta, un šai nelietī, kas nupat vēl bija tikai laupītājs, tagad varēja jaust «cilvēku, kas ir mācījies, lai kļūtu par garīdznieku».

Gūstekņa klusēšana, šī piesardzība, kas sniedzās līdz pat dzīvības briesmu ignorēšanai, izturība, ar kādu viņš apspieda pirmo dabisko instinktu — saukt palīgā, jāsaka, viss, kad Mariuss to bija ievērojis, viņam bija nepatīkams un modināja mokpilnu izbrīnu.

Tik pamatotā Tenardjē piezīme vēl jo vairāk sabiezināja noslēpumaino tumsu, kas apņēma šo nopietno un savādo personu, ko Kurfeiraks bija iesaucis par Balto kungu. Taču, lai nu kā, sasiets virvēs, benžu ielenkts, stāvēdams, tā sakot, ar vienu kāju kapā, grimdams tajā katru brīdi dziļāk un dziļāk, gan Tenardjē dusmu, gan lēnīguma priekšā šis vīrs palika nesatricināms, un Mariuss šobrīd nevarēja beigt apbrīnot viņa lepno, skumju apgaroto seju.

Acīmredzot šī dvēsele nepazina bailes un apmulsumu. Tas bija viens no tādiem cilvēkiem, kas prot savaldītjes pat bezizejas stāvoklī. Lai cik bargs bija šis brīdis, lai cik neizbēgama šī katastrofa, te nebija nekā no slīcēja agonijas, kurš iepleš zem ūdens šausmu pilnas acis.

Tenardjē nevērīgi piecēlās, piegāja pie kamīna, atbīdīja nost aizsegu, ko pieslēja pie līdzās stāvošās gultas, tā atsegdams kvēlošu ogļu pannu, kurā gūsteknis varēja skaidri saskatīt balti nokaitētu kaltu, uz kura vietvietām iedzirkstījās sarkanas zvaigznītes.

Pēc tam Tenardjē atkal apsēdās līdzās Baltajam kungam.

— Es turpinu, — viņš sacīja. — Mēs varam saprasties. Nokārtosim šo lietu miera ceļā. Es biju vainīgs, ka pirmīt iekaisu, nezinu, kur man bija saprašana, biju aizgājis par tālu, es sarunāju visādas muļķības. Piemēram, tādēļ ka jūs esat miljonārs, es jums pateicu, ka pieprasu naudu, daudz naudas, milzum daudz naudas. Tas nebija prātīgi. Ak dievs, lai jūs esat cik bagāts būdams, jums taču ir savi izdevumi, un kam gan to nav? Negribu jūs izputināt, galu galā es taču neesmu nekāds izsūcējs. Es nepiederu pie tiem cilvēkiem, kas, izmantojot sava stāvokļa pārākumu, kļūst smieklīgi. Uzklausieties, esmu ar mieru apcirpt pats sevi, esmu gatavs piekāpties. Man vajadzīgi tikai divsimt tūkstoši franku.

Baltais kungs nebilda ne vārda. Tenardjē turpināja:

—  Jūs redzat, ka es neesmu nekāds plēsoņa. Man nav zināms, cik liels ir jūsu kapitāls, bet es zinu, ka jūs nerēķināties ar naudu, un tādam labdarim kā jūs ir tīrais nieks iedot divsimt tūkstošus franku nelaimīgam ģimenes tēvam. Jūs, protams, arī esat prātīgs cilvēks, jūs taču nedomājat, ka es tik daudz nopūlētos kā šodien un uzrīkotu visu šāvakara būšanu, kas pēc visu šo kungu domām ir lieliski nostrādāts darbiņš, lai galu galā palūgtu no jums sarkano iedzeršanai par piecpadsmit sū un teļa cepetim pie Denuaijē. Divsimt tūkstoši franku, tas ir to vērts. Tiklīdz šī naudiņa būs laukā no jūsu kabatas, es jums apsolu, ka viss būs kārtībā un nav ko baidīties, ka jums kāds pat pirkstu pieliktu. Jūs man teiksit: «Bet man nav klāt šo divsimt tūkstošu franku.» Ak, es neko nepārspīlēju. To es neprasu. Prasu no jums tikai vienu. Esiet tik laipni un uzrakstiet, ko es jums diktēšu.

Te Tenardjē pārtrauca savu runu, tad, uzsvērdams katru vārdu un ar smaidu pamezdams acis uz ogļu pannas pusi, piebilda:

—   Brīdinu, ka nekādus iebildumus par to, ka jūs neprotat rakstīt, es nepieļaušu.

Šo smaidu varētu apskaust pats lielinkvizitors.

Tenardjē piestūma galdu cieši klāt pie Baltā kunga, izņēma no atvilktnes tintnīcu, spalvu un papīra lapu, atstādams pusviru atvilktni, kurā spīdēja garš dunča asmens.

Viņš nolika papīra lapu Baltā kunga priekšā.

—   Rakstiet! — Tenardjē teica.

Beidzot gūsteknis ierunājās.

—   Kā tad lai es rakstu? Esmu sasiets,

—  Piedodiet, jums taisnība, — noteica Tenardjē. — Pilnīgi pareizi.

Un, pagriezies pret Mūdzi, sacīja:

—   Atraisiet kungam labo roku!

Krampis, saukts arī Pavasarīgais, arī Mūdzis, izpildīja Tenardjē pavēli. Kad gūstekņa labā roka bija brīva, Tenardjē iemērca spalvu tintē un pasniedza tam.

—        Ievērojiet labi, mans kungs, ka jūs esat mūsu varā, mūsu rīcība, pilnīgi mūsu rīcībā, ka nekāds cilvēka spēks nevar jūs izraut no šejienes un mēs jutīsimies patiesi apbēdināti, ja būsim spiesti ķerties pie nepatīkamām galējībām. Es nezinu ne jūsu vārdu, ne adresi, bet brīdinu, ka jūs paliksit sasiets tik ilgi, kamēr atgriezīsies persona, kurai uzticēts nogādāt jūsu uzrakstīto vēstuli. Un tagad esiet tik laipni un rakstiet!

—   Ko tad? — iejautājās gūsteknis.

—   Es diktēšu.

Baltais kungs paņēma spalvu.

Tenardjē sāka diktēt:

—   «Mīļā meita …»

Gūsteknis nodrebēja un pacēla acis uz Tenardjē.

—       Rakstiet: «Mana mīļā meita,» — Tenardjē teica. Baltais kungs paklausīja. Tenardjē turpināja:

—   «Ierodies nekavējoties …»

Viņš apklusa uz brīdi:

—   Jūs viņu uzrunājat ar «tu», vai ne?

—   Ko tad? — jautāja Baltais kungs.

—       Velns parāvis! — iesaucās Tenardjē. — Nu, to skuķi, Cīrulīti.

Baltais kungs atbildēja bez mazākā satraukuma pazīmēm:

—   Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

—       Rakstiet tik tālāk! — atteica Tenardjē un sāka no jauna diktēt.

—       «Ierodies nekavējoties! Tu man esi ļoti vajadzīga. Personai, kas tev nodos šo zīmīti, uzdots atvest tevi pie manis. Gaidu tevi. Brauc droši!»

Baltais kungs bija visu uzrakstījis. Tenardjē atsāka:

—       Nē! Izsvītrojiet to «brauc droši»; tas varētu modināt aizdomas, ka te kaut kas nav kārtībā un ir pamats nedrošībai.

Baltais kungs izsvītroja šos divus yārdus.

—       Un tagad, — Tenardjē turpināja, — parakstieties! Kā jūs sauc?

Gūsteknis nolika spalvu un vaicāja:

—   Kam šī vēstule domāta?

Jūs lo ļoti labi zināt, — atbildēja Tenardjē. — Tam skuķim. Es jau jums nupat teicu.

-Bija skaidrs, ka Tenardjē vairījās nosaukt vārdā jauno meiteni, par kuru bija runa. Viņš teica «Cīrulītis», viņš teica «skuķis», bet neminēja vārdu. Tā bija blēža piesardzība, kurš cenšas neizpaust noslēpumu saviem līdzdalībniekiem. Minēt vārdu būtu nozīmējis atklāt tiem «visu lietu» un ļaut uzzināt par to vairāk nekā tiem būtu jāzina.

Viņš turpināja:

—   Parakstieties! Kā jūs sauc?

—   Urbēns Fabrs, — atbildēja sagūstītais.

Tenardjē veikli kā kaķis ielaida roku savā kabatā un izvilka no tās Baltajam kungam atņemto mutautiņu. Viņš sāka meklēt tajā monogrammu un piebāza mutautu pie sveces.

—   U. F. Tā ir. Urbēns Fabrs. Labi, parakstieties «U. F.»!

Gūsteknis parakstījās.

—       Vēstules salocīšanai vajadzīgas abas rokas, dodiet, es to salocīšu.

To izdarījis, Tenardjē turpināja:

—        Uzrakstiet adresi! «Fabra jaunkundzei», jūsu dzīvoklī. Es zinu, ka jūs nedzīvojat pārāk tālu no šejienes, kaut kur pie Senžakdiopā baznīcas, jo jūs katru dienu ejat turpu uz dievkalpojumu, es tikai nezinu, kādā ielā. Redzu, ka jūs saprotat savu stāvokli. Un, tā kā neesat slēpis savu vārdu, jūs neslēpsit arī adresi. Uzrakstiet to pats ar savu roku!

Gūsteknis vienu mirkli stāvēja pārdomādams, tad paņēma spalvu un uzrakstīja:

«Fabra jaunkundzei, Urbēna Fabra kunga dzīvoklī, Sv. Dominika ielā 17.»

Tenardjē drudžaini sagrāba vēstuli.

—   Sieva! — viņš sauca.

Tenardjiene piesteidzās klāt.

—       Te tev vēstule. Tu zini, kas tev darāms. Lejā gaida fiakrs. Brauc tūdaļ un esi žigli atpakaļ!

Un, pievērsdamies vīram ar cirvi, piemetināja:

—       Tā kā tu esi noņēmis masku, tad pavadi saimnieci! Uzmeties ratpakaļā! Vai labi atceries, kur atstāji savu kalešu?

—   Atceros, — vīrs atbildēja.

Nolicis cirvi kaktā, viņš sekoja Tenardjē sievai.

Tiklīdz viņi bija izgājuši, Tenardjē pabāza galvu pusatvērtajās durvīs un sauca viņiem nopakaļ koridorā:

—  Tikai nepazaudē vēstuli! Neaizmirsti, ka tev ir klāt divsimt tūkstoši franku.

Tenardjienes piesmakusī balss atbildēja:

—   Esi mierīgs! Es to iebāzu azotē.

Nepagāja ne minūte, kad atskanēja pātagas pliukšķināšana, kas kļuva aizvien klusāka un drīz vien pavisam izdzisa.

—   Labi! — norūca Tenardjē. — Viņi drāž pamatīgi. Tādos rikšos saimniece trīsceturtdaļstundā būs atpakaļ.

Viņš piestūma krēslu pie kamīna un apsēdās, sakrustojis rokas un piebāzdams savus dubļainos zābakus pie krāsniņas.

—   Man salst kājas, — viņš noteica.

Bez Tenardjē un gūstekņa būdā bija palikuši tikai pieci bandīti. Šie vīri zem maskām vai melnās ķēpas, kas aizsedza viņu seju un atkarībā no bailēm, kuras tā iedvesa, pārvērta viņus par ogļračiem, nēģeriem vai velniem, izskatījās truli un drūmi, un varēja just, ka viņi izdara noziegumu, it kā veikdami darbu, mierīgi, bez dusmām un bez nožēlas, pat ar zināmu nepatiku. Viņi bija saspiedušies vienā kaktā kā kustoņi un klusēja. Tenardjē sildīja kājas. Gūsteknis atkal bija nogrimis klusēšanā. Drūms klusums sekoja šausmīgajam troksnim, kas pirms brīža bija pildījis šo midzeni.

Svece, kusdama kļuvusi līdzīga sēnei, tik tikko apgaismoja milzīgo alu, ogles bija izdzisušas, un visas šīs spokainās galvas meta uz sienām un griestiem ķēmīgas ēnas.

Bija dzirdama tikai guļošā piedzērušā veča mierīgā elpa.

Mariuss gaidīja, un viņa baiļu pilnais uztraukums aizvien vairāk pieauga. Mīkla bija kļuvusi vēl neizprotamāka. Kas gan bija šis «skuķis», ko Tenardjē tika nosaucis arī par Cīrulīti? Vai tā nebija viņa «Ursula»? Gūsteknis, šķiet, nemaz neapmulsa, dzirdot vārdu «Cīrulītis», un bija atbildējis pavisam vienkārši: «Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.» Otrkārt, bija noskaidroti burti U un F, kas nozīmēja «Urbēns Fabrs», un Ursula vairs nebija Ursula. Tieši to Mariuss apzinājās visskaidrāk. It kā briesmīga burvestība viņu turēja pienaglotu uz vietas, no kuras viņš varēja vērot un pārredzēt visu šo ainu. Tur viņš stāvēja, gandrīz nespēdams ne domāt, ne kustēties, it kā viņu būtu

Iznīcinājis tas riebīgais, ko viņš bija redzējis tuvumā. Viņš gaidīja, cerēja uz kādu starpgadījumu, vienalga, kādu, nespēdams sakopot domas un nesaprazdams, ko iesākt.

«Katrā ziņā,» Mariuss nodomāja, «ja Cīrulītis ir Baltā kunga meita, tad neapšaubāmi es viņu redzēšu, jo Tenardjē sieva atvedīs viņu šurp. Tad viss izšķirsies: ja būs vajadzīgs, es atdošu savu dzīvību un savas asinis, bet viņu atbrīvošu! Nekas mani nespēs aizkavēt.»

Tā pagāja apmēram pusstunda. Tenardjē likās nogrimis drūmās pārdomās. Gūsteknis nekustējās. Taču Mariusam šķita, ka kopš kāda laiciņa viņš brīžiem dzird paklusu, apslāpētu troksni, kas nāk no gūstekņa puses.

Pēkšņi Tenardjē uzrunāja gūstekni:

—   Fabra kungs, iegaumējiet labi, ko es jums tūlīt pateikšu.

Šie nedaudzie vārdi izklausījās pēc paskaidrojuma sākuma. Mariuss sāka ausīties. Tenardjē turpināja:

—   Mana sieva drīz atgriezīsies, pacietieties mazliet! Domāju, ka Cīrulītis tiešām ir jūsu meita, un uzskatu par gluži dabisku, ka viņa paliktu kopā ar jums. Tikai… uzklausieties mazliet! Mana sieva aizbrauca meitenei pakaj ar jūsu vēstuli. Es pieteicu sievai, kā jūs to redzējāt, mazliet labāk apģērbties, lai jūsu jaunkundze viņai drošāk brauktu līdz. Viņas abas iekāps fiakrā, bet mans draugs tupēs ratpakaļā. Mazu gabaliņu aiz barjeras gaida kaleša ar diviem lieliskiem zirgiem. Uz turieni tad arī aizvedīs jūsu jaunkundzi. Viņa izkāps no fiakra. Draugs iekāps ar viņu kalešā, bet mana sieva atgriezīsies šurp un paziņos: «Kārtībā.» Jūsu jaunkundzei nekas ļauns netiks nodarīts, kaleša viņu nogādās uz kādu vietu, kur viņa varēs justies mierīga, un, tiklīdz iedosit man tos nieka divsimt tūkstošus franku, jūs saņemsit viņu atpakaļ. Ja jūs mani iegāzīsit, mans draugs nožmiegs Cīrulīti. Tas ir viss.

Gūsteknis nebilda ne vārda. Pēc brīža Tenardjē turpināja:

—   Ka redzat, tas ir gauži vienkārši. Nekas Jauns nenotiks, ja jūs pats to nevēlēsities. Es jums visu pastāstu. Es jūs brīdinu, lai jūs zinātu.

Viņš apstājās, gūsteknis joprojām cieta klusu, un Tenardjē atsāka:

—   Kolīdz mana sieva atgriezīsies un pateiks man: «Cīrulītis ir ceļā,» — mēs jūs palaidīsim vajā un jūs varēsit brīvi doties uz mājām gulēt. Jūs redzat, ka mums nav ļaunu nodomu.

Šausmu ainas drūzmējās Mariusa domās. Kā? šo jauno meiteni, ko nolaupīs, neatvedis šurp? Viens no briesmoņiem aizvedis viņu kaut kur nakts tumsā? Uz kurieni? Bet ja nu tā ir viņa? Protams, tā ir viņa! Mariuss juta, ka viņa sirds stājas. Ko darīt? Izšaut? Nodot tiesas iestāžu rokās visus šos neliešus? Bet briesmīgais vīrs ar cirvi, kurš aizved jauno meiteni, tik un tā paliks neaizsniedzams. Un Mariuss atminējās Tenardjē vārdus, šo vārdu baismo nozīmi: «Ja jūs mani iegāzīsit, mans draugs nožmiegs Cīrulīti.»

Tagad viņš juta, ka viņu aiztur ne vien pulkveža testaments, bet arī mīlestība, arī briesmas, kas draudēja viņa iemīļotajai.

Šis šausmīgais stāvoklis, kas ilga jau vairāk nekā stundu, katru brīdi rādījās viņam jaunā gaismā. Mariusam pietika spēka apskatīt citu pēc citas briesmīgākās iespējas, cenšoties atrast kādu cerību, bet tomēr to neatrodot. Viņa satrauktās dornas radīja pretstatu nāves klusumam, kāds valdīja noziedznieku midzenī.

šai klusumā kļuva dzirdams, kā atveras un pēc .am aizveras ārdurvis.

Sasietais gūsteknis sakustējās.

—   Saimniece ir klāt, — sacīja Tenardjē.

Tikko viņš to bija izteicis, istabā patiešām iedrāzās Tenardjiene, piesarkusi, elsdama pūzdama, zvērojošām acīm, un, uzsizdama ar resnajām rokām sev pa gurniem, iekliedzās:

—   Nepareiza adrese!

Aiz viņas ienāca bandīts, kas bija braucis līdzi, un atkal paņēma savu cirvi.

—   Nepareiza adrese? — pārprasīja Tenardjē.

Viņa turpināja:

—  Tukšā! Sv. Dominika ielas septiņpadsmitajā numurā nekāda Urbēna Fabra kunga nav! Neviens tur tādu nepazīst!

Aizelsusies viņa apstājās, tad turpināja:

—  Tenardjē kungs! Tas vecis tevi apvedis ap stūri! Tu, vai zini, esi pārāk labs! Es tavā vietā vispirms būtu sadevusi viņam krietni pa purnu, bet, ja viņš būtu sācis spītēties, es viņu dzīvu izceptu! Vajadzēja piespiest, lai viņš sāk runāt, lai pasaka, kur ir tas skuķis, lai pasaka, kur ir tā lellīte! Tā es būtu rīkojusies! Taisnība gSn teicienam, ka vīrieši ir daudz dumjāki nekā sievietes! Septiņpadsmitajā numurā neviena nav. Tur ir lieli vārti. Nekāda Fabra kunga Sv. Dominika ielā nav! Bet es skrienu, mēli izkārusi, grūžu važonim dzeramnaudu un visu ko! Izrunājos ar durvju sargu, durvju sarga sievu, prātīgu sievieti, — viņi tādu nepazīst!

Mariuss atvilka elpu. Viņa, Ursula jeb Cīrulītis, tā, kuru viņš vairs nezināja, kādā vārdā saukt, bija glābta.

Kamēr sieva izmisusi klaigāja, Tenardjē bija apsēdies uz galda; brīdi viņš klusēja, šūpodams lejup nokārto labo kāju un niknās pārdomās lūkodamies krāsniņā.

Beidzot, pagriezies pret gūstekni, viņš sacīja lēnā un briesmīgi niknā balsī:

—   Nepareiza adrese? Uz ko tad tu īpaši cerēji?

—   Iegūt laiku! — skaji atsaucās gūsteknis.

Un tai pašā mirklī viņš nokratīja no sevis virves: tās bija pārgrieztas. Gūsteknis vēl bija piesiets pie gultas tikai aiz vienas kājas.

Iekāms septiņi vīri attapās, lai mestos viņam virsū, viņš noliecās pār kamīnu, pastiepa roku pret ogļu pannu, tad atkal izslējās, un tagad Tenardjē, sieva un bandīti, atkāpušies aiz izbailēm mitekļa dibenā, ar šausmām redzēja, kā viņš, gandrīz pilnīgi brīvs no saitēm, draudošā pozā paceļ virs galvas sarkani nokaitēto kaltu, no kura plūda baisīga gaisma.

Tiesas izmeklēšana, kas vēlāk tika izdarīta sakarā ar lamatām Gorbo būdā, konstatēja, ka policijas izdarītajā pārmeklēšanā nozieguma vietā atrasta īpaši pārgriezta un apstrādāta divu sū monēta; šī monēta bija viens no amata mākas brīnumiem, ko rada katorgas pacietība tumsā un tumsas dēļ, — viens no tiem brīnumiem, kas nav nekas cits kā bēgšanas rīks. Šie brīnišķās mākslas riebīgie un reizē smalkie darinājumi juvelieru izstrādājumos nozīmē to pašu, ko argo metaforas dzejā. Katorgā sastopami savi Benvenuto Cel līni", tāpat kā valodā Vijoni. Nelaimīgais, kas slāpst pēc atbrīvošanās, atrod iespēju — dažkārt pat bez kādiem darba rīkiem, ar vienkāršu nazīti vai vecu dunci — pārzāģēt naudas ripulīti divās plānās plāksnītēs, izdobt šīs abas plāksnītes, nesabojājot monētas gravējumu, un izveidot vītņu griezumu abās šais plāksnītēs, lai tās varētu no jauna savienot. To var pēc vēlēšanās saskrūvēt un atskrūvēt, tā ir kārbiņa. Šai kārbiņā paslēpj pulksteņa atsperīti, un šī atsperīte, prasmīgi lietota, pārzāģē jebkura resnuma rokudzelžus un dzelzs stieņus. Var domāt, ka tad nelaimīgajam katordzniekam pieder tikai šī monēta; nebūt ne — tam pieder brīvība. Šādas divu sū monētas abas puses tika atrastas pagultē pie loga, kad policija vēlāk pārmeklēja Tenardjē midzeni. Tāpat arī atrada mazu, zilganu tērauda zāģīti, ko varēja paslēpt divu sū monētā. Iespējams, ka tai brīdī, kad bandīti pārmeklēja gūstekni, viņam bija klāt šī monēta, kuru viņš paguva paslēpt saujā un vēlāk ar brīvo labo roku atskrūvēja un izlietoja kā zāģi, lai pārgrieztu virves, ar kurām bija piesiets; ar to tad arī izskaidrojams klusais troksnis un tikko jaušamās kustības, ko bija ievērojis Mariuss.

Nevarēdams pieliekties aiz bailēm, ka sevi nenodod, viņš netika pārgriezis kreisās kājas saites.

Bandīti jau bija attapušies no pirmā pārsteiguma.

— Neuztraucies! — Mūdzis sacīja Tenardjē. — Viņš vēl ir piesiets aiz vienas kājas, nekur neizspruks. Es galvoju. Es pats viņam to ķepu piesēju.

Šai mirklī gūsteknis ierunājās:

—   Jūs esat nelieši, bet mana dzīvība nav tik daudz vērta, lai to šādi aizstāvētu. Taču, ja jūs iedomājaties, ka varat mani piespiest runāt, ka varat mani piespiest rakstīt to, ko es negribu rakstīt, ka jūs mani varat piespiest teikt to, ko es negribu teikt,.,

Viņš atrotīja kreisās rokas piedurkni un piebilda:

—  Tad paskatieties!

Tai pašā brīdī viņš izstiepa roku un pielika pie kailās miesas kvēlojošo kaltu, turēdams to labajā rokā aiz koka kāta.

Kļuva dzirdama degošas miesas sprakšķēšana, skabūzi pildīja moku kambarim raksturīgā smaka. Mariuss sagrīļojās aiz šausmām, pat laupītājiem pārskrēja trīsas, bet dīvainā sirmgalvja seja gandrīz nesaviebās; un, kamēr sarkanā dzelzs aizvien dziļāk urbās kūpošajā brūcē, nesatricināms un gandrīz majestātisks viņš vērās Tenardjē sejā ar savu gaišo skatienu, kurā nebija naida un kura skaidrajā cildenumā izzuda ciešanas.

Lielos un cēlos raksturos, kad tie kļūst par upuri fiziskām sāpēm, miesas un jutekļu sacelšanās liek atvērties un parādīties viņu sejā dvēselei, tāpat kā zaldātu dumpis piespiež parādīties komandierim,

—       Nelaimīgie, — viņš teica, — nebaidieties no manis, tāpat kā es nebaidos no jums.

Un, izrāvis kaltu no brūces, viņš to izsvieda laukā pa logu, kas bija palicis atvērts; šausmīgais, kvēlojošais rīks griezdamies pazuda nakts tumsā un, kaut kur tālu nokrizdams, izdzisa sniegā.

Gūsteknis turpināja:

—   Dariet ar mani, ko gribat.

Viņš bija atbruņots.

—   Grābiet viņu ciet! — uzsauca Tenardjē.

Divi laupītāji sakampa viņu aiz pleciem, bet maskētais vīrs ar vēderrunātāja balsi nostājās viņam priekšā, gatavs ielauzt galvaskausu, līdzko viņš pakustētos.

Tai pašā brīdī lejā aiz nožogojuma, bet tik tuvu, ka nevarēja saskatīt runātājus, Mariuss izdzirdēja klusā balsī pārmītus vārdus:

—   Tagad atliek tikai viens.

—   Zmiegt nost!

—   Tieši tā.

Tā bija vīra un sievas apspriede.-

Tenardjē gausiem soļiem piegāja pie galda, atrāva atvilktni un izņēma no tās dunci.

Mariuss žņaudzīja pistoles spalu. Viņš bija milzīgi apjucis. Kopš stundas viņa apziņā cīnījās divas balsis: viena lika ievērot tēva testamentu, otra pavēlēja palīdzēt gūsteknim. Abas balsis nepārtraukti cīnījās, sagādājot viņam nāvīgas mokas. Līdz šim mirklim viņš bija neapzināti cerējis atrast līdzekli, lai abus pienākumus samierinātu, taču nekāda iespēja neradās. Bet briesmas pieauga, pēdējais nogaidīšanas termiņš bija beidzies, dažu solu atstatumā no gūstekņa kaut ko pārdomāja Tenardjē ar dunci rokās.

Mariuss apmulsis raudzījās apkārt — izmisuma pēdējais neapzinātais līdzeklis. Pēkšņi viņš nodrebēja.

Uz galda pie viņa kājām spožs pilnmēness stars, it kā viņu mudinādams, apgaismoja kādu papīra lapiņu. Šai lapā viņš izlasīja to rindiņu, ko šorīt lieliem burtiem bija uzrakstījusi Tenardjē vecākā meita:

«Kruķi ieradušies.»

Mariusam galvā pazibēja doma: šis bija viņa meklētais līdzeklis, mokpilnās problēmas atrisinājums — saudzēt slepkavu un glābt upuri. Viņš nometas ceļos uz kumodes, pastiepa roku, satvēra papīra lapiņu, klusām atlupinaja no starpsienas apmetuma gabaliņu, ietina to šai papīrā un iemeta pa spraugu būdas vidū.

Tas bija īstajā laikā. Tenardjē bija pārvarējis pēdējās bailes vai pēdējās šaubas un jau tuvojās gūsteknim.

—   Kaut kas te nokrita! — iesaucās Tenardjē sieva.

—   Kas tas ir? — jautāja vīrs.

Sieva metās klāt un pacēla papīrā ietīto apmetuma gabaliņu.

Viņa to pasniedza vīram.

—   Kur tas te radies? — jautāja Tenardjē.

—       Velns parāvis! — atteica sieva. — No kurienes tad tas, pec tavām domām, varēja rasties? Ielidoja pa logu.

—   Es redzēju, kā tas nokrita, — piebilda Mūdzis.

Tenardjē steigšus attina papīru un pielika to pie sveces.

—   Tāds kā Eponīnas rokraksts. Velns ar ārā!

Viņš pamāja sievai, kas aši piesteidzās klāt, un parādīja tai uz papīra lapiņas uzrakstīto rindiņu, tad dobjā balsī piemetināja:

—       Žigli! Kāpnes! Atstāsim speķi slazdā un laidīsimies lapās!

—       Neapgriežot tam vīram sprandu? — ievaicājās Tenardjiene.

—   Nav laika.

—   Pa kurieni laidīsimies? — jautāja Mūdzis.

—       Pa logu, — atbildēja Tenardjē. — Ja Ponīna iesviedusi akmeni pa logu, tas nozīmē, ka māja no šās puses nav ielenkta.

Maskētais vīrs, kam bija vēderrunātāja balss, nosvieda milzīgo atslēgu un, ne vārda neteicis, pacēla abas rtikas un trīs reizes ātri sasita plaukstas. Tas bija kā trauksmes signāls kuģa komandai. Laupītāji, kas turēja ciet gūstekni, palaida to vaļā; vienā acumirklī virvju kāpnes bija nolaistas pa logu un ar diviem dzelzs kāšiem stingri piestiprinātas pie palodzes.

Gūsteknis nepievērsa nekādu uzmanību tam, kas notika ap viņu. Likās, viņš ko domāja vai lūdza dievu.

Tiklīdz kāpnes bija piestiprinātas, Tenardjē iekliedzās:

—   Nāc šurp, saimnieci

Un pats metās pie loga.

Bet, kad jau grasījās likt kāju pār palodzi, Mūdzis viņu sagrāba aiz apkakles.

—       Vai tu redzējies, nekā nebij, vecais dulburi! Tikai pēc mums!

—  Pēc mums! — rēca bandīti.

—  Ta kā bērni, — ierunājās Tenardjē. — Mēs zaudējam laiku. Dūži jau min mums uz papēžiem.

—  Nu, tad vilksim lozes, — noteica viens no bandītiem, — kam jākāpj pirmajam.

Tenardjē iesaucās:

—   Traki esat palikuši? Jukuši? Ak, jūs stulbeņi! Zaudēt laiku, vai ne? Vilkt lozes? Ar siekalainu pirkstu? Ar salmiņu? Vai varbūt uzrakstīsim savus vārdus? Saliksim cepurē?…

—   Vai jūs nevēlaties manu cepuri? — iesaucās kāda balss no durvju sliekšņa.

Visi atskatījās. Tas bija Žavērs.

Viņš turēja rokā platmali un smīnēdams sniedza to bandītiem.

21 Vienmēr vispirms vajadzētu apcietināt cietušos

Kad satumsa, Žavērs bija izvietojis savus cilvēkus posteņos, bet pats paslēpies aiz kokiem Gobelēnu barjeras ielā pretī Gorbo būdai otrpus bulvārim. Viņš iesāka ar to, ka gribēja «iebāzt maisā» abas meičas, kam bija uzdots uzmanīt, vai kāds netuvojas būdai. Bet viņam bija izdevies «nogrābt» tikai Azelmu. Eponīna — tā neatradās savā vietā — bija nozudusi, un viņš nebija varējis to saķert. Pēc tam Žavērs novietojās slēpnī, ausīdarnies, vai neatskanēs norunātais signāls. Viņu bija ļoti satraukusi fiakra aizbraukšana un atgriešanās. Beidzot viņa pacietības mērs bija pilns un, būdams «drošs, ka tur atrodas perēklis», drošs, ka viņam «laimējies», jo bija pazinis vairākus bandītus, kas iegāja būdā, galu galā nolēma kāpt augšā, nenogaidot pistoles šāvienu.

Mēs atceramies, ka Mariuss bija viņam iedevis durvju atslēgu.

Viņš bija ieradies īstajā laikā.

Pārbijušies bandīti metās pie ieročiem, kurus bija nosvieduši, kur pagadās, tai brīdī, kad taisījās bēgt. Nepagāja ne sekunde, kad šie septiņi viri, uz kuriem bija baigi skatīties, bija sagrupējušies, lai aizsargātos, viens ar cirvi, otrs ar atslēgu, kāds cits ar rungu, pārējie — dažs ar metāla griežamām šķērēm, dažs ar knaiblēm, dažs ar āmuru, bet Tenardje ar dunci rokā. Tenardjē sieva pakampa prāvu akmeni, kas atradās kaktā pie loga un noderēja viņas meitām par ķeblīti.

Žavērs uzlika atkal galvā platmali un, sakrustojis rokas, pasitis padusē spieķi, neizņemdams zobenu no maksts, paspēra pāris soļu uz iekšu.

—        Stop, ne no vietasl — viņš uzsauca. — Jūs neizkāpsit vis pa logu, bet iziesit pa durvīm. Tas nav tik bīstami. Jūs esat septiņi, mēs esam piecpadsmit. Nekritīsim cits citam krāgā kā muļķi. Iztiksim ar labu.

Mūdzis izvilka azotē paslēpto pistoli un ielika to Tenardjē rokā, pačukstējis pie auss:

—       Tas ir Žavērs. Es neiedrīkstos šaut uz šo vīru. Vai tu uzdrīksties?

—   Velns viņu rāvisl — atbildēja Tenardjē,

—   Nu, tad šauj!

Tenardjē paņēma pistoli un notēmēja uz Žavēru.

Žavērs, kas atradās trīs soļu atstatumā, uzlūkoja viņu cieši un tikai noteica:

—   Nešauj! Tik un tā nesprāgs.

Tenardjē nospieda gaili. Šāviens nesprāga.

—   Es jau sacīju! — piezīmēja Žavērs.

Mūdzis nosvieda savu rungu pie Žavēra kājām.

—  Tu jau esi pats velnu lielskungs! Padodos.

—   Un jūs? — vaicāja Žavērs pārējiem bandītiem.

Viņi atbildēja:

—   Mēs arī.

Žavērs mierīgi turpināja:

— Lūk, to es saprotu, es jau teicu, ka iztiksim ar labu.

—       Es tikai palūgšu vienu, — ierunājās Mūdzis, — lai man neatrauj tabaku, kad es sēdēšu viennīcā.

—   Norunāts, — sacīja Žavērs.

Un, pagriezies atpakaļ, viņš sauca uz durvju pusii

—   Varat ienākt!

Pulciņš policistu kailiem zobeniem rokās un aģenti, bruņojušies ar kastetēm un īsām nūjiņām, pēc Žavēra sauciena iebruka telpā. Bandītus sasēja. Šis cilvēku pūlis vienas vienīgas sveces apgaismojumā piepildīja midzeni ar ēnām.

—   Visiem rokas dzelžos! — uzsauca Žavērs,

—       Panāciet vien tuvāk! — kliedza kāda balss, kura nepiedereja vīrietim, bet par kuru arī neviens nebūtu varējis teikt, ka tā ir sievietes balss.

Tenardjiene bija aizbarikadējusies kaktā pie loga, un tā bija viņa, kas nupat izgrūda šo rēcienu.

Policisti un aģenti atkāpās.

Viņa bija nometusi no pleciem Šalli un palikusi tikai ar cepuri galvā; pats Tenardjē, pietupies aiz sievas muguras, gandrīz nebija redzams zem nokritušās šalles, un viņa aizsedza vīru ar savu augumu, pacēlusi ar abām rokām akmeni virs galvas un šūpojot to kā milze, kas grasās nosviest klints bluķi.

—   Sargās! — viņa kliedza.

Visi atkāpās uz koridora pusi. Bēniņu vidus uzreiz kļuva tukšs.

Tenardjiene uzmeta skatienu bandītiem, kas bija ļāvuši sevi sasiet, un piesmakušā rīkles balsī nošņāca:

—   Lupatas!

Žavērs pavīpsnāja un pagāja uz priekšu tukšajā telpā, ko Tenardjē sieva neizlaida no acīm.

—       Nenāc klāt, vācies! — viņa kliedza. — Citādi sašķaidīšu!

—       Skat, kas par grenadieri! — atteica Žavērs. — Nu, mammiņ, tev gan ir bārda kā vīrietim, bet toties man ir asi nagi kā sievietei.

Un viņš gāja vien uz priekšu.

Tenardjē sieva, izspūrusi un briesmīga, ieplēta kājas, atvēzējās un ar drausmīgu spēku svieda akmeni, tēmēdama pret Žavēra galvu. Žavērs pieliecās. Akmens pārlidoja viņam pāri, atsitās pret dibensienu, noraudams no tās lielu gabalu apmetuma, un pēc tam, ripojot no viena kakta uz otru, šķērsoja telpu, kas, par laimi, bija gandrīz pavisam tukša, un apstājās pie Žavēra kājām.

Tai pašā brīdī Žavērs aizsniedza abus Tenardjē. Viena no viņa milzīgajām rokām uzgūla uz sievas pleca, otra —uz vīra galvas.

—   Roku dzelžus! — viņš sauca.

Policijas vīri barā ieskrēja iekšā, un pēc mirkļa Žavēra pavēle bija izpildīta.

Satriektā Tenardjiene uzlūkoja savas saslēgtās rokas, kā arī vīra rokas, nokrita gar zemi un raudadama iesaucās:

—   Ak, manas meitiņas!

—   Viņas ir aiz restēm, — sacīja Žavērs.

Pa to laiku policisti bija pamanījuši aizdurvē aizmigušo dzērāju un ņēmās to purināt. Viņš pamodās murminādams:

—   Vai viss jau cauri, Zondret?

—   Ja, — atbildēja Žavērs.

Seši bandīti tagad stāvēja sasieti; viņi vēl aizvien izskatījās pēc spokierm trīs noziedušles ar melnu krāsu, trīs maskējušies.

—   Maskas paturēt! — norīkoja Žavērs.

Un, pārlaidis tiem skatienu, līdzīgi Fridriham II Potsdamas paradē, viņš sacīja trim «skursteņslaucītājiem»:

—   Sveiks, Mūdzil Sveiks, Brižon! Sveiks, Divmiljard!

Tad; pagriezies pret trim maskās, uzrunāja vīru ar cirvi:

—   Sveiks, Dižrīkle!

Vīru ar rungu:

—   Sveiks, Babet!

Un vēderrunātāju:

—   Esi sveicināts, Zvadzinaudiņa!

Tai brīdī viņš pamanīja bandītu gūstekni, kas kopš policistu ienākšanas nebija izrunājis ne pušplēsta vārdiņa un stāvēja noliektu galvu.

—       Atraisiet šo kungu! — teica Žavērs. — Un lai neviens neiziet.

To teicis, viņš valdonīgi apsēdās pie galda, kur joprojām stāvēja svece un rakstāmlietas, izņēma no kabatas zīņjogpapīru un sāka rakstīt protokolu.

Uzrakstījis pirmās rindiņas, kas allaž mēdz būt vieni un tie paši parastie izteicieni, viņš pacēla acis:

—. Lai pienāk kungs, ko šie te kungi bija sasējuši.

Policisti palūkojās visapkārt.

—   Nu, — jautāja Žavērs, — kur tad viņš paliek?

Bandītu gūsteknis, Baltais kungs, Urbēns Fabra kungs,

Ursulas jeb Cīrulīša tēvs bija nozudis.

Durvis gan tika apsargātas, bet logs ne. Tiklīdz viņu atsēja, kamēr Žavērs noņēmās ar protokolu, viņš bija izmantojis kņadu, troksni, burzmu, tumsu un mirklī, kad viņam nepievērsa uzmanību, izmeties pa logu.

Kāds policists pieskrēja pie lūkas un paraudzījās laukā. Uz ielas nevienu neredzēja.

Virvju kāpnes vēl šūpojās.

—        Pie velna! — Žavērs izgrūda caur zabiem. — Tas būs bijis tas vērtīgākais!

22 Mazais zēns, kas raudāja šās grāmatas III sējumā [2]

Otrā dienā pēc notikumiem Hospitāļabulvāra mājā kāds zēns, kas acīmredzot nāca no Austerlicas tilta puses, gāja uz augšu pa labo sānaleju Fontenblo barjeras virzienā. Bija pavisam tumšs. Šis zēns bija bāls, vājš, noskrandis, ģērbies audekla biksēs, kaut gan bija februāris; viņš pilnā kaklā dziedāja.

Uz Mazās Baņķiera ielas stūra kāda sakumpusi vecene rakņājās laternas gaismā pa atkritumu kaudzi; zēns viņu pagrūda, garām iedams, tad atlēca atpakaļ un iesaucās:

—   Vai dieviņ, es domāju, ka tas ir milzīgs, milzīgs suns!

Otrreiz šo vārdu «milzīgs» viņš izrunāja ar sevišķi zobgalīgu balss uzsvaru, ko diezgan labi varētu attēlot ar lielo burtu rakstību: milzīgs, MILZĪGS sunsl

Niknā vecene atlieca muguru.

—   Ak, tu draņķa puika! — viņa rūca. — Būtu man agrākie spēki, tu būtu dabūjis tādu spērienu pa dibenu!

Zēns jau bija gabalā.

—   Ņer! Ņerr! — viņš mēdījās. — Tad jau es nebūšu neko pārskatījies.

Aiz sašutuma elsdama, vecene izslējās visā augumā, un laternas sarkanā gaisma krita uz viņas zilganbālās, grumbu izvagotās sejas ar krunku tīkliņiem gar acīm, kuri nolaidās uz leju līdz pat mutes kaktiņiem. Viņas augums pazuda tumsā, un bija redzama vienīgi galva. Varētu likties, ka tā ir paša vecuma nespēka maska, ko nakts tumsa iezīmējis gaismas stars. Zēns viņu apskatīja.

—   Kundze, — viņš teica, — jūsu skaistums nav mana gaumē.

Viņš turpināja ceļu un no jauna uzsāka dziedāt:

Dižais ķēniņš Tupeļklabis Medībām steidz kājas aut: Ķekatas tam noder labi,,,

Nodziedājis šīs trīs rindiņas, viņš apjāvās. Viņš bija pienācis pie nama Nr, 50—52 un, atradis durvis aizslēgtas, sāka spārdīt tās ar kāju; skanīgie un varenie spērieni vairāk atklāja to, ka šais kājās bija vīrieša zābaki, nekā to, ka spērējam bija bērna kājas.

Pa to laiku, vaimanādama un pārliecīgi rokas mētādama, viņam no muguras pieskrēja tā pati vecene, ko viņš bija saticis uz Mazās Baņķiera ielas stūra.

—       Kas te notiek? Kas te notiek? Augstais dievs! Lauž durvis! Gāž māju kopā!

Spērieni turpinājās.

Vecā kliedza, ko jaudāja:

—  Vai tad šolaiku mājas to izturēs!

Pēkšņi viņa aprāvās. Viņa bija pazinusi šo ielaspuiku.

—   Tas jau mūsu pašu velnēns!

—        Skat, tā jau mūsu pašu vecene, — zēns atteica. — Sveiki, Penterīt! Atnācu apraudzīt savus senčus.

Vecene savilka dīvainu grimasi, ko lieliski varētu dēvēt par naida improvizāciju, kur jaucās kopā vecuma nespēks un neglītums, bet ko visu diemžēl kliedēja tumsa, un atbildēja:

—   Tur neviena nav, bezkauņa tāds!

—   Te nu bij! — zēns iesaucās. — Kur tad tēvs?

—   Foršā,

—  Vai tu redzējies! Un māte?

—   Senlazārā.

—   Ak šitā! Un māsas?

—   Madlonetā.

Zēns pakasīja aiz auss, paraudzījās Pentermātē un sacīja:

—   Ak vai!

Tad viņš apgriezās uz papēža, un mirkli vēlāk vecene, joprojām stāvēdama uz durvju sliekšņa, dzirdēja, kā viņš, aizvien vāirāk pazuzdams zem melnajām vīksnām, kas drebēja ziemas vējā, savā dzidrajā bērna balstiņā sāka dziedāt:

Dižais ķēniņš Tupeļklabis Medībām steidz kājas aut: Ķekatas tam noder labi, Ejot mežā kraukļus šaut. Kas ies caur pa apakšu, Samaksās tam divi sū.

IV DAĻA PLIMĒ IELAS IDILLE UN SENDENĪ IELAS EPOPEJA

.

PIRMĀ GRĀMATA daŽas vĒstures LAPPUSES

.

1 Labi piegriezts

1831un 1832. — šie divi gadi, kas cieši saistās ar jūlija revolūciju, ir viens no visvairāk neparastiem un apbrīnojamiem vēstures momentiem. Šie divi gadi paceļas kā divi kalni to gadu vidū, kuri tiem iet pa priekšu un kuri tiem seko. Tiem piemīt revolucionārs dižums. Tajos var saskatīt bezdibeņus. Sociālās masas, pat civilizācijas slāņi, nogulsnējušos un sakļāvušos interešu spēcīgais saļiedējums, gadsimtiem vecie senās franču formācijas apveidi ik brīdi gan parādās, gan zūd caur dažādu sistēmu, kaislību un teoriju negaisa mākoņiem. šīs parādīšanās un izzušanas tika sauktas par pretošanos un sacelšanos. Laiku pa laikam tajās redz pamirdzam patiesību, šo cilvēku dvēseles gaismu. ,

Šis izcilais laikmets ir diezgan ierobežots laika ziņā un no mums pietiekami attālinājies, lai mēs tagad spētu uztvert tā galvenās līnijas.

Mēģināsim to darīt.

Restaurācija bija viena no tām grūti definējamām starpfāzēm, kurā ir gan pagurums, gan kurnēšana, gan čuksti, gan miegs, gan trauksme, un izteic vienīgi to, ka liela tauta pēc noieta ceļa posma apstājusies atvilkt elpu. šādi laikmeti ir īpatnēji un maldina politiķus, kas tos grib izmantot. Sākumā tauta neprasa nekā cita kā atpūtu; tā nealkst nekā cita kā miera; tai nav citas tieksmes kā būt neievērotai. To visu var iztulkot kā vēlēšanos dzīvot mierīgi. Lielie notikumi, lielās nejaušības, lielās dēkas, lielie cilvēki, — paldies dievam, tas viss jau ir diezgan redzēts, tā visa jau ir līdz kaklam. Tauta atdotu Cēzaru par

Prūsiju un Napoleonu par karali Iveto. «Cik tas gan bija labs un lēnīgs valdnieks!» Tā ir gājusi kopš rīta ausmas, sasniegts garas un grūtas dienas vakars; pirmā apstāšanās saistās ar Mirabo, otra — ar Robespjēru, trešā — ar Bonapartu; tauta ir pārguruši. Ikviens pieprasa atpūtu.

Nogurusi pašuzupurēšanās, novecojusī varonība, pārsātinātā godkāre, iegūtā pārticība meklē, pieprasa, lūgšus lūdzas — ko? Pajumti. Tā tiek dota. Ir iegūts miers, klusums, atpūta; nu ir apmierinājums. Taču tai pašā laikā pēkšņi parādās daži fakti, liek sevi atzīt un klaudzina pie durvīm. Šie fakti izrietējuši no revolūcijām, no kariem, tie pastāv, tie dzīvo, tiem ir tiesība apmesties sabiedrībā, un tie tur apmetas; un visbiežāk šie fakti ir seržanti un kaprāļi, kas nedara nekā cita kā vienīgi sagatavo mājokļus visādiem principiem.

Un tad daudz kas atklājas politiskajiem filozofiem.

Tai pašā laikā, kad nogurušie cilvēki pieprasa atpūtu, notikušie fakti prasa garantiju. Garantija faktiem ir tas pats, kas atpūta cilvēkiem.

Tas ir tas, ko Anglija prasīja no Stjuartiem pēc Protektora; tas ir tas, ko Francija prasīja no Burboniem pēc impērijas.

Šīs garantijas ir laika nepieciešamība. Gribot negribot tās jādod. Valdnieki tās «dāvina», bet īstenībā tās piešķir apstākļu spēks. Šo dziļo patiesību, ko der zināt, Stjuarti nebija iedomājušies 1660. un Burboni neapjauta pat 1814. gadā.

Izredzētajai dinastijai, kas atkal atgriezās Francijā pēc Napoleona krišanas, piemita liktenīga vientiesība ticēt; ka tieši viņa ir devēja un ka to, ko devusi, viņa var atkal atņemt, ka Burbonu namam pieder dievišķas tiesības, ka Francijai nepieder nekas un ka politiskās tiesības, ko dāvā Luija XVIII harta, nav nekas cits kā dievišķo tiesību zariņš, ko nolauzis Burbonu nams un žēlīgi pasniedzis tautai līdz tai dienai, kamēr karalim labpatika to atkal atņemt. Taču pēc nepatikas, ko šī dāvana tarn sagādāja, Burbonu namam vajadzēja saprast, ka tā nenāca no viņiem.

Burboni kļuva īdzīgi deviņpadsmitajā gadsimtā. Tie rādīja nelaipnu seju par katru tautas uzplaukumu. Lietosim triviālu, tas ir, tautisku un pareizu vārdu — tie viebās. Tauta to redzēja.

Burbonu nams ticēja, ka tam ir spēks, jo impērija bija likusi novākta pirms tā gluži kā teātra dekorācija. Tas neievēroja, ka pats bija uzradies tādā pašā veidā. Tas neredzēja, ka atrodas tajās pašās rokās, kas novākušas Napoleonu.

Burboni domāja, ka tiem ir dziļas saknes jau tālā pagātnē. Tie maldījās, tie bija tikai daļa no pagātnes, visa pagātne — tā bija Francija. Franču sabiedrības saknes nija nevis Burbonos, bet nācijā. Šīs apslēptās un dzīvīgās saknes neveidoja vis vienas dzimtas tiesības, bet gan tautas vēsturi. Tās atradās visur, tikai ne zem troņa.

Burbonu nams Francijai bija slavens un asiņains vēstures mezgls, bet nebija vairs tās likteņa galvenais elements un nepieciešamais pamats politikai. Bez Burboniem varēja iztikt, bez viņiem bija iztikuši divdesmit divus gadus; tas bija viņu valdīšanas pārtraukums, bet viņi to pat neapjauta. Un kā gan lai viņi to būtu apjautuši, viņi, kas iedomājās, ka Luijs XVII valdīja 9. termidorā un ka Luijs XVIII valdīja kaujas dienā pie Marengo? Nekad kopš vēstures sākumiem valdnieki nav bijuši tik akli faktu un tās dievišķās varas priekšā, ko satur un pasludina šie lakti. Nekad vēl šī pretenzija no apakšas, ko sauc par karaļu tiesībām, nav noliegusi tādā mērā tiesības no augšas.

Šī galvenā kļūda, kas kļuva par cēloni tam, ka dzimta atkal uzlika roku uz 1814. gadā «dāvātajām» garantijām, uz piekāpšanos, kā tā šīs garantijas dēvēja. Bēdīgi! Tas, ko Burboni dēvēja par savu piekāpšanos, — bija mūsu iekarojumi; tas, ko viņi dēvēja par mūsu piesavinājumiem, — bija mūsu tiesības.

Kad īstais laiks tai šķita pienācis, restaurācija, iedomādamās sevi par Bonaparta uzvarētāju un iesakņojušos zemē, tas ir, domādama sevi stipru un dziļu, pēkšņi pieņēma lēmumu un iedrošinājās izdarīt triecienu. Kādu rītu tā nostājās aci pret aci ar Franciju un, balsi pacēlusi, sāka apstrīdēt kolektīvās tiesības un individuālās tiesības: nācijai — suverenitāti, pilsonim — brīvību. Citiem vārdiem: noliedza nācijai to, kas to vērta par nāciju, un pilsonim to, kas to vērta par pilsoni.

Tāda ir šo slaveno aktu būtība, kurus sauc par jūlija ordonansēm.

Restaurācija krita.

Krita taisnīgi. Taču jāsaka: tā nebija bijusi pilnīgi naidīga pret visām progresa formām. Plecu pie pleca ar to tika paveikts arī daudz lielu darbu.

Restaurācijas laikā nācija bija pieradusi pie mierīgām diskusijām, kā bija trūcis republikas laikā, un pie miera diženuma, kā bija trūcis impērijas laikā. Brīva un spēcīga Francija bija bijusi par uzmundrinošu paraugu citām Eiropas tautām. Robespjēra laikā runāja revolūcija; Bonaparta laikā runāja lielgabali; Luija XVIII un Sarla X laikā bija pienākusi kārta runāt prātam. Vējš aprima, lāpa no jauna aizdegās. Varēja redzēt, ka dzidrajās virsotnēs iedrebas tīrā prāta gaisma. Lielisks skats — pamācīgs un apburošs! Piecpadsmit gadus redz darbojamies pilnīgā mierā, pilnīgā atklātībā šos lielos principus — tik vecus domātājam, tik jaunus valstsvīram — vienlīdzību likuma priekšā, sirdsapziņas brīvību, vārda brīvību, preses brīvību, tiesību spējīgajiem ieņemt jebkuru amatu. Tā tas turpinājās līdz 1830. gadam. Burboni bija civilizācijas ierocis, kas salūza providences rokās.

Burbonu krišana bija pilna diženuma, ko gan parādīja nevis viņi, bet nācija. Viņi atstāja troni cienīgi, taču bez kāda iespaida; viņu nokāpšana tumsā nepiederēja pie tām svinīgajām nozušanām, kas atstāj drūmu saviļņojumu vēsturē; tas nebija ne Čārlza I spokainais mierīgums, ne Napoleona ērgļa kliedziens. Viņi aizgāja, un tas ir viss. Viņi nolika kroni un nesaglabāja oreolu. Viņi bija cienīgi, bet nebija majestātiski. Viņiem zināmā mērā trūka sa posta diženuma. Saris X brauciena laikā uz Šerburgu, likdams aptēst apaļu galdu par stūrainu, šķita vairāk norūpējies par apdraudēto etiķeti nekā par grūstošo monarhiju. Sī sīkumainība apbēdināja uzticamos ļaudis, kas mīlēja karaļa ģimeni, apbēdināja nopietnos cilvēkus, kuri turēja godā karalisko dinastiju. Turpretī tauta bija apbrīnojama. Nācija, kurai kādu rītu ar ieročiem rokās uzbruka, jutās tik stipra, ka tai nebija pat dusmu par šo sava veida karaļa dumpi. Tā atsita uzbrukumu, noturējās, atlika visu atpakaļ savā vietā, valdību atstāja spēkā, Burbonus izraidīja trimdā, bet — ak vai! — te arī apstājās. Tā izvilka veco karali Sarlu X no baldahīna apakšas, kurš bija sedzis Luiju XIV, un viegli nolika viņu zemē. Karaliskās ģimenes locekļiem tā pieskārās tikai ar skumjām un piesardzību. Tas nebija .viens cilvēks, tie nebija daži cilvēki, tā bija Francija, visa Francija, uzvaras vainagotā un savs uzvaras apreibinātā Francija, kas šķita atceramies un visas pasaules acu priekšā demonstrējam šos ievērojamos Gijoma de Vēra vārdus, kas teikti pēc barikāžu dienas: «Tiem, kas pieraduši baudīt šās pasaules vareno labvēlību un lēkāt kā putni no zara uz zaru, no likteņa piemeklētajiem uz panākumiem vainagotajiem, tiem viegli būt nekaunīgiem pret savu valdnieku, kad tas nonācis postā; bet es savu karaļu likteni turēšu allaž godā, it īpaši tādu karaļu, kurus piemeklējis ļauns liktenis.»

Burboni aiznesa sev līdzi nācijas cieņu, bet ne nožēlu. Ka nupat minējām, viņu nelaime bija lielāka nekā viņi paši. Viņi nozuda no apvāršņa.

Jūlija revolūcijai tūdaļ radās draugi uji ienaidnieki visā pasaulē. Vieni metās tai pretī ar sajūsmu un prieku, citi novērsās no tās — ikviens pēc savas dabas. Eiropas valdnieki, šīs rītausmas pūces, pirmajā brīdī apžilbuši un pārsteigti, aizvēra acis un atvēra tās tikai tādēļ, lai draudētu. Viņu bailes ir saprotamas, viņu dusmas attaisnojamas. Sī dīvainā revolūcija neradīja gandrīz nekādu satricinājumu; tā pat nebija pagodinājusies uzvarēto karaļnamu uzskatīt par savu ienaidnieku un izliet tā asinis. Despotiskās valdības, kas vienmēr ieinteresētas, lai brīvība nomelnotu pati sevi, pārmeta jūlija revolūcijai to, ka, būdama briesmīga, tā palika lēnīga. Starp citu, nekas netika ne mēģināts, ne darīts pret to. Un neapmierinātie, sašutušie, bailīgie to apsveica. Lai cik liels būtu mūsu egoisms un atriebības kāre, noslēpumainu cieņu izraisa notikumi, kuros jūtama kādas būtnes līdzdalība, būtnes, kas darbojas augstākā sfērā nekā cilvēks.

Jūlija revolūcija ir tiesību uzvara pār faktiem. Krāšņa parādība.

Tiesības, kas uzveikušas faktus. Tas piešķīra 1830. gada revolūcijai spožumu, tas piešķīra tai arī iecietību. Tiesībām, ko vainagojusi uzvara, nav nekādas vajadzības būt varmācīgām.

Tiesības ir taisnīgums un patiesība.

Tiesībām piemīt īpašība palikt mūžīgi skaistām un tīrām. Fakts, pat šķietami visvairāk nepieciešamais, pat laikabiedru vislabāk uzņemtais fakts, ja tas ir tikai fakts un ietver sevī pavisam maz tiesību vai arī neietver tas nemaz, neglābjami ar laiku kļūst kropls, riebīgs, varbūt pat baismīgs. Ja kāds gribētu konstatēt, cik riebīgs var izskatīties fakts, lūkojoties uz to no gadsimtu attāluma, lai paraugās uz Makiavelli. Makiavelli nav nekāds Jaunais ģēnijs, nedz ari dēmons, nedz kāds nelietīgs un nožēlojams rakstnieks; viņš nav nekas cits kā fakts. Un tas nav vienīgi Itālijas negods, tas ir Eiropas negods, visa sešpadsmitā gadsimta negods. Tas šķiet riebīgs, un tāds tas arī ir, raugoties no deviņpadsmitā gadsimta morālo ideju viedokļa.

Cīņa starp tiesībām un faktiem ilgst kopš sabiedrības pastāvēšanas sākuma. Izbeigt šo divkauju, sakausēt tīro ideju ar cilvēka dzīves realitāti, likt, lai tiesības miera ceļā iespiestos faktos un fakti tiesībās, — lūk, te ir darba lauks gudrajiem.

2 Slikti pašūts

Bet gudro darbs nav tas, kas izveicīgo darbs, 1830. gada revolūcija drīz apstājās.

Tiklīdz revolūcija uzskrien sēklī, avarējušo kuģi izveicīgie sāk sadalīt gabalos.

Izveicīgie mūsu gadsimtā piešķīruši paši sev valstsvīru nosaukumu; tādā kārtā šis nosaukums «valstsvīrs» kļuvis mazliet par argo. Patiešām, nedrīkst aizmirst, ka tur, kur nav nekā cita kā tikai veiklība, katrā ziņā ir klāt sīkmanība. Pateikt «izveicīgie» nozīmē to pašu, ko pateikt «viduvējie».

Tāpat, ja mēs sakām «valstsvīri», tad tas dažkārt līdzinās tam, ka mēs teiktu — «nodevēji»,

Tātad, ja ticētu izveicīgajiem, tad tādas revolūcijas kā jūlija revolūcija nav nekas cits kā pārgrieztas artērijas; vajadzīga steidzama pārsiešana. Pārāk skaļi pasludinātās tiesības sagrīļojas. Tāpēc, ja reiz apstiprinātas tiesības, jānostiprina arī valsts. Ja garantēta brīvība, jādomā par varu.

Te gudrie vēl nenošķīrās no izveicīgajiem, bet viņi jau sāk neuzticēties. Varu — lai topi Bet, pirmkārt, kas tad ir vara? Otrkārt, no kurienes tā nāk?

Izveicīgie izliekas nedzirdam čukstētos iebildumus, un viņi turpina savus manevrus.

jPēc šo politiķu domām, kuri izdevīgām fikcijām veikli uzliek nepieciešamības masku, pats pirmais, kas tautai va| ; dzīgs pēc revolūcijas, — ja šī tauta ir daja no mon mhistiskā kontinenta, — sagādāt sev dinastiju. Tādēiidi, viņi saka, var iegūt mieru pēc revolūcijas, tas ir, niķu, lai pārsietu savas brūces un salabotu savu māju. )inastija paslēpj stalažas un aizsedz lazaretes.

Taču ne vienmēr tik viegli sagādāt sev dinastiju.

Ļaunākajā gadījumā pietiek ar pirmo spējīgo cilvēku vai pat ar nejauši pagadījušos cilvēku, lai tiktu pie karaļa. Pirmajā gadījumā jums ir Bonaparts, bet otrā &lt;— llurbids.

Taču ar pirmo pagadījušos ģimeni nepietiek, lai radītu dinastiju. Nepieciešams arī cilts senatnīgums, bet gadsimtu grumbas neļaujas iriiprovizēties.

Ja nostājas uz «valstsvīru» viedokļa, protams, ievērojot visus iespējamos iebildumus, kādām tad jābūt tāda karaļa īpašībām, kurš nāk pēc revolūcijas? Viņš var būt revolucionārs, un ir pat lietderīgf, lai viņš tāds būtu, proti, lai viņš pats būtu piedalījies šai revolūcijā, lai viņš būtu pielicis pie tās savu roku, lai viņš tajā būtu sakompromitējies vai kļuvis slavens, lai viņš tajā būtu rīkojies ar cirvi vai turējis rokā šķēpu.

Kādas īpašības piemīt dinastijai? Tai jābūt nacionālai, las ir, iztālēm jāizskatās revolucionārai — nevis ar paveiktajiem darbiem, bet ar pieņemtajām idejām. Tai jāietver sevī pagātne un jābūt vēsturiskai, jāietver sevī nākotne un jābūt simpātiskai.

Tas viss izskaidro, kādēļ pirmās revolūcijas apmierinās ar kāda cilvēka — Kromvela vai Napoleona — atrašanu un kādēļ otrās grib katrā ziņā atrast kādu vārdu — Braunšveigu vai Orleānu dzimtu.

Karaļu dzimtas ir līdzīgas tiem Indijas vīģu kokiem, kuru katrs zars, noliekdamies līdz zemei, laiž tajā saknes un kļūst par vīģu koku. Ikviens zars spēj kļūt par dinastiju. Ar vienu vienīgu noteikumu: tam jānoliecas līdz tautai.

Tāda ir izveicīgo teorija.

Lūk, tāda ir šī lielā māksla: piešķirt panākumiem mazliet katastroīas pieskaņu, lai tie, kas tos izmanto, par tiem arī drebētu; radīt bailes par sperto soli, kāpināt pārejas līkni līdz progresa palēnināšanai, padarīt bālu šo rītausmu, atmaskot un apcirpt entuziasma galējības, apgriezt ragus un nagus, uzpolsterēt uzvaras triumfu, silti satuntuļot tiesības, ievīstīt milzeni tautu flaneiī un steigšus likt gulēt, noteikt diētu šim pašas veselības iemiesojumam, parakstīt Herkulesam atveseļošanās režīmu,» atšķaidīt lielo notikumu ar ikdienas sīkumiem, pasniegt ļaužu prātiem, kas slāpst pēc ideāla, šo nektāru, atšķaidītu ar zāļu viru, izraudzīties piesardzības līdzekļus pret pārāk lieliem panākumiem, uzlikt revolūcijai abažūru.

1830. gads izlietoja šo teoriju, kas Anglijā tika praktizēta jau 1688. gadā.

1830. gads ir pusceļā apstājusies revolūcija. Pusprogress, šķietamas tiesības! Bet loģika ignorē šo pusējību, gluži tapat kā saule ignorē sveci.

Kas aDtur revolūcijas pusceļā? Buržuāzija.

Kādēļ?

Tādēļ, ka buržuāzija ir apmierinātas alkas. Vakar tā bija izsalkums, šodien — apmierināta ēstgriba, rīt tā būs pārēšanas.

Tas, kas notika 1814. gadā pēc Napoleona, no jauna atkārtojās 1830. gadā pēc Šarla X.

Velti gribēja iztaisīt no buržuāzijas šķiru. Buržuāzija gluži vienkārši ir apmierinātā tautas daļa. Buržuā ir cilvēks, kuram tagad ir laiks apsēsties. Bet sēdeklis vēl negarantē panākumus.

Gribot apsēsties pārāk agri, var apturēt pašu cilvēces gaitu uz priekšu. Tā bieži bijusi buržuāzijas kļūda.

Nevar rasties šķira tikai tāpēc, ka izdarīta kļūda. Egoisms neietilpst sociālās iekārtas iedalījumos.

Galu galā jābūt taisnīgiem pat pret egoismu — stāvoklis, kādu centās sasniegt pēc 1830. gada satricinājuma tā tautas daļa, ko sauc par buržuāziju, nebija inertums, kas veidojas no vienaldzības un kūtruma un ietver sevī kripatiņu kauna; tas nebija miegs, kas ļauj cerēt uz acumirklīgu aizmiršanos, kāda iespējama sapņos; tā bija atpūta pārgājienā.

Atpūta pārgājienā ir vārds, kas satur divējādu, īpatu un gandrīz pretrunīgu "jēgu: soļojoša karavīru grupa, tātad kustība; grupas apstāšanās, tātad miera stāvoklis.

Atpūta pārgājienā — tā ir spēku atjaunošana, tas ir bruņots un modrs miers, tas ir noticis fakts, kas izliek sargposteņus un uzņemas apsargāšanu. Atpūta pārgā jienā liek domāt par cīņu vakar un cīņu rīt.

Tas ir starplaiks starp 1830. un 1848. gadu.

Visu, ko mēs te saucam par cīņu, var saukt arī par progresu. k

Tātad buržuāzijai, tāpat kā valstsvīriem, bija vajadzīgs cilvēks, kas iemiesotu jēgumu «atpūta pārgājienā». Kāds Kaut gan Tāpēc ka. Kombinēta personība, kas nozīmētu revolūciju un nozīmētu stabilitāti, citiem vārdiem sakot, kas nostiprinātu tagadni, uzskatāmi pierādot iespēju saskaņot pagātni ar nākotni.

šis cilvēks bija «pilnīgi atrasts». Viņš saucās Orleānas Luijs Filips.

šis cilvēks padarīja Luiju Filipu par karali. Lafaijets uzņēmās kronēšanu. Viņš nosauca Luiju Filipu par vislabāko no republikām. Parīzes rātsnams aizstāja Reimsas katedrāli.

Šī veselā troņa aizstāšana ar pustroni kļuva par «1830. gada veikumu».

Kad izveicīgie bija beiguši, atklājās viņu atrisinājuma milzīgais trūkums. Viss bija izdarīts, neievērojot absolūtās tiesības. Absolūtās tiesības iekliedzās: «Mēs protestējam!» Pēc tam — ak šausmas! — tās atkal ieslīga ēnā.

3 Luijs Filips

Revolūcijām ir smaga roka un nekļūdīga acs: tās spēcigi zveļ un labi trāpa. Pat nepilnīgām, pat novājējušām un pāragrām revolūcijām, pazeminātām līdz otrās šķiras revolūcijas stāvoklim, kāda bija arī 1830. gada revolūcija, gandrīz vienmēr paliek pietiekami daudz pravietiskas gaišredzības, lai nenāktu nelaikā. To aptumsums nekad nav atteikšanās.

Taču nedižosimies pārāk; gadās kļūdīties arī revolūcijām, un tad atklājas lielas aplamības. Atgriezīsimies pie 1830. gada. 1830. gadam, novirzoties no sava ceļa, tomēr bija laimējies. Iestādījumā, kas pēc īsi apcirptās revolūcijas saucās par kārtību, karalis bija vairāk vērts nekā karaliste. Luijs Filips bija rets cilvēks.

Viņš bija tāda tēva dēls, kuram vēsture, protams, piešķirs mīkstinošus apstākļus, bet arī tādā pašā mēra pelnījis cieņu, kā viņa tēvs pelnījis nicināšanu; viņam bija visi personiskie un daži sabiedriskie tikumi; viņš rūpējās par savu veselību, par savu mantu, par savu personu, par saviem panākumiem; viņš apzinājās minūtes vērtību, bet ne katrreiz gada vērtību; viņš bija atturīgs, mierīgs, miermīlīgs, pacietīgs; viņš bija lāga vīrs un lāga valdnieks; viņš gulēja kopā ar savu sievu, un viņa pilī bija sulaiņi, kuru uzdevumos ietilpa rādīt šo laulības gultu buržuā, — šī lielīšanās ar kārtīgu laulības dzīvi bija kļuvusi derīga pēc agrākajām nelikumīgajām vecākā dzimtas zara atklati izvērstajām mīlestības attiecībām; viņš prata visas Eiropas valodas un, kas ir daudz retāk, visu interešu dialektus un mācēja tajos runāt; viņš apbrīnojami pārstāvēja «vidējo kārtu», bet pacēlās tai pāri, būdams visādi lielāks par to; viņam bija spožs prāts, viņš augstu vērtēja savus senčus, no kuriem cēlies, bet pār visām lietām apzinājās savu iekšējo vērtību un pat uz jautājumu par savu cilmi visai īpatni sevi deklarēja par Orleāni, nevis Burbonu; kamēr viņš bija tikai gaišība, viņš izturējās kā karalisko asiņu princis, bet tai dienā, kad kļuva majestāte, pārvērtās par īstu buržuā; viņš bija daudzvārdīgs ļaudīs, lakonisks intīmā sabiedrībā; izdaudzināts skopulis, tomēr pierādījumu tam nebija; īstenībā viņš bija viens no tiem taupīgajiem, kas viegli kļūst izšķērdīgi savu iegribu vai pienākumu dēļ; izglītots, bet ne visai atsaucīgs pret literatūru; viņš bija muižnieks, bet ne bruņinieks; viņš bija vienkāršs, mierīgs un spēcīgs; savas ģimenes un savu kalpu dievināts; apburošs tērzētājs; saprātīgs valstsvīrs, iekšēji auksts, vienmēr aizrāvies a? aktuālām interesēm, vienmēr rēķinādamies ar vistuvāko nākotni, nespējīgs atmaksāt ļaunu, ne arī izjust pateipību, viņš bez žēlastības izmantoja izcilos cilvēkus, atstādams mierā viduvējos; viņš veikli prata ar parlamenta vairākumu uzvelt vainu tām slepenajām savienībām, kas dobji rūc kaut kur zem troņiem; viņš bija vaļsirdīgs, dažreiz pat neuzmanīgs savā vaļsirdībā, bet viņam piemita brīnišķīga veiklība šai neuzmanībā; neizsmeļams līdzekļu, seju un masku izvēlē; viņš iedvesa bailes Francijai no Eiropas un Eiropai no Francijas; viņš neapšaubāmi mīlēja savu zemi, bet pirmajā vietā viņam bija paša ģimene; viņš augstāk vērtēja varu nekā autoritāti un autoritāti augstāk nekā cieņu, — tieksme, kam ir tas ļaunums, ka, dzenoties pēc panākumiem, tā pieļauj viltību un ne katrreiz noraida zemiskumu, toties ir tas labums, ka tā pasarga politiku no spējiem grūdieniem, valsti no lūzumiem un sabiedrību no katastrofām; viņš bija sīkumains, korekts, modrs, uzmanies, tālredzīgs, nenogurdināms; dažkārt viņš runāja pats Mv pretī un ņēma atpakaļ savus vārdus; drosmīgs pret Austriju Ankonā, stūrgalvīgs pret Angliju Spānijā, viņš bombardēja Antverpeni un maksāja Pričardam, viņš ar I ir liecību dziedaja Marseljēzu; viņš bij-anepieejams grūt sirdībai, nogurumam, tieksmei pēc skaistuma un ideāla, neprātīgai cēlsirdībai, utopijām, himerām, dusmām, godI..īrei, bailēm; viņam piemita visas personiskās drosmes liimas; ģenerālis pie Valmī, kareivis pie Zemapas; astoņas reizes viņu mēģināja nogalināt, bet viņš vienmēr smaidīja; brašs kā grenadieris, drosmīgs kā domātājs; viņš izjuta nemieru vienīgi par Eiropas satricināšanas iespēju un nebija spējīgs uz lielām politiskām avantūrām; viņš bija vienmēr gatavs riskēt ar savu dzīvību, bet nekad ar savu darbu; viņš paslēpa savu gribu ietekmes formā, lai vairāk tiktu paklausīts kā gudrs cilvēks, nevis kā karalis; viņš bija apveltīts ar novērošanas spēju, bet ne ar gaišredzību; ne visai interesējās par prātiem, bet labi pazina cilvēkus, tas ir, viņam bija jāredz, lai varētu spriest; viņam piemita ass un aptverošs prāts, praktiska gudrība, runas dāvanas, apbrīnojama atmiņa; viņš nemitīgi smēlās no šās atmiņas — vienīgās rakstura īpašības, kas viņu darīja līdzīgu Cēzaram, Aleksandram un Napoleonam; viņš pārzināja faktus, sīkumus, datumus, personu vārdus; viņš neizprata pūļa tieksmes, kaislības, dažādās spējas, dziļākās ilgas, dvēseles apslēptās un tumšās dziņas, īsāk sakot, visu to, ko varētu nosaukt par apziņas apslēptajām strāvām; viņu atzina augstākie slāņi, bet viņam bija maz kopēja ar Francijas zemākajiem slāņiem; noneveiksmēm viņš mēdza izkulties ar viltību; viņš pārāk daudz vadīja un nepietiekami valdīja; viņš bija pats sev pirmais ministrs; viņš spoži prata radīt no sīkiem faktiem šķērsli lielām idejām; īsti prasmīgi viņš savienoja progresa, kārtības un organizācijas veicināšanu ar formālisma un intrigu garu; viņš bija dinastijas nodibinātājs un tās aizstāvis; viņā bija kaut kas no Kārļa Lielā un kaut kas no advokāta; kopumā — ievērojama un oriģināla personība, valdnieks, kas prata nostiprināt varu, neraugoties uz Francijas nemieru, un varenību, neraugoties uz Eiropas skaudību, — Luijs Filips tiks pieskaitīts sava gadsimta izcilākajām personām un tiktu ierindots vēsturē starp pašiem slavenākajiem valdniekiem, ja kaut cik būtu tiecies pēc slavas un tikpat labi būtu izjutis to, kas ir liels, kā izjuta to, kas ir derīgs.

Luijs Filips bija skaists jaunībā un, kļuvis vecs, bija palicis pievilcīgs; nebūdams vienmēr patīkams nācijai, viņš vienmēr tāds bija pūlim: viņš patika. Viņam piemita šī dabas dāvana — pievilcība. Viņam trūka majestātiskuma; viņš nenēsāja nedz kroni, kaut gan bija karalis, nedz baltus matus, kaut bija sirmgalvis. Manieres viņš bija pārņēmis no vecā režīma, bet paražas — no jaunā: muižnieka un buržuā maisījums, kas bija piemērots 1833. gadam; Luijs Filips bija valdošais pārejas laikmets; viņš bija saglabājis seno izrunu un seno ortogrāfiju, kas viņam kalpoja modernu domu izteikšanai; viņš mīlēja Po-liju un Ungāriju, bet rakstīja Ies polonois1 un izrunāja Ies hongrais . Viņš valkāja nacionālās gvardes tērpu gluži kā Saris X un Goda leģiona ordeņa lentu gluži kā Napoleons,

Viņš reti gāja uz dievkalpojumiem, nepavisam nejāja medībās, nekad neapmeklēja operu. Viņš nesimpatizēja garīdzniekiem, piķieriem un dejotājām; tas darīja viņu populāru buržuā vidū. Viņam nebija nekāda galma. Viņš izgāja pastaigā ar lietussargu padusē, un šis lietussargs ilgu laiku bija dala no viņa oreola. Viņš bija mazliet mūrnieks, mazliet dārznieks un mazliet ārsts; reiz viņš nolaida asinis priekšjūga jātniekam, kas bija nokritis no zirga; Luijs Filips nekad nekur negāja bez savas lancetes, tāpat kā Anrī III bez sava dunča. Rojālisti zobojās pat šo smieklīgo karali, pirmo karali, kas esot izlējis asinis, lai dziedinātu.

No vēstures apsūdzībām pret Luiju Filipu šis tas arī jāsvītro; te ir tādas apsūdzības, kas vērstas pret monarhiju, tādas, kas vērstas pret valdīšanu, un tādas, kas vērstas pret karali, — trīs ailes, kurām katrai sava kopsumma. Atņemtās demokrātiskās tiesības, progress, kas kļuvis par blakusinteresi, nežēlīgā izrēķināšanās ar ielu demonstrācijām, nemiernieku apšaušana, ar ieročiem apspiestais dumpis, Transnonēna iela, kara tiesas, reālās valsts nomākšana ar juridisko valsti, pārvaldīšana uz pusēm ar trīssimt tūkstošiem privileģēto, — par to atbildīga monarhija; atteikšanās no Beļģijas, pārāk nežēlīgi iekarotā Al/.irija, tāpat kā angļu iekarotā Indija — vairāk ar barbarismu nekā ar civilizāciju, Abd-el-Kaderam dotā vārda Inušana, Blēja, uzpirktais Deics, atalgotais Pričards — l»ar to atbildīga Luija Filipa valdīšana; vairāk ģimeniska nekā nacionāla politika — par to atbildīgs karalis.

Kā redzams, pēc šiem uzskaitījumiem karaļa vaina kļūst mazāka.

Viņa lielākā kļūda ir šāda: viņš ir bijis vienkāršs Francijas vārdā.

Kur sakņojas šī kļūda?

To ari atklāsim.

Luijs Filips ir bijis karalis ar pārāk attīstītām tēva jūtām; ģimenes perināšana, no kuras izlobītos dinastija, kas baidās no visa un nevēlas tikt traucēta; no tā visa izriet pārmērīgs biklums, kas ir nepieņemams tautai, kuras civilajās tradīcijās ir 14. jūlijs un militārajās tradīcijās — Austertica.

Starp citu, ja nerunājam par sabiedriskajiem pienākumiem, kas būtu jāievēro pirmām kārtām, Luija Filipa lielo mīlestību pret savu ģimeni šī ģimene bija pelnījusi. Viņa mājinieku pulks bija apbrīnojams. Tikumība tur gāja rokrokā ar apdāvinātību. Viena no Luija Filipa meitām, Orleānas Marija, ierindojusi savas dzimtas vārdu mākslinieku vidū, tāpat kā Otieānas Saris to ierindojis dzejnieku vidū. Viņa ielikusi savu dvēseli marmorā, ko nosaukusi par Žannu dArku. Divi Luija Filipa dēli izvilinājuši no Melerniha šādu demagoģisku uzslavu: «Tie ir jaunekļi, kādus vairs gandrīz nemaz neredz, un prinči, kādus vairs nemaz neredz.»

Tāda, neko neatņemot, bet arī neko nepārspīlējot, ir patiesība par Luiju Filipu.

Būt par princi Vienlīdzību, ietvert sevī pretrunu starp restaurāciju un revolūciju, būt apveltītam ar to revolucionāra nemieru, kas kļūst nomierinošs valdniekā, — tas bija Luija Filipa veiksmju cēlonis 1830. gadā; nekad vēl nebija redzēta tik pilnīga kāda cilvēka pielāgošanās notikumam; viens saplūda ar otru, un notika iemiesošanās. Luijs Filips ir 1830. gads, personificējies gads. Turklāt viņam par labu runāja arī šī lielā iepriekšizraudzīšana tronim — trimda. Viņš bija izraidīts, klejoja un bija nabags. Viņš bija pārticis no sava darba, Šveicē šis visbagātāko Francijas karaļa muižu mantinieks pārdeva vecu zirgu, lai būtu ko ēst. Reihenavā viņš bija par matemātikas skolotāju, bet viņa māsa Adelaida strādāja rokdarbus un šuva. Sīs atmiņas, kas saistījās ar karali, sajūsmināja buržuāziju. Viņš pats savām rokām bija sagrāvis pēdējo Monsenmišelas dzelzs krātiņu, ko bija uzcēlis Luijs XI un lietojis Luijs XV. Viņš bija Dimurjē cīņu biedrs, Lafaijeta draugs; viņš bija bijis jakobīņu kluba biedrs; Mirabo bija uzsitis viņam uz pleca. Dantons viņu bija uzrunājis: «Jaunais cilvēk!» Divdesmit četru gadu vecumā, 93. gadā, būdams de Sartra kungs, sēdēdams mazas, tumšas jožas dibenā Konventa zālē, viņš bija bijis klāt, kad tiesāja Luiju XVI, kas tik trāpīgi nosaukts: «S:s nabaga tirāns.» Aklo revolūcijas gaišredzību, kas sagrāva monarhiju monarha personā un monarhu kopā ar monarhiju, gandrīz neievērojot cilvēku niknajā idejas iznīcināšanā, tautas dusmu vareno vētru revolucionārajā tribunālā, kad pratināja Kapetu, kurš nezināja, ko atbildēt, atbaidoši stulbo karaliskās galvas šūpošanu šās vētras drūmajā pūsmā, visu katastrofas dalībnieku — gan to, kuri piesprieda nāves sodu, gan tā, kas tika notiesāts us nāvi, —relatīvo nevainīgumu, — visu viņš bija redzējis, bija vērojis reibinošās pārvērtības, bija redzējis gadsimtus nostājamies Konventa tiesas priekšā, bija redzējis aiz Luija XVI, aiz šā nelaimīgā, par visu atbildīgā garāmgājējā muguras paceļamies tumsā galveno apsūdzēto — monarhiju, un viņa dvēselē bija palikušas cieņas pilnas bailes no milzīgās tautas tiesas, kas ir gandrīz tikpat likte nīga kā dieva tiesa.

Revolūcija bija atstājusi viņā neizdzēšamas pēdas. Viņa atmiņa bija kā šo dižo gadu dzīvs nospiedums — mirkli pēc mirkļa. Kādu dienu liecinieka priekšā, kuram mēs nevaram neuzticēties, viņš izlaboja pēc atmiņas visu to satversmes sapulces locekļu sarakstu, kuru uzvārdi sākās ar burtu A.

Luijs Filips bija gaišās dienas karalis. Viņam valdot, prese bija brīva, tribīne bija brīva, sirdsapziņa un vārds bija brīvi. Septembra likumi ir caurspīdīgi. Kaut gan viņš zināja, ka gaisma uz privilēģijām iedarbojas postoši, savu troni viņš tomēr atstāja gaismā. Vēsture ierakstīs viņam par labu šo lojalitāti.

Luijs Filips, tāpat kā visas no skatuves nogājušās vēsturiskās personas, šodien ir nodots cilvēciskās sirdsapziņas tiesai. Viņa lietu izskata vēl tikai pirmajā instancē.

Stunda, kad vēsture runā ar savu cieņas pilno un brīvo b; Īsi, viņam vēl nav situsi; vēl nav pienācis bridis pasludināt par šo karali galīgo spriedumu; bargais un slavenais vēsturnieks Luijs Blāns pats nesen mīkstinājis savu pirmo spriedumu; Luiju Filipu ievēlēja tie divi nelaikā dzimušie, kurus sauc par 221 un 1830. gadu, tas ir, viņu ievēlēja pusparlarnents un pusrevolūcija; un katrā ziņā no objektīvā redzes viedokļa, kādā vajadzētu atrasties filozofijai, mēs varētu viņu te tiesāt, kā tas izriet no iepriekš sacītā, tikai ar zināmām ierunām absolūtā demokrātiskā principa vārdā;.absolūtā acīs ārpus šīm divām tiesībām — cilvēka tiesībām, pirmkārt, un tautas tiesībām, otrkārt, — viss cits ir uzurpācija; bet, izdarījuši šīs ierunas un visu apsvēruši, mēs jau tagad varam sacīt, ka Luijs Filips, lai viņu apskatītu kā apskatīdami, pats par sevi, raugoties no cilvēciskās labsirdības viedokļa, lietojot seno laiku vēstures veco valodu, paliks par vienu no labākajiem valdniekiem, kas jebkad sēdējuši tronī.

Kas tad noskaņo pret viņu? Sis tronis. Atņemiet Luijam Filipam karaļa titulu, viņš paliks cilvēks. Un labs cilvēks. Dažkārt viņš bija apbrīnojami labs. Bieži vien, smagu rūpju mākts, pēc dienas, kas bija pavadīta cīņā pret visu kontinenta diplomātiju, viņš atgriezās vakarā savos apartamentos un tur, pārguris un miega mākts, — ko viņš darīja? Viņš paņēma mapi un pavadīja cauru nakti, izskatīdams kādu kriminālprāvu, atzīdams, ka ir svarīgi nepadoties Eiropai, bet vēl daudz svarīgāk — izraut kādu cilvēku no bendes rokām. Viņš protestēja pret savu tieslietu ministru, soli pa solim cīnījās par giljotīnai nolemtajiem pie ģenerālprokuroriem, šiem pļāpām likumniekiem, kā viņš tos mēdza saukt. Dažreiz viņa galds bija apkrauts ar daudzām tiesas aktīm; viņš tās visas pārbaudīja; viņam bija ārkārtīgi smagi atstāt šīs nelaimīgās notiesātās galvas viņu liktenim. Reiz viņš sacīja tam pašam lieciniekam, kuru nupat minējām: «Šonakt es esmu vinnējis septiņus.» Viņa valdīšanas pirmajos gados nāves sods bija it kā atcelts, un jaunuzcelto ešafotu varēja uzlūkot par varmacību pret karali. Grēva laukums bija nozudis reizē ar vecāko cilts zaru, bet tika ierīkots buržuāzijas Grēva laukums, kas saucās Senžaka barjera; «praktiskie cilvēki» juta nepieciešamību pēc tādas it kā likumīgas giljotīnas; un tā bija viena no Kazimira Perjē — viņš pārstavēja buržuāzijas šaurās intereses — uzvarām pār Luiju Filipi:, kas pārstāvēja tās liberālās intereses. Luijs Filips pats ar savu roku ierakstīja piezīmes Bekārijas grāmatas lappušu malās. Pēc Fieski elles mašīnas sprādziena viņš izsaucas: «Cik žēl, ka mani neievainoja! Es būtu varējis viņu apžēlot.» Kādu citu reizi, likdams noprast savu ministru pretošanos, viņš uzrakstīja sakarā ar kādu politisko notiesāto, kas ir viena no mūslaiku cienījamākām personām: «Apžēlošana viņam ir dāvāta, man tikai tā jāpanāk.» Luijs Filips bija tikpat maigs kā Luijs IX un labsirdīgs kā Anrī IV.

Tādēļ, zinadami, ka vēsturē labsirdība ir reta pērle, to, kas bijis labsirdīgs, mēs uzskatām gandrīz par pārāku nekā to, kas bijis dižs.

Luiju Filipu bija bargi notiesājuši vieni un varbūt nežēlīgi otri, tādēļ gluži saprotams, ka viens cilvēks, kas pazinis šo karali un pats šodien ir tikai rēgs, iestājas par viņu vēstures priekšā; šī iestāšanās, lai būtu kāda būdama, pār visām lietām neapšaubāmi ir nesavtīga; epitāfija, ko uzrakstījis mirušais, ir patiesa; viena ēna drīkst mierināt otru ēnu; atrašanās vienā ēnu valstībā dod tiesības cildināšanai; un nav daudz jābaidās, ka par diviem trimdinieku kapiem kādreiz kāds sacīs: Šie nelaiķi ir glaimojuši viens otram.

4 Plaisas zem pamatiem

Tai brīdī, kad drāmai, par kuru stāstām, jāiegrimst vienā no tiem drūmajiem mākoņiem, kas aizklāj Luija Filipa valdīšanas sākumu, mēs nedrīkstējām pieļaut noklusējumus un bija nepieciešams, lai šī grāmata noskaidrotu karaļa personību.

Luijs Filips par valdnieku bija kļuvis bez varas līdzekļiem, bez savas tiešas līdzdalības, sakarā ar revolucionāro pagriezienu, kurš, bez šaubām, bija stipri tāls revolūcijas īstajam mērķim, bet kurā viņam, Orleānas hercogam, nebija nekādas personiskas iniciatīvas. Viņš bija dzimis princis un uzskatīja sevi par ievēlētu karaii. Viņš nebija izdevis sev šo mandātu, nebija to piesavinājies; tas viņam tika piedāvāts, un viņš to bija pieņēmis, būdams pārliecināts, — protams, maldīgi, — tomēr būdams pārliecināts, ka piedāvājums atbilda viņa tiesībām uu pieņemšana atbilda viņa pienākumam. Viņš bija drošs par savas varas likumību. Tātad — un to mēs sakām ar skaidru sirdsapziņu — Luijs Filips bija drošs par savas varas likumību, un demokrātija bija droša par savas pret to vērstās cīņas likumību, tādēļ par tām briesmām, ko izraisa sociālās kaujas, nav vainojams ne karalis, ne demokrātija. Principu sadursme ir līdzīga dabas spēku sadursmei. Okeāns aizsargā ūdeni, viesuļvētra aizsargā gaisu; karalis aizsargā karaļvaru, demokrātija aizsargā tautu; relatīvais, tas ir, monarhija, pretojas absolūtajam, tas ir, republikai; sabiedrība noasiņo šai sadursmē, bet, kas šodien ir sabiedrības ciešanas, vēlāk kļūs par tās glābiņu, un nekādā gadījumā te nav jānosoda tie, kuri cīnās; viena no abām pusēm neapšaubāmi maldās; tiesības nav līdzīgas Rodas kolosam, kas vienā un tai pašā reizē atrodas divos krastos — ar vienu kāju republikā, ar otru kāju monarhijā; tās ir nedalāmas un atrodas pilnīgi vienā pusē, bet tie, kas maldās, maldās no visas sirds; aklais ir tikpat maz noziedznieks kā atriebējs — slepkava. Tādēļ šais briesmīgajās sadursmēs vainosim tikai liktenīgu apstākļu sagadīšanos. Lai šīs vētras būtu kādas būdamas, cilvēki par tām nav atbildīgi.

Beigsim šo izklāstījumu.

1830. gada valdībai jau uzreiz sākās nedienas. Vakar dzimušai, šodien tai jau bija jācīnās.

Tikko radusies, tā juta neskaidru spēku iedarbību, kuri bija virzīti pret jūlija iestādījumu, kas nupat nodibināts un vēl tik nestiprs.

Pretestība radās jau nākamajā dienā: iespējams pat, ka tā bija radusies iepriekšējā dienā.

Ar katru mēnesi naidīgums pieauga un no apslēpta pārvērtas atklātā.

Jūlija revolūcija, ko ne labprāt uzņēma karaļi ārpus Francijas, kā jau sacījām, arī pašā Francijā tika iztulkota dažādi.

Dievs ļauj cilvēkiem saskatīt savu prātu notikumos tas ir neskaidrs teksts, uzrakstīts noslēpumainā valodā. Cilvēki to tūdaļ tulko; šie tulkojumi ir sasteigti, nepareizi, pilni kļūdu, izlaidumu un aplamību. Ļoti nedaudzi saprot šo dievišķo valodu. Gudrākie, mierīgākie, dziļākie atšifrē to gausi, un, kad viņi ierodas ar savu tekstu, šis darbs jau sen paveikts; publiskajā laukumā jau izlikti divdesmit tulkojumi. No katra tulkojuma dzimst partija, no katras aplamības — frakcija, un katra partija domā, ka vienīgi tai ir pareizais teksts, un katra frakcija domā, ka patie- sība pieder tai.

Bieži vien pati vara ir frakcija.

Visās revolūcijās mēdz būt peldētāji pret straumi — tās ir vecās partijas.

Vecās partijas, kas atzīst no dieva žēlastības mantoto varu, uzskata, ka tādā gadījumā, ja revolūcijas rodas no tiesībām uz sacelšanos, ir tiesības sacelties arī pret tām. Maldi. Jo revolūciju laikā dumpinieks ir nevis tauta, bet karalis. Revolūcija ir tiešs pretstats dumpim. Katra revolūcija, būdama normāls piepildījums, ietver pati sevī savu likumību, kuru viltus revolucionāri dažkārt apgāna, bet kura iztur, pat aptraipīta būdama, un paliek dzīva, pat asinīm slacīta. Revolūcijas nerodas no nejaušības, tās rodas no nepieciešamības. Revolūcija ir atgriešanās no mākslīgā uz dabisko. Tā jābūt.

Taču vecās leģitīmistu partijas uzbruka 1830. gada revolūcijai ar jo lielu niknumu, kas izvirda no nepareiziem uzskatiem. Maldi ir lieliski šāviņi. Tie prasmīgi sita revolūciju tur, kur tā bija ievainojama bruņu trūkuma dēļ — loģikas trūkuma dēļ, uzbruka revolūcijai tās karaļvaras punktā. Kliedza: «Revolūcija, kam tev šis karalis?» Frakcijas ir aklie, kas pareizi tēmē.

Arī republikāņi kliedza to pašu. Taču republikāņu kliedzienā bija loģika. Tas, kas bija leģitīmistu aklums, bļja demokrātu gaišredzība. 1830. gads bankrotēja tautas acīs. Sašutusi demokrātija tam šo bankrotu pārmeta.

Jūlija iestādījums cīnījās pret pagātnes un pret nākotnes uzbrukumiem. Tas bija kā mirklis, kas vienlaikus cīnījās ar monarhistiskajiem gadsimtiem un ar mūžīgajām tiesībām.

Turklāt, arī nebūdams vairs revolūcija un kļūdams par monarhiju, 1830. gads bija spiests iet kopsolī ar Eiropu. Saglabāt mieru nozīmēja sarežģīt stāvokli vēl vairāk. Saskaņa, ko cenšas iegūt par spīti veselajam saprātam, bieži vien grūtāk pacicšama nekā karš. No šās mēmās sadursmes, kurai allaž uzmaukts uzpurnis, bet kura allaž rūc, dzimst bruņots miers — civilizācijas postošā politika, kas neuzticas vairs pati sev. Jūlija monarhija, lai tā bija kāda būdama, Eiropas kabinetu aizjūgā allaž cēlās pakaļkajās. Meternihs to labprāt būtu paņēmis aiz pavadas. Progresa dzīta Francijā, tā savukārt dzina uz priekšu Eiropas monarhijas, šos gausuļus. Paņemta tauvā, tā vilkās tauvā.

Tai pašā laikā valsts iekšienē pauperisms, proletariāts, darba alga, audzināšana, sodu sistēma, prostitūcija, sievietes liktenis, bagātība, nabadzība, ražošana, izlietošana, sadale, maiņa, valūta, kredīts, kapitāla tiesības, darba tiesības — visi šie jautājumi augtin auga virs sabiedrības galvas kā baismīgs mākonis.

Ārpus politiskajām partijām šā vārda tiešajā nozīmē iezīmējās arī cita kustība. Demokrātiskajai rūgšanai atbildēja filozofiskā rūgšana. Izcilie cilvēki jutās tikpat satraukti kā pūlis, tikpat, tikai savādāk.

Prātnieki domāja, kamēr zemes augsne, tas ir, tauta, revolucionāro strāvu izvagota, drebēja zem viņiem, raustīdamās gluži kā epilepsijas lēkmē. Šie sapņotāji, daži vienatnē, citi apvienojušies grupās un gandrīz vai kopienās, cilāja sociālos jautājumus miermīlīgi, bet dziļi; šie nesatricināmie kalnrači mierīgi raka ejas vulkāna dzīlēs, maz likdamies zinis par neskaidrajiem grūdieniem un uguns uzliesmojumiem.

Šis miers neieņēma pēdējo vietu starp satraukuma pilnā laikmeta skaistajām ainām.

Šie cilvēki atstāja politisko partiju ziņā tiesību jautājumu, paši viņi nodarbojās ar jautājumu par laimi.

Cilvēka labklājība — to viņi gribēja izdabūt no sabiedrības.

Materiālos jautājumus — zemkopības, rūpniecības, tirdzniecības jautājumus — viņi pacēla gandrīz reliģijas augstumos. Civilizācijā, kādu to rada daļēji dievs, vairak cilvēks, intereses savijas, saplūst un sakūst tā, ka izveido īstu, stingru klinti, ko pēc dinamikas likumiem pacietīgi studē ekonomisti, šie politikas ģeologi.

Šie cilvēki, kuri grupējās dažādu nosaukumu apvienībās, bet kurus visus var apzīmēt ar viņu dzimtnosaukumu — sociālisti, mēģināja izurbt klinti, lai no tas saktu plūst cilvēces laimes dzīvie ūdeņi.

Viņu darbi aptvēra visu, sākot ar ešafota jautājumu un beidzot ar jautājumu par karu. Cilvēka tiesībām, ko bija pasludinājusi franču revolūcija, viņi pievienoja sievietes un bērna tiesības.

Nevajag brīnīties, ka dažādu apsvērumu dēļ te neapskatām līdz pamatiem, raugoties no teorētiskā viedokļa, sociālisma izvirzītos jautājumus. Aprobežosimies ar norādījumiem uz tiem.

Visas sociālistu izvirzītās problēmas, izņemot kosmogoniskas vīzijasL sapņus un misticismu, var reducēt līdz divām galvenajam problēmām.

Pirmā problēma: radīt bagātību.

Otrā problēma: sadalīt to.

Pirmā problēma ietver sevī darba jautājumu.

Otrā ietver sevī darba algas jautājumu.

Pirmajā problēmā galvenais ir ražošanas spēku izlietošana.

Otrajā — īpašuma sadale.

No pareizas ražošanas spēku izlietošanas rodas sabiedriska varenība.

No pareizas īpašuma sadales rodas individuāla laime.

Ar pareizu sadali jāsaprot nevis vienlīdzīga sadale, bet taisnīga sadale. Vienlīdzības pamats ir taisnīgums.

Ja savieno šos abus momentus — sabiedrisko varenību ārpusē un individuālo laimi iekšienē, rodas sociālais uzplaukums.

Sociālais uzplaukums nozīmē: laimīgs cilvēks, brīvs pilsonis, dižena nācija.

Anglija atrisināja pirmo no šīm divām problēmām. Tā brīnišķīgi rada bagātības, bet neprasmīgi tās sadala. Sāds vienpusīgs atrisinājums to liktenīgi noved pie divām galējībām: pie milzīgas bagātības un milzīgas nabadzības. Visas dzīves ērtības vieniem, viss posts un trūkums«— otriem, tas ir, tautai; privilēģijas, izņēmumi, monopoli, feodālu vara rodas no paša darba. Nepareiz un bīstams stāvoklis, jo sabiedriskā varenība te balstās uz privātpersonu nabadzību un valsts diženums sakņojas atsevišķa indivīda ciešanās. Tas ir vārgi darināts diženums, kurā ietilpst visi materiālie elementi, bet nav neviena morālā elementa.

Komunisms un agrārais likums domāja atrisināt otru pioblēmu. Tie maldās. Viņu sadale nokauj ražošanu. Vienlīdzīga sadale iznīcina sacensību. Un līdz ar to arī darbu. Tā mēdz sadalīt miesnieks, kas nokauj to, ko sadala. Tātad nav iespējams apmierināties ar šiem šķietamajiem atrisinājumiem. Iznīcināt bagātību nenozīmē to sadalīt.

Abas problēmas, lai tās būtu labi atrisinātas, jāatrisina reizē. Abiem atrisinājumiem jābūt savienotiem un no diviem jātop par vienu.

Atrisiniet tikai pirmo no šīm abām problēmām, un jūs kļūsit Venēcija, kļūsit Anglija. Kā Venēcijai jums būs uukslīgi radīta varenība vai kā Anglijai — materiāla varenība; jūs būsit netaisns bagātnieks. Jūs aiziesit bojā vai nu no varmācības, kā mirusi Venēcija, vai arī bankrotējot, kā kritīs Anglija. Un pasaule ļaus jums mirt un krist, jo pasaule ļauj krist un mirt visam, kas nav nekas cits kā egoisms, visam, kur cilvēku dzimums nesaskata kādu likumu vai ideju.

Pats par sevi saprotams, ka ar vārdiem Venēcija un Anglija mēs te neapzīmējam tautas, bet sabiedriskās iekārtas — oligarhijas, kas stāv pāri nācijām, nevis pašas nācijas. Pret nācijām mēs vienmēr izjūtam cieņu un simpātijas. Venēcija kā tauta atdzims; Anglija kā aristokrātija kritis, bet Anglija kā tauta ir nemirstīga. To pateikuši, mēs turpinām.

Atrisiniet abas problēmas, pamudiniet bagāto un aizstāviet nabago, iznīciniet nabadzību, dariet galu tam, ka stiprais netaisni ekspluatē vājo, iegrožojiet netaisno skaudību, lai tas, kurš vēl ir ceļā, neapskauž to, kas jau sasniedzis mērķi, nosakiet matemātiski un brālīgi darba algu pēc paveiktā darba, gādājiet bezmaksas obligātu mācīšanos augošajai paaudzei un pārvērtiet zināšanas par gatavības pamatu, nodarbinādami rokas, attīstiet arī garīgās spējas, esiet vienā un tai pašā laikāvarena tauta un laimīgu cilvēku saime, demokratizējiet īpašumu, nevis likvidējot to, bet padarot visiem pieejamu, iai katrs pilsonis bez izņēmuma kļūtu par īpašnieku; un tas ir daudz vieglāk izdarāms, nekā liekas; īsi sakot, protiet radīt bagātību un protiet to sadalīt, — un jums būs viss kopā: materiālais diženums un morālais diženums, un jūs būsit cienīgi saukties par Franciju.

Lūk, ko apgalvojasociālisms, stāvēdams ārpus un paceldamies pāri visādām maldīgām sektām; lūk, ko tas meklēja faktos, lūk, ko tas gatavoja cilvēku prātos.

Brīnišķīgi centieni! Svēti mēģinājumi!

Šīs doktrīnas, teorijas, pretestības, valstsvīram neparedzētā nepieciešamība rēķināties ar filozofiem, neskaidri iezīmējušās parādības, mēģinājumi radīt jaunu politiku, saskanīgu ar veco pasauli un ne pārāk nesaskanīgu ar revolucionārajiem ideāliem, situācija, kurā bija jāizlieto Lafaijets, lai aizstāvētu Poliņaku, priekšnojauta par progresu, kasN spīdēja cauri nemieriem, deputātu palāta un iela, dažādu kaislību līdzsvarošana, ticība revolūcijai, varbūt nākotnē paredzamas atteikšanās nojauta, ko izraisījusi neskaidra padevība neapstrīdamām un augstākām tiesībām, vēlēšanās palikt uzticīgam savai dzimtai, viņa ģimeniskuma gars, viņa patiesā cieņa pret tautu, viņa paša godīgums — tas viss gandrīz sāpīgi nodarbināja Luiju Filipu un brīžiem, lai viņš bija cik stiprs un drosmīgs, nomāca viņu, un viņš juta, cik grūti būt par karali.

Viņš jutā zem kājām draudīgu ļodzīšanos, kas tomēr nebija pilnīgs sabrukums, jo Francija bija Francija vairāk nekā jebkad.

Tumši mākoņu blāķi aizsedza apvārsni. Savāda ēna, aizvien vairāk un vairāk tuvodamās, pārklājās pamazām pār cilvēkiem, pār lietām, pār idejām, — ēna, ko meta nesaskaņas un dažādās sistēmas. Viss, kas bija ticis steidzīgi apslāpēts, no jauna sakustējās un sāka rūgt. Dažreiz godīga cilvēka sirdsapziņa nevarēja atdabūt elpu, — tik neveselīgs bija gaiss, kur sofismi jaucās kopā ar patiesībām. Prāti drebēja šai sabiedrību pārņēmušajā nemierā kā lapas, kad tuvojas vētra. Elektrības uzkrājums bija tik liels, ka dažubrīd pirmais pretimnācējs, svešinieks, varēja radīt uzliesmojumu. Pēc tam atkal uznāca krēslaina tumsa. Laiku pa laikam pēc dziļajiem un dobjajiem dārdiem varēja spriest par to, kādi zibeņi brieda mākoņos.

Bija aizritējuši tikko divdesmit mēneši kopš jūlija revolūcijas, kad neizbēgams un draudīgs pavērās 1832. gads. Tautas posts, strādnieki bez maizes, tumsā nozudušais pēdējais princis de Kondē, Brisele, kas padzina Nasavus, tāpat kā Parīze Burbonus, Beļģija, kura piedāvāja sevi franču princim un tika atdota angļu princim, krievu Nikolaja ienaids, aiz muguras mums divi dienvidu dēmoni — Ferdinands Spānijā, Miguels Portugālē, zemestrīce Itālijā, Meternihs, izstiepis roku pēc Boloņas, Francija, kas apvainojusi Austriju Ankonā, ziemeļos drūmi vesera klaudzieni, ar ko no jauna tiek aiznaglots Polijas zārks, visā Eiropā saniknoti skatieni, kas uzglūn Francijai, Anglija, aizdomīgā sabiedrotā, gatava pagrūst to, kas svārstīsies, un uzklupt tam, kas kritīs, pēru tiesa, kura slēpjas aiz Bekārijas, lai izglābtu četras galvas no likuma bardzības, lilijas, kas nokasītas no karaļa karietes, krusts, kas norauts no Parīzes Dievmātes katedrāles, pazeminātais Lafaijets, izpostītais Lafits, trūkumā mirušais Bēnžamēns Konstāns, Kazimirs Perjē, kas nomira, zaudējis visu savu varu; politiskā un sociālā slimība, kuras parādījās reizē abās karalistes galvaspilsētās, viena — domu pilsētā, otra — darba pilsētā; Parīzē — pilsoņu karš, Lionā — strādnieku karš; abās pilsētās viens un tas pats trakojošās uguns atspīdums; vulkāna purpurainā atblāzma uz tautas pierēm; izmisušie dienvidi, satrauktie rietumi, Berī hercogiene Vandejā, sazvērestības, konspirācijas, sacelšanās, holera — tas viss pievienoja neskaidrajai ideju dunoņai neskaidro notikumu ņudzekli.

5 fakti, no kuriem rodas vēsture, bet kurus vēsture neatzīst

Ap aprīļa beigām stāvoklis kļuva vēl ļaunāks. Rūgšana pārvērtās par vārīšanos. Pēc 1830. gada šur un tur uzliesmoja nelieli atsevišķi dumpji, kurus ātri apspieda, bet kuri uzliesmoja no jauna — zīme, ka plaši izpleties apslēpts ugunsgrēks. Brieda draudi. Varēja saskatīt tikai viegli iezīmētas un vāji apgaismotas iespējamās revolūcijas kontūras. Francija raudzījās uz Parīzi; Parīze raudzījās uz Sentantuāna priekšpilsētu.

Sentantuāna priekšpilsēta, slepus kurināta, sāka jau mutuļot.

Šarona ielas krodziņi bija kļuvuši nopietni un biedējoši, kaut arī šo divu epitetu pievienošana krodziņiem šķiet dīvaina.

Valdību tur skaidri un vienkārši apšaubīja. Tur atklāti apsprieda jautājumu: kauties vai likties mierā. Dažu krodziņu dibentelpās strādniekiem vajadzēja zvērēt, ka «viņi atradīsies uz ielas pēc pirmā trauksmes signāla un kausies, lai cik liels būtu ienaidnieku skaits». Tiklīdz saistība bija pieņemta, kāds vīrs, kas sēdēja krodziņa kaktā, «pacēla balsi» un noteica: Tu to apsotijit Tu to esi zvērējis! Dažreiz viņi uzkāpa otrā stāvā kādā slēgtā istabā, un tur notika skati, kas atgādināja gandrīz vai masonu rituālus. Iesvaidāmajam lika zvērēt, ka viņš kalpos tāpat, kā bērni kalpo tēvam. Tāda bija formula.

Apakšstāva telpās tika lasītas «dumpīgas» brošūras. Viņi zākāja valdību, teikts kādā tā laika slepenā ziņojumā.

Tur varēja dzirdēt šāda. sarunas:

— Es nezinu vadoņu vārdus. Mēs, pārējie, uzzināsim noteikto dienu tikai divas stundas iepriekš.

Kāds strādnieks teica: — Mēs esam trīs simti, dosim katrs pa desmit sū, un sanāks simt piecdesmit franku ložu un pulvera pagatavošanai. — Kāds cits sacīja: — Man nav vajadzīgi seši mēneši, man nav vajadzīgi pat divi. Nepaies ne divas nedēļas, kad mēs būsim vienā strīpā ar valdību. Ar divdesmit pieciem tūkstošiem vīru var droši stāties pretī. — Vēl kāds cits teica: — Es nemaz vairs neguļu, jo pa naktīm taisu patronas. — Šad tad ieradās cilvēki, «kas izskatījās pēc buržuā un bija labi ģērbušies», «radīja apjukumu» un, izturēdamies kā «rīkotāji», paspieda rokas pašiem galvenajiem un aizgāja. Viņi nekad nepalika ilgāk par desmit minūtēm. Klusā balsī viņi apmainījās zīmīgiem vārdiem: — Sazvērestība nobriedusi, viss gatavs. — «To murmināja visi, kas tur bija,» izteicies kāds no klātesošajiem. Satraukums bija tik liels, ka reiz ļaužu pārpilnā krodziņā kāds strādnieks izsaucās:

—  Mums nav ieroču! — Kāds no viņa biedriem atbildēja:

—   Kareivjiem tie ir! — tā, pats to nezinot, parodēdams Bonaparta uzrunu Itālijas armijai. «Kad viņiem bija kaut kas slepenāks,» piemetināts kādā ziņojumā, «viņi to tur nepavēstīja cits citam.» Nevar nemaz saprast, ko viņi vēl būtu varējuši slēpt, ja tā runāja.

Sanāksmes dažkārt notika regulāri. Dažās nekad nepiedalījās vairāk kā astoņi vai desmit cilvēki, viertmēr vieni un tie paši. Citās varēja ierasties, kas vien vēlas, un zāle bija tik pilna, ka vajadzēja stāvēt kājās. Vieni tur ieradis, sajūsmas un kaislības dzīti, citi tādēļ, ka viņiem tas bija pa ceļam uz darbu. Tāpat kā revolūcijas laikā, arī tagad šais krodziņos atradās sievietes patriotes, kas sagaidīja ar skūpstu jaunatnācējus.

Kļuvuši zināmi ari citi zīmīgi fakti.

Ienāca kāds vīrs krodziņā, iedzēra un aizgāja, nosacīdams:

—Krodziniek, manu parādiņu samaksās revolūcija.

Pie krodzinieka pretī Šarona ielai tika izraudzīti revolucionārie pilnvarotie. Vēlēšanu zīmītes salasīja cepures.

Strādnieki sapulcējās Kota ielā pie kāda paukošanas skolotāja, kas mācīja uzbrukšanas paņēmienus. Tur bija ieroču kolekcija, kurā ietilpa koka espadroni, spieķi, nūjas un rapieri. Kādu dienu rapieriem tika noņemti uzgaļi. I ads strādnieks sacīja:

—  Mēs esam divdesmit pieci, bet mani neskaitiet, jo mani uzskata par tūļu. — Šis tūļa, kā vēlāk noskaidrojas, bija Kenisē.

Daži gatavojamie sīkumi pamazām dīvainā kārtā kļuva visiem zināmi. Kāda sieva, slaucīdama savu durvju priekšu, teica kādai citai:

—  Jau ilgāku laiku pilnā sparā tiek taisītas patronas.

Uz ielām atklāti lasīja proklamācijas, adresētas departamentu nacionālajiem gvardiem. Vienai no šīm proklainā-

# cijām bija paraksts: Birto, vīna tirgotājs.

Kādā dienā pie liķieru tirgotavas durvīm Lenuāra tirgū bārdains vīrs uzkāpa uz ietves stabiņa un ar itāliešu akcentu lasīja skaļā balsī dīvairlu rakstu, kas šķita nākam no kādas noslēpumainas varas. Viņam apkārt bija sastājušies ļaužu pulciņi un aplaudēja. Izteicieni, kas visvairāk satrauca pūli, tika savākti un pierakstīti. «… Mūsu mācību izplatišana tiek traucēta, mūsu proklamācijas saplēstas, mūsu lapiņu iznēsātāji izsekoti un iemesti cietumā …» — «… Nekārtības, kas notikušas kokvilnas manufaktūrās, pārvilkušas mūsu pusē vairākus mērenos.» — «…Tautas nākotne veidojas mūsu neredzamajās rindās.» — «… Izvirzās šādi termini: akcija vai reakcija, revolūcija vai kontrrevolūcija. Jo mūsu laikos vairs netic ne inertumam, ne nekustīgumam. Ar tautu vai pret tautu — tāds ir jautājums. Cita nav.» — «…Tai dienā, kad mēs jums vairs nebūsim noderīgi, nomainiet mūs, bet līdz tam brīdim palīdziet mums soļot uz prie1&lt;šu!» Un to visu runāja pilnīgi atklāti.

Citas runas, vēl daudz pārdrošākas, tautai šķita aizdomīgas tieši savas pārdrošības dēļ. 1832. gada 4. aprīlī kāds gājējs uzkāpis uz stabiņa Svētās Margaritas ielas stūrī un kliedzis: «Es esmu babefists!» Bet aiz Babefa tauta noskārta Ziskē.

šis gājējs vēl teica:

— Nost ar privātīpašumu! Kreisā opozīcija ir zaķpastalas un nodevēji. Kad tā grib pierādīt savu taisnību, tā sludina revolūciju. Tā sakās esam demokrāte, lai to nesakautu, un rojāliste, lai nebūtu jākaujas. Republikāņi ir noplukušas vistas. Neuzticieties republikāņiem, pilsoņi darbaļaudis!

—Ciet klusu, pilsoni špik! — uzsauca kāds strādnieks.

Šis sauciens izbeidza runu.

Notika ari noslēpumaini gadījumi.

Pievakarē kāds strādnieks saticis kanāla tuvumā «labi ģērbušos kungu», kas viņam jautājis: «Kurp tu dodies, pilsoni?» — «Mans kungs,» atbildējis strādnieks, «man nav tas gods jūs pazīt.» — «Toties es tevi labi pazīstu.» Un kungs piemetinājis: «Nebaidies! Es esmu komitejas pilnvarotais. Tevi tur aizdomās, ka tu neesi visai uzticams. Zini, ja tu kaut ko izpļāpāsi, mums tas kļūs zināms — tu tiec novērots.» Pēc tam viņš paspiedis strādniekam roku un aizgājis, noteikdams: «Mēs drīz redzēsimies.»

Policija, noklausīdamās, ko cilvēki runā, savākusi dīvainus dialogus, kas bija dzirdami ne tikai krodziņos, bet arī uz ielas:

—       Pacenties, lai tevi drīz uzņem, — teicis kāds audējs sarkankoka mēbeļu galdniekam.

—   Kādēļ?

—   Bus mazliet jāpašauda.

Divi noskranduši gājēji pārmijuši šādus ievērības cienīgus vārdus, kas noteikti oda pēc žakērijas:

—   Kas pār mums valda?

—   Filipa kungs.

—   Nē, buržuāzija.

Būtu maldīgi domāt, ka vārdu «žakērija» mēs lietojam sliktā nozīmē. Žakērijas dalībnieki bija nabadzīgie ļaudis. Bet tiem, kas izsalkuši, ir tiesības.

Kādu citu reizi dzirdēts, ka viens gājējs teicis otram:

—   Mums ir labs uzbrukuma plāns.

No slepenas sarunas, kas notikusi četru vīru starpā, kuri sēdējuši apaļā laukuma grāvī Troņa barjeras tuvumā, uztverts tikai tik daudz:

—       Tiks darīts viss iespējamais, lai viņš vairs nepastaigātos pa Parīzi.

Kas ir šis viņš? Draudu pilna neziņa.

«Galvenie vadoņi», kā mēdza teikt priekšpilsētā, turējās nomaļus. Domāja, ka viņi sanāk kopā saskaņot savu darbību kādā krodziņā Sentestaša baznīcas tuvumā. Kāds vīrs, iesaukts Og., drēbnieku savstarpējās palīdzības biedrības priekšnieks Mondetūra ielā, tika uzskatīts par galveno vidutāju starp vadoņiem un Sentantuāna priekšpilsētu. Tomēr šie vadoņi vienmēr palika ēnā, un nekāds ne-

Apstrīdams pierādījums nespēja mazināt šās atbildes sevišķo lepnumu, ko kāds apsūdzētais parādījis vēlāk Pēru liesas priekšā:

— Kas bija jūsu vadonis?

— Es to neesmu zinājis un netiku arī centies uzzināt.

Pagaidām tie bija tikai vārdi, saprotami, bet nenoteikti: dažreiz tukši minējumi, baumas, tenkas. Taču radās arī «iii norādījumi.

Kāds namdaris, kas strādāja Reijī ielā, taisīdams dēju žogu ap laukumu, kur tika būvēta māja, atrada šai laukumā saplēstas vēstules strēmelīti, kurā vēl varēj.a salasīt šādas rindas:

«… Nepieciešams, lai komiteja kaut ko darītu pret vīru vervēšanu dažādu biedrību sekcijās …»

Un beigu piezīmē:

«Mēs esam dabūjuši zināt, ka ieroču meistara pagalmā Foburpuasonjēra ielā Nr. 5(b) esot pieci vai seši tūkstoši šauteņu. Sekcijai nemaz nav ieroču.»

Par iemeslu tam, ka namdaris uztraucās un parādīja zīmīti saviem kaimiņiem, bija tas, ka dažus sojus tālāk viņš pacēla otru papīrīti, arī saplēstu un vēl nozīmīgāku, kura attēlu mēs te reproducējam, ievērojot, ka šis dīvainais dokuments ir vēsturiski interesants:

K C D 7 Iemācieties šo lapiņu no galvas! Pēc tam to saplēsiet! Cilvēki, kam jūs uzticēsities, lai dara tāpat, tiklīdz jūs tiem būsit nodevuši rīkojumus.

Sveiciens un brālība.

L,

u og a1 fe

Personas, kas toreiz zināja par šo slepeno atradumu, tikai vēlāk saprata četru lielo burtu apslēpto nozīmi: kvinturioni, centurioni, dekurioni, izlūki, bet burti u og ax fe nozīmēja datumu un, proti: 1832. gada 15. aprīlis. Zem katra lielā burta bija ierakstīti vārdi, kuriem sekoja Joti raksturīgi norādījumi. Piemēram: K — Banerels. 8 šautenes. 83 patronas. Uzticams cilvēks. — C — Bubjērs. 1 pistole. 40 patronas. — D — Rotē. 1 rapieris. 1 pistole.

1 mārciņa pulvera. — 1 — Teisjē. 1 zobens. 1 patronsoma. Precīzs. — Terērs. 8 šautenes. Drošsirdīgs, utt.

Beidzot šis namdaris atrada tai pašā būvlaukumā trešo papīrīti, uz kura bija uzrakstīts ar zīmuli, bet ļoti skaidri salasāmi, šads mīklains teksts.1

Vienotība. Blanšārs. Arbrseka, 6.

Barā. Suazs. Skaitļojamā palāta,

Kostjuško. Obrī miesnieks?

2. 2. R.

Kajs Grakhs.

Pārbaudes tiesības. Difons. Fūrs.

2irondistu krišana..Derbaks. Mobjē.

Vašingtons. Pensons. 1 pistole, 86 patr.

Marseljēza.

Tautas suver. Mišels. Kenkampuā. Zobens.

Ošs.

Marso. Platons. Arbrseka.

Varšava. Tiljī, laikraksta «Populaire» pārdevējs.

Godīgais buržuā, kura rokās šī lapiņa bija palikusi, saprata tās nozīmi. Likās, ka šī lapiņa bija Cilvēka tiesību biedrības ceturtā iecirkņa pilnīgs sekciju saraksts ar sekciju vadoņu vārdiem un dzīves vietām. Šodien, kad visi šie fakti, palikuši neziņas miglā, nav nekas vairāk kā vēstures mantojums, tos var publicēt. Jāpiebilst, ka Cilvēka tiesību biedrības dibināšana, šķiet, notikusi vēlāk, nekā atrasts šis papīrs. Varbūt tas bijis tikai uzmetums. .

Taču pēc nodomiem un vārdiem, pēc uzrakstītajiem norādījumiem sāka izpausties reāli fakti.

Popenkūra ielā pie kāda vecu mantu tirgotāja, izdarot kratīšanu, kumodes atvilktnē atrastas septiņas ietinamā papīra lapas, visas vienādi četrkārtīgi gareniski salocītas; šīs lapas apsedza divdesmit sešas ceturtdaļloksnes tāda paša patronu veidā satīta ietinamā papīra un vienu karti, kurā bija lasāmsi

Salpetris…………………………………….. 12 unces

Sērs ………………………………………………. 2 unces

Ogle ………………………………………….. 2 ar pusi unces

Ūdens ……………………………………….. 2 unces

Kratīšanas protokolā minēts, ka atvilktne stipri odusi pēc pulvera.

Kāds mūrnieks, nākdams mājās no darba, aizmirsis

inazu sainīti uz sola Austerlicas tilta tuvumā. Sis sainīlis tika aiznests uz sardzes telpu. Sainīti attaisīja un atlada tajā divus iespiestus dialogus ar Laotjēra parakstu, kādu dziesmu ar virsrakstu «Strādnieki, savienojieties!» un skārda kārbu, pilnu ar patronām.

Kāds strādnieks, dzerdams kopā ar draugu, teicis, ka viņam esot karsti, un licis draugam sevi aptaustīt, bet tas sataustījis zem kamzoļa pistoli.

Grāvī uz bulvāra, nomaļā vietā starp Pērlašēzu un Troņa barjeru, bērni rotaļādamies atrada zem skaidu un mēslu kaudzes maisu, kurā bija veidnis ložu liešanai, koka cilindriņš patronu pagatavošanai, koka bļodiņa ar rnedibu pulvera graudiņiem un mazs čuguna katliņš metāla kausēšanai, kura dibenā bija skaidri redzamas kausēta svina pēdas.

Policijas aģenti, negaidot ierazdamies pulksten piecos no rīta pie kāda Pardona, kas vēlāk kļuva Merī Barikādes sekcijas loceklis un tika nogalināts 1834. gada aprīļa sacelšanās laikā, atrada viņu stāvam pie gultas ar patronām rokā, kuras viņš tikko bija izgatavojis.

Darba pārtraukuma laikā tika ievēroti divi vīri, kas satikās starp Pikpusa un Sarantonas barjerām uz šaura patruļas celiņa starp diviem mūriem pie kāda krodziņa, kura durvju priekšā mēdz spēlēt Siāmas ķegļus. Viens izvilka no blūzes apakšas pistoli un deva to otram. Pasniegdams ieroci, viņš ievēroja, ka no viņa sasvīdušajām krūtīm pulveris bija kļuvis mazliet mitrs. Viņš pārbaudīja pistoli un uzbēra vēl pulveri uz degļa. Pēc tam abi vīri šķīrās.

Kāds Galē, kas vēlāk aprīļa notikumu laikā tika nogalināts Bobūra ielā, lielījās, ka viņam esot mājās septiņi simti patronu un divdesmit četri šautenes krami.

Kādudien valdībai paziņots, ka priekšpilsētā izdalīti ieroči un divsimt tūkstoši patronu. Pēc nedēļas izdalīja trīsdesmit tūkstošus patronu. Jāatzīmē, ka policijas rokās neviena patrona nenonāca. Kādā pārķertajā vēstulē bija rakstīts: «Nav vairs tālu tā diena, kad pulksten četros no rīta astoņdesmit tūkstoši patriotu ķersies pie ieročiem.»

Sis rūgšanas process notika atklāti, varētu gandrīz teikt, mierīgi. Nenovēršamā sacelšanās mierīgi gatavoja negaisu valdības acu priekšā. Visas šās pagaidām apslēptās, bet jau nojaušamās krīzes īpatnības bija saskatāmas. Buržuā miermīlīgi sarunājās ar strādniekiem par to, kas gatavojās. Mēdza apjautāties: «Kā ar sacelšanos?» — tāda pašā tonī, kādā apjautātos: «Kā klājas jūsu sievai?»

Kāds mēbeļu tirgotājs Moro ielā jautāja:

—   Nu, kad tad jūs sāksit?

Kāds cits bodnieks sacīja:

—           Drīz sāksies. Es to zinu. Pirms viena mēneša jūsu -bija piecpadsmit tūkstoši, tagad jūsu ir divdesmit pieci tūkstoši.

Viņš piedāvāja savu šauteni, bet kaimiņš piedāvāja mazu pistoli, ko gribēja pārdot par septiņiem frankiem.

Revolūcijas drudzis pieņēmās. Neviens Parīzes vai Francijas kaktiņš nebija izņēmums. Sī artērija pulsēja visur. Līdzīgi membrānai, kas rodas no zināmiem iekaisumiem un izveidojas cilvēka ķermenī, slepeno biedrību tīkls sāka izplatīties pa visu zemi. No atklātās un reizē slepenās Tautas draugu asociācijas radās Cilvēka tiesību biedrība, kura kādu savu kārtējo rīkojumu datēja šādi: Pliviozā, republikāniskās ēras 40. gadā, — tā biedrība, kurai bija lemts pārdzīvot pat zvērināto tiesas spriedumu par tās likvidēšanu un kura nešaubīdamās deva savām sekcijām šādus zīmīgus nosaukumus:

Pīķi.

Trauksmes zvans.

Signāllielgabals.

Frīģiešu cepure.

21. janvāris.

Ubagi.

Klaidoņi.

Uz priekšu.

Robespjērs.

Nivelieris.

Pienāks laiks.

Cilvēka tiesību biedrība radīja Darbības biedrību. Tie bija nepacietīgie, kas atšķēlās un aizskrēja priekšā. Citas apvienības lūkoja rast papildinājumu lielajās un vecākajās biedrībās. Sekciju dalībnieki sūdzējās, ka viņus raustot uz visām pusēm. Tā radās Gailu biedrība un Pilsētu pašvaldību organizatoriskā komiteja. Tā radās apvienības cīņai par preses brīvību, personas brīvību, tautas izglītību, cīņai pret netiešiem nodokļiem. Pēc tam Strādnieku —&lt; vienlīdzības cīnītāju biedrība, kas sadalījās trīs frakcijās:vienlīdzības cīnītājos, komunistos un reformistos. Pēc tam

Bastīlijas armija, militāri organizētas kohortas veids, kur ik četrus vīrus komandēja kaprālis, desmit — seržants, divdesmit — jaunākais leitnants, četrdesmit — leitnants; tajā nekad savstarpēji nebija pazīstami vairāk kā pieci cilvēki. So izdomu, kur piesardzība apvienota ar drošsirdību, šķiet, bija apzīmogojis Venēcijas ģēnijs. Centrālajai komitejai, kas atradās priekšgalā, bija divas rokas — Darbības biedrība un Bastīlijas armija. Leģitīmistu biedrība Uzticības bruņinieki sēja nemieru starp šīm republikāniskajām apvienībām. Tā tika atmaskota un padzīta.

Parīzes biedrībām bija atzarojumi lielākajās pilsētās. Lionā, Nantē, Lillē un Marseļā bija savas Cilvēka tiesību, Karbonāru, Brīvo cilvēku biedrības. Eksā darbojās revolucionāru biedrība, kas saucās Kugurda. So vārdu esam jau minējuši. /

Parīzē Senmarso priekšpilsēta dūca turpat vai gluži kā Sentantuāna priekšpilsēta, un mācību iestādēs nebija mazāks satraukums kā priekšpilsētās. Kafejnīca Sentjasenta ielā un krodziņš Septiņi biljardi Matirensenžaka ielā bija studentu sanāksmju vieta. Ābeces draugu biedrība, kas bija cieši saistīta ar Anžē savstarpējās palīdzības biedrību un Eksas Kugurdu, kā redzējām, sapulcējās Mizēna kafejnīcā. Sie paši jaunieši, kā jau sacījām, satikās arī kādā krodziņā, kas saucās «Korinta», Mondetūra ielas tuvumā. Sīs sanāksmes bija slepenas. Citas, cik apstākļi atļāva, bija arī atklātas, un par to izaicinošo drosmi var spriest pēc kādas vēlāk notikušas pratināšanas fragmenta: «Kur šī biedrība pulcējās?» — «Miera ielā.» — «Pie kā?» — «Uz ielas.» — «Kādas sekcijas tur piedalījās?» — «Viena pati.» — «Kura?» — «Manuela sekcija.» — «Kas bija tās vadonis?» — «Es.» — «Jūs vēl esat pārāk jauns, lai būtu pieņēmis viens pats tik svarīgu lēmumu — uzbrukt valdībai. No kurienes jūs saņēmāt instrukcijas?» — «No Centrālās komitejas.»

Armijā arī modās satraukums, ko vēlāk pierādīja nemieri Belforā, Linevilā un Epinālā. Nemiernieki lika cerības uz piecdesmit otro pulku, uz piekto, astoto, trīsdesmit septīto un divdesmito jātnieku pulku. Burgundijā un dienvidu pilsētās tika stādīts Brīvības koks, tas ir, tika iesprausta kārts, kurai galā uzmauca jakobīņu cepuri.

Tāds bija stāvoklis.

So stāvokli, kā jau sākumā minēts, stiprāk un asāk nekā citi iedzīvotāji izjuta Sentantuāna priekšpilsēta. Tieši tur atradās centrs.

Sī vecā priekšpilsēta, apdzīvota kā skudru pūznis, strādīga, drosmīga un nikna kā bišu strops, trīcēja aiz nepacietības, gaidot eksploziju. Viss tur rosījās, bet darbs tādēļ netika pārtraukts. Nekas nevarētu radīt priekšstatu par šo dzīvo un drūmo ainu. Priekšpilsētā zem bēniņu jumtiem slēpās drausmīga nabadzība; tur varēja atrast arī cilvēkus ar sevišķi kvēlu un izcilu prātu. Bet tieši nabadzība un prāts ir jo sevišķi bīstams galējību savienojums.

Sentantuāna priekšpilsētai bija vēl arī citi dumpošanās cēloņi: tā allaž smagi izjuta tirdzniecības krīzes, bankrotus, streikus, bezdarbu, kas pavada lielus politiskus satricinājumus. Revolūcijas laikā trūkums vienlaikus ir cēlonis un sekas. Cirstais sitiens skar pašu. Šie iedzīvotāji, pilni lepnas tikumības, spējīgi slēpt sevī augstāko dvēseles degsmi, vienmēr gatavi ķerties pie ieročiem, viegli uzliesmojoši, satracināti, neizdibināmi, pielādēti ar sprāgstvielu, šķita gaidām tikai dzirksteles uzkrišanu. Ikreiz, kad pie apvāršņa, notikumu vēja dzītas, lidinās īstas dzirksteles, nevar nedomāt par Sentantuāna priekšpilsētu un par baigo nejaušību, kas novietojusi pie Parīzes vārtiem šo ciešanu un ideju pulvera mucu.

Antuana priekšpilsētas krodziņi, ne reizi vien pieminēti iepriekšējā aprakstā, ieguvuši vēsturisku popularitāti, jferriieru laikos tur vairāk reibst no runām nekā no vīna. Tur virmo pravietisks gars un nākotnes dvesma, kas piepilda sirdis un pacilā dvēseles. Antuāna priekšpilsētas krodziņi atgādina Aventīna pakalna pagrabiņus, kuri atradās virs sibillas alas un kurus pildīja svētās vēsmas, kas plūda no alas dzīlēm, — pagrabiņus, kuru galdiņi bija gandrīz kā trijkāji un kuros tika dzerts dzēriens, ko Ennijs sauc par sibillu vīnu.

Sentantuāna priekšpilsēta ir tautas spēku glabātuve. Re-volucionārais satricinājums rada tajā plaisas, pa kurām izverd tautas suverenitāte. Šī suverenitāte var rīkoties aplam, var kļūdīties kā kura katra cita, bet, arī maldījusies, tā paliek dižena. Par to Var teikt tāpat kā par aklo ciklopu — Ingens

03. gadā atkarībā no tā, vai ideja bijusi laba vai slikta, v i i diena bijusi fanātisma vai entuziasma apdvesta, no Scntantuāna priekšpilsētas nāca laukā te mežoņu leģioni, It varoņu pulki.

Mežoņi. Noskaidrosim šo vārdu. Šie izspūrušie cilvēki, Līs radošā revolucionārā haosa dienās, noplīsuši, rēcoši, neganti, pacēluši rungas, izslējuši pīķus, traucās uz veco satricināto Parīzi, — ko viņi gribēja? Viņi prasīja darīt l. ilu spaidiem, darīt galu tirānijai, darīt galu zobena cil.isanai, prasīja darbu vīrietim, skolu bērniem, sabiedrisku gādību sievietei, brīvību, vienlīdzību, brālību, maizi visiem, domas visiem, pasaules pārvēršanu paradīzē, progresu; un šo svēto, labo un lēnīgo progresu viņi pieprasīja, novesti līdz galējam izmisumam, neapjēgdami, ko dara, briesmīgi, puskaili, ar rungām rokās, rēcieniem uz lūpām. Tie bija mežoņi, jā, tomēr civilizācijas mežoņi.

Ar niknu drosmi viņi sludināja tiesības, kaut vai ar bailēm un šausmām gribēja piespiest cilvēku dzimumu dzīvot paradīzē. Viņi šķita esam barbari, bet bija glābēji. Viņi pieprasīja gaismu, paši staigādami tumsas maskās.

Iepretim šiem cilvēkiem — nikniem un briesmīgiem, mēs to atzīstam, bet nikniem un briesmīgiem labā dēļ — ir arī citādi cilvēki — smaidoši, tērpti izšūtās zelta drānās, ar lentām un zvaigznēm, zīda zeķēs, ar baltām spalvām, dzelteniem cimdiem, lakotās kurpēs, kuri, atspiedušies ar elkoņiem uz samta segta galda līdzās marmora kamīnam, rāmi uzstāj par pagātnes, viduslaiku, dievišķo tiesību, fanātisma, tumsonības, verdzības, nāves soda un kara saglabāšanu un atbalstīšanu, klusā balsī un godbijīgi slavinādami šķēpu, sārtu un ešafotu. Runājot par sevi, ja mēs būtu spiesti izvēlēties starp civilizācijas barbariem un barbarisma civilizētajiem, — mēs izraudzītos barbarus.

Bet, paldies dievam, ir iespējama arī cita izvēle. Lēkt bezdibenī nav vajadzīgs ne nākotnes, ne pagātnes dēļ. Ne despotismu, ne teroru. Mēs gribam sasniegt progresu, ejot pa nolaidenu taku.

Dievs par to gādās. Stāvumu nolīdzināšana — tā ir dieva politika.

6 Anžolrass un viņa palīgi

Ap šo laiku Anžolrass, paredzēdams iespējamos notikumus, izdarījakaut ko līdzīgu slepenai pārbaudei.

Visi pulcējās slepenajā sanāksmē Mizēna kafejnīcā.

Iepīdams savā runā dažas mīklainas, bet zīmīgas metaforas, Anžolrass teica:

—   Derētu zināt, kas mums ir un uz ko mēs varam paļauties. Ja mēs gribam, lai mums būtu cīnītāji, tad tie jāsagādā. Jābūt, ar ko karot. Tas nevar kaitēt. Gājējiem aizvien ir vairāk izredžu tikt nobadītiem, ja uz ceļa ir vērši, nekā tad, ja to tur nav. Tādēļ pārskaitīsim mazliet savu ganāmpulku. Cik mūsu ir? Nav vērts atlikt šo darbu uz rītdienu. Revolucionāriem vienmēr jāsteidzas; progresam nav daudz laika. Neuzticēsimies nejaušībai. Neļausim sevi pārsteigt. Jāpārbauda no jauna visas šuves, kādas esam nošuvuši, un jāapskata, vai tās ir stipras. Šis darbs jāpaveic līdz galam šodien pat. Tu, Kurfeirak, apskatīsi politehniķus. Šodien ir viņu atpūtas diena. Šodien trešdiena. Un jūs, Feijī, jūs apskatīsit tos, kas ir Glasjērā, vai ne? Kombefērs apsolījis aiziet uz Pikpusu. Tur viss pamatīgi vārās. Baorels apmeklēs Estrapadu. Pruvēr, masoni kļūst vēsāki; tu mums atnesīsi ziņas par ložu Grenelsentonorē ielā. Zoli dosies uz Dipijtrēna klīniku un pataustīs pulsu medicīnas skolai. Bosjē izdarīs mazu pastaigu līdz tiesu palātai un aprunāsies ar tieslietu kandidātiem. Es pats uzņemos painteresēties par Kugurdu.

—  Viss kārtībā, — teica Kurfeiraks.

—   Nē.

—   Kas tad vēl?

—   Kāda ļoti svarīga lieta.

—   Kāda? — jautāja Kombefērs.

—   Mēnas barjera, — Anžolrass atbildēja.

Anžolrass uz mirkli iegrima pārdomās un tad atsāka:

—   Pie Mēnas barjeras dzīvo marmorkaļi, gleznotāji, tēlnieku mācekļi. Tie ir jūsmīgi zēni, taču var ātri atvēst. Es nezinu, kas ar viņiem kopš kāda laika notiek. Viņi domā par ko citu. Viņu degsme apdziest. Viņi pavada laiku, spēlēdami domino. Ar viņiem steidzami jāparunā, nedaudz, toties spēcīgi. Viņi sapulcējas pie Rišfē. Tur viņtls var sastapt starp divpadsmitiem un vieniem. Sais pelflo. vajadzētu uzpūst uguni. Te es biju cerējis uz aizmārllgo Mariusu, kas vispār ir lāga zēns, bet viņš vairs ner/idas. Man būtu vajadzīgs kāds, ko aizsūtīt uz Mēnas l.u jeru. Taču man vairs nav cilvēku. Un es? — ieteicās Grantērs. — Es taču esmu te.

—  Tu?

—  Jā.

—       Tu, lai pamācītu republikāņus! Tu, lai principu vārdā Iekvēlinātu atdzisušās sirdis!

—   Kādēļ ne?

—  Vai tad tu vari būt kaut kam derīgs?

—  Es atļaujos tā domāt, — sacīja Grantērs.

—  Tu nekam netici.

—   Es ticu tev.

—   Grantēr, vai gribi man izdarīt kādu pakalpojumu?

—   Kādu vien vēlies. Varu pat notīrīt tev zābakus.

—       Nu, tad nejaucies mūsu darīšanās! Vari sūkt savu absintu.

—  Tu esi nepateicīgs, Anžolras.

—       Tu būtu tas cilvēks, kas aizies uz Mēnas barjeru! Vai tu būtu uz to spējīgs?

—       Esmu spējīgs noiet uz leju pa Grē ielu, pāriet pāri Senmišela laukumam, doties pa Prinča ielu līdz Vožirāra ielai, tad garām Karmelītiem, iegriezties Asasa ielā, aiziet līdz šeršmidī ielai, atstāt aiz muguras Kara padomi, izskriet cauri Vecajai Tilēriju ielai, pārjozt pār bulvāri, paiet pa Mēnas šoseju, iziet cauri barjerai un ierasties pie Rišfē. Uz to es esmu spējīgs. Arī mani zābaki uz to ir spējīgi.

—   Vai tu kaut cik pazīsti tos biedrus pie Rišfe?

—   Ne visai. Mēs tikai esam uz «tu».

—   Ko tad tu viņiem teiksi?

—       Parunāšu ar viņiem par Robespjēru, velns parāvis! Par Dantonu. Par principiem.

—  Tu?!

—       Es. Pret mani visi ir netaisni. Bet, ja es ko uzņemos, tad sargieties! Esmu lasījis Pridomu, pazīstu Sabiedrisko līgumu, zinu no galvas Otrā gada konstitūciju. «Pilsoņa brīvība beidzas tur, kur sākas cita pilsoņa brīvība.» Un tu mani turi par pēdējo tumsoni? Man atvilktnē ir kāda veca asignācija. Cilvēka tiesības, tautas suverenitāte, velns lai parauj! Es esmu mazliet pat ebertists. Ar pulksteni rokā es varu bez apstājas runāt sešas stundas no vietas par brīnišķīgākajām lietām.

—   Esi taču nopietns! — sacīja Anžolrass.

—   Esmu pat nikns, — Grantērs atbildēja.

Anžolrass mirkli padomāja un sakustējās, šķiet, bija ko izlēmis.

— Grantēr, — viņš teica ar uzsvaru, — esmu ar mieru tevi izmēģināt. Dodies uz Mēnas barjeru!

Grantērs dzīvoja mēbelētā istabā turpat līdzās Mizēna kafejnīcai. Viņš izgāja un pēc piecām minūtēm atgriezās. Viņš bija devies uz māju uzvilkt vesti, kādas valkāja Robespjēra laikā.

—   Sarkanā, — viņš sacīja, ienākdams un cieši raudzīdamies Anžolrasā.

Pēc tam sparīgi uzsita ar delnu pa abiem spilgti sarkanajiem vestes atlokiem uz krūtīm.

Un, piegājis klāt Anžolrasain, pačukstēja tam ausī:

—   Esi mierīgs!

Apņēmības pilns, viņš uzmauca galvā cepuri un aizgāja.

Pēc stundas ceturkšņa Mizēna kafejnīcas dibenistaba bija tukša.

Visi Ābeces draugi bija izklīduši katrs savās gaitās. Anžolrass, kas bija solījies apmeklēt Kugurdu, aizgāja pēdējais.

Kugurdas biedri no Eksas, kuri atradās Parīzē, mēdza toreiz pulcēties Isī ielejā vienā no pamestajām akmeņlauztuvēm, kādu ir visai daudz šajā Sēnas pusē.

Anžolrass, soļodams uz satikšanās vietu, pārdomāja situāciju. Notikumu nopietnība bija acīm redzama. Kad notikumi, kas ir kādas apslēptas sabiedriskās slimības vēstneši, attīstās lēnām, niecīgākā komplikācija tos aptur un sarežģī. Sī parādība ir par cēloni sabrukumam un atdzimšanai. Anžolrass saskatīja mirdzošu augšuplidojumu zem tumšā nākotnes pārsega. Kas zina? Varbūt šis brīdis jau tuvojas. Tauta, kas no jauna izcīna savas tiesības, — cik lieliski! Revolūcija, kas no jauna majestātiski atgūst Franciju un saka pasaulei: «Turpinājums rīt!» Anžolrass bija apmierināts. Kalve karsti kurējās. Šai pašā brīdī aiz viņa stiepās pulvera taka — pa visu Parīzi iz-

Kaisītie draugi. Domās viņš salīdzināja Kombefēra filozolisko un iekšējās pārliecības pilno daiļrunību ar pasaules pilsoņa Feijī entuziasmu, ar Kurfeiraka dedzīgumu, haorela smiekliem, Žana Pruvēra skumjām, Zoli zināšanām, Bosjē sarkasmu, — tie bija sava veida elektrības sprakšķi, kam vienlaikus un visur seko dzirksteļu izšķilšanas. Visi piedalās šai darbā. Nav šaubu, ka rezultāts atbildīs pūliņiem. Tas ir labi. Te viņš atcerējās Grantēru. «Pag,» viņš nodomāja, «Mēnas barjera man gandrīz pa ceļam. Ja es aizietu līdz Rišfē? Paskatīsimies mazliet, ko dara Grantērs un kā viņam veicas.»

Vožirāra tornī nosita viens, kad Anžolrass aizsniedza Rišfē pīpētavu. Viņš atrāva durvis, ienāca, sakrustoja rokas, ļaudams aizcirsties durvīm, kas viņam iesita pa muguru, un sāka apskatīt zāli, pilnu galdiem, cilvēkiem un dūmiem.

Kāda balss dārdēja šai dūmakā, un šo balsi pastāvīgi pārtrauca kāda cita. Tas bija Grantērs, kas strīdējās ar savu pretinieku.

Grantērs sēdēja ar seju pret kādu vīru pie lāsaina marmora galdiņa, kas bija nosēts ar domino kauliņu zvaigznājiem; viņš sita ar dūri pa marmoru, un, lūk, ko Anžolrass izdzirdēja:

—   Dubultseši.

—   Četri.

—   Cūka! Man tādu nav.

—   Tu esi pagalam. Divi.

—   Seši.

—   Trīs.

—   Viens.

—   Mans gājiens.

—   Četri punkti.

—   Pamaz.

—   Tev jāspēlē.

—   Es izdarīju milzīgu kļūdu.

—   Tu gāji pareizi.

—   Piecpadsmit.

—   Vēl septiņi.

—       Tagad man ir divdesmit divi. (Domīgi.); Divdesmit divi!

—       Tu nebiji gaidījis dubultsešnieku. Ja es ar to būtu gājis pašā sākumā, visa spēle būtu bijusi citāda.

—  Vēlreiz divnieks. Vieninieks.

—  Viens! 5e tev pieci.

—  Man nav.

—   Bet vai tad tu to neizliki?

—  Jā.

—  Tukšais.

—       Tev nu gan ir laime! Vai, kā tev laimējas! (Ilga domāšana.) Divi.

—   Viens.

—  Man nav ne pieci, ne viens. Tas tev diez kā nepatīk.

—  Domino.

—  Ak, tu suns tāds!

OTRA GRAMATA EPONĪna

.

1 Cīrulīša lauks

Mariuss bija bijis aculiecinieks negaidīto notikumu atrisinājumam lamatās, uz kuru pēdām viņš bija uzvedis Žavēru; bet, tiklīdz Žavērs bija atstājis būdu, aizvezdams trijos fiakros savus gūstekņus, Mariuss savukārt pazuda no mājas. Pulkstenis bija tikai deviņi vakarā. Mariuss devās pie Kurfeiraka. Kurfeiraks bija pametis savu pastāvīgo dzīves vietu Latīņu kvartālā un «politisku apsvērumu dēļ» aizgājis dzīvot uz Stiklu ielu; šis kvartāls piederēja pie tiem, kur tajos laikos labprāt mitinājās dumpinieki. Mariuss teica Kurfeirakam:

—   Es atnācu pie tevis pārnakšņot.

Kurfeiraks izvilka vienu no saviem diviem gultas matračiem, noklāja to zemē un sacīja:

—   Kārtībā.

Otrā dienā pulksten septiņos no rīta Mariuss atgriezās savā būdā, samaksāja īri un to, kas pienācās Pentermātei, sakrāva rokas rateļos grāmatas, gultu, galdu, kumodi un divus krēslus un aizgāja, neatstādams adresi, tā ka otrā rītā, kad Žavērs ieradās nopratināt Mariusu par vakardienas notikumiem, viņš sastapa tikai Pentermāti, kas viņam paskaidroja:

—   Aizvāciesl

Pentermāte bija pārliecināta, ka Mariusam ir kads sakars ar naktī notvertajiem zagļiem.

—        Kas to būtu domājis! — viņa iesaucās, pļāpādama ar kaimiņmāju durvju sardzēm, — šitāds jauneklis, izskatījās tīri pēc meitenes!

Tik pēkšņai dzīvokļa maiņai Mariusam bija divi iemesli. Pirmais bija tas, ka viņam tagad bija bailes no šās mājas, kur viņš bija redzējis tik tuvu un visā kailumā pretīgāko un negantāko sociālo kropļojumu, kas varbūt bija vēl briesmīgāks nekā nelietis bagātnieks, — viņš bija redzējis nelieti nabagu. Otrs iemesls bija tas, ka viņš negribeja figurēt tiesas prāvā, kas droši vien sekos, un būt par liecinieku pret Tenardjē.

Žavērs nodomāja, ka jaunajam cilvēkam, kura vārdu viņš neatcerējās, uznākušas bailes un tas aizbēdzis vai varbūt pat nemaz nebija pārnācis mājās, kamēr te bija izliktas lamatas; viņš tomēr centās Mariusu sameklēt, bet tas neizdevās.

Pagāja viens mēnesis, tad otrs. Mariuss vēl aizvien dzīvoja pie Kurfeiraka. No kāda praktizējoša advokāta, parasta tiesas apmeklētāja, viņš dabūja zināt, ka Tenardjē ieslodzīts vieninieka kamerā. Katru pirmdienu Marinss nodeva Forsas cietuma kancelejā piecus frankus, domātus Tenardjē.

Mariuss, kuram pašam naudas vairs nebija, aizņēmās šos piecus frankus no Kurfeiraka. Tā bija pirmā reize viņa mūža, kad viņš aizņēmās naudu. Šie pieci kārtējie franki bija divkārša mīkla: Kurfeirakam, kas tos aizdeva, un Tenardjē, kurš tos saņēma. «Kur viņš tos liek?» domāja Kurfeiraks. «No kurienes tie man varētu nākt?» brīnījās Tenardjē.

Mariuss tomēr bija gauži noskumis. Atkal viss ieslīdzis necaurredzamā tumsā. Viņš vairs nekā neredzēja nākotnē; dzīve bija no jauna iegrimusi noslēpumā, kur viņš taustīdamies maldījās. Vienu mirkli šai tumsā viņš bija atkal redzējis ļoti tuvu pazibam jauno meiteni, ko mīlēja, sirmgalvi, kurš šķita esam tās tēvs, — šīs nepazīstamās būtnes, kas vienīgās viņu saistīja pie dzīves un bija viņa vienīgā cerība pasaulē; un brīdī, kad viņš tās cerēja satvert, kāda vēsma bija aiznesusi šīs ēnas sev līdzi. Ne mazākā pārliecības un patiesības dzirkstelīte nebija uzliesmojusi viņā pat no šā briesmīgā trieciena. Nebija iespējami nekādi minējumi. Viņš nezināja vairs pat tās vārdu, ko agrāk domājās zinām. Skaidrs, tā nebija Ursula. Un «Cīrulītis» bija tikai iesauka. Bet ko lai domā par sirmgalvi? Vai tas tiešām slēpās no policijas? Mariusam iešāvās prātā strādnieks ar sirmajiem matiem, kuru viņš bija saticis Invalīdu nama tuvumā. Tagad šķita iespējams, ka šis strādnieks un Baltais kungs bija viena un tā pati persona. Tātad viņš pārģērbjas? Šai cilvēkā bija kaut kas varonīgs un kaut kas aizdomīgs. Kāpēc viņš nebija saucis palīgā? Kāpēc bija bēdzis? Vai viņš bija vai nebija jauna-, meitenes tēvs? Un, beidzot, vai viņš tiešām bija tas virs, kuru Tenardjē šķita pazīstam? Vai Tenardjē nevarēja pārskatīties? Tik daudz neatrisināmu problēmu! Tiesa, tas viss nemazināja Luksemburgas dārzā redzētās jaunās mc i Ienes eņģelisko burvību. Mokpilnas skumjas; Mariusa sirdī plosījās kaislība, tumsa aizplīvuroja viņa acis. Kaut kas viņu atgrūda, kaut kas pievilka, un viņš bija kā sakalts. Viss pagaisis, tikai ne mīlestība. Viņš bija zaudējis pat mīlestības instinktu un tās pēkšņos uzliesmojumus. Parasti tā liesma, kas mūs dedzina, mazliet mūs arī apgaismo un izstaro kādu derīgu atspīdumu. Šos apslāpētos kaislības padomus Mariuss vairs pat nedzirdēja. Nekad viņš sev neteica: «Vai man neaiziet tur? Varbūt darīt šādi…» Tā, kuru viņš vairs nevarēja saukt par Ursulu, acīmredzot kaut kur mita; Mariusam nebija ne jausmas, kur lai viņš to meklē. Viņa dzīve tagad bija izklāstāma pāris vārdos: pilnīga neziņa necaurredzamā miglā. Atkal, atkal viņu redzēt! Viņš to joprojām alka, bet vairs nemaz necerēja.

Kā par nelaimi, no jauna uzmācās arī trūkums. Viņš juta pavisam tuvu sev aiz muguras tā ledaino elpu. Šo vētraino notikumu laikā, nu jau labi sen, viņš bija pārtraucis savu darbu, un nav nekā bīstamāka par pārtrauktu darbu; līdz ar to zūd arī paradums strādāt. Paradums, ko viegli atmest, bet grūti atgūt.

Zināms kvantums sapņainības ir noderīgs, tāpat kā mērena deva narkozes. Tā nomierina nodarbinātā prāta drudzi, kas dažkārt ir jo smags, un rada prātā maigu un vēsu miglu, kura nogludina tīrās domāšanas pārāk asos apveidus, aizpilda vienā otrā vietā tukšumus un atstarpes, sasaista kopus atsevišķās ideju grupas un notušē to asos stūrus. Bet pārmērīga sapņainība pazudina. Ak vai! prāta darbiniekam, kas, pametis domu augstumus, ļaujas vienīgi sapņiem! Viņš domā, ka atkal varēs viegli pacelties, un iestāsta sev, ka galu galā tas ir viens un tas pats. Maldi!

Domāšana ir prāta darbs, sapņošana — tā bauda. Aizstāt domāšanu ar sapņošanu ir tas pats, kas neatšķirt indi no barības.

Mariuss — kā atceramies — tieši ar to bija sācis. Viņu bija sagrābusi kaislība un beidzot iemetusi bezveidīga, dziļdziļā himeru valstībā, No mājas tad mēdz iziet tikai tšpēc, Jai pasapņotu. Laiska dzīvības vilkšana. Mutuļojošs un reizē sastindzis bezdibenis. Bet, jo mazāk tika strādāts, jo vairāk pieauga trūkums. Tas ir dabas likums. Cilvēks, nododamies sapņiem, parasti kļūst izšķērdīgs un gļēvs; dīkais prāts nespēj piemēroties ierobežojumiem. Šādā dzīves veidā labais ir sajaukts ar ļauno: gļēvulība ir postoša, bet augstsirdība — veselīga un laba. Taču nabadzīgs, devīgs un cēls cilvēks, kas nestrādā, ir pazudis. Līdzekļi izsīkst, vajadzības pieaug.

Tā ir liktenīga slīpne2 uz kuras nokļūst paši godīgākie un stiprākie, tapat kā vājākie un netikumīgākie, un tā noved pie vienas vai otras no divām aizām — pašnāvības vai nozieguma.

Ja cilvēks pieradis iziet no mājām, lai pasapņotu, tad pienāks diena, kad viņš izies no mājām, lai mestos atvarā.

Pārmērīga sapņošana rada Eskusus un Lebrā.

Mariuss gāja uz leju pa šo slīpni lēniem soļiem, cieši vērdamies tajā, kuru viņš vairs neredzēja. Tas, ko nupat teicām, liekas dīvaini, un tomēr tā ir patiesība. Sirds dziļumos iedegas atmiņas par zudušu būtni, jo vairāk tā liekas zudusi, jo gaišāk tā mirdz; izmisusī un drūmā dvēsele redz šo mirdzumu pie sava apvāršņa; tā ir dvēseles nakts zvaigzne. Viņa — tā bija vienīgā Mariusa doma. Viņš ne par ko citu nedomāja; viņš neskaidri juta, ka vecais uzvalks kļuvis nepieklājīgs un jaunais uzvalks jau kļuvis par vecu uzvalku, ka krekli novalkāti, ka cepure novalkāta, ka zābaki novalkāti, tas ir, ka viņa dzīve ir novalkāta, un domāja: «Kaut tikai es varētu viņu vēl redzēt pirms nāves!»

Mariusam bija palikusi tikai viena brīnišķa doma —» ka Viņa bija mīlējusi, ka viņas skatiens to bija pateicis, ka viņa nezināja vārdu, bet pazina tā dvēseli un ka varbūt tur, kur viņa šobrīd atradās, lai kur būtu šī noslēpumainā vieta, viņa vēl aizvien to mīlēja. Kas zina, vai viņa par Mariusu tāpat nedomāja, kā tas domāja par viņu? Dažreiz neizskaidrojamos brīžos, kādi uzbango ikviena mīlētāja sirdī, kad ir pamats tikai skumjām un tomēr sajūt neskaidru prieka uzplūdu, viņš sev teica: «Tās ir viņas domas, kas atlido pie manis!» Pēc tam piebilda: «Varbūt arī manas domas aizlido pie viņas.»

Sī ilūzija, par kuru viņš brīdi vēlāk kratīja galvu, paguva tomēr iemest dvēselē staru, kas dažkārt atgādināja cerību. Laiku pa laikam, it īpaši vakara stundās; kas visvairāk uzvēda skumjas sapņotājiem, viņš ierakstīja savā burtnīcā, kura kalpoja tikai šim nolūkam, vistīrāko, nesavtīgāko, ideālāko no sapņiem, ar kādiem mīlestība pildīja viņa būtību. Viņš to sauca — «rakstīt viņai».

Aplam būtu domāt, ka viņa prāts bija aptumšojies. Gluži otrādi. Viņš bija zaudējis spēju strādāt un neatlaidīgi virzīties uz noteiktu mērķi, bet vairāk nekā jebkad viņam piemita gaišredzīgums un tiešums. Mariuss redzēja mielīgā un reālā, kaut arī neparastā gaismā to, kas norisa acu priekšā, pat pavisam vienaldzīgus notikumus vai cilvēkus, par visu viņš izteica pareizu spriedumu, taču ar neslēptu grūtsirdību un atklātu vienaldzību. Viņa prāts, gandrīz zaudējis cerības, mita un lidinājās augstumos.

Šādā prāta stāvoklī viņam nekas nepagāja secen, nekas viņu nespēja pievilt, un ik brīdi viņš saredzēja dzīves, cilvēces un likteņa būtību. Laimīgs pat dziļākajās skumjās ir tas, kam dievs dāvājis mīlestībai un nelaimei atvērtu dvēseli! Kurš nav redzējis pasaules parādības un cilvēka sirdi šai divējādā apgaismojumā, tas nav redzējis nekā īsta un nekā nezina.

Dvēsele, kas mīl un cieš, ir cildena.

Taču dienas sekoja cita citai, bet nekas jauns nenotika. Viņam tikai likās, ka drūmais ceļa gabals, kas vēl jānoiet, ar katru mirkli kļūst īsāks. Viņam šķita, ka jau skaidri saredz šās bezdibenīgās nogāzes malu.

«Vai patiesi vairs nepagūšu viņu redzēt?!» Mariuss klusībā sev jautāja.

Kad pa Senžaka ielu esam uzkāpuši kalnā, atstādami sānis barjeru, un gājuši kādu laiku pa senā iekšējā bulvāra kreiso pusi, mēs nonākam līdz Santē ielai, pēc tam līdz Glasjēra ielai un mazu gabaliņu šaipus Gobelēnu upītes ieraugām kaut ko līdzīgu laukam, kas visā garajā un vienmuļajā Parīzes bulvāru joslā ir vienīgā vieta, kur Reisdāls būtu labprāt vēlējies apsēsties.

Nez kādēļ tur viss izdveš skaistumu: zaļā pļaviņa ar pāri izstieptām virvēm, uz kurām vējā žāvējas dažādi drēbju kankari; Luija XIII laikā celtā vecā ferma ar augstu jumtu, kuru dīvaini sašķeļ mansardi; pussagruvuši žogi; šur tur pazib ūdens starp papelēm; sievietes, smiekli, čalas; apvāršņa malā Panteons, koks pie Kurlmēmo skolas, Valdegrasas baznīca — melna, smagnēja, fantastiska, jocīga, krāšņa, bet tālāk Dievmātes katedrāles drūmie četrstūrainie torņi.

Varbūt tādēļ, ka šo vietu vērts redzēt, reti kāds tur ierodas. Labi, ja piecpadsmit minūšu laikā te pabrauc garām kādi divriči vai smagais ormanis.

Reiz gadījās, ka Mariusa vientuļās pastaigas bija viņu atvedušas šai zemes stūrītī ūdens tuvumā. Todien šai bulvārī notika rets gadījums — parādījās kāds gājējs. Mariuss, dīvaini pārsteigts par šās gandrīz mežonīgās vietas burvīgumu, apjautājās garāmgājējam:

—   Kā sauc šo vietu?

Garāmgājējs atbildēja:

—   Cīrulīša lauks. — Un piemetināja: — Tieši te Ulbahs nogalināja ganu meiteni no Ivrī.

Bet pēc vārda «Cīrulīša» Mariuss vairs nekā nedzirdēja. Aizsapņojoties mēdz uznākt tādi pēkšņa sastinguma brīži, ko var izraisīt viens vienīgs vārds. Domas piepeši koncentrējas ap vienu tēlu un nav vairs spējīgas neko citu uztvert. «Cīrulītis» bija vārds, kas Mariusam dziļas grūtsirdības brīžos bija aizstājis Ursulas vārdu. «Skat,» viņš teica, nez kālab izbrīnījies, kas raksturīgs tādām noslēpumainām sarunām pašam ar sevi, «šis ir viņas lauks. Te es uzzināšu, kur viņa dzīvo.»

Tas bija bezjēdzīgi, bet neatvairāmi.

Un viņš sāka nākt katru dienu uz Cīrulīša lauku.

2 Noziegumu dīgļu perināšana cietumā

Žavēra uzvara Gorbo būdā šķitās pilnīga, bet tā tomēr tāda nebija.

Vispirms — un tas viņam sagādāja visvairāk raižu — Žavēram nebija izdevies padarīt gūstekni par cietumnieku. Aizbēdzis slepkavas upuris ir aizdomīgāks nekā pats slepkava, un iespējams, ka šī persona, kas bija tik vērtīgs ķēriens noziedzniekiem, nebūtu bijis mazāks ieguvums varas orgāniem.

Tad vēl — Žavēram bija izmucis arī Monparnass.

Vajadzēja gaidīt jaunu izdevību, lai uzliktu ķepu šim «velna švītam». Tiešām, Monparnass, saticis Eponīnu, kas stāvēja sardzē zem bulvāra kokiem, bija aizvedis to sev līdz, vēlēdamies labāk būt Nemorins ar meitu nekā Šinderhanss ar tēvu. Viņam bija laimējies. Viņš palika brī-

vlliā. Runājot par Eponīnu, jāsaka, Žavērs to vēlāk atkal nogrāba. Vajš mierinājums. Eponīna bija pievienojusies A/.elmai Madlonetā.

Un beidzot, braucot no Gorbo būdas uz Forsas cietumu, viens no galvenajiem arestētajiem, Zvadzinaudiņa, bija nozudis. Neviens nezināja, kā tas notika, aģenti un seržanti «nekā nesaprata», vipš bija izkūpējis kā dūmi, izslīdējis no roku važam, izlīdis cauri karietes šķirbām — kariete bija šķirbaina — un aizbēdzis; piebraucot pie cieluma, nebija nekā cita, ko teikt, kā vienīgi tas, ka Zvadzinaudiņas nav. Tā bija vai nu burvība, vai arī policijas roku darbs. Vai Zvadzinaudiņa bija izkusis tumsā, tāpat kā sniega pārsla izkūst ūdenī? Vai te nebija iejaukta neatzīta aģentu līdzdalība? Vai šis vīrs nav saistāms ar divkāršu mīklu — nelikumību un likumu? Vai viņš nebija vienlīdz pārkāpuma un atmaksas iemiesojums? Vai šās sfinksas priekškājas nebalstījās uz noziegumu, bet pakaļkājas uz policiju? Žavērs noraidīja šādu savienojumu iespēju un būtu sašutis pat no domām par tādu tumšu darījumu; bet viņa nodaļā bija arī citādi inspektori nekā viņš, kuri, kaut gan bija viņa padotie, bija labāk informēti nekā viņš pats par prefektūras noslēpumu, un Zvadzinaudiņa bija tāds neģēlis, ka varēja būt labu labais aģents. Tik tuvi sakari ar nakts tumsu, kurā var viegli pazust, — tas ir izdevīgi bandītiem un ērti policijai. Tādi,, blēži ar divām sejām mēdz būt. Lai nu būtu kā būdams, nozudušais Zvadzinaudiņa netika atrasts. Žavēru, kā šķiet, tas vairāk saniknoja nekā pārsteidza.

Bet par Mariusu, «šo stulbeni advokātu, kurš droši vien bija nobijies» un kura vārdu Žavērs bija aizmirsis, — par viņu Žavērs daudz nedomāja. Turklāt Mariuss bija advokāts, tādēļ kurā katrā laikā atrodams. Bet. vai tikai advokāts?

Izmeklēšana bija sākusies.

Tiesas izmeklētājs bija atzinis par derīgu vienu no bandas «Pirmie Gaiļi» dalībniekiem vairs nesēdināt viennīcā, cerēdams, ka tas kaut ko izpļāpās. Šis vīrs bija Brižons, pinkainis no Mazās Baņķiera ielas. Viņu izlaida Karļa Lielā pagalmā, un uzraugu acis bija par viņu nomodā.

Vārds Brižons pieder pie tiem, kurus Forsas cietums atceras. Tā sauktās Jaunās ēkas riebīgajā pagalma, ko administrācija dēvēja par Senbernāra pagalmu, bet zagļi sauca par Lauvu bedri, pa kreisi jumtu augstumā paceļas

ar kraupi un ķērpjiem apaudzis mūris, uz kura netālu no veciem, sarūsējušiem dzelzs vārtiem, kas veda agrākajā Forsas hercoga pils baznīciņā, kura tagad kļuvusi par noziedznieku guļamtelpu, vēl pirms gadiem divpadsmit varēja redzēt rupji ar naglu akmenī ieskrāpētu tādu kā cietoksni un zem ta parakstu:

Brižons, 1811.

1811. gada Brižons bija 1832. gada Brižona tēvs.

Brižons, kuru mēs tikai uz brīdi tikām redzējuši Gorbo būdas notikumos, bija jauns zellis, ļoti viltīgs un ļoti veikls, un izskatījās stulbs un nožēlojams. Tieši šā stulbā paskata dēļ izmeklēšanas tiesnesis viņu arī bija izlaidis no kameras, domādams, ka šis tips Kārļa Lielā pagalmā būs noderīgāks nekā viennīcā.

Zagļi nepārtrauc darboties, nonākot tiesas orgānu rokās. Tāds nieks viņus netraucē. Cietumā sēdēšana kāda nozieguma dēļ nekavē gatavot jaunu noziegumu. Tāpat arī mākslinieki, kas izstādījuši kādu gleznu Salonā, joprojām strādā pie jauna darba savā darbnīcā.

Brižons, cietumā sēdēdams, šķita kļuvis pamuļķis. Dažreiz viņu varēja redzēt veselām stundām stāvam Kārļa Lielā pagalmā pie kantīnes lodziņa, kur viņš kā idiots skatījās šās bodītes nekaunīgajā cenrādī, kas sākās ar ķiploki, 62 santīmi, un beidzās ar cigārs, pieci santimi. Vai arī viņš visu laiku drebinājās, klabināja zobus, teikdams, ka viņam ir karsonis, un apjautājās, vai nav brīva viena no divdesmit astoņām gultām drudža slimnieku palātā.

Pēkšņi ap 1832. gada februāra otru pusi kļuva zināms, ka Brižons, šis lempis, bija uzdevis cietuma izsūtāmajiem ne savā, bet triju savu biedru vārdā trīs dažādus uzdevumus, kas kopumā viņam bija izmaksājis piecdesmit sū — milzīgu summu, kura pievērsa cietuma sardzes priekšnieka uzmanību.

Pēc informēšanās un iepazīšanās ar uzdevumu tarifu, kas izkārts cietuma pieņemamajā istabā, dabūja zināt, ka piecdesmit sū sadalīti šādi: trīs uzdevumi, viensno tiem par gājienu uz Panteonu — desmit sū, viens uz Valdegrašu — piecpadsmit sū un viens uz Grenelas barjeru — divdesmit pieci sū. Šis bija visdārgākais uzdevums no visa tarifa. Bet tieši Panteona, Valdegrasas un Grenelas tuvumā atradās triju ļoti bīstamu barjeras klaidoņu mitekļi: Augļotāja jeb Bidzarro, Plātīzera, kas bija sodu izcietis katordznieks, un Šlagbomja, un tiem tad šā gadījuma dēļ tika pievērsta policijas uzmanība. Domāja, ka v iņiem bija sakari ar «Pirmajiem Gaiļiem», kuru divi vadoņi Babets un Dižrīkle bija iespundēti. Radās aizdomas, ka Brižona sūtījumos, kas netika nogādāti pēc mājas adicsēm, bet nodoti cilvēkiem, kuri gaidīja uz ielas, bijis iekšā paziņojums par kādu ļaunu nodomu. To apstiprināja ari vēl citi fakti. Trīs klaidoņus saķēra un domāja, ka ar to Brižona mahinācijas ir novērstas.

Apmēram nedēļu pēc tam kādu nakti dežurējošais uzraugs, kas sargāja Jaunajā ēkā apakšstāva guļamtelpu, tai brīdī, kad viņš jau grasījās iemest savu žetonu kastītē, — šo paņēmienu lietoja, lai pārbaudītu, vai uzraugi precīzi pilda dienestu: katru stundu visās kastītēs, kas bija piesistas pie guļamistabu durvīm, bija jāiemet viens žetons, — šis uzraugs ieraudzīja pa guļamistabas durvju actiņu Brižonu sēžam uz lāviņas un naktslampiņas gaismā kaut ko rakstām. Sargs iegāja iekšā, Brižonu uz vienu mēnesi iesēdināja karcerī, bet to, ko viņš bija rakstījis, neizdevās atrast. Arī policija nekā vairāk neuzzināja.

Drošs ir tikai tas, ka otrā dienā no Kārļa Lielā pagalma uz Lauvu bedri pāri piecstāvu ēkai, kas šķīra šos abus pagalmus, tika pārsviests «pastnieks».

Par «pastnieku» ieslodzītie sauca prasmīgi saveltu maizes lodīti, ko nosūta uz Īriju, tas ir, pāri cietuma jumtiem no viena pagalma uz otru. Etimoloģija: pāri Anglijai, no viena krasta uz otru — uz Īriju. Lodīte nokrīt pagalmā. Tas, kurš to paceļ, attaisa vaļā un atrod tur zīmīti, kas adresēta kādam no šā pagalma ieslodzītajiem. Ja atradums nonāk kāda cietumnieka rokās, viņš nodod zīmīti pēc piederības; ja zīmīti atrod sargs vai kāds no slepeni uzpirktajiem, kurus cietumā sauc par klauvētājiem, bet katorgā par lapsām, tad zīmīte tiek aiznesta uz kanceleju un nodota policijai.

Šoreiz «pastnieks» sasniedza mērķi, kaut gan tas, kam sūtījums bija domāts, tobrīd atradās viennīcā. Šis adresāts nebija neviens cits kā Babets, viens no četriem «Pirmo Gaiļu» barvežiem.

«Pastniekā» bija sarullēts papīrītis, uz tā divas rindiņas:

— Babetam. Ir kāds darbiņš Plimē ielā. Dārzs aiz režģu žoga.

So zīmīti Brižons bija rakstījis tajā naktī.

Par spīti okšķeriem un kratītājām, Babets atrada līdzekli, kā šo zīmīti pārsūtīt no Forsas uz Salpetriēru kādai «labai draudzenei», kas tur bija ieslodzīta. Sī meiča savukārt nodeva zīmīti savai paziņai, kādai Manjonai, ko policija stingri uzraudzīja, bet kas vēl nebija apcietināta. Sai Manjonai, kuras vārdu lasītājs sastapis jau agrāk, bija ar Tenardjē laulāto pāri zināmi sakari, kuri tiks sīkāk aprādīti vēlāk, un, satikdamās ar Eponīnu, viņa varēja noderēt par tiltu starp Salpetriēru un Madlonetu.

Gadījās, ka tieši šai laikā, izmeklējot Tenardjē lietu, pierādījumu trūkuma dēļ viņa meitas Eponīna un Azelma tika atbrīvotas.

Kad Eponīna iznāca no cietuma, Manjona, kas bija vaktējusi pie Madlonetas vārtiem, nodeva tai Brižona rakstīto zīmīti Babetam, uzdodama «izpētīt šo darbiņu».

Eponīna aizgāja uz Plimē ielu, uzmeklēja režģu žogu un dārzu, apskatīja māju, novēroja kādu laiku, uzmanīja to un pēc dažām dienām aiznesa Manjonai, kas dzīvoja Klošpersa ielā, sausiņu, kuru Manjona savukārt nodeva Babeta mīļākajai Saipetriērā. Sausiņš tumšajā cietuma simbolikā nozīmē: navt ko darīt.

Un tā pēc tam nebija pagājusi vēl ne nedēļa, kad Babets un Brižons satikās uz Forsas cietuma sargceliņa, viens iedams «pratināties», otrs — no turienes nākdams.

—   Nu, kas ir ar P. ielu? — jautāja Brižons.

—   Sausiņš, — Babets atbildēja.

Tā Forsas cietumā Brižona ieperinātais noziegums bija beidzies neveiksmīgi.

Taču šai neveiksmei bija sekas, kādas nemaz netika paredzētas Brižona programmā. Ar tām iepazīsimies vēlāk.

Bieži, domādami sasiet vienu pavedienu, mēs sasienam pavisam citu.

3 Mabefa tēvs redz parādību

Mariuss vairs ne pie viena negāja, vienīgi dažreiz viņam gadījās sastapt Mabefa tēvu.

Tai laikā, kad Mariuss lēnām kāpa lejā pa drūmajiem kāpieniem, kurus varētu nosaukt par pazemes kāpnēm un kuri ved naktstumsas telpā, kur var dzirdēt staigajam virs sevis laimīgos, savukārt uz leju kāpa arī Mabefa kungs,

«Koterē florai» vairs nemaz nebija pircēju. Izmēģinājumi ar indigo Austerlicas dārziņā bija neveiksmīgi, jo tas atradās neizdevīgā vietā. Mabefa kungs tur varēja izaudzēt tikai, dažus retus stādus, kas mīl mitrumu un ēnu. Viņš tomēr neizmisa. Viņš bija ieguvis labu zemes stūrīti Botāniskajā dāfzā, lai tur izdarītu «uz sava rēķina» eksperimentus ar indigo. Šā nolūka dēļ viņš bija ieķīlājis lombardā savas «Floras» vara klišejas. Brokastīs viņš varēja atļauties vairs tikai divas olas, vienu no tām viņš mēdza atstāt vecajai kalponei, kurai nebija maksājis algu jau piecpadsmit mēnešus. Un bieži šīs brokastis bija viņa vienīgā maltīte. Viņš vairs nesmējās savus bērnišķīgos smieklus, viņš bija kļuvis drūms un nepieņēma vairs ciemiņus. Mariuss darīja pareizi, viņu vairs neapmeklēdams. Dažreiz tai laikā, kad Mabefa kungs devās uz Botānisko dārzu, sirmgalvis un jaunais cilvēks mēdza sastapties Hospitāļa bulvārī. Viņi neaprunājās un tikai skumji pamāja viens otram ar galvu. Cik nejēdzīgi, ka var pienākt tāds brīdis, kad nabadzība izšķir cilvēkus! Kādreiz bija divi draugi, tagad divi garāmgājēji.

Grāmatu tirgotājs Ruajols bija miris, Mabefa kungam vairs nebija nekā cita kā savas grāmatas, savs dārzs un savs indigo; šais trijos veidos tagad bija ietverta viņa laime, viņa prieks un cerības. Ar to pietika, lai viņš dzīvotu. Viņš mēdza sev teikt: «Kad būšu pagatavojis zilās bumbiņas, es kļūšu bagāts, izņemšu vara klišejas no lombarda, ar izveicību, skaļu reklāmu un avīžu sludinājumiem no jauna sagādāšu panākumus savai «Florai» un nopirkšu — es jau zinu, kur, — Pjēra de Medina «Navigācijas mākslu», 1559. gada izdevumu ar kokgriezumiem.» Šādās cerībās dzīvodams, viņš augu dienu noņēmās ar savu indigo lauciņu un vakarā, pārnācis mājās, aplaistīja dārzu un lasīja grāmatas. Mabefa kungam šai laikā bija tuvu pie astoņdesmit gadiem.

Kādu vakaru viņš redzēja dīvainu parādību.

Viņš bija pārnācis mājās vēl lielā gaismā. Plutarha māte, kurai ar veselību strauji gāja uz leju, bija saslimusi un gulēja gultā. Ieturējis pusdienas, apskrubinādams kauliņu, pie kura bija palicis mazliet gaļas, un apēzdams gabaliņu maizes, ko atrada virtuvē uz galda, viņš bija apsēdies uz apgāzta akmens stabiņa, kas dārzā noderēja par solu.

Līdzās šim solam pēc veco augļu dārzu parauga atradās kaut kas līdzīgs lielai, senlaicīgai lādei, kas bija darināta no baļķīšiem un dēļiem un kam apakšā bija trušu būda, bet augšā glabājās augļi. Trušu būdā trušu nebija, bet augļu nodalījumā bija daži āboli — atliekas no ziemai paredzētajiem krājumiem.

Mabefa kungs, uzlicis brilles, bija sācis šķirstīt un lasīt divas grāmatas, kas viņu interesēja un — šis fakts viņa vecumā vēl lielāks retums — pat aizrāva. Iedzimtais bailīgums veicināja viņā zināmu noslieci uz māņticību. Pirmā no šīm grāmatām bija prezidenta Delankra slavenais traktāts «Par dēmonu pārvēršanās spējām», otra, in quarto, Mitora de la Ribodjēra «Par Vovēras velniem un Bjevras rūķiem». Sī pēdējā grāmatiņa viņu interesēja it īpaši tādēļ, ka viņa dārzs agrāk bijis tāda vieta, kuru vecos laikos bieži apmeklējuši rūķi. Krēslai sabiezējot, debesis metās gaišākas, zeme — tumšāka. Lasīdams Mabefa tēvs šad tad pameta acis pāri grāmatai, kuru turēja rokā, uz saviem augiem, un starp tiem uz krāšņu rododendru, vienu no viņa lolojumiem; jau četras dienas pieturējās tveicīgs laiks ar vēju un sauli, bez piliena lietus; stublāji bija noliekušies, pumpuri nokārušies, lapas nolaidušās, — viss bija jāaplaista; sevišķi bēdīgs izskatījās rododendrs. Mabefa tēvs piederēja pie tiem cilvēkiem, kuri arī augos saskatīja dvēseli. Sirmgalvis bija cauru dienu strādājis savā indigo lauciņā un jutās galīgi noguris, tomēr piecēlās, nolika grāmatas uz sola un, pavisam salīcis, nedrošiem soļiem devās uz aku, bet, kad pieķērās pie ķēdes, nevarēja to pat pietiekami stipri pavilkt, lai atkabinātu. Tad viņš pagriezās atpakaļ un pacēla ilgu pilnu skatienu pret zvaigžņu nosētajām debesīm.

Vakars bija pilns tās mierīgās skaidrības, kas remdē cilvēka sāpes ar skumju un mūžīgu prieku. Nakts solījās būt tikpat tveicīga kā diena.

«Viss vienās zvaigznēs!» domāja sirmgalvis. «Ne mazākā mākonīša! Ne vēsts no lietus!»

Un viņa galva, kas uz brīdi bija pacelta, noslīga uz krūtīm.

Viņš to pacēla no jauna un vēlreiz paraudzījās debesīs, čukstēdams:

— Kaut vienu rasas lāsīti! Kaut kripatiņu žēlastības!

Viņš vēlreiz mēģināja atkabināt akas ķēdi, bet nespēja.

Tai mirklī viņš izdzirdēja balsi:

—   Mabefa tēvs, vai vēlaties, lai aplaistu jūsu dārzu?

Tai pašā brīdī no žoga puses atskanēja troksnis, it kā  lauztos cauri kāds meža zvērs, un viņš ieraudzīja no krūmiem iznākam vāju gara auguma meiteni, kas viņu droši uzlūkoja. Viņa mazāk izskatījās pēc cilvēciskas būtnes, bet vairāk atgādināja krēslas radītu parādību.

Iekams Mabefa tēvs, kas mēdza ātri apmulst un, kā jau minējām, bija diezgan bailīgs, paguva kaut ko atbildēt, ši būtne, kuras kustībām tumsā piemita dīvains straujums, bija jau atkabinājusi ķēdi, nolaidusi un izvilkusi spaini, pielējusi lejkannu, un lāga vīrs redzēja šo parādību ar kailām kājām un skrandainiem svārkiem skraidām starp puķu dobēm, izraisot ap sevi dzīvību. Ūdens strūkliņu čabēšana stādu lapās pildīja Mabefa tēva sirdi ar sajusmu. Viņam šķita, ka tagad rododendrs ir laimīgs.

Pirmo spaini izlējusi, meitene izvilka otru, pēc tam trešo. Viņa aplaistīja visu dārzu.

Kad viņa tā skraidīja pa alejām, kur viņas siluets izskatījās pavisam melns, virs stūrainajiem pleciem uzmestajam skrāndainajam galvas lakatiņam plīvojot, viņa mazliet atgādināja sikspārni.

Tiklīdz meitene bija beigusi darbu, Mabefa tēvs ar asarām acīs piegāja viņai klāt un uzlika roku uz galvas.

—       Lai dievs jūs svētīl — viņš teica. — Jūs esat eņģelis, jo jūs rūpējaties par puķēm.

—       Nē, — viņa atteica, — es esmu velns, bet man tas gluži vienalga.

Sirmgalvis, negaidīdams un nedzirdēdams viņas atbildi, iesaucās:

—       Cik žēl, ka esmu tik nelaimīgs un tik nabags un ka nekā nevaru darīt jūsu labā!

—   Kaut ko tomēr jūs varat, — vina sacīja.

—   Ko tad?

—   Pateikt man, kur dzīvo Mariusa kungs.

Sirmgalvis nesaprata.

—   Kāds Mariusa kungs?

Viņš pacēla savas stiklainās acis un šķita meklējam kaut ko izgaisušu.

—       Tas jaunais cilvēks, kas agrāk šad tad pie jums nāca.

Mabefa kungs joprojām kavējās atmiņās.

. — Ak jā!… — viņš izsaucās, — es zinu, ko jūs domājat. Pagaidiet! Mariusa kungs… Barons Mariuss Ponmersī, pie joda! Viņš dzīvo … vai, pareizāk, viņš tur vairs nedzīvo… Ai ne, es nezinu.

Runādams viņš bija noliecies, lai paceltu uz augšu kādu rododendra zaru, un turpināja:

—   Pagaidiet, tagad es atceros. Viņš bieži iet pa bulvāri Glasjēras virzienā. Uz Krulbarba ielu. Uz Cīrulīša lauku. Ejiet turp! Tur viņu viegli saslapt.

Kad Mabefa kungs atkal atlieca muguru, neviena vairs nebija, meitene bija nozudusi.

Viņš tiešām mazliet nobijās.

—   Patiesi, — viņš nodomāja, — ja dārzs nebūtu aplaistīts, es domātu, ka tas bijis kāds gars.

Stundu vēlāk, kad viņš bija apgūlies, viņam atkal tas ienāca prātā, un, laizdamies miegā, tai neskaidrajā mirklī, kad doma — līdzīgi teiksmainajam putnam, kas pārvēršas par zivi un pārpeld jūru, — pamazām iegūst sapņa veidu, lai izskrietu cauri miegam, viņš neskaidri nomurmināja:

—   Tiešām, tas -ļoti atgādina to, ko la Ribodjērs stāsta par rūķiem. Vai tikai tas nebija kāds rūķis?

4 Mariuss redz parādību

Dažas dienas pēc tam, kad «gars» bija apciemojis Mabefa tēvu, kādu rītu — tas bija pirmdien, tanī dienā, kad Mariuss mēdza aizņemties no Kurfeiraka simt sū, ko iesūtīt Tenardjē, — Mariuss bija ielicis šo simt sū monētu kabatā un pirms naudas aiznešanas uz cietuma kanceleju bija devies «mazliet pastaigāties», cerēdams, ka pēc atgriešanās varēs pastrādāt. Tā jau atkārtojās diendienā. Tikko piecēlies, viņš sēdās pie grāmatas un papīra lapas, lai uzskribelētu kādu tulkojumu; tai laikā viņš bija apņēmies pārtulkot franču valodā slaveno vācu strīdu — Gansa un Saviņī kontroverses; viņš atšķīra Saviņī, atšķīra Gansu, izlasīja četras rindiņas, gribēja kaut vienu no tām pārtulkot, bet nevarēja; viņš redzēja starp sevi un papīru mirdzam kādu zvaigzni un cēlās augšā no krēsla, nodomādams: «Iešu pastaigāties. Tas mani veldzēs,»

Un viņš devās uz Cīrulīša lauku.

Tur viņam vēl spožāk atmirdzēja zvaigzne un vēl blāvāks kļuva Saviņī un Ganss.

Viņš pārnāca mājās, mēģināja atsākt darbu, bet tas neveicās; viņš nespēja sasaistīt nevienu pārtrūkušo domu pavedienu; tad viņš noņēmās: «Rīt neiešu staigāti Tas mani kavē strādāt.» Bet pastaiga atkārtojās katru dienu.

Viņš .vairāk dzīvoja Cīrulīša laukā nekā Kurfeiraka dzīvoklī. Viņa īstā adrese bija šāda: Santē bulvārī, septītais koks no Krulbarba ielas.

Tai rītā viņš bija atstājis šo septīto koku un apsēdies uz Gobelēnu upītas margām. Līksma saule spiedās cauri svaigajām, tikko uzplaukušajām, spožajām lapām.

Mariuss domāja par Viņu. Un šīs domas, pārvērtušās pārmetumos, vērsās pret Mariusu pašu; viņš ar sāpēm domāja par savu laiskumu, šo dvēseles stingumu, kas viņu jo dienas, jo vairāk pārņēma, un par tumsu, kura ar katru mirkli kļuva viņa priekšā biezāka, tā ka viņš neredzēja vairs pat sauli.

Spēja darboties bija kļuvusi tik vāja, ka Mariusam pat nebija vairs jaudas krist izmisumā, tomēr cauri šai mokpilno un neskaidro dornu plūsmai, kas nebija pat grēksūdze, cauri šai grūtsirdīgajai koncentrācijai sajūtas no ārējās pasaules viņš tomēr uztvēra. Viņš dzirdēja, ka tur lejup abos upes krastos veļas mazgātājas velēja veļu un ka virs viņa galvas vīksnas zaros čivināja un vīteroja putni. Te saplūda kopā brīvības, laimīgas bezrūpības, spārnotu vaļas brīžu čalas un darba troksnis. Šie divējādie priekpilnie trokšņi lika viņam dziļi aizsapņoties un vedināja uz pārdomām.

Nogrimis skumji jūsmīgā apcerē, viņš pēkšņi izdzirdēja kādu pazīstamu balsi:

— Redz, te jau viņš ir.

Viņš pacēla acis un pazina nelaimīgo meiteni, kas kādu ritu bija atnākusi pie viņa, — vecāko Tenardjē meitu Eponīnu; tagad viņš zināja, kā to sauc. Dīvaini, viņa izskatījās vēl nabadzīgāka, toties skaistāka, šīs abas pārmaiņas viņš nemaz nebija cerējis sagaidīt. Viņa bija divkārt progresējusi — ceļā uz gaismu un ceļā uz trūkumu. Viņa bija basām kājām un skrandās, tāpat kā todien, kad apņēmības pilna bija ienākusi Mariusa istabā, tikai tagad viņas skrandas bija divus mēnešus vecākas: caurumi kļuvuši lielāki, kankari vēl netīrāki. Tā bija tā pati piesmakusī balss, tā pati bezkrāsainā un saules aprautā grumbainā piere, tas pats nekautrīgais, klīstošais, šaudīgais skatiens. Viņas seja vēl vairāk nekā agrāk atspoguļojās baiļpilna, nožēlojama izteiksme, ko nabadzībai piešķir izbaudītais cietums.

Viņai matos bija sabiruši salmu un sieria gruži, ne jau tā kā Ofēlijai, kuru Hamleta ārprāts bija padarījis ārprātīgu, bet vienkārši tāpēc, ka viņa bija pārgulējusi kādā staļļaugšā.

Un tomēr — par spīti visam tam — viņa bija skaista. Ak, jaunība, kas tu esi par spožu zvaigzni!

Tikmēr viņa bija nostājusies Mariusam iepretim, bālajā sejā plaiksnījās prieka stariņš un kaut kas līdzīgs smaidam.

Kādu brīdi yiņa nejaudāja parunāt.

—   Es jūs tomēr atradu! — viņa beidzot teica. — Mabefa tēvam bija taisnība, ka jānāk uz šo bulvāri! Kā es jūs meklēju! Kaut jūs zinātu! Vai jūs to zināt, ka es biju apcietināta? Divas nedēļas! Viņi mani palaida vaļā, jo nebija nekādu pierādījumu pret mani un ari vecuma ziņā es viņiem neatbilstu. Trūka divu mēnešu. Ai, kā es jūs meklēju! Veselas sešas nedēļas. Tātad jūs tur vairs nedzīvojat?

—   Nē, — atbildēja Mariuss.

—   Ak, es saprotu! Tās pašas lietas dēļ. Policijas uzbrukumi nav patīkami. Jūs esat pārvācies. Pag, bet kādēļ tad jūs valkājat vecu platmali? Tādam jaunam cilvēkam kā jums vajag skaisti ģērbties. Vai jūs, Mariusa kungs, zināt — Mabefa tēvs jūs sauc par baronu Mariusu, bet, kā tālāk, es vairs neatceros. Tā taču nav taisnība, ka jūs esat barons? Baroni jau ir vecīši, viņi pastaigājas Luksemburgas dārzā pils priekšā, kur ir vairāk saules, viņi lasa «Dienas Lapu», kas maksā vienu sū. Man reiz vajadzēja aiznest vēstuli kādam baronam, un tas tāds izskatījās. Viņam bija pāri par simt gadiem. Pasakiet taču, kur jūs tagad dzīvojat?

Mariuss neatbildēja.

—   Vai, — viņa turpināja, — jums ir caurs krekls. Es to salāpīšu.

Tad viņa atsāka ar tādu izteiksmi, kas pamazām kļuva drūmāka:

—  Jums laikam nav nekāda prieka mani redzēt?

Mariuss klusēja, ari viņa uz bridi apklusa, tad iesaucās:

—   Bet, ja gribēšu, es izdarīšu tā, lai jūs būtu priecīgs!

— Kā? — jautāja Mariuss. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—       Ak! Jus mani agrāk uzrunājāt ar «tu»! — viņa atsacīja.

—   Nu, labi, ko tad tu gribi teikt?

Viņa iekoda lūpā; likās, viņa šaubās, izcīna kādu iekšēju cīņu. Beidzot viņa šķita izšķīrusies.

—       Lai, vienalgal Jūs izskatāties noskumis, bet es gribu, lai jūs būtu priecīgs. Apsoliet man tikai, ka jūs smiesities. Es gribu redzēt, kā jūs smiesities un kā jūs teiksit: «Jā, tas ir jauki.» Nabaga Mariusa kungs! Vai jūs atceraties, jūs man apsolījāt, ka došot man visu, ko es gribēšot …

—   Jā! Bet runā taču!

Viņa paraudzījās Mariusam tieši acīs un teica:

—   Es zinu to adresi.

Mariuss nobālēja. Asinis saplūda viņam sirdī.

—   Kādu adresi?

—   Adresi, ko jūs man prasījāt!

Un it kā ar lielām pūlēm viņa piebilda:

—   Jūs taču pats zināt… nu, to adresi..,

—   Jā! — nomurmināja Mariuss.

—   Jaunkundzes!

Šo vārdu izteikusi, viņa dziļi nopūtās.

Mariuss nolēca no margām, uz kurām bija sēdējis, un kā neprātīgs satvēra viņas roku.

—       Ai, cik jauki! Aizved mani! Pasaki man! Prasi no manis, ko vien gribi! Kur tas ir?

—       Nāciet man līdzi! — viņa atbildēja. — Es labi nezinu ne ielu, ne numuru; tas ir pavisam otrā pusē, bet es labi atceros to māju, es jūs aizvedīšu.

Viņa atvilka atpakaļ roku un sacīja tādā balsī, kas butu satriekusi kuru katru citu cilvēku, bet nemaz neaizkustināja apskurbušo un pacilāto Mariusu.

—   Ak, cik jūs esat laimīgs!

Kāds mākonis aptumšoja Mariusa seju. Viņš satvēra Eponīnu aiz rokas.

— Zvēri man kaut ko!

—       Zvērēt? — viņa teica. — Ko tas nozīmē? Ak tā, jūs gribat, lai es zvēru? .

Un viņa iesmējās,

—   Tavs tēvs! Apsoli man, Eponīna! Zvēri man, ka tu

neteiksi šo adresi savam tēvam!

Viņa pagriezās pret to, ārkārtīgi pārsteigta.

—   Eponīna! Kā jūs zināt, ka mani sauc — Eponīna?

—  Apsoli man, ko es no tevis prasu!

Bet viņa, šķiet, nedzirdēja.

—   Cik tas jauki! Jūs mani nosaucāt par Eponīnu!

Mariuss saņēma abas viņas rokas.

—        Bet atbildi taču man, dieva dēļ! Uzklausi, ko es tev saku, zvēri man, ka tu neteiksi šo adresi savam tēvam!

—       Savam tēvam? — viņa jautāja. — Ak jā, savam tēvam! Esiet pilnīgi mierīgs! Viņš sēž viennīcā. Un vispār, kas man daļas gar tēvu!

—   Bet tu man neapsolīji! — iesaucās Mariuss.

—       Laidiet taču mani vaļā! — viņa sacīja, skaļi smiedamās. — Kā jūs mani raustāt! Jā! Jā! Es jums to apsolu! Es jums zvēru! Tas man tīrais nieks! Es neteikšu šo adresi savam tēvam. Nu, vai kārtībā? Vai tas ir viss?

—   Un nevienam citam arī ne? — piebilda Mariuss.

—   Nevienam.

—   Tagad, — Mariuss teica, — aizved mani turp!

—   Tūlīt?

—   Tūlīt.

—   Nāciet! Ak, cik viņš ir laimīgs! — Eponīna noteica.

Pagājusi dažus soļus, viņa apstājās.

—       Jūs man ejat pārāk tuvu aiz muguras, Mariusa kungs. Ļaujiet man iet pa priekšu un sekojiet man ta? it kā jūs ietu viens pats. Nav labi, ka redz kopā tādu pieklājīgu jaunu cilvēku kā jūs ar tādu sievieti kā es.

Nevienā valodā nebūtu iespējams izteikt visu to, kas bija ietverts vārdā «sieviete», kā to izrunāja šis bērns.

Viņa pagāja soļus desmit un atkal apstājās; Mariuss viņu panāca. It kā no sāniem un nepagriezdamās viņa teica:

—   Bet vai atceraties, ka man kaut ko apsolījāt?

Mariuss parakņājās kabatā. Viņam bija tikai -pieci

franki, kas bija domāti Tenardjē. Viņš tos izvilka un iespieda Eponīnai saujā.

Eponīna atlaida pirkstus, ļāva naudas gabalam nokrist zemē un, drūmi viņu uzlūkodama, sacīja:

—   Man nav vajadzīga jūsu nauda.

TREŠA GRAMATA mĀja plimĒ IELĀ

,

1 Noslēpumainā māja

Ap pagājušā gadsimta vidu kāds Parīzes tiesu palātas priekšsēdētājs, kam bija mīļākā un kas to slēpa, — jo tais laikos augstmaņi rādīja savas mīļākās, bet buržuā tās slēpa, — lika uzcelt «mazu mājiņu» Senžermēnas priekšpilsētā, klusajā Blomē ielā, kuru tagad sauc par Plimē ielu, netālu no tās vietas, ko toreiz sauca «Zvēru kauja».

Tā bija divstāvu savrupmāja; pirmajā stāvā divas zāles, divas istabas otrā stāvā, apakšā virtuve, augšā buduārs, zem jumta bēniņi, mājas priekšā augsta žoga ieskauts dārzs, kas izgāja uz ielu. Šis dārzs bija apmēram vienu arpānu liels. Tas bija viss, ko garāmgājēji varēja saskatīt, bet aiz savrupmājas atradās šaurs pagalmiņš un pagaltniņa viņā galā zema mājiņa ar divām istabām un pagrabu; mājiņa bija domāta gadījumam, ja būtu jānoslēpj bērns un zīdītāja. Šai mājiņai aizmugurē bija maskēti slepeni vārtiņi, kas veda uz garu, šauru eju; tā bija bruģēta un līkumaina, ar vaļēju augšu, no abām pusēm augsta mūra iežogota, šī eja bija lieliski apslēpta un it kā pazuda starp augļu un sakņu dārzu žogiem, izveidota ar tādiem pašiem stūriem un līkumiem, un nobeidzās pie otriem tādiem pašiem slepeniem vārtiņiem, kas atvērās ceturtdaļjūdzes attālumā no šās vietas, gandrīz citā kvartālā — Babilonas ielas neapdzīvotajā galā.

Priekšsēdētāja kungs slepus manījās iekšā pa šiem vārtiņiem, un, ja arī kāds viņam būtu uzglūnējis, sekojis un novērojis, ka priekšsēdētāja kungs katru dienu noslēpumaini pazūd, tad nebūtu varējis iedomāties, ka iet uz Babilonas ielu ir tas pats, kas iet uz Blomē ielu. Ar veikliem zemes gabalu piepirkumiem izmanīgais tiesnesis varēja ierīkot savās mājās slepenu ceļu, pats uz savas zemes un tātad bez jebkādas uzraudzības. Vēlāk viņš pārdeva augļu un sakņu dārzu ierīkošanai zemes gabalus abpus ejai, un šo zemes gabalu īpašnieki abās pusēs domāja, ka viņu priekšā ir starpsiena, un viņiem nebija ne mazākās jausmas par garo, bruģēto taku, kas izlocījās divu mūru vidū starp viņu dobēm un augļu dārziem. Vienīgi putni redzēja šo interesanto ierīci. Iespējams, ka pagājušā gadsimta sarkankrūtīši un zīlītes tika daudz čivinājuši par priekšsēdētaja kungu. .

Savrupmājai, kas bija būvēta no akmeņiem Mansāra gaumē, apšūta ar paneli un mēbelēta Vato gaumē — rokajs iekšpusē, rokoko ārpuse, — apņemta ar trīskārtēju ziedu žogu, piemita kaut kas atturīgs, koķets un svinīgs, kā tas piederas mīlestības un tiesu resora kaprīzei.

Šī māja un eja, kas tagad nozudušas, vēl tur atradās pirms gadiem piecpadsmit. 93. gadā kāds vara izstrādājumu tirgotājs nopirka šo māju noplēšanai, bet, tā kā laikā nevarēja nomaksāt naudu, nācija viņu izsludināja par maksātnespējīgu. Tādējādi iznāca, ka māja noplēsa vara trauku tirgotāju. Kopš tā laika māja palika neapdzīvota un pamazām arvien vairāk sabruka — kā katrs mājoklis, kuram cilvēka klātiene nepiešķir vairs dzīvību. Tajā bija palikušas vecās mēbeles, un tā bija pastāvīgi pārdodama vai iznomājama, un tos desmit divpadsmit cilvēkus, kas gada laikā izgāja cauri šai ielai, par to informēja sadzeltējis un grūti salasāms sludinājums, piestiprināts pie darza režģu žoga kopš 1810. gada.

Ap restaurācijas laika beigām tie paši garāmgājēji varēja ievērot, ka sludinājums nozudis un pat otrā stāva slēģi ir atvērti. Mājā tiešām kāds dzīvoja. Pie logiem bija «mazie aizkariņi» — zīme, ka mājā dzīvoja sieviete.

1829. gada oktobrī bija ieradies kāds vīrs pusmūža gados un noīrējis šo māju, kā tā stāv, tas ir: ar visu sētas namiņu un eju uz Babilonas ielu. Viņš lika atjaunot ejas abus slepenos vārtiņus. Mājā, kā jau sacījām, atradās vēl gandrīz visas agrākās priekšsēdētāja mēbeles; jaunais iemītnieks bija licis šo to pielabot, šo to pārkārtot, vietām pārbruģēt pagalmu, iemūrēt sienās izkritušos ķieģeļus un kāpienus trepēm, ielikt klucīšus parketā un stiklus logos un beidzot kopā ar kādu jaunu meiteni un pavecu kalponi bija pārnācis šurp dzīvot — pavisam klusu, vairāk it kā ielavīdamies, nevis atklāti kā saimnieks savā mājā. Kaimiņi par to nepļāpāja aiz tā iemesla, ka kaimiņu nebija.

Šis neuzkrītošais iemītnieks bija Žans Valžāns, jaunā meitene — Kozete. Kalpone bija veca meita, vārdā Tusēna, ko Žans Valžāns bija izglābis no slimnīcas un nabadzības, un viņa bija krietni gados, nāca no provinces un raustīja valodu — šās trīs īpašības bija izšķīrušas Žana Valžāna nodomu ņemt viņu sev līdzi. Viņš bija noīrējis māju uz rantjē Fošlevāna kunga vārda. No visa tā, kas tika pastāstīts agrāk, lasītājs, bez šaubām, vēl ātrāk pazina Žanu Valžānu, nekā tas izdevās viltīgajam Tenardjē.

Kādēļ gan Žans Valžāns bija pametis Mazo Pikpusa klosteri? Kas bija noticis?

Nekas nebija noticis.

Kā atceramies, Žans Valžāns bija juties laimīgs klosterī, tik laimīgs, ka viņu beidzot sāka tirdīt sirdsapziņa. Viņš redzēja Kozeti katru dienu, viņš jo dienas, jo vairāk juta sevī mostamies tēva jūtas, viņš maigi loloja šo bērnu, teica sev, ka tas pieder viņam, ka nekas nevar viņam to atņemt, ka tas tā būs mūžīgi, meitene droši vien kļūs par mūķeni", jo Kozete katru dienu tika maigi uz to skubināta, ka klosteris tādējādi kļūs Kozetei, tāpat kā viņam, par visu pasauli, ka viņš tur novecos un Kozete tur izaugs, ka tā tur novecos un viņš tur nomirs, ka — ai, kāda brīnišķīga cerība! — viņus nekas nevarēs šķirt. Kad viņš par to domāja, viņam sāka uzmākties šaubas. Viņš sāka pats sevi pratināt. Viņš sev jautāja, vai viņam ir tiesība uz šo laimi, vai tā nav radusies no kāda cita laimes, no šā bērna laimes, ko viņš, sirmgalvis, bija piesavinājies un nobēdzinājis; vai tā nebija zādzība? Viņš sev teica, ka šim bērnam ir tiesība iepazīt dzīvi, pirms no tās atteikties; ka atņemt tai iepriekš un savā ziņā bez piekrišanas visus priekus, aizbildinoties ar tās pasargāšanu no visiem pārbaudījumiem, izmantot tās nezināšanu un vientulību, lai mākslīgi ieaudzinātu tajā aicinājumu, — tas nozīmēja sakropļot cilvēcisku būtni un melot dievam. Un, kas zina, vai kādreiz, visu to saprazdama un nožēlodama savu mūķenes stāvokli, Kozete nesāks viņu ienīst? Pēdējā doma, gandrīz egoistiska un mazāk pašaizliedzīga nekā citas, viņam kļuva neciešama. Viņš nolēma atstāt klosteri.

Viņš to nolēma, ar izmisumu atzinis, ka tas jādara, šķēršļu nebija. Pieci gadi, kas bija nodzīvoti starp šīm četrām sienam kopš viņa nozušanas, bija iznīcinājuši vai izklīdinājuši pamatu bailēm. Viņš varēja mierīgi rādīties cilvēkos. Viņš bija novecojis un pārvērties. Kas viņu tagad pazīs? Turklāt pat ļaunākajā gadījumā briesmas draudēja tikai viņam pašam, un viņam nebija tiesību notiesāt Kozeti uz dzīvi klosterī tādēļ, ka pats bija notiesāts un izsūtīts katorgā. Un vispār, kas gan ir briesmas salīdzinājuma ar pienākumu? Galu galā nekas viņam neliedz būt apdomīgam un rīkoties piesardzīgi.

Kozetes audzināšana bija gandrīz pilnīgi pabeigta.

Palikdams pie šā noteiktā lēmuma, viņš sāka gaidīt izdevīgu gadījumu. Un tas drīz radās. Nomira vecais Fošlevāns.

Žans Valžāns pieprasīja audienci pie visaugstās klostera priekšnieces un paziņoja, ka, saņēmis pēc brāļa nāves nelielu mantojumu, kas turpmāk viņam ļauj dzīvot bez strādāšanas, viņš atstāj darbu klosterī un ņem līdz savu meitu; bet, tā kā nebūtu bijis taisnīgi, ka Kozete, nenodevusi mūķenes zvērestu, būtu par brīvu audzināta, viņš pazemīgi lūdz visaugsto priekšnieci pieņemt no viņa kā atlīdzību kopienai par Kozetes piecu gadu uzturēšanos klosterī piecus tūkstošus franku.

Tā Žans Valžāns iznāca no klostera «Nepārtrauktā pielūgsme».

Atstājot klosteri, neuzticēdamies nesējam, viņš pats paņēma padusē mazo čemodānu, kura atslēga vienmēr bija viņam klāt. Šis čemodāniņš aizvien interesēja Kozeti, jo no tā plūda balzama smarža.

Tūlīt arī piezīmēsim, ka viņš nekad turpmāk no šā čemodāniņa nešķīrās. Viņš to vienmēr turēja savā istabā. Tā bija pirmā un dažkārt vienīgā manta, ko viņš ņēma līdzi, mainot dzīves vietu. Kozete par to smējās un sauca šo čemodāniņu par nešķiramo, teikdama: «Es esmu greizsirdīga uz to.»

Protams, Žans Valžāns, no jauna iznākdams brīvībā, bija dziļi satraukts.

Viņš uzgāja māju Plimē ielā un uzsāka tur vientuļu dzīvi. Tagad viņu sauca par Ultimu Fošlevānu.

Tai pašā laikā viņš noīrēja vēl divus dzīvokļus Parīzē, lai mazāk pievērstu sev uzmanību, pastāvīgi dzīvojot vienā ielā, lai vajadzības gadījumā būtu iespējams pazust, tiklīdz pārņemtu mazākais nemiers, un lai viņu pēkšņi nepārsteigtu kā tai naktī, kad tikai brīnišķā kārtā viņš bija

Izmucis no Žavēra nagiem. Sie divi mājokļi bija divi i.lipri trūcīgi un pēc izskata nabadzīgi dzīvokļi divos kvarIjilos, kas atradās ļoti tālu viens no otra, — viens Rieļumu ielā, otrs — Bruņu vīra ielā.

Laiku pa laikam kopā ar Kozeti, neņemot līdzi Tusēnu, viņš devās vai nu uz Bruņu vīra, vai uz Rietumu ielu padzīvot tur mēnesi vai pusotra. Tur viņu apkalpoja durvju sargi, un viņš uzdevās par pilsētas tuvumā dzīvojošu rantjē, kam ir pagaidu dzīvoklis pilsētā. Šai augstajai tikumībai tātad Parīzē bija trīs mājvietas, lai izbēgtu no policijas. -

2 Žans Valžāns — nacionālais gvards

Taču īstenībā viņš dzīvoja Plimē ielā un savu dzīvi bija iekārtojis šādi:

Kozete ar kalponi aizņēma savrupmāju; viņai bija prāva guļamistaba ar apgleznotām ailēm, buduārs ar zeltītām bagetēm, priekšsēdētāja salons ar auduma klātām sienām un ērtiem atzveltnes krēsliem; viņas rīcībā bija arī dārzs. Žans Valžāns lika novietot Kozetes istabā gultu ar baldahīnu no senlaicīga trīskrāsaina damasta un izklāt vecu, skaistu persiešu paklāju, kas bija pirkts Figjēsenpola ielā pie Gošē mātes, un, lai mīkstinātu šā lieliskā senatnīguma stingrību, pievienoja šīrn senlietām jaunai meitenei piedienīgas vieglas un graciozas mēbelītes: etažeri, grāmatu skapi un grāmatas ar apzeltītām muguriņām, rakstāmpiederumus, darba galdiņu ar perlamutra inkrustāciju, apzeltītu sudraba neseseru, tualetes piederumus no japāņu porcelāna. Otrā stāva logiem bija aizkārti priekšā gari aizkari no tāda paša trīskrāsaina damasta, kāds bija gultai, un gar malām tos rotāja sarkans zīda audums. Apakšstāvā bija izšūti aizkari. Cauru ziemu mazā Kozetes mājiņa tika apkurināta no augšas līdz apakšai. Pats Žans Valžāns apdzīvoja namiņu, kas atradās dibenpagalmā un atgādināja vārtsarga mitekli, ar matraci uz saliekamas gultas, nekrāsotu koka galdu, diviem salmu pinuma krēsliem, ar fajansa ūdens krūzi, dažām noplukušām gramatām plauktā un dārgo čemodāniņu kaktā; šīs telpas nekad netika apkurinātas. Pusdienas viņš ēda kopā ar Kozeti, un galdā viņam tika pasniegta plaucētā maize. Kad viņu mājās ieradās Tusēna, viņš tai bija sacījis: «Šās mājas saimniece ir jaunkundze.» — «Un jūs, ku-ungs?» noprasīja pārsteigtā Tusēna. «Es — es esmu daudz vairāk nekā saimnieks, es esmu tēvs.»

Kozetei klosterī bija mācīta mājturība, un viņa noteica izdevumus, kas bija visai mēreni. Katru dienu Žans Valžāns ņēma Kozeti zem rokas un veda pastaigāties. Viņš to veda uz Luksemburgas dārzu, uz visklusāko aleju, bet katru svetdienu uz dievkalpojumu, vienmēr uz Senžakdiopā baznīcu, tādēļ ka tā bija tālu. Tā kā tas bija ļoti nabadzīgs kvartāls, viņš tur izdalīja daudz dāvanu, un baznīcā viņu vienmēr ielenca ubagi, kas arī bija par cēloni Tenardjē sūtījumam: Labdara kungam no Senžakdiopā baznicas. Apmeklējot nabagos un slimos, viņš labprāt ņēma līdzi Kozeti. Neviens svešs cilvēks neienāca Plimē ielas mājā. Tusēna apgādāja pārtiku, un Žans Valžāns gāja pēc ūdens uz ūdens sūkni, kas atradās pavisam tuvu uz bulvāra. Malku un vīnu glabāja tādā kā puspazemes alā, kas bija izrotāta gliemežnīcām un atradās līdzās Babilonas ielas vārtiņiem, un kādreiz bija kalpojusi priekšsēdētāja kungam par grotu, jo «bezprātīgu kaislību» un «ārpilsētas mājiņu» laikos mīlestība nebija iedomājama bez grotas.

Pie Babilonas ielas vārtiņiem bija piestiprināta kastīte vēstulēm un laikrakstiem, bet trīs Plimē ielas savrupmājas iemītnieki nesaņēma ne laikrakstus, ne vēstules,,, un kastīte, kas agrāk bijusi ātri gaistošas mīlas starpniece un švītīgā tiesas kunga noslēpumu līdzzinātāja, tagad kalpoja tikai nodokļu iekasētāja pavēstēm un nacionālās gvardes paziņojumiem. Jo Fošlevāna kungs, rantjē, skaitījās nacionālajā gvardē; viņš nebija varējis izsprukt no 1831. gada reģistratūras biezajiem tīkliem. Šai laikā ieviestie municipālie saraksti bija aizsnieguši arī Mazā Pikpusa klosteri, šo savā ziņā svēto un blīvo mākoni, no kura iznākdams Žans Valžāns savas mērijas acīs bija godājama persona un tātad cienīgs iestāties tās gvardē.

Trīs četras reizes gadā Žans Valžāns uzvilka mugurā uniformu un veica sardzes dienestu, turklāt ļoti labprāt: tā bija legāla pārģērbšanās, kas viņu vienoja ar citiem cilvēkiem, tai pašā laikā atstādama savrup. Žans Valžāns jau bija sasniedzis sešdesmit gadus — vecumu, kad likums atbrīvo no karaklausības, bet viņam nevarēja dot vairāk par piecdesmit gadiem; turklāt viņam nebija nekādas vēlēšanās atbrīvoties no vecākā seržanta pakāpes un traucēt grāfu de Lobo. Žanam Valžānam nebija sabiedriskā stāvok|a, viņš slēpa savu vārdu, slēpa savu īsto personību, savu vecumu, viņš slēpa visu, un, kā tikko teikts, viņš bija brīvprātīgais nacionālais gvards. Izskatīties pēc jebkura garāmgājēja, kas cītīgi veic valsts uzliktos pienākumus, — tā bija visa viņa godkāre. Šā vīra ideāls bija iekšienē eņģelis, ārienē — buržuā.

Atzīmēsim tomēr kādu sīkumu. Kad Žans Valžāns izgāja no mājām kopā ar Kozeti, viņš apģērbās kā parasti un izskatījās pēc atvaļināta virsnieka. Iziedams viens pats, un tas notika parasti vakaros, viņš allaž bija ģērbies strādnieka blūzē un biksēs un uzlicis galvā naģeni, kas paslēpa seju. Vai tā bija piesardzība vai pazemība? Abas reizē. Kozete bija apradusi ar savas dzīves mīklainībām un gandrīz nemanīja tēva dīvainības. Bet Tusēna ļoti cienīja Žanu Valžānu un atzina par labu visu, ko tas darīja. Kādu dienu miesnieks, kas bija saticis Žanu Valžānu, viņai teica: «Viņš ir savādnieks.» Viņa atbildēja: «Viņš ir s-svētais.»

Ne Žans Valžāns, ne Kozete, ne Tusēna neienāca un neizgāja no mājas citādi kā pa Babilonas ielas vārtiņiem. Ja viņi netiktu redzēti caur dārza režģiem, būtu grūti iedomāties, ka viņi dzīvo Plimē ielā. Šie režģu sētas vārtiņi vienmēr bija aizslēgti. Žans Valžāns bija pametis dārzu nekoptu, lai tas nepievērstu uzmanību.

Šai ziņā viņš varbūt maldījās.

3 Foliis ac frondibus «Ar lapām un zariem». (Lat.)

Šis dārzs, pamests vairāk nekā pusgadsimtu savā vaļā, bija kļuvis neparasts un skaists. Garāmgājēji jau pirms gadiem četrdesmit mēdza apstāties šai ielā un apbrīnoja dārzu, nenojauzdami noslēpumus, ko tas glabāja aiz sava svaigā, zaļā biezokņa. Ne viens vien sapņotājs un ne vienu vien reizi ir pūlējies ar acīm un domām nekautrīgi izurbties cauri senatnīgās, aizslēgtās, sašķiebušās, izļodzītās režģu sētas stieņiem, kura turējās pie diviem zaļi apsūbējušiem un apsūnojušiem stabiem un kuru rotāja dīvains frontons ar neizprotamām arabeskām.

Kādā stūrī tur bija akmens sols, viena vai divas apsūnojušas statujas, dažas kārtis, ko atrāvis laika zobs un kastagad puva uz mūra; no alejām un zāļu laukumiem nebija vairs ne vēsts, viss aizaudzis vārpatām. Dārznieks bija projām, bet bija atgriezusies daba. Jo kupli zēla nezāles — apbrīnojams ieguvums tādam nabaga zemes stūrītim. Tur ziedēja arī krāšņas lefkojas. Nekas šai dārzā netraucēja svētās dzīvības alkas; cildenā augšana te bija savā elementā. Koki bija noliekušies pie ērkšķu krūma, ērkšķu krūms stiepās pretī kokiem, stāds rāpās uz augšu, zars liecās lejup, tas, kas staipās pa zemi, atrada to, kas uzplaukst gaisā, tas, kas plīvo vējā, noliecās pie tā, kas nīkuļo sūnās; stumbri, zari, lapas, stiebri,, kušķīši, stīgas, atvases, dzeloņi — tas viss bija sajaucies, sajucis, sapārojies, sakusis; augu valsts ciešā un sirsnīgā apkampienā slavēja tur un piepildīja apmierinātā radītāja acu priekšā trīssimt kvadrātpēdu lielajā zemes gabalā savas brālības svēto mistēriju — cilvēku brālības simbolu. Šis dārzs vairs nebija dārzs, tas bija milzīgs krūmājs, biezs kā mežs, apdzīvots kā pilsēta, bailīgs kā ligzda, drūms kā katedrāle, smaržīgs kā puķu pušķis, vientulīgs kā kaps, dzīvs kā ļaužu pūlis.

Floreālā[5] šie milzīgie brikšņi, brīvi aiz sava žoga un starp savām četrām sienām, kaisli iekļāvās visuma klusajā vairošanās darbā, drebēja, saulei lecot, gandrīz tāprat kā dzīvnieks, kas ieelpo kosmiskās mīlestības vēsmojumu un jūt dzīslās sakāpjam un virmojam aprīļa sulas, un, purinot vējā savus brīnišķos zaļos matus, bārstīja pār valgo zemi, pār noplukušajām statujām, pār savrupmājas pussagruvušo lieveni un pat pār tukšās ielas bruģi ziedu zvaigznes, rasu pērles, auglību, skaistumu, dzīvību, prieku, smaržas. Ap dienas vidu tur salaidās tūkstošiem baltu tauriņu, un tas bija dievīgs skats — redzēt, kā baltām pārslām virpuļo ēnā šis dzīvais vasaras sniegs. Tur līksmajā, zaļajā mijkrēslī vesels koris nevainīgu balsu maigi sarunājās ar dvēseli, un to, ko bija aizmirsusi pateikt putnu čivināšana, papildināja kukaiņu dūkšana. Vakara dārzs izdvesa sapņu tvaikus un ietinās tajos, to pārklājā miglas plīvurs, dievišķas un mierīgas skumjas; no visām pusēm kā izmeklētākā un smalkākā inde plūda reibinošā sausseržu un vīteņu smarža; bija dzirdami pēdējie dzilnīšu un cielavu saucieni pirms aizmigšanas zaros; tur bija jūtama putna un koka svētā tuvība: dienā spārni iepriecināja lapas, naktī lapas sargāja spārnus.

Ziemu šie brikšņi bija melni, slapji, spuraini, tie drebēja aiz aukstuma un ļāva mazliet redzēt māju. Ne ziedu zaros, ne rasas ziedos, tikai garas, sidrabainas gliemežu pēdas stiepās uz saltā un biezā dzelteno lapu paklāja; bet, lai tas bija kāds būdams, lai tas izskatījās kāds izskatīdamies, visos gadalaikos — pavasarī, ziemā, vasarā, rudenī — šis mazais zemes stūrītis izdvesa grūtsirdību, apceri, vientulību, brīvību, cilvēka prombūtni, dieva klātesamību, un vecā sarūsējusī režģu sēta šķita sakām: «Šis dārzs ir mans.»

Kaut gan apkārt bija Parīze, pāris soļu attālumā Varēna ielas klasiskās un greznās savrupmājas, pavisam līdzās Invalīdu doma kupols, netālu deputātu palāta, kaut gan pa Burgundijas un Sendominika ielām ripoja greznas karietes, kaut gan tuvējā ielu krustojumā sastapās dzeltenie, brūnie, baltie un sarkanie omnibusi, — Plimē iela bija tuksnesis, un bija pieticis ar veco īpašnieku nāvi, ar aizgājušo revolūciju, ar seno bagātību bojāeju, ar cilvēku prombūtni, aizmirstību, ar četrdesmit gadu pamestību un atstātību, lai šai aristokrātiskajā stūrītī no jauna saviestos papardes, deviņvīruspēks, velnarutki, pelašķi, uzpirkstītes, garas zāles, lieli augi ar platām, it kā no bāli zaļas vadmalas darinātām, izraibinātām lapām, ķirzakas, vaboles, kustīgi un žigli kukaiņi, lai no zemes dzīlēm iznāktu un no jauna parādītos starp šiem četriem mūriem mežonīgs un bargs dižums un lai daba, kas izjauc nožēlojamos cilvēka izkārtojumus un vienmēr izpaužas visnotaļ tur, kur tā sevi izpauž, — lai tā būtu skudra vai ērglis, — uzplauktu "šai nožēlojamā Parīzes dārziņā ar tādu pašu skarbumu un lieliskumu kā Jaunās pasaules mūžamežā.

īstenībā nav nekā maza; kurš katrs, kas spēj dziļāk ieskatīties dabā, to zina. Kaut arī filozofijai nav dots absolūts apmierinājums, nedz arī tā spēj noteikti aprakstīt cēloņus un norādīt seku robežas, taču vērotājs nonāk bezgalīgā ekstāzē, redzēdams visas šīs spēku sadalīšanās, kas nobeidzas vienotībā. Viss darbojas visa labā.

Algebra ir pielietojama mākoņiem; zvaigznes izstarojumi dara labu rozei; neviens domātājs neiedrošināsies teikt, ka vilkābeles smarža nav noderīga zvaigznājiem. Kas gan spēj aprēķināt molekulas ceļu? I\uc1ā lai mēs zinām, vai pasauļu rašanos nenosaka smilšu graudiņu krišana? Kas gan zina par bezgalīgi lielā un bezgalīgi mazā savstarpējo paisumu un bēgumu, par pirmcēloņu atbalsošanos atsevišķas būtnes bezdibeņos un radības lavīnās? Arī ērce ir nozīmīga; mazais ir liels, lielais ir mazs; viss līdzsvarojas nepieciešamībā — vīzija, kas šausmina prātu. Starp būtnēm un lietām ir brīnišķīga sakarība, šai neizsmeļamajā kopumā no saules līdz laputij cits citu nenicina, vieniem ir vajadzīgi otri. Gaisma neaiznes debesu zilgmē zemes smaržas, nezinādama, ko tā dara; nakts izdala zvaigžņu esenci aizmigušajām puķēm. Visi lidojošie putni tur nagos bezgalības pavedienu. Dzīvības izcelšanās kļūst sarežģītāka — no meteora rašanās līdz bezdelīgas knābja cirtienam, sasitot olu, un tā noved vienādi līdz sliekas dzimšanai un līdz Sokrātā atnākšanai. Kur beidzas teleskops, sākas mikroskops. Kuram no tiem abiem plašāks redzes lauks? Izvēlieties! Pelējums ir puķu plejāde, miglājs ir zvaigžņu skudru pūznis. Tā pati ciešā tuvība un vēl pārsteidzošāka ir starp prāta parādībām un matērijas stāvokļiem. Stihijas un principi sajaucas, savienojas, sapārojas, vairojas cits caur citu tādā mērā, ka noved beidzot materiālo pasauli un garīgo pasauli pie vienas un tās pašas skaidrības. Dabas paradības mūžīgi atgriežas pašas sevī. Plašajās kosmiskajās pārvērtībās universa dzīve kifstas uz priekšu un atpakaļ nezināmos apmēros, griežot visu neredzamajā tapšanas mistērijā, izlietojot visu, nezaudējot pat iztēli un sapni, te iesējot infuzoriju, tur saskaldot zvaigzni, svārstoties ūn izlokoties, radot no gaismas spēku un no domas stihiju, visur izsēta un nedalāma, izšķīdinot visu, izņemot vienu ģeometrisko punktu — «es», novedot visu līdz dvēselei — atomam, atklājot visu dievā, sajaucot visus darbošanās principus — no visaugstākā līdz viszemākajam — šā prātu reibinošā mehānisma miglā, sasaistot kukaiņa lidojumu ar Zemes kustību, pakļaujot — kas zina, varbūt tikai likuma identitātes dēļ, — komētas pārvietošanos pie debesu velves infuzorijas riņķošanai ūdens pilienā. Prāta radīts mehānisms. Milzīga zobratu sistēma, kuras pirmais motors ir knislis un beidzamais rats — zodiaks.

4 Režģu apmainīšana

Šķita, ka šis dārzs, kādreiz radīts izlaidības noslēpumu glabāšanai, pārvērties un kļuvis cienīgs glabāt šķīstības noslēpumus. Tajā vairs nebija ne lapeņu, ne zaļu pļaviņu, ne tumšu aleju, ne grotu; te valdīja burvīga izkliedēta Krēslainība, kura kā plīvurs krita no visām pusēm. Pafosa bija pārvērtusies par Ēdeni. It kā grēku nožēla šo kluso stūrīti būtu padarījusi atkal šķīstu. Šī puķu pārdevēja piedavāja tagad savas puķes dvēselei. Šis koķetais dārzs, kam kādreiz bija slikta slava, atkal bija atguvis šķīstību un kautrību. Kāds tiesas priekšsēdētājs ar kāda dārznieka palīdzību — viens no šiem vientiešiem bija iedomājies sevi par Lamuaņona sekotāju, bet otrs domājās esam I.enotra pēcnieks — bija šo dārzu izkropļojis, sagraizījis gabaliņos, nolaizījis, izskaistinājis, pielāgojis smalkām dēkām; daba to bija atkal atguvusi, piepildījusi ar ēnām un sagatavojusi mīlestībai.

Sai vientuļajā stūrītī mājoja arī kāda pilnīgi sagatavota sirds. Atlika tikai ierasties mīlestībai; tur bija templis, uzcelts no zaļumiem, zālēm, sūnām, putnu nopūtām, maiga mijkrēšļa, līganiem zariem, un bija kāda dvēsele, radīta no maiguma, ticības, skaidrības, cerības, trauksmes un ilūzijām.

Kozete bija iznākusi no klostera, būdama gandrīz vēl bērns: viņai bija mazliet pāri par četrpadsmit gadiem — tas ir «nepateicīgais vecums». Kā jau minējām, viņa izskatījās drīzāk neglīta nekā daiļa, vienīgi acis bija skaistas, tomēr viņā nebija nekā nepatīkama, viņa bija tikai neveikla, vāja, bikla un reizē droša — vārdu sakot, pusaudze.

Audzināšana bija pabeigta, tas ir, viņai bija mācīta ticības mācība un it īpaši dievbijība, tad vēl «vēsture», proti, tas, ko šai vārdā sauc klosterī, ģeogrāfija, gramatika, divdabji, Francijas karaļi, mazliet mūzikas, profilu zīmēšana utt., bet vispār viņa nekā nezināja — un te slēpjas ir burvīgums, ir briesmas. Jaunas meitenes dvēseli nedrīkst atstāt tumsībā, tad vēlāk tajā rodas mirāžas, pārāk asas un pārāk spilgtas kā tumšā istabā. Tā jāapgaismo maigi un atturīgi, vairāk ar īstenības atspulgu nekā ar tās tiešo un aso gaismu. Šī derīgā un pievilcīgi-stingrā pusgaisina izklīdina bērnišķās bailes un pasargā no kritieniem. Vienīgi mātes instinkts — apbrīnojamā intuīcija, kurā sakusušas jaunavas atmiņas un sievietes pieredze, — zina, kā un no kā jārada šī pusgaisma. Sis instinkts nav ne ar ko aizstājams. Lai izveidotu jaunas meitenes dvēseli, visas pasaules mūķenes nevar atsvērt vienu māti.

Kozetei nebija bijis mātes. Viņai bijušas tikai daudzas mātes — daudzskaitlī.

Un Žans Valžāns — viņā gan pārpārēm bija maigās jūtas un lielais gādīgums, bet viņš tomēr bija tikai vecs vīrs, kas no visa tā nekā nesaprata.

Audzināšanas darbā, šai svarīgajā uzdevumā — sagatavot sievieti dzīvei, — cik daudz te vajadzīgs zināšanu, lai cīnītos pret to lielo nezināšanu, ko sauc par nevainību!

Nekas tā nesagatavo jaunu meiteni kaislībām kā klosteris. Klosteris vērš domas uz nezināmā pusi. Sirds, koncentrēdamās sevī, cieš mokas, nespēdama izplūst, un noslēdzas, nespēdama uzplaukt. No tā rodas pārādības, pieņēmumi, minējumi, izdomāti romāni, dēkainības alkas, fantastiskas gaisa pilis, celtnes, kas caur un cauri būvētas saprāta iekšējā tumsā, neizdibināmi un slepeni mājokļi, kur tūdaļ rod sev mājvietu kaislības, tiklīdz aiz muguras pamestais režģu žogs atļauj tām tur iekļūt. Klosteris ir slogs, kuram, lai tas triumfētu pār cilvēka sirdi, jāturpinās visu mūžu.

Atstājusi klosteri, Kozete nevarēja atrast nekā patīkamāka un bīstamāka kā māju Plimē ielā. Tas bija vientulības turpinājums ar brīvības sākšanos; noslēgts dārzs, bet asi spilgta, bagātīga, saldkaisles un smaržu pilna daba; tie paši sapņi, kas klosterī, bet arī neskaidri redzēti jauni cilvēki; režģu žogs, bet ar skatu uz ielu.

Un tomēr, — atkārtosim to, — te ierodoties, viņa bija tikai bērns. Žans Valžāns nodeva viņas rīcībā šo nekopto dārzu.

«Vari darīt te visu, ko vien vēlies,» viņš sacīja. Kozeti tas iepriecināja: viņa tur izvandīja visus krūmiņus un akmeņus, viņa tur meklēja «zvērus»; viņa tur rotaļājās, kamēr nebija pienācis laiks sapņiem; viņa mīlēja šo dārzu kukainīšu dēļ, kurus atrada zālē zem kājām, kamēr nebūs pienācis laiks, kad viņa to mīlēs zvaigžņu dēļ, kuras ieraudzīs starp koku vainagiem virs galvas.

Bez tam viņa mīlēja savu tēvu, tas ir, Žanu Valžānu, no visas sirds, ar naivu bērna mīlestības kvēli, uzskatīdama šo sirmgalvi par patīkamu un burvīgu biedru. Lasītājs atcerēsies, ka Madlēna kungs tika daudz lasījis, Žans Valžans to turpināja un tādēļ bija kļuvis par labu stāstītāju; vīnam piemita slēpta lēnprātīgas un patiesas gudrības bap.itiba un daiļrunība, kas bija spontāni attīstījusies. Viņā bija atlicis tieši tik daudz asuma, cik nepieciešams, lai viņa labsirdība nekļūtu pliekana; tas bija ass prāts un maiga sirds. Lukseinburgas dārzā, divatā sarunājoties, viņš visu jo plaši paskaidroja, smeldamies no tā, ko bija lasījis, kā arī no tā, ko izcietis. Klausoties Kozetes acis sapņaini maldījās tālēs.

Sis vienkāršais vīrs apmierināja Kozetes domas, tāpat kā aizaugušais dārzs — viņas acis. Kad viņa bija piekususi, skraidīdama pakaļ tauriņiem, viņa atskrēja aizelsusies pie tā un teica: «Ai, kā es esmu noskrējusies!» Viņš noskūpstīja meiteni uz pieres.

Kozete dievināja šo labsirdīgo vīru. Viņa visur sekoja tam pa pēdām: Tur, kur atradās Žans Valžāns, bija labi. Tā kā Žans Valžāns nemēdza uzturēties ne savrupmājā, ne dārzā, tad viņai labāk patika bruģētais pagalms aiz mājas nekā ziedu pilnais dārza stūrītis un mazā istabiņa ar Rītajiem krēsliem likās labāka nekā lielais salons ar paklājiem un mīkstajiem atzveltnes krēsliem gar sienām. Dažreiz" Žans Valžāns, smaidīdams aiz laimes, ka tiek traucēts, mēdza viņai teikt: «Ej taču uz savām mājām! Ļauj man pabūt kādu mirkli vienam!»

Kozete viņam. izteica jaukus un maigus pārmetumus, kas ir jo mīlīgi, ja tos vērš meita pret tēvu.

—  Tēt, man ir ļoti auksti pie jums. Kāpēc jūs te neizklājat paklāju un neieliekat krāsni?

—  Mīļais bērns, ir tik daudz cilvēku, kas ir labāki par mani un kam nav pat jumta virs galvas.

—  Bet kāpēc tad pie manis ir silti un man nekā netrūkst?

—   Tāpēc, ka tu esi sieviete un bērns.

—  Ak tā! Tātad vīriešiem vajag salt un dzīvot trūkumā?

—   Dažiem.

—  Labi, es nākšu tik bieži šurp, ka jūs būsit spiests te kurināt.

Tad viņa vēl teica:

—   Tēt, kāpēc jūs ēdat tik negaršīgu maizi?

—  Tāpat, meit…

—   Labi, ja jūs tādu ēdat, arī es ēdīšu tādu.

Un, lai Kozete neēstu šo rupjmaizi, Žans Valžāns dažkart ēda baltmaizi.

Savu bērnību Kozete atcerējās pavisam neskaidri. Rītos un vakaros viņa lūdza dievu par savu māti, kuru nepazina. Tenardjē viņai bija palikuši atmiņā kā divi atbaidoši murgu tēli. Viņa atcerējās, ka «reiz naktī» bija gājusi uz mežu pēc ūdens. Viņa domāja, ka tas bijis ļoti tālu no Parīzes. Viņai šķita, ka sākumā viņa dzīvojusi kādā bezdibenī un ka no turienes viņu izvilcis Žans Valžāns. Bērnība viņai likās kā tāds laiks, kad apkārt rāpojuši tikai simtkāji, zirnekļi un čūskas. Tā kā viņa nebija pilnīgi pārliecināta, ka ir Žana Valžāna meita un ka Žans Valžāns ir viņas tēvs, tad vakaros pirms iemigšanas savās domās iztēlojās, ka viņas mātes dvēsele pārgājusi šai krietnajā sirmgalvī un mīt viņai līdzās.

Kad viņš sēdēja, Kozete pieglauda vaigu pie viņa sirmajiem matiem un, klusi nobirdinādama asaru, domāja: «Varbūt viņš ir mana māte!»

Lai tas izklausās cik dīvaini izklausīdamies, savā dziļajā nezināšanā, kāda piemīt klosterī uzaudzinātai meitenei, un arī tādēļ, ka kļūšana par māti ir absolūti neizprotama jaunavībai, Kozete beigu beigās iedomājās, ka diez vai viņai māte maz bijusi. Viņa pat nezināja savas mātes vārdu. Katru reizi, kad gadījās to pajautāt Žanam Valžānam, viņš klusēja. Ja Kozete jautājumu atkārtoja, viņš atbildēja ar smaidu. Vienreiz viņa nepavisam neatlaidās, un šis smaids pārvērtās asarā.

Žana Valžāna klusēšana ietina Fantinu dziļā tumsā.

Vai tā bija piesardzība? Vai cieņa? Vai tās bija bailes nodot šo vārdu kādas citas atmiņas nejaušībām?

Kamēr Kozete bija maza, Žans Valžāns bija labprāt runājis par viņas māti; kad Kozete paaugās, viņš to vairs nespēja. Viņam šķita, ka viņš vairs to nedrīkst. Vai nu tas bija Kozetes dēļ, vai tas bija Fantinas dēļ, bet viņš juta mistiskas bailes ļaut šai ēnai ienākt Kozetes domās un padarīt mirušo par trešo līdzdalībnieci viņu liktenī. Jo svētāka viņam kļuva šī ēna, jo draudīgāka tā šķita. Viņš domāja par Fantinu un izjuta klusēšanas smagumu. Neskaidri miglā viņš redzēja it kā pirkstu, pieliktu pie lūpām. Vai varbūt šķīstība, kas bija mājojusi Fantinā un, viņai dzīvai esot, tikusi varmācīgi atņemta, bija atgriezuifcs pēc viņas nāves un sašutusi, nikna izpletusies pār Viņu, lai būtu nomodā par mirušās mieru un sargātu viņu kapā? Vai Žans Valžāns, pats neapjauzdams, neizjūta tās Ki ibu? Mēs, kas ticam nāvei, mēs nepiederam pie tiem, kas noraidītu šo mistisko izskaidrojumu. Tāpēc arī viņš nespēja pat Kozetei izrunāt šo vārdu — Fantina.

Kādu dienu Kozete sacīja:

—  Tēt, es redzēju šonakt sapnī savu māti. Viņai bija divi lieli spārni. Mana māte laikam, dzīva būdama, būs pieskaitīta svētajiem.

—   Par savām ciešanām, — atbildēja Žans Valžāns.

Žans Valžāns tomēr bija laimīgs.

Kad Kozete devās ar viņu pastaigāties, tā atbalstījās uz viņa rokas, lepna un laimīga līdz sirds dziļumiem. No visām maiguma izpausmēm, tik neparastām un tikai viņam veltītām, Žans Valžāns juta, ka viņa dvēsele vai kusa aiz laimes. Nabaga vīrs drebēja, izjuzdams šo debesu prieku; lielā sajūsmā viņš sev apgalvoja, ka tā turpināsies visu mūžu; viņš sev teica, ka īstenībā nav tik daudz izcietis, lai būtu pelnījis šo gaišo laimi, un sirds dziļumos pateicās dievam, ka tas ļāvis, lai viņu, nožēlojamo, tik ļoti mīlētu šī nevainīgā būtne.

5 Roze pamana, ka tā kļuvusi par kara ieroci

Kādu dienu Kozete nejauši palūkojās spogulī un nodomāja: «Skat vien!» Viņai gandrīz likās, ka viņa ir skaista. Tas dīvaini satrauca. Līdz šim brīdim viņa nebija nemaz domājusi par savu izskatu. Viņa gan paraudzījās spogulī, bet sevi tajā neredzēja. Turklāt viņai bieži tika teikts, ka viņa ir neglīta; vienīgi Žans Valžāns mēdza maigi sacīt: «Nē taču, nē!» Lai nu bija kā būdams, Kozete vienmēr bija iedomājusies sevi neglītu un izaugusi vieglā bērnišķā rezignācijā, apradusi ar šo domu. Tagad pēkšņi spogulis viņai sacīja, tāpat kā Žans Valžāns: «Nē taču!» Nakti viņa negulēja. «Bet ja nu es esmu skaista?» viņa domāja. «Cik tas būtu jocīgi, ja es patiešām būtu skaista!» Viņa atcerējās savas apžilbinoši skaistās klostera biedrenes un nodomāja: «Ak pasaulīti Vai tiešām es izskatos kā šis jaunkundzes?!»

Otrā dienā viņa ielūkojās spogulī, bet nu jau vairs tas nebija nejauši, un sāka šaubīties: «Kur gan man bija prāts? Nē taču, es esmu neglīta.» Viņa gluži vienkārši bija sHkti gulējusi, zem acīm pletās tumšas ēnas, un viņa bija bāla. Viņa nebija vakar jutusies pārāk priecīga, noticēdama savam skaistumam, bet kļuva pavisam bēdīga, tam vairs neticēdama. Viņa vairs neskatījās spogulī un jau vairāk nekā divas nedēļas centās sasukāt matus, uzgriezusi spogulim muguru.

Vakarpusē, pēc pusdienām, viņa parasti sēdēja viesistabā un kaut ko izšuva vai strādāja kādu citu klosterī iemācītu darbu, bet Žans Valžāns turpat līdzās lasīja. Reiz viņa pacēla acis no sava darba un bija ļoti pārsteigta par viņai pievērsto tēva satraukto skatienu.

Kādu citu reizi, ejot pa ielu, viņai likās, ka aiz muguras kāds, ko viņa neredzēja, teica: «Skaista sieviete! Bet slikti ģērbusies.» — «Nē,» viņa nodomāja, «tas neattiecas uz mani. Es esmu labi ģērbusies un neglīta.» Toreiz viņai galvā bija plīša cepurīte un mugurā merinosa kleitiņa.

Beidzot kādudien, būdama dārzā, viņa izdzirdēja, ka nabaga vecā Tusēna sacīja: «Vai jūs, kungs, esat ievērojis, ka jaunkundze kļūst skaista?» Kozete nedzirdēja, ko tēvs atbildēja. Tusēnas vārdi bija viņu satraukuši. Viņa aizskrēja no dārza, uzgāja savā istabā, piesteidzās pie spoguļa — jau trīs mēnešus viņa nebija tajā ieskatījusies — un iekliedzās. Viņa apžilba pati no sevis.

Viņa bija brīnišķīgi skaista, viņa nevarēja nepiekrist Tusēnai un savam spogulim. Viņas augums bija nobriedis, āda kļuvusi baltāka, mati spoži, zilajās acīs bija iededzies nepazīts mirdzums. Sava skaistuma apzināšanās vtņā radās pavisam pēkšņi kā spilgti uzliesmojusi gaisma; citi to bija ievērojuši agrāk: to teica Tusēna, un nebija vairs šaubu, ka ari garāmgājējs toreiz bija runājis par viņu; viņa nogāja atkal lejā dārzā, juzdamās kā karaliene, un, kaut gan bija ziema, viņa dzirdēja putnus dziedam, redzēja zeltainas debesis, sauli starp koku zariem, ziedu pilnus krūmus, viņa bija apmulsusi, līksma, neizteicamas jūsmas pārņemta.

Bet Žanam Valžārvam dziļi un neizskaidrojami sažņaudzās sirds.

Patiešām, kopš kāda laika viņš ar dziļām bailēm vēroja .o skaistumu, kas jo dienas spožāk atplaiksnīja maigajā Kozetes sejā. Iedegās rīta blāzma — tā ielīksmos visus, lnl viņu tā skumdinās.

Kozete bija bijusi skaista jau labu laiku, iekām pati to ievēroja. Bet kopš pirmās dienas šī negaidītā gaisma, kas lēnām pieauga un pamazām apņēma jaunās meitenes būtni, bija ievainojusi Žana Valžāna drūmo skatienu. Viņš to izjuta kā pārmaiņu savā laimīgajā dzīvē, tik laimīgā, ka neiedrošinājās ne pakustēties aiz bailēm kaut ko tajā izjaukt. Šis vīrs, kurš bija izgājis cauri visām likstām, kura likteņa cirstās brūces vēl aizvien asiņoja, kurš bija bijis gandrīz vai ļaundaris un kļuvis gandrīz svēts, kurš pēc tam, kad bija vilcis katorgas ķēdes, tagad vilka neredzamu, bet smagu apslēpta negoda ķēdi, šis vīrs, kuru likums nebija atbrīvojis un kuru varēja jebkuru bridi no jauna saķert un izvest no viņa tikumības tumsas sabiedriskā negoda gaismā, šis vīrs pieņēma visu, piedeva visu, attaisnoja visu, svētīja visu, bija mierā ar visu un lūdza no dieva, no cilvēkiem, no likumiem, no sabiedrības, no dabas, no visas pasaules tikai vienu — lai Kozete viņu mīlētu.

Kaut Kozete joprojām viņu mīlētu! Kaut dievs neaizliegtu šā bērna sirdij tiekties uz viņu un piederēt viņam! Kozetes mīlēts, viņš jutās izdziedēts, atpūties, nomierināts, apmierināts, gandarīts, paaugstināts. Kozetes mīlēts, viņš jutās laimīgs. Viņš neprasīja nekā vairāk. Ja viņam kāds jautātu: «Vai tu gribi būt vēl laimīgāks?» — viņš būtu atbildējis: «Nē.» Ja dievs viņam būtu vaicājis: «Vai tu vēlies debesu priekus?» — Viņš būtu atbildējis: «Tad es zaudētu.»

Viss, kas varētu sagādāt izmaiņas dzīvē, kaut arī tikai mazliet, lika viņam izbailēs nodrebēt, ka sāksies kaut kas jauns. Viņš nekad nebija pārāk labi sapratis, kas ir sievietes skaistums, bet instinktīvi nojauta, ka tas ir kaut kas ārkārtējs.

Šo skaistumu, kas aizvien krāšņāk un lieliskāk uzplauka viņam līdzās — viņa acu priekšā — nevainīgā, bet jau apslēptu draudu pilnā bērna sejā, viņš iztrūcies vēroja no sava neglītuma, vecuma, posta, no savas nebrīves nomāktības dziļumiem.

Viņš domāja: «Cik viņa ir skaista! Kas gan tagad notiks ar mani?»

Un tieši te izpaudās starpība starp viņa maigumu un mātes maigumu. To, ko viņš vēroja ar satraukumu, māte būtu vērojusi ar prieku.

Pirmie simptomi jo drīz parādījās.

Jau nākamajā dienā pēc tam, kad Kozete bija izsaukusies: «Tiešām es esmu skaista!» — viņa pievērsa uzmanību savam tērpam. Viņa atcerējās garāmgājēja vārdus «Skaista, bet slikti ģērbusies,» — tas bija orākula čuksts, dvesma, kas bija aizšalkusi garām un izzudusi, iemezdama sirdī vienu no tām abām sēklām, kam vēlāk jāaizpilda visa sievietes dzīve, — koķetēriju. Otra sēkla ir mīlestība.

Līdz ar ticību savam skaistumam viņā uzplauka sievietes dvēsele. Viņai derdzās merinosa kleitiņa un bija kauns plīša cepurītes dēļ. Tēvs nekad viņai nekā nebija liedzis. Viņa uzreiz apguva visu ģērbšanās mākslu, cepures, tērpa, apmetņa, zābaciņu, aproču noslēpumu, prata izraudzīties audumu un krāsu, kas piestāv sejai, — apguva mākslu, kas padara parīzieti tik burvīgu, tik mīklainu un tik bīstamu. Izteiciens valdzinoša sieviete ticis izdomāts parīzie» tes apzīmēšanai.

Nepagāja ne mēnesis, kad mazā Kozete kļuva par vienu no skaistākajām sievietēm ne vien šai Babilonas ielas tuksnesī, — un tas jau ir kaut kas, — bet arī par vienu no «vislabāk ģērbtajām» Parīzē, — un tas jau ir daudz vairāk. Viņa labprāt būtu gribējusi satikt «savu garāmgājēju», lai dzirdētu, ko tas teiktu, un «lai to pārmācītu». Viņa patiešām bija burvīga, un viņa apbrīnojami prata atšķirt Zerāra cepurīti no Erbo cepurītes.

Žans Valžāns bažīgi raudzījās uz šo izšķērdību. Viņš, kas juta, ka nekad nespēs nekā cita kā tikai rāpot vai, visaugstākais, staigāt, — viņš redzēja Kozetei izaugam spārnus.

Un tomēr, kaut vai pavirši uzmetot acis Kozetes tualetei, kura katra sieviete būtu redzējusi, ka Kozetei nav mātes. Dažus niecīgus pieklājības likumus, dažus speciālus nosacījumus Kozete nebija ievērojusi. Māte, piemēram, viņai būtu aizrādījusi, ka jaunas meitenes nevalkā damastu.

Pirmo reizi, kad Kozete izgāja pastaigāties melnajā damasta tērpā un apmetnī, baltu krepa cepurīti galvā, jautra, starojoša, sārta, lepna, mirdzoša, viņa paņēma zem rokas Žanu Valžānu un jautāja: «Tet, kā es izskatos?»

Zutis Valžāns atbildēja tādā balsī, kas atgādināja sarugllnātu skauģi: «Burvīgi!» Pastaigas laikā viņš izturējās l&lt;a parasti. Pārnākot viņš jautāja Kozetei:

—  Vai tu nekad vairs neuzģērbsi savu agrāko kleitu un cepuri?

Tas notika Kozetes istabā. Kozete pagriezās pret drēbju skapi, kur karājās viņas pamestās klostera drānas.

—   Šo ķekatnieku tērpu! — viņa teica. — Tēt, ko lai es ar to iesāku? Ai nē, es nekad vairs nevilkšu mugurā šīs šausmīgās drēbes. Ar šo ērmu galvā es izskatos pēc putnu biedēkja.

Žans Valžāns smagi nopūtās.

Sākot ar šo brīdi, viņš ievēroja,, ka Kozete, kas agrāk vienmēr lūdzās palikt mājās, teikdama: «Tēt, man labāk patīk te kopā ar jums,» — tagad vienmēr lūdza viņu iet pastaigāties. Patiesi, kam gan vajadzīga daiļa sejiņa un brīnišķīga tualete, ja nav, kam parādīt?

Viņš arī ievēroja, ka pagalmiņš Kozetei vairs nav tik mīļš kā agrāk. Tagad viņa daudz labprātāk uzturējās dārzā, ar patiku pastaigādamās žoga tuvumā. Žans Valžāns, noslēdzies sevī, nespēra dārzā ne kāju. Viņš kvernēja dibenpagalmā kā ķēdes suns.

Kozete, zinādama, ka ir skaista, zaudēja nezināšanas jaukumu — izsmalcinātu jaukumu, jo ar vientiesību savienots skaistums ir neizsakāms un nav nekā burvīgāka par starojošu nevainību, kas, pati to neapzinādamās, tur savā rokā paradīzes atslēgu. Bet to, ko bija zaudējusi ar naivuma jaukumu, viņa atguva ar domīguma un nopietnības burvīgumu. Visa viņas būtne, pilna jaunības prieka, nevainības un skaistuma, izdvesa cēlas skumjas.

Tas notika tieši tai laikā, kad Mariuss pēc sešu mēnešu pārtraukuma ieraudzīja viņu no jauna Luksemburgas dārzā.

6 Kauja sākas

Kozete savā noslēgtībā, tāpat kā Mariuss savā, bija pilnīgi sagatavota mīlas uzliesmojumam. Liktenis ar savu noslēpumaino un fatālo pacietību lēnām tuvināja vienu otrai šīs divas būtnes, kas bija it kā vētrainas kaislību elektrības pārpilnas un tās izmocītas; šim divām dvēselēm, kuras slēpa sevī mīlestību, tāpat kā divi mākoņi slēpj sevī negaisu, vajadzēja saskarties un saplūst kopā vienā skatienā, kā saplūst kopā mākoņi vienā zibens uzliesmojumā.

Mīlestības romānos tik daudz nelietīgi valkāts acu skatiena spēks, ka to vairs neviens, neciena. Tagad gandrīz baidās sacīt, ka divi ir iemīlējušies tāpēc, ka saskatījušies. Un tomēr tieši tā iemīlas, un vienīgi tā. Pārējais nav nekas cits kā pārējais un seko pēc tam. Nav nekā reālāka par šiem lielajiem satricinājumiem, ko izraisa divi dvēseles viena otrā, apmainīdamās ar šo dzirksti.

Tai brīdī, kad Kozete, pati-neapzinādamās, ar savu skatienu bija satraukusi Mariusu, Mariuss nenojauta, ka arī viņa skatiens satraucis Kozeti.

Viņš tai nodarīja tādu pašu ļaunumu un tādu pašu labumu.

Viņa jau sen to bija ieraudzījusi un novēroja, kā mēdz novērot un ieraudzīt meitenes, skatīdamās pat uz otru pusi. Mariusam Kozete vēl likās neglīta, kad Kozetei Mariuss jau šķita skaists. Bet, tā kā viņš nepievērsa Kozetei uzmanību, šis jaunais cilvēks meitenei bija gluži vienaldzīgs.

Tomēr viņa nevarēja neatzīt, ka tam ir skaisti mati, skaistas acis, skaisti zobi, patīkams balss tembrs, kad viņa to dzirdēja tērzējam ar biedriem, ka tam, ja jums tīk, ir neveikla gaita, bet ar īpatu eleganci, ka tas nemaz peliekas muļķis, ka visai tā būtnei piemīt cēlums, maigums, vienkāršība un lepnums un, beidzot, kaut arī jaunais cilvēks šķiet nabadzīgs, tā izskats ir cienīgs.

Tai dienā, kad viņu acis pēkšņi sastapās un beidzot pateica vienas otrām pirmos noslēpumainos un neizsakāmos vārdus, kādus mēdz klusi paust skatiens, Kozete sākumā nekā nesaprata. Viņa atgriezās domīga Rietumu ielas mājā, uz kuru Žans Valžāns, bija pārnācis, lai kā parasti pavadītu tur sešas nedēļas. Otrā rītā atmodusies, viņa iedomājās svešo jaunekli, kas tik ilgi bija bijis vienaldzīgs un vēss, bet tagad, šķiet,.sāka pievērst viņai uzmanību, un viņai itin nemaz nelikās, ka šī uzmanība būtu patīkama. Drīzāk viņai bija mazliet dusmas uz šo skaisto, nevērīgo jaunekli. Viņā pamodās kareivīgums. Viņai šķita, — un viņa par toizjuta vēl tīri bērnišķīgu prieku,—» ka beidzot varēs atriebties.

Apzinādamās sevi skaistu, viņa noskārta, kaut gan neskaidri, ka viņai ir kāds ierocis. Sievietes rotaļājas ar savu skaistumu kā bērni ar nažiem. Viņas ar to ievaino pašas sevi.

Lasītājs atcerēsies Mariusa šaubas, viņa svārstīšanos, izbīli. Viņš palika sēžam uz sola un netuvojās. Tieši tas Kozetē sacēla īgnumu. Kādu dienu viņa sacīja Žanam Valžānam:

— Tēt, paiesim uz to pusi!

Redzēdama, ka Mariuss nenāk pie viņas, viņa devās pie . tā. Līdzīgos gadījumos visas sievietes izrīkojas gluži tāpat kā Muhammeds. Turklāt — dīvaina parādība — pirmā īstas mīlestības pazīme jauneklim ir biklums, jaunai meitenei — drosme. Tas liekas dīvaini un tomēr ir tik saprotami. Tie ir divi dzimumi, kas tiecas tuvināties un pārņem viens otra īpašības.

Todien Kozetes skatiens padarīja Mariusu neprātīgu, Mariusa skatiens lika Kozetei nodrebēt. Mariuss aizgāja ar cerībām sirdī, Kozete — ar nemieru. No tās dienas viņi sāka viens otru dievināt.

Pirmais, ko Kozete izjuta, bija neskaidras un dziļas skumjas. Viņai šķita, ka vienas dienas laikā viņas dvēsele aptumsusi. Viņa to vairs nepazina. Jaunu meiteņu dvēseles skaidrība, ko rada saltums un jautrība, ir līdzīga sniegam. Tā izkūst no mīlestības, kas ir tās saule.

Kozete nezināja, kas ir mīlestība. Viņa nekad nebija dzirdējusi izrunājam šo vārdu pasaulīgajā nozīmē. Laicīgās mūzikas grāmatās, kas iekļuva klosterī, mīlestība bija aizstāta ar vārdiem — bungas vai trakulisL Tas radīja mīklas, kas intriģēja lielo meiteņu iztēli, kā, piemēram: Ak, cik bungas ir patīkamas! vai Līdzcietība nav trakulis! Bet Kozete bija iznākusi no klostera vēl pārāk jauna, lai sevišķi interesētos par «bungām». Un tādēļ viņa nezināja, kā nosaukt to, ko tagad pārdzīvoja. Bet vai kāds ir mazāk slims, ja nezina savas slimības nosaukumu?

Viņa mīlēja ar vēl jo lielāku aizrautību, jo nezināja, ka mīl. Viņa nezināja, vai tas ir kas labs vai slikts, vēlams vai bīstams, nepieciešams vai nāvīgs, mūžīgs vai pārejošs,

1 Franciski: mīlestība — Iamour-, bungas — le iambour; trakulis — le pandour. (Tulk.) atjauts vai aizliegts; viņa mīlēja. Viņa būtu ļoti izbrīnījusies, ja viņai teiktu: «Jūs neguļat? Bet tas taču nav atļauts! Jūs neēdat? Tas ir slikti! Jums trūkst eipas un ir paātrināta sirds darbība? Bet tā taču nedrīkst būt! Jūs sarkstat un bālējat, kad kāda zināma persona melnā uzvalkā parādās zaļās alejas galā? Tas ir šausmīgi!» Viņa nebūtu sapratusi un būtu atbildējusi: «Kā gan es varu būt vainīga par to, kur nekā nevaru darīt un ko nemaz nesaprotu?»

Izrādījās, ka atnākusi mīlestība biia tieši tāda, kāda vislabāk atbilda viņas dvēseles stāvoklim. Tā bija sava veida pielūgsme iztālēm, mēma vērošana, nepazīstamā dievināšana. Tā bija vienas jaunības parādība otrai jaunībai, nakts sapnis, pārvērties romānā un palicis sapnis, ilgu tēls. kas beidzot kļuvis īstenība, bet kam vēl nav ne vārda, ne vainas, ne traipa, ne prasību, ne trūkumu, — vārdu sakot, tāls iemīļotais, kas mīt ideālu pasaulē, himera, kas ieguvusi veidu. Jebkura tiešāka un tuvāka satikšanās šai pirmaiā laikā būtu nobaidījusi Kozeti. vēl pa pusei iegrimušu klostera dzīves biezajā miglā. Viņā bija sajaukušās kopā visas bailes, kādas piemīt bērniem un mūķenēm. Klostera gars, ar kuru viņa bija piesātinājusies piecos gados, vēl aizvien plūda no viņas būtnes un rādīja visu apkārtējo neīstā gaismā. Sādi viņai nebija vajadzīgs mīlamais, viņai nebija pat vajadzīgs mīlošais, viņai bija vajadzīgs tikai sapņu tēls. Vina sāka dievināt Mariusu kā kaut ko burvīgu, gaiši mirdzošu un netveratfm.

Tā kā galēja naivitāte saskaras ar galēju koķetēriju, vina tam uzsmaidīja gluži brīvi.

Katru dienu viņa ar nepacietību gaidīja pastaigas laiku, redzēja tur Mariusu, jutās neizsakāmi laimīga un ticēja, ka vaļsirdīgi izsaka savas domas, teikdama Žanam Valžānam: «Cik gan burvīgs ir šis Luksemburgas dārzs!»

Mariuss un Kozete bija viens otram tumsā tīti."Viņi nesarunājās, nesasveicinājās, viņi nebija pazīstami; viņi redzēja viens otru un līdzīgi debesu spīdekļiem, kurus šķir miljoniem jūdžu, dzīvoja, viens otru vērodami.

Tā Kozete pamazām veidojās par sievieti, skaistu un iemīlējušos, apzinādamās savu skaistumu un neapzinādamās savu mīlestību. Turklāt par koķetu sievieti — aiz tīras nevainības.

7 Pēc vienām bēdām vēl lielākas bēdas

Katrā situācijā cilvēkā darbojas īpašs Instinkts. Vecā un mūžīgā dabas māte klusi brīdināja Žanu Valžānu par Mariusa esamību. Žans Valžāns drebēja slēptākajos dvēseles dziļumos. Žans Valžāns nekā neredzēja, nekā nezināja, taču ar neatlaidīgu uzmanību vērās apkārtējā tumsā, it kā juzdams, ka no vienas puses kaut kas veidojas, bet no otras puses kaut kas sabrūk. Mariuss, arī tās pašas dabas mātes brīdināts, — un te slēpjas dziļais dievišķais likums, — darīja visu, ko vien varēja, lai izvairītos no «tēva». Tomēr gadījās, ka Žans Valžāns viņu dažreiz manīja. Mariusa izturēšanās nebija gluži dabiska. Viņa piesardzība bija aizdomīga un drosme neveikla. Viņš vairs nenāca tik tuvu klāt kā agrāk, viņš apsēdās attālāk un gremdējās ekstāzē; viņam allaž bija līdzi grāmata, un viņš izlikās lasām. Kā priekšā viņš izlikās? Agrāk viņš bija nācis šurp, ģērbies vecajā uzvalkā, tagad viņam vienmēr bija mugurā jaunais uzvalks; nevarēja arī droši apgalvot, vai viņam nav sacirtoti mati; viņam bija pavisam jocīgas acis, viņš sāka valkāt cimdus; īsi sakot, Žans Valžāns no visas sirds ienīda šo jaunekli.

Kozete neļāva nekā uzminēt. Nezinādama īsteni, kas ar viņu notiek, viņa tomēr nojauta, ka tas bija kaut kas tāds, ko vajag slēpt.

Starp greznošanās patiku, kāda bija uznākusi Kozetei, un paradumu apģērbt jaunās drēbes, kāds bija radies šim svešajam jauneklim, Žans Valžāns saskatīja neciešamu kopsakarību. Varbūt tā bija nejaušība, droši vien nejaušība, bet bīstama nejaušība.

Viņš vēl nekad nebija teicis Kozetei ne pušplēsta vārda par nepazīstamo jaunekli. Taču kādu dienu nespēja savaldīties, un, pilns neskaidra izmisuma, kas pēkšņi piespiež zondēt pašam savu brūci, viņš pateica: «Cik tas jauneklis ākstīgs!»

Pirms gada, būdama vēl maza meitene, Kozete būtu vienaldzīgi atbildējusi: «Nemaz nē, viņš ir ļoti jauks.» Pēc desmit gadiem ar mīlestības pilnu sirdi uz Mariusu viņa būtu atbildējusi: «Jums taisnība! Viņš ir tik ākstīgs, ka netīk ne skatīties!» Bet šajā savas dzīves un jutu mirki! viņa aprobežojās ar augstākā mērā mierīgu atbildi:

— Ak tas jauneklis?!

It kā to redzētu pirmo reizi savā mūžā.

«Kads es muļķis!» nodomāja Žans Valžāns. «Viņa to nemaz nebija ievērojusi. Un es pats to parādu.»

Ak, vecu cilvēku vientiesība! Ak, bērnu lielā gudrība!

Jauno dienn ciešanās un rūpestos, pirmās mīlestības karstaja cīņā pret pirmajiem šķēršļiem ir vēl viena likumība: meitene neiekrīt nevienās lamatās, jauneklis iekrīt jebkurās. Žans Valžāns bija uzsācis pret Mariusu slepenu karu, ko Mariuss savā kaislības un jaunības svētajā vientiesībā nevarēja ne iedomāties. Žans Valžāns viņam izmeta neskaitāmas cilpas: viņš grozīja laiku, mainīja solu, aizmirsa savu mutautu, ieradās Luksemburgas dārzā viens pats; Mariuss bez apdoma ieskrēja visos tīklos un uz visiem jautājumiem, kurus Žans Valžāns bija izlicis viņam ceļā, vientiesīgi atbildēja ar jā. Bet Kozete palika noslēgusies savā šķietamajā bezrūpībā un nesatricināmajā mierā, tā ka Žans Valžāns secināja: «Sis muļķis ir neprātīgi iemīlējies Kozetē, bet Kozete pat nezina, ka tāds jauneklis ir pasaulē.»

Un tomēr viņa sirds sāpīgi ietrīsējās. Mirklis, kad Kozetē uzplauks mīlestība, var pienākt kuru katru brīdi. Vai tad viss nesākas ar vienaldzību?

Vienu vienīgu reizi Kozete izdarīja kļūdu un viņu nobiedēja. Kad pēc trim stundām viņš piecēlās no sola, gribēdams iet projām, tā iesaucās: «Jau?»

Žans Valžāns nepārtrauca pastaigas Luksemburgas dārzā, negribēdams uzsākt nekā sevišķa un galvenokārt baidīdamies modināt Kozetē aizdomas, bet šais stundās, kas bija tik saldas abiem mīlētājiem, kamēr Kozete raidīja smaidu noreibušajam Mariusam, kurš nekā cita neievēroja un tagad neredzēja pasaulē nekā cita kā dievināmo, starojošo seju, Žans Valžāns urbās Mariusa zvērojošām un briesmīgām acīm. Viņš, kas vairs nedomāja esam spējīgs uz ko ļaunu, brīžiem, redzot Mariusu, juta, ka atkal kļūst mežonīgs un nikns un ka no jauna atveras un saceļas pret šo jaunekli tās viņa dvēseles dzīles, kur kādreiz bijis tik daudz dusmu. Pašam gandrīz vai šķita, ka viņā atkal sākuši darboties apdzisuši vulkāni.

«Kā! Jau atkal viņš ir te, šis radījums! Ko viņš te meklē? Atnācis pagorīties, izošņāt, izokšķerēt, izmest cilpas Atnācis, lai pateiktu: «Ha! Kādēļ gan ne?» Atnācis, lai ložņātu ap Žana Valžāna dzīvi! Lai ložņātu ap tā laimi, lai atņemtu un aiznestu šo laimi!»

Žans Valžāns piemetināja: «Jā, tā ir! Ko viņš meklē? Dilkul Ko viņš grib? Mīlas dēku! Mīlas dēku! Un es? Vai tfidēļ esmu bijis kādreiz pats nožēlojamakais no visiem cilvēkiem, pēc tam pats nelaimīgākais, vai tādēļ sešdesmit sava mūža gadus esmu rāpojis uz ceļiem, vai tādēļ esmu izcietis visu, ko vien var izciest, vai tādēļ esmu novecojis, nebūdams nekad jauns, vai tādēļ esmu dzīvojis bez ģimenes, bez piederīgiem, bez draugiem, bez sievas, bez bērniem, vai tādēļ esmu atstājis savas asinis uz visiem akmeņiem, uz visiem dzeloņiem, uz visiem robežstabiem, gar visiem mūriem, vai tādēļ man vajadzēja būt mīkstsirdīgam, kaut gan pret mani izturējās nežēlīgi, vai tādēļ man vajadzēja būt labam, kaut gan pret mani bija ļauni; yai tādēļ, neskatoties uz visu, man vajadzēja atkal kļūt godīgam cilvēkam, vai tādēļ man bija jānožēlo ļaunums, ko biju nodarījis, un jāpiedod ļaunums, kas nodarīts man, lai tai brīdī, kad man viss ir atmaksāts, brīdī, kad tas viss beidzies, brīdī, kad esmu jau pie mērķa, brīdī, kad man ir viss, ko vēlos, — tas ir taisnīgi, tas ir pareizi, es esmu samaksājis par to, es esmu nopelnījis to, — lai tagad tas viss pazustu, viss izgaistu; un es pazaudēšu Kozeti, pazaudēšu savu dzīvi, savu prieku, savu dvēseli, jo kādam garam slaistam iepaticies vazāties pa Luksemburgas dārzu!»

Tad viņa acīs iegailējās nežēlīga un neparasta gaisma. Tas nebija vairs cilvēks, kas uzlūko cilvēku, tas nebija ienaidnieks, kas uzlūko ienaidnieku. Tas bija nikns suns, kas uzlūko zagli.

Pārējais ir zināms. Mariuss joprojām bija kā bez prāta. Kādu dienu viņš sekoja Kozetei uz Rietumu ielu. Kādu citu dienu viņš sarunājās ar durvju sargu. Tas savukārt uzsāka sarunu ar Žanu Valžānu, teikdams: «Kungs, kas tas bija par ziņkārīgu jaunekli, kas jautāja pēc jums?» Nākamajā dienā Žans Valžāns uzmeta Mariusam tādu skatienu, ko Mariuss beidzot saprata. Pec nedeļas Žans Valžāns pameta šo dzīvokli. Viņš nozvērējās nespert vairs kāju ne Luksemburgas dārzā, ne Rietumu ielā. Viņš atgriezās Plimē ielā.

Kozete nesūrojās, viņa nekā. neteica, nekā nejautāja, necentās izdibināt iemeslus, jo jau bija tai vecuma, kad baidās kļūt saprasta un sevi nodot. Žanam Valžānain nebija nekādās pieredzes šādās nelaimēs, vienīgajās, kas slēpj sevī burvību, un vienīgajās, kuras viņš nepazina, tādēļ arī nesaprata Kozetes klusēšanas lielo nozīmi. Viņš tikai ievēroja, ka meitene kļuvusi skumja, un ari pats sadruma. Tas pierādīja, ka ir vienai, ir otrai pusei trūkst pieredzes ciņa.

Reiz viņš izdarīja mēģinājumu. Viņš jautāja Kozetei:

—  Vai tev gribētos aiziet uz Luksemburgas dārzu?

Prieka stars apmirdzēja Kozetes bālo seju.

—Jā, — viņa teica.

Viņi devās turp. Bija aizritējuši trīs mēneši. Mariuss vairs uz turieni negāja. Mariusa tur nebija.

Nākamajā dienā Žans Valžāns atkal jautāja Kozetei:

—  Vai tu gribētu aiziet uz Luksemburgas dārzu?

Viņa skumji un rāmi atbildēja:

—   Nē.

Žanu Valžānu aizskāra šīs skumjas un sarūgtināja šis rāmums.

Kas gan notika šai tik jaunajā un jau tik neizdibināmajā prātā? Kas gan tur tika izlemts? Kas norisa Kozetes dvēselē? Dažreiz, ilgāk palikdams nomodā, Žans Valžāns, saņēmis galvu rokās, palika sēžam pie savas lāviņas un pavadīja cauras naktis, sev jautādams: «Kas norisinās Kozetē?» — un prātodams, par ko tā varētu domāt.

Ai, cik sāpju pilnus skatienus viņš raidīja tādos brfžos uz klosteri, šo skaidro kalngalu, eņģeļu mitekli, neaizsniedzamo šķīstības ledus gāli! Ar kādu bezcerīgu sajūsmu viņš lūkojās klostera dārzā, kas bija pilns nepazīstamu puķu un ieslodzītu šķīstu jaunavu, kur visas smaržas un visas dvēseles paceļas tieši pret debesīm! Kā viņš dievināja šo uz visiem laikiem zaudēto Ēdeni, no kuras bija labprātīgi aizgājis ,un neprātīgi nokāpis lejā! Kā viņš nožēloja savu pašaizliedzību un bezprātu, ka bija atgriezis Kozeti pasaulīgajā dzīvē, — šis nabaga pašuzupurēšanās varonis, ko bija sagrābusi un satriekusi pīšļos viņa paša pienākuma apziņa! Cik reižu viņš sev neteica: «Ko es esmu izdarījis?»

Bet Kozete no visa tā nekā nemanīja. Ne viņa īgnumu, ne asumu. Allaž viena un tā pati sejas izteiksme — skaidra un laipna. Žana Valžāna izturēšanās bija maitfftku un tēvišķīgāka nekā jebkad. Ja kaut kas būtu ļāvis Er,minēt, ka viņš vairs nav tik priecīgs kā agrāk, tad tā V»ueja būt viņa pieaugusī labsirdība.

Arī Kozete mocījās. Viņa cieta, Mariusu neredzēdama, ffipat kā bija priecājusies, to redzot, tikai pati to skaidri neapzinājās. Kad Žans Valžāns neņēma viņu vairs līdzi parastajās pastaigās, sievietes instinkts sirds dziļumos viņai bija"neskaidri pačukstējis, ka nevajag izrādīt interesi par Luksemburgas dārzu un ka tevs viņu atkal vestu uz turieni, ja šis dārzs viņai būtu vienaldzīgs. Bet pagāja dienas, nedēļas un mēneši. Žans Valžāns klusēdams pieuema Kozetes kluso piekrišanu. Viņa to nožēloja. Bet bija jau par vēlu. Kad viņa no jauna ieradās Luksemburgas dārzā, Mariusa tur vairs nebija. Tātad Mariuss bija pazudis, visam beigas. Ko lai dara? Vai viņa to kādreiz vēl atradīs? Viņa juta dīvainu smagumu krūtīs, kas nepārgāja un jo dienas kļuva lielāks; viņa vairs nezināja, vai tagad ir ziema vai vasara, vai spīd saule vai līst lietus, vai dzied putni, vai zied dālijas vai mārpuķītes, vai Luksemburgas dārzs ir skaistāks par Tilērijām, vai veļas mazgātājas atnestā veļa ir par daudz vai par maz iestīvināta, vai Tusēna lēti vai dārgi iepirkusies, un viņa palika nomākta, iegrimusi sevī, domādama tikai vienu domu, viņas skatiens bija tukšs un sastindzis, kāds mēdz būt, skatoties naktī melnā un dziļā telpā, kur izgaisusi kāda parādība.

Jāteic, arī viņa neļāva Žanam Valžānam nekā vairāk saskatīt kā savu bālumu. Viņa joprojām tam rādīja mierīgu sejiņu.

Ar šo bālumu bija pārāk gana, lai Žans Valžāns uztrauktos. Dažreiz viņš jautāja:

—   Kas tev kait?

Viņa atbildēja:

—   Nekas.

Juzdama, ka ari Žans Valžāns ir skumīgs, brīdi klusējusi, viņa atsāka:

—   Un jums, tēt, vai jums kas nekait?

—   Man? Nekas, — viņš mēdza atteikt.

Sīs divi būtnes, kas tik ļoti bija viena otru mīlējušas ar tik aizkustinošu mīlestību un tik ilgi dzīvojušas viena otrai, tagad cieta mokas viena otrai līdzas viena otras dēļ, klusēdamas, nesūrodamās un smaidīdamas.

8 Važās saslēgtie

Nelaimīgākais no abiem bija Žans Valžāns. Jaunība pat bēdas saglabā sevī kādu gaismas stariņu.

Dažubrīd Žans Valžāns bēdājās tik ļoti, ka kļuva vai bērnišķīgs. Bēdām piemīt īpašība, ka tās pieaugušā cilvēkā modina bērnišķību. Viņš neatvairāmi juta, ka Kozete slīd projām no viņa. Viņš gribēja cīnīties, to noturēt, iejūsmināt ar kaut ko ārēju un spožu. Šīs, kā jau sacījām, bērnišķīgās un tai pašā laikā vecīgās domas radīja viņā tieši savas bērnišķības dēļ diezgan pareizu izpratni par ārējā spožuma ietekmi uz jaunām meitenēm. Reiz viņam gadījās redzēt uz ielas jājam zirgā ģenerāli pilnā parādes uniformā; tas bija grāfs Kutārs, Parīzes komandants. Žans Valžāns apskauda šo vīru un nodomāja: kas tā būtu par laimi, ja viņš varētu uzvilkt šādu uniformu, kam piemita neatvairāma vara; ja Kozete viņu tādu ieraudzītu, tā apžilbtu, un, ja viņš ar Kozeti zem rokas noietu gar Tilēriju vārtiem un sardze viņam atdotu godu, ar to pietiktu, lai Kozetei zustu vēlēšanās skatīties uz jauniem cilvēkiem.

Šīm skumjajām domām pievienojās kāds negaidīts trieciens.

Viņu noslēgtajā dzīvē, kopš viņi bija pārnākuši dzīvot Plimē ielā, bija ieviesies jauns paradums. Izklaidēšanās dēļ viņi šad tad devās noskatīties saules lēktā; tas ir kluss prieks, kāds piederas tiklab tādiem, kas ienāk dzīvē, kā tādiem, kas no tās aiziet.

Agra rīta pastaiga vientulības mīļotājam ir līdzvērtīga nakts pastaigai, turklāt ncr rīta daba ir daudz priecīgāka. Ielas ir tukšas, un dzied putni. Kozete, būdama pati kā putniņš, labprāt rītos agri cēlās. Šīs rīta pastaigas tika ieplānotas iepriekšējā vakarā. Viņš ierosināja, viņa piekrita. Tas viss tika sagatavots kā sazvērestība: no mājām izgāja vēl pirms gaismiņas, un Kozetei tie bija īsti laimes brīži. Šādas dīvainas nevainīgas izpriecas jaunatnei patīk.

Kā zinām, Žans Valžāns labprāt mēdza doties uz maz apmeklētām vietām, uz vientuļām nomalēm, aizmirstiem stūrīšiem. Tos laikus Parīzes barjeru tuvumā, saplūzdami gandrīz kopā ar pilsētu, pletās nabadzīgi lauki, kuros vasarā auga vārga labība un kuri rudenī pēc ražas novākšanas izskatījās nevis nopļauti, bet izplūkāti. Žans Vaiaus tos apmeklēja sevišķi labprāt. Arī Kozete tur negarlaikojas. Viņam tur bija vientulība, viņai — brīvība. Tur viņa kļuva atkal par mazu meiteni, varēja skraidīt un gandrīz vai draiskoties; viņa noņēma cepuri, nolika to Žanam Valžānam uz ceļiem un plūca puķes. Viņa aplūkoja tauriņus uz ziediem, bet tos neķēra — labsirdība un maigums dzimst līdz ar mīlestību, un jauna meitene, kurā mājo trausls, trīsošs sapņu tēls, žēlo tauriņa spārnu. Viņa pina magoņziedu vītnes, ko apvija sev ap galvu; saules pielijušas un piestrāvotas, sarkanas kā liesma, tās ieskāva viņas svaigo, sārto sejiņu kā ugunīgs vainags.

Pat pēc tam, kad viņu dzīve bija kļuvusi drūmāka, viņi bija saglabājuši paradumu pastaigāties no rītiem.

Un tā kādā oktobra rītā, 1831. gada burvīgā rudens dzidruma valdzināti, viņi bija izgājuši no mājām un mazā gaismiņā atradās pie Mēnas barjeras. Tā nebija rīta blāzma, tā bija rītausma — lielisks un negants mirklis. Daži zvaigznāji šur tur bālajā un dziļajā zilgmē, gluži melna zeme, gluži baltas debesis, dreboši zāļu pudurīši, viscaur noslēpumainas krēslas trīsas. Kāds cīrulis, šķiet, iemaldījies zvaigznēs, dziedāja bezgalīgos augstumos, un likās, ka šās mazās radībiņas himna bezgalīgajam nomierināja bezgalību. Austrumos pie gaišā, tēraudpelēkā apvāršņa ar savu tumšo masīvu iezīmējās Valdegrasas baznīca; žilbinoša Venera pacēlās aiz.baznīcas kupola un izskatījās kā dvēsele, kas bēg projām no drūmā mājokļa.

Visur bija miers un klusums, neviena cilvēka uz ceļa; ieplakās tikko saredzami reti strādnieki, kas dodas uz darbu.

Žans Valžāns bija apsēdies sānalejā uz baļķiem, kas bija sakrauti pie kādas būvmateriālu noliktavas vārtiem. Viņa seja bija pagriezta uz ceja pusi, mugura pret gaismu; viņš bija aizmirsis saules lēktu, viņš bija nogrimis tais dziļajās pārdomās, kurās saliedējas visas domas, kuras paņem savā gūstā pat skatienu un ieslēdz cilvēku it kā četrās sienās. Ir tādas pārdomas, ko varētu nosaukt par vertikālām; ja nokļūst to dzīlēs, vajadzīgs laiks, lai atgrieztos atkal uz zemes. Žans Valžāns bija iegremdējies vienā no šādām pārdomām. Viņš domāja par Kozeti, par iespējamo laimi, ja starp viņiem nekas nenostātos, par gaismu, ar kādu tā piepildījaviņa dzīvi, par gaismu, kas bija viņa dvēseles elpa. Viņš jutās gandrīz laimīgs šais pārdomās.

Kozete, stāvēdama viņam līdzās, vērās mākoņos, kas bija sākuši sārtoties.

Pēkšņi Kozete iesaucās:

— Tēt, šķiet, ka tur kāds brauc.

Žans Valžāns pacēla acis. Kozetei bija taisnība.

Ceļš, kas ved uz agrāko Mēnas barjeru, kā zināms, ir Sevras ielas turpinājums, un to šķērso taisnā leņķī bulvāris. Pagriezienā no bulvāra uz ceļu, pašās krustcelēs, bija dzirdams šai stundā grūti izskaidrojams troksnis un drīz kļuva redzams neskaidrs ņudzeklis. Kaut kas bezveidīgs, tuvodamies no bulvāra puses, parādījās uz ceļa.

Tas auga lielāks, šķita vienmērīgi kustamies, bet tai pašā reizē izskatījās izspūris un ļodzīgs; likās, ka tie ir rati, bet nevarēja izšķirt kravu. Kļuva redzami zirgi, riteņi, dzirdami kliedzieni, plīkšķēja pātagas. Pamazām kontūras kļuva skaidrākas, kaut gan vēl grima tumsā. Patiešām, tie bija rati, kas iegriezās no bulvāra uz ceļa un virzījās uz barjeras pusi, kur sēdēja Žans Valžāns; šiem sekoja tādi paši otri rati, tad trešie, ceturtie; cits pakaļ citam parādījās septiņi pajūgi, zirgu galvas skāra priekšējo ratu pakaļgalu. Šais ratos kustējās kaut kādi silueti, krēslā varēja redzēt zibam kaut ko līdzīgu kailiem zobeniem, varēja dzirdēt tādu kā važu žvadzēšanu, viss nāca tuvāk, balsis kļuva skaļākas, un tas bija tik briesmīgi, ka atgādināja pazemes murgus.

Tuvojoties viss ieguva noteiktu veidu un aiz kokiem iezīmējās ar spokainu bālumu; šī masa kļuva balta; pamazām austošā diena pārklāja ar nespodru gaismu ņudzēkli, kas it kā nāca no veļu valstības un tai pašā reizē bija dzīvs, siluetu galvas pārvērtās par miroņu sejām, un, lūk, kas tas bija.

Pa ceļu cits aiz cita brauca septiņi pajūgi. Sešiem pirmajiem bija īpaša uzbūve. Tie atgādināja mucinieku ores: tās izskatījās kā garas kāpnes, kas uzliktas uz diviem riteņiem un ar savu priekšgalu veidoja ilksi. Katrai orei, pareizāk sakot, katrām kāpnēm, bija aizjūgti priekšā cits aiz cita četri zirgi. Šīs kāpnes bija nosētas dīvainiem cilvēku čemuriem. Vājajā rīta gaismā cilvēki nebija skaidri redzami, tos varēja tikai noģist. Divdesmit četri katros ratos, divpadsmit katrā pusē, ar mugurām cits pret citu, ar sejām pret garāmgājējiem, pār ratu malu nokārtām kājām — tā veica savu ceļu šie cilvēki; aiz mugurām viņiem kaut kas žvadzēja, un tā bija ķēde, bet ap kaklu kaut kas īdēja, un tie bija kakla dzelži. Katram bija savi kakla /elži, bet ķēde visiem viena; tādējādi šie divdesmit četri cilvēki bija nežēlīgi sasaistīti vienkopus, un, ja viņiem r ulitos izkāpt no ores un iet kājām ar ķēdi mugurkaula vietā, viņiem būtu jālokās pa zemi kā simtkājim. Katru ralu priekšgalā un pakajgalā stāvēja divi šautenēm bruņoti vīri, katrs no viņiem pieturēdams ar kājām ķēdes Kalu. Kakla dzelži bija četrstūraini. Septītajam pajūgam— lielai orei ar dēļu malām, bet bez pārsega — bija četri riteņi, un to vilka seši zirgi; tajā veda veselu kaudzi skanošu dzelzs katliņu, čuguna podu, ogļu krāsniņu un ķēžu, un starp šiem krāmiem bija redzami daži sasieti un visā augumā izstiepušies cilvēki, kas, šķiet, bija slimi. 5iem ratiem ar spraugainajām malām bija apliktas apkārt vecas restes, kas droši vien kalpojušas agrākajos miesas soda laikos.

Rati turējās bruģa vidū. Abās pusēs rindās soļoja pretīga izskata uzraugi, galvā tiem bija salokāmās trīsstūrenes kā direktorijas laika zaldātiem, tie bija netīri, noplīsuši, riebīgi, ērmīgi ģērbušies pelēkzilās, gandrīz skrandainās invalīdu uniformās un līķu vedēju biksēs, sarkaniem uzplečiem, dzeltenām plecu siksnām, īsiem zobeniem, šautenēm un rungām, — īsti vezumnieku zaldāti. Šais sbiros šķita apvienota ubaga pazemība ar bendes augstprātību. Tas, kurš izskatījās pēc viņu priekšnieka, turēja rokās pasta puiša pātagu. Visi šie krēslas notušētie sīkumi kļuva aizvien skaidrāki pieaugošajā dienas gaismā. Gājiena priekšgalā un noslēgumā jāja žandarmi ar kailiem zobeniem rokās.

Šī procesija bija tik gara, ka tad, kad pirmie rati sasniedza barjeru, pēdējie vēl tikko iegriezās no bulvāra.

Nez no kurienes radies un acumirklī izveidojies pūlis, kā tas bieži mēdz būt Parīzē, drūzmējās abpus ceļa un skatījās. Blakusieliņās bija dzirdama ļaužu sasaukšanās un sakņu audzētāju koka tupeļu klaudzēšana, tiem skrienot šurp skatīties.

Orēs samestie cilvēki klusi pacieta kratīšanos. Viņi bija zilgani no rīta dzestruma. Visiem bija audekla bikses un koka tupeles kailās kājās. Pārējais apģērbs liecināja par nabadzības iztēles spējām. Viņu jocīgie tērpi bija nejēdzīgi raibi; nav nekā bēdīgāka par āksta skrandām. Platmales ar izplīsušiem dibeniem, vaskadranas naģenes, šausmīgas vilnas mices un blakus darba blūzei melna fraka cauriem elkoņiem; dažam galvā bija sieviešu cepure, citam — grozs; varēja redzēt spalvainas krūtis, un cauri apģērbu skrandām bija saskatāmi tetovējumi: mīlas tempļi, kvēlojošas sirdis, amori. Bija redzamas arī ēdes un slimīgi sarkani plankumi. Divi trīs bija piesējuši pie ores šķēršiem salmu virvi, kas nokarājās lejup kā seglu kāpslis, uz kura viņi atbalstīja kājas. Viens no viņiem turēja rokā un laiku pa laikam pielika pie mutes kaut ko līdzīgu melnam akmenim, un likās, ka viņš tajā koda, tā bija maize, ko viņš ēda. Acis visiem bija sausas, izdzisušas vai arī zibēja ļaunā spīdumā. Konvojnieki lamājās, ķēdēs iekaltie neizdvesa ne skaņas; laiku pa laikam noskanēja nūjas sitiens pa kāda muguru vai galvu; daži no šiem cilvēkiem žāvājās, viņu skrandas bija atbaidošas; kājas nokarājās, pleci kratījās, galvas sagrūdās kopā, dzelži skanēja, acis neganti zvēroja, rokas sažņaudzās dūrēs vai arī nevarīgi pavērās kā miroņiem; gājiena beigās skaļi smējās bērnu bars.

Sī ratu virkne, lai tā bija kāda būdama, radīja drūmas pārdomas. Bija skaidrs, ka rīt vai pat pēc dažām stundām var uznākt lietus gāze, ka tai sekos nākamā un pēc tās vēl nākamā, ka šīs skrandainās drēbes izmirks, ka līdz ādai slapjie cilvēki vairs neapžūs, nosaluši viņi vairs nesasils, izlijušās audekla bikses pielips pie viņu miesām, koka tupeles būs pilnas ar ūdeni, pātagas cirtieni nespēs aizturēt žokļu klabēšanu, ķēde joprojām žņaugs viņiem kaklu, viņu kājas joprojām nokarāsies pār ratu malu, un neviļus pārskrēja šermuļi, redzot šīs cilvēciskās būtnes — sasaistītas un bezpalīdzīgas zem aukstajiem rudens mākoņiem, atstātas lietus, ziemeļu vēja, nelāga laika varā līdzīgi kokiem un akmeņiem.

Nūjas sitieni nesaudzēja pat slimos, kas, virvēm sasieti, nekustīgi gulēja septītajos ratos un izskatījās kā tajos samesti atkritumu maisi.

Pēkšņi parādījās saule, no austrumiem izšāvās milzīgs stars un it kā aizdedza šīs briesmīgās galvas. Mēles atraisījās, izlauzās zobgalības, lāsti un ieskanējās pa dziesmiņai. Platā, horizontālā gaismas svītra pāršķēla uz pusēm visu šo virkni, apgaismodama galvas un rumpjus, atstādama tumsā kājas un riteņus. Sejās parādījās domas; šis mirklis bija baismīgs: maskām nokrītot, kļuva redzami dēmoni, gluži kailas asinskāras dvēseles. Pat apgaismots šis trokšņainais bars palika tumšs. Daži, kļuvuši jautri,

Ielika mutē spalvu stobriņus" un pūta ar tiem pūlī kūkaiņiis, izraudzīdamies par mērķi sievietes; rīta blāzma melnam ēnām zīmēja šos nožēlojamos profilus; nebija neviena paša, ko nebūtu sakropļojusi nabadzība; un tas bija tik drausmīgi, ka saules gaisma šķita pārvērtusies zibens atspulgā. Tie, kas atradās brauciena pirmajos ratos, uzsāka pilnā rīklē ar mežonīgu bezbēdību dziedāt un monotoni vilkt kadu popuriju no tais laikos slavenās Dezožjē «Vestālietes»; koki drūmi šalca; blakus alejās buržuā idiotiskā svētlaime klausījās vaļīgos jokus, ko dziedāja spoki.

Šai procesijā kā pirmatnējā haosā bija sajaucies kopā viss cilvēciskais posts; tur bija redzami visu dzīvnieku viepļu atveidi, sirmgalvji, jaunekļi, kaili galvaskausi, sirmas bārdas, baismīgs cinisms, drūma padevība, mežonīgas ņirgas, nejēdzīgas pozas, cūku purni zem naģenēm, galvas ar sprogām virs deniņiem kā jaunām meitenēm, bērnišķīgi vaibsti, kas tieši tādēļ, bija briesmīgi, vājas skeletu sejas, kurām trūka vairs tikai nāves. Pirmajos ratos sēdēja kāds nēģeris, kas varbūt kādreiz bijis vergs un varēja salīdzināt agrākās un tagadējās važas. Briesmīgais zemo slāņu nivelētājs — negods — bija pieskāries šīm sejām;"šai pagrimuma pakāpē, sabiedrības padibeņu dziļumā tie bija pārdzīvojuši savu pēdējo pārvērtību: tumsonība, pārvērtusies trulumā, bija kļuvusi līdzvērtīga saprātam, kas pārvērties izmisumā. Nebija iespējama nekāda izlase starp šiem cilvēkiem, kas vērotāja acij šķita kā pašu padibeņu spožākais zieds. Bija skaidrs, ka šīs riebīgās procesijas nejaušais izrīkotājs nebija tos šķirojis, šie radījumi bija sasaistīti un sapāroti juku jukām, droši vien alfabētiskā nekārtībā, un iekrauti šais ratos, kā nu pagadījās. Taču no vienkopus apvienotām šausmām aizvien izriet kāds rezultāts, ikvienam nelaimīgo apvienojumam ir zināma kopsumma; katrai ķēdei bija kopīga dvēseie, un katriem ratiem bija sava seja, Līdzās ratiem, kuros dziedāja, bija citi, kuros rēca, trešajos lūdza dāvanas; bija redzami tādi, kuros grieza zobus; kādos citos draudēja garāmgājējiem, vēl kādos citos zaimoja dievu, pēdējie rati bija klusi kā kaps. Dante būtu varējis nodomāt, ka viņš redz kustamies septiņus elles apļus.

Tas bija drūms notiesāto brauciens uz soda vietu, nevis ar Apokalipses drausmīgajiem uguns ratiem, bet — un tas ir vēl baigāk — ar kauna pilnām cietuma orēm.

Kāds no uzraugiem, kuram nūjas galā bija āķis, laiku pa laikam izrādīja vēlēšanos parušināt šo cilvēku atkritumu kaudzi. Kāda veca sieva pūlī rādīja uz viņiem ar pirkstu mazam piecgadīgam zēnam, sacīdama:

—   Tā tev būs mācība, negantniek!

Tā kā dziedāšana un lamāšanās pieņēmās, tas, kurš likās esam konvoja priekšnieks, nošmiukstināja pātagu, un pēc Šā signāla uz visiem ratos sēdētājiem sāka birt šausmīgi nūju sitieni — dobji un akli, izklausīdamies kā krusas biršana; daudzi rēca un plosījās, tas divkāršoja prieku ielaspuikām, kas bija saskrējuši kā mušu bars ap strutojošu vāti.

Žana Valžāna skatiens bija kjuvis briesmīgs. Tās vairs nebija acis, tas bija biezs stikls, kurš aizstāj skatienu dažiem nelaimīgajiem un neatspoguļo īstenību, bet kurā zvēro šausmu un katastrofu atspulgi. Viņš neredzēja to, kas notika, viņš redzēja baigu vīziju. Viņš gribēja piecelties, bēgt, pazust, bet nevarēja pakustēties no vietas. Dažkārt tas, ko mēs redzam, mūs satver un tur ciet. Viņš palika kā pienaglots, sastindzis, apstulbis, vaicādams sev neskaidrās, neizsakāmās bailēs, ko nozīmē šī aizkapa vajāšana un no kurienes radies ļauno garu bars, kas viņu vajāja. Pēkšņi viņš pielika roku pie pieres — parastā to cilvēku kustība, kuri piepeši atgūst atmiņu; viņš atcerējās, ka tiešām šis bija parastais maršruts, ka šeit mēdza inest līkumu, lai izvairītos no sastapšanās ar karali, kas vienmēr bija iespējama uz Fontenblo ceļa, un ka pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņš pats bija braucis cauri šai barjerai.

Kozetes izbailes bija citādas, taču ne mazākas. Viņa nekā nesaprata, viņai bija aizžņaugusies elpa; tas, ko viņa redzēja, šķita neiespējams, beidzot viņa iesaucās:

—  Tēt, kas tur īsti ir tais ratos?

Žans Valžāns atbildēja:

—   Katordznieki.

—   Uz kurieni tad viņi brauc?

—   Uz katorgu.

Šai mirklī nūju sitieni, kas krita no simtiem roku, kļuva jo dedzīgi, ar tiem sajaucās plakaniskie zobenu cirtieni,— tas izvērtās itin kā par pātagu un nūju trakošanu; katordznieki sakumpa, miesas sods bija izraisījis zemisku padevību, un visi apklusa, raudzīdamies ar sagūstītu vilku skatienu. Kozete visa trīcēt trīcēja; viņa atkal atsāka:

—   Tēt, vai tad tie vēl ir cilvēki?

—   Reizumis, — atteica nelaimīgais,

tas tiešām bija etaps, kas pirms gaismiņas bija izgājis No Bisetras un devās uz Manu, lai apbrauktu ar līkumu Fontenblo, kur tobrīd uzturējās karalis. Sis līkums pagarināja briesmīgo ceļu par trīs vai četrām dienām, bet, lai karaliskajai augstībai aiztaupītu visai nepatīkamo skatu, šīs mocības itin labi varēja paildzināt.

Žans Valžāns atgriezās mājās smagu sirdi. Šādas sastapšanās ir triecieni, un atmiņas, ko tās atstāj, ir līdzinās satricinajumam.

Taču Žans Valžāns, atgriezdamies ar Kozeti Babilonas ielā, nemanīja, ka Kozete vēl būtu viņam ko jautājusi sakarā ar to, ko viņiem būtu gadījies redzēt; varbūt viņš pats bija pārāk iegrimis savā -grūtsirdībā, lai uztvertu vārdus un atbildētu. Tikai vakarā, kad Kozete pirms gulētiešanas viņam novēlēja labu nakti, viņš izdzirdēja, ka tā pusbalsī, it kā pati ar sevi sarunādamās, teica:

—   Man šķiet, ja es kaut kur sastaptos ar kādu no šiem, ak dievs, es jau no tā vien būtu pagalam, ka redzētu šādu cilvēku savā tuvumā!

Par laimi, gadījās tā, ka otrā dienā pēc šās traģiskās sastapšanās sakarā ar kādām oficiālām svinībām Parīzē bija svētki: parāde Marsa laukā, airēšanas sacīkstes pa Senu, teātra izrāde Elizejaš laukos, uguņošana Zvaigznes laukumā, iluminācijas pa visu pilsētu. Žans Valžāns, pārkāpdams savus paradumus, aizveda Kozeti uz šiem svētkiem, gribēdams viņu izklaidēt no iepriekšējās dienas atmiņām un jautrajā kņadā, kāda valdīja visā Parīzē, izdzēst riebīgo ainu, kas bija norisinājusies viņas acu priekšā. Parāde, šo svētku piedeva, gluži dabiski radīja formas tērpu saplūdumu; Žans Valžāns uzvilka nacionālās gvardes tērpu, neskaidri juzdamies kā cilvēks, kas patvēries no briesmām. Lai nu kā, — šās pastaigas mērķis šķita sasniegts. Kozete, kura uzskatīja par savu pienākumu izpatikt tēvam un kurai turklāt viss, ko te redzēja, bija jauns, pieņēma šo izklaidēšanos labprāt, ar jaunatnei raksturīgu vieglu un nepretenciozu prieku un neuzmeta nicīgi lūpiņu par šo kopējo prieka katlu, ko sauc par tautas svētkiem, tādēļ Žans Valžāns varēja cerēt, ka viņa nodoms būs izdevies un ka no baismīgās vīzijas vairs nebūs palikušas pēdas.

Pēc dažām dienām kādu rītu skaistā, saulaina laika viņi abi bija izgājuši dārza lievenī — ta bija otra atkapšanās no priekšrakstiem, kādus Žans Valžāns, šķiet, bija sev noteicis, un no paraduma sēdēt savā istabā, ko Kozete darīja aiz skumjām. Kozete stāvēja, ģērbusies rltasvārkos, šai nevērīgi uzmestajā agras stundas tērpā, kas burvīgi apņem jaunas meitenes un izskatās līdzīgs dūmakai ap zvaigzni; viņas galvu apmirdzēja gaisma, viņa bija sārta pēc labi gulētas nakts, un vecais vīrs ar maigumu klusi noraudzījās, kā viņa citu pēc citas noplūca margrietiņas ziedlapas. Kozetei bija sveša brīnišķīgā zīlēšana: mīl, nemīl, mazdrusciņ utt. Kas gan viņai to būtu iemācījis? Viņa plūca ziedlapiņas instinktīvi, nevainīgi, nenojauzdama, ka margrietiņas ziedlapu plūkšana nozīmē kādas sirds noslēpuma atklāšanu. Jabūtu bijusi vēl ceturtā grācija, ko sauc par Melanholiju un kas smaida, tad Kozete būtu izskatījusies tāda kā šī grācija. Žanu Valžānu bija savaldzinājuši mazie pirkstiņi, kas plucināja ziedu, viņš bija visu aizmirsis mirdzumā, ko izstaroja šis bērns. Blakus krūmājā čivināja sarkankrūtītis. Balti mākoņi tik līksmi peldēja debesīs, it kā nupat būtu tikuši brīvībā. Kozete joprojām uzmanīgi plūkāja ziedu; šķita, ka viņa kaut ko domā, un tam vajadzēja būt kaut kam burvīgam; pēkšņi viņa lēni un cēli kā gulbis pagrieza galvu un jautāja Žanam Valžānam: — Tēt, kas īsti ir katorga?

CETURTA GRĀMATA palĪdzĪba no apakŠas VAR KĻŪT PAR PALĪDZĪBU NO AUGSAS

.

1 Ievainojums ārpusē, izveseļošanās iekšpusē

Tā viņu dzīve pakāpeniski kļuva aizvien drūmāka.

Viņiem bija palikusi tikai viena izklaidēšanās, kas agrāk viņus bija darījusi laimīgus, — izdalīt maizi izsalkušajiem un drēbes tiem, kuri sala. šais nabadzīgo ļaužu apmeklējumos, kuros Kozete bieži pavadīja Žanu Valžānu, viņi izjuta kaut ko no savas agrākās tuvības; un dažreiz, ja diena bija pagadījusies laba, kad viņi bija palīdzējuši daudziem trūkumcietējiem un iepriecinājuši un sasildījuši daudzus bērnus, Kozete vakarā jutās mazliet priecīgāka. Tieši šai laika posmā viņi ari bija apmeklējuši Zondreta būdu.

Tūlīt otrā dienā pēc šā apciemojuma Žans Valžāns ieradās no rīta savrupmājā mierīgs kā parasti, bet ar platu brūci uz kreisās rokas; brūce bija stipri iekaisusi, stipri ļaundabīga un izskatījās pēc apdeguma, un tās cēloni viņš izskaidroja visai nenoteikti. Šās brūces dēļ viņam vairāk nekā mēnesi bija drudzis un viņš nevarēja nekur iziet. Pie ārsta griezties viņš negribēja. Kad Kozete neatlaidās, viņš sacīja:

—   Pasauc lopārstu!

Kozete pārsēja brūci rītos un vakaros ar dievišķu pacietību un tik eņģelisku laimi par savu noderību, ka Žans Valžāns jūta sevī atgriežamies agrāko prieku, izgaistam bažas un nemieru, un viņš uzlūkoja Kozeti, sacīdams:

—  Ak, svētīgā brūce! Ak, svētīgā slimība!

Redzēdama, ka tēvs ir slims, Kozete bija pametusi savrupmāju un atkal iemīļojusi mazo mitekli un dibenpagalmu. Gandrīz caurām dienām Kozete nosēdēja pie Žana Valžāna un lasīja viņam priekšā paša izraudzītās grāmatas, lielāko tiesu ceļojumu aprākstus." Žans Valžāns atdzima, viņa laime no jauna uzplauka neizsakāmā mirdzumā; Luksemburgas dārzs, jaunais nepazīstamais klaidonis, Kozetes atsalums — visi šie mākoņi dvēselē izgaisa. Viņš pat sāka domāt: «To visu es būšu izgudrojis. Esmu vecs plānprātiņš.»

Viņa laime bija tik Liela, ka pretīgā un tik negaidītā sastapšanās ar Tenardjē ģimeni Zondreta būdā bija viņam viegli paslīdējusi garārn. Bija izdevies izbēgt, viņa pēdas bija pazaudētas, kas viņam bēdas gar pārējo! Viņš nedomāja par tiem vairāk, kā vien nožēlodams šos nelaimīgos cilvēkus. «Tagad viņi ir cietumā un nevar vairs kaitēt,» viņš domāja, «bet cik tā ir nožēlojama un nelaimīga ģimene!»

Un par riebīgo vīziju pie Mēnas barjeras — par to Kozete nebija nekad vairs ierunājusies.

Klosterī māsa Mehtilde bija mācījusi Kozetei mūziku. Kozetei bija dvēseliski maiga sarkankrūtīša balss, un dažreiz vakaros vienkāršajā slimnieka miteklī viņa dziedāja skumjas dziesmiņas, kas iepriecināja Žanu Valžānu.

Atnāca pavasaris, dārzs šai gadalaikā bija tik brīnišķīgs, ka Žans Valžāns sacīja Kozetei:

—   Tu taču gandrīz neizej ārā; ej dārzā pastaigāties!

—   Kā vēlaties, tēt, — teica Kozete.

Un, paklausīdama tēvam, viņa atsāka pastaigas pa dārzu, visbiežāk viena, jo, kā jau zināms, Žans Valžāns, droši vien baidīdamies, ka to neierauga caur dārza žogu, tikpat kā nekad tur negāja.

Žana Valžāna ievainojums bija radījis jaunu pavērsienu.

Redzēdama, ka tēvam kļuvis labāk, ka viņš atveseļojas un liekas esam laimīgs, Kozete izjuta apmierinājumu, ko pati pat nemanīja — tik klusi un dabiski tas bija radies. Turklāt bija marts, dienas kļuva garākas, ziema devās projām, un ziema aizvien aiznes sev līdzi kaut ko no mūsu skumjām; pēc tam pienāca aprīlis, šī vasaras rītausma, svaigs kā ikviena rītausma, līksms kā ikviena bērnība, dažkārt mazliet raudulīgs kā ikviens jaunpiedzimušais. Daba šai mēnesī ir pilna brīnišķīga mirdzuma, kas plūst no debesīm, no mākoņiem, no kokiem, no pļavām un no ziediem, plūst tieši cilvēka sirdī.

Kozete vēl bija pārāk jauna, lai šī aprīļa līksme, kas bija līdzīga viņai pašai, neiestrāvotu viņā. Nemanot un

pašai neatskāršot, izgaisa viņas tumšās domas. Pavasarī skumjās dvēseles kļūst gaišas, tāpat kā dienas vidū kļūst gaišas pagraba telpas. Kozete pat vairs nebija pārāk skumja, turklāt viņa pati to neapzinājās. No rītiem ap pulksten desmitiem, pēc brokastīm, kad viņa bija piedabūjusi tēvu iznākt uz ceturtdaļstundiņu dārzā un kopā pastaigājās pa piesauli lieveņa priekšā, pieturēdama tā slimo roku, viņa pati nemaz neievēroja, ka ik brīdi smejas un jūtas laimīga.

Žans Valžāns sajūsmā vēroja, ka viņa atkal kļuva sārta un moža.

— Ak, svētīgā brūce! — viņš atkārtoja pavisam klusu.

Un viņš bija pateicīgs Tenardjē ģimenei.

Tiklīdz ievainojums bija sadzijis, viņš atkal atsāka savas vientuļās pastaigas krēslas stundās.

Būtu maldīgi dornāt, ka iespējams vienam pašam pastaigāties pa Parīzes neapdzīvotajām nomalēm bez kādiem piedzīvojumiem.

2 Plutarha māte bez grūtībām izskaidro kādu parādību

Kādu vakaru mazajam Gavrošam nebija ko ēst, viņš atcerējās, ka nebija ēdis pusdienas arī iepriekšējā dienā, tas kļuva apnicīgi. Viņš nolēma pamēģināt sadabūt vakariņas. Viņš devās pasirot pa tukšākām vietām aiz Salpetriēras, tieši tādās mēdz laimēties; kur neviena nav, tur allaž var kaut ko atrast. Viņš nonāca līdz kādai apdzīvotai vietai, kas viņam šķita esam Austerlicas ciems.

Kādā no saviem agrākajiem klaiņojumiem viņš tur bija ievērojis vecu dārzu, kurā rosījās kāds večuks un vecenīte, un šai dārzā — itin jēdzīgu ābeli. Līdzās ābelei atradās kaut kas līdzīgs vaļīgi aizvērtai augļu kastei, no kuras varēja izčiept kādu ābolu. Ābols — tās jau ir vakariņas; ābols — tā jau ir dzīve. Tas, kas bija pazudinājis Ādamu, varēja glābt Gavrošu. Gar dārzu stiepās klusa, nebruģēta ieliņa bez mājām, apaugusi ar krūmāju; no ielas šo dārzu šķīra dzīvžogs.

Gavrošs devās turp, uzmeklēja mazo ieliņu, atrada ābeli, saskatīja augļu kasti, izpētīja žogu; bet žogs — tas ir tikai viens lēciens. Diena slīga uz vakarpusi; ieliņā nevienas dzīvas dvēseles, laiks bija izdevīgs. Gavrošs jau bija gatavs uzbrukumam, bet tad pēkšņi apstājās. Dārzā kāds runāja. Gavrošs palūkojās pa žoga spraugu.

Divu soļu atstatumā no viņa otrpus žoga, tieši pret to vietu, kur viņš bija nolūkojis caurumu, lai iekļūtu iekšā, gulēja kāds akmens, kas noderēja par solu, un uz sola sēdēja šā dārza sirmgalvis, bet tam pretī stāvēja vecā sieviete. Vecenīte kaut ko rūca. Gavrošs, nebūdams diez cik smalkjūtīgs, sāka klausīties.

—  Mabefa kungs! — vecīte sacīja.

«Mabefs!» nodomāja Gavrošs. «Tas nu gan ir smieklīgs vārds.»

Uzrunātais sirmgalvis nepakustējās. Vecenīte atkārtoja:

—  Mabefa kungs! ,

Sirmgalvis, nepaceldams acu, šoreiz nolēma atbildēt:

—   Kas ir, Plutarha māt?

«Plutarha māte!» nodomāja Gavrošs. «Otrs tikpat smieklīgs vārds.»

Plutarha māte atsāka, un vecais vīrs bija spiests ielaisties sarunā.

—   Saimnieks ir nemierā.

—   Kādēļ?

—   Mēs viņam esam parādā trīs maksājumus.

—       Pēc trim mēnešiem mēs viņam būsim parādā četrus maksājumus.

—   Viņš saka, ka izlikšot jūs uz ielas.

—   Nu, kad izliks — izliks.

—       Sakņu pārdevēja prasa, lai viņai samaksā. Viņa nedod vairs ne klēpīti malkas. Ar ko jūs šoziem kurināsit? Mums vairs nemaz nav malkas.

—   Toties ir saule.

—       Miesnieks atsakās dot uz parāda, viņš vairs negrib dot gaļu.

—       Tas tieši ir labi. Man grūti sagremot gaļu. Tā man par smagu.

—   Ko tad jūs ēdīsit pusdienās?

—   Maizi.

—       Maiznieks pieprasa norēķināties un saka: ja nav naudas, tad nebūs arī maizes.

—   Nu, labi.

—   Ko tad jūs ēdīsit?

—  Mums ir āboli.

—   Bet, kungs, nevar taču dzīvot ta pavisam bez naudas.

Man nav.

Vecenīte aizgāja, sirmgalvis palika viens. Viņš sāka l« it domāt. Ari Gavrošs pārdomāja. Bija jau gandrīz pāvi ain satumsis.

Gavroša pārdomu pirmais rezultāts bija tāds, ka viņš nelāpās vis pār žogu, bet notupās pie tā zemē. Krūmu zari apakšā bija mazliet retāki.

«Skat,» domās iesaucās Gavrošs, «te jau ir īsta guļamistaba!» — un viņš tur saritinājās. Ar muguru viņš bija gandrīz atspiedies pret Mabefa tēva solu. Viņš dzirdēja astoņdesmit gadus vecā sirmgalvja elpu.

Tātad pusdienas viņš lūkoja aizstāt ar snaudu.

Kaķa miegs ir miegs ar vienu aci. Arī snauzdams Gavrošs vēroja dārzu.

Debesu krēslainais bālums meta gaišu atspulgu arī uz zemi, un mazā ieliņa iezīmējās kā zilgana svītra starp divi tumšajām krūmu rindām.

Pēkšņi uz bālganās svītras parādījās divi silueti. Viens gāja pa priekšu, otrs mazliet tālāk no muguras.

— Lūk, tur vēl divi, — nomurmināja Gavrošs.

Pirmais siluets izskatījās pēc stipri vienkārši ģērbta vecāka, salīkuša un domīga buržuā, kas sava vecuma dēļ gāja lēnām, it kā pastaigādamies zem vakara zvaigžņotām debesīm.

Otrs bija stalts, švītīgs. Viņš pielāgoja savu soli pirmā gājēja solim, bet tīši palēninātajā gaitā bija jūtams vingrums un veiklība. Šim siluetam piemita kaut kas plēsonīgs un satraucošs, visa viņa stāja liecināja par «elegantu cilvēku», kā toreiz mēdza teikt; viņam bija skaista platmale, labi pašūti melni svārki ar iežņaugtu vidukli un droši vien no labas drānas. Viņa galvas pagriezienā bija spēka pilna grācija, un zem platmales krēslā varēja saskatīt bālu jaunekļa profilu. Profilam zobos bija roze. Otru siluetu Gavrošs labi pazina, tas bija Monparnass.

Turpretī par pirmo gājēju nevarēja teikt nekā cita kā vienīgi to, ka viņš izskatījās kā vecs lāga vīrs.

Gavrošs tūdaļ sāka tos novērot.

Vienam no šiem divi gājējiem acīmredzot bija kaut kas padomā. Gavrošs varēja labi saskatīt, kas notiks tālāk. Viņa guļamistaba bija ļoti izdevīgs slēpnis.

Monparnass medībās šādā stundā šādā vietā — tas bija bīstami. Gavrošs juta, ka viņa, ielaspuikas, sirds sažņaudzās aiz žēluma pret veco vīru.

Ko darīt? Iejaukties? Tā būs vājā palīdzība vājajam! Monparnasam tik būtu ko pasmieties. Gavrošs sev neslēpa, ka šis briesmīgais astoņpadsmitgadīgais bandīts viens divi tiks galā ir ar sirmgalvi, ir ar bērnu.

Kamēr Gavrošs prātoja, uzbrukums jau bija noticis — pēkšņs un riebīgs. Tīģera uzbrukums meža ēzelim, zirnekļa uzbrukums mušai. Monparnass pēkšņi nometa rozi, uzkrita virsū sirmgalvim, saķēra viņu aiz apkakles, sažņaudza viņu rokās, iekārās viņā, un Gavrošs tikko savaldīja kliedzienu. Mirkli vēlāk viens no vīriem gulēja zem otra, piespiests pie zemes, krākdams, spārdīdamies, ar smagu ceļgalu uz krūtīm. Tikai tas nu nebija gluži tas, ko Gavrošs bija gaidījis. Pie zemes gulēja Monparnass, virsū bija sirmgalvis. Tas viss notika dažu soļu atstatumā no Gavroša.

Sirmgalvis bija dabūjis sitienu un atbildējis ar pretsitienu, turklāt atbildējis tik briesmīgi, ka vienā acumirklī uzbrucējs un tas, kuram uzbruka, bija mainītās lomās.

«Tavu brašu veci!» nodomāja Gavrošs.

Un, nespēdams savaldīties, viņš sasita plaukstas. Bet šī plaukšķināšana bija gluži veltīga. Tā neaizsniedza abus cīnītājus, kas, viens otru apdullinājuši, aprauti elpodami, bija iekaisuši cīņā.

Iestājās klusums. Monparnass vairs nepretojās. Gavrošam iešāvās prātā: «Vai tik viņš nav beigts?»

Sirmgalvis nebija izrunājis ne pušplēsta vārda, nedz arī iekliedzies. Viņš izslējās, un Gavrošs dzirdēja, ka viņš teica Monparnasam:

—   Celies augšā!

Monparnass piecēlās, bet sirmgalvis viņu joprojām turēja ciet. Monparnass izskatījās pazemots un nikns kā vilks, ko notvērusi avs.

Gavrošs skatījās un klausījās, iepletis acis un ausis. Viņš ārkārtīgi uzjautrinājās.

Viņš bija saņēmis gandarījumu par savu godīgo skatītāja uztraukumu. Viņš uztvēra šādu dialogu, kas tumsā ieguva īpašu traģiskuma pieskaņu. Sirmgalvis jautāja. Monparnass atbildēja.

—   Cik tev gadu?

—   Deviņpadsmit.

—   Tu esi stiprs un vesels. Kādēļ tu nestrādā?

—   Tas man par garlaicīgu,

—   Kas tad tu īsti esi?

—   Slaists.

—   Runā nopietnil Vai tevis labā nevar ko darīt? Par ko tu gribētu būt?

—   Par zagli.

Iestājās klusums. Sirmgalvis šķita kaut ko dziļi pārdomājām. Viņš stāvēja nepakustēdamies, taču nelaizdams vaļā Monparnasu.

Laiku pa laikam jaunais bandīts, spēcīgs un veikls, izdarīja pēkšņas kustības kā slazdā noķerts zvērs. Viņš rāvās laukā, mēģināja aizlikt sirmgalvim priekšā kāju, izmisīgi izlocīja ķermeni, lūkoja izmukt. Sirmgalvis šķita to neievērojam un turēja viņa abas rokas ar savu vienu bezgalīga spēka valdonīgā mierā.

Brīdi pārdomājis, sirmgalvis, cieši uzlūkodams Monparnasu, mazliet pacēla balsi un tumsā, kur viņi atradās, iesāka kaut ko līdzīgu svinīgai runai, no kuras Gavrošs nepalaida garām nevienu zilbi:

—   Mīļais bērns, slinkuma dēļ tu uzsāc visgrūtāko dzīves veidu. Ak vai! Tu nosauci sevi par slaistu! Nu, tad sagatavojies darbam! Vai tu esi redzējis tādu briesmīgu mašīnu, ko sauc par velmi? No tās jāuzmanās, tā ir viltīga un asinskāra, ja tā kādu saķer aiz drēbju stērbeles, tad ierauj pilnīgi iekšā. Šāda mašīna ir dīkdienība. Apstājies, kamēr vēl ir laiks, un glābies! Citādi būs beigas, viens un divi tu būsi starp zobratiem. Un, ja tevi saķers, ne uz ko vairs neceri! Pie darba, sliņķi! Atpūta beigusies. Tevi ir satvērusi nepielūdzamā darba dzelžainā roka. Pelnīt sev maizi, strādāt kādu darbu, pildīt kādu pienākumu — to tu negribi! Būt tādam kā citi — tas tev ir garlaicīgi! Nu, labi! Tu dzīvosi citādi. Darbs ir likums: kas to noraida, atzīdams par garlaicīgu, tam būs smags sods. Tu negribi būt strādnieks, tad būsi vergs. Darbs mūs palaiž vaļā tikai tāpēc, lai atkal saķertu no citas puses: tu negribi būt tam draugs — tu būsi tā vergs. Ak tā, tu neesi gribējis cilvēka godīgo nogurumu, tad tev būs jāsvīst nolādēto grēcinieku sviedri. Kad citi dziedās, tu varēsi sēkt. Tu redzēsi iztālēm, no apakšas, kā citi cilvēki strādā; tev liksies, ka viņi atpūšas. Arājs, pļāvējs, matrozis, kalējs tev parādīsies gaismas apmirdzēti, ka svētlaimīgie paradīzē. Kāds spožums nāk no laktas! Vadīt arklu, siet kūļus — kas tā par baudu! Liellaiva brīvos vējos — kas tā par līksmību! Bet tu, sliņķi, kaplē, stiep, vel, kusties! Uzmauc savus apaušus, jo tu esi kļuvis par jūglopu elles aizjūgā! Ak ta, nekā nedarīt — tas ir tavs mērķis. Nu, labi! Nevienu nedēju, nevienu dienu, nevienu stundu tu nebūsi brīvs no pārguruma sajūtas. Kaut ko pacelt tu varēsi tikai ar mokām. Katra minūte liks krakšķēt taviem muskuļiem. Tas, kas citiem šķitīs kā spalva, tev būs kā klints bluķis. Visvienkāršākās lietas tev būs grūtas. Apkārtējā dzīve kļūs tev par baigu briesmoni. Staigāt, kustēties, elpot — arī tas būs šausmīgs darbs. Tavas plaušas tev šķitīs simt mārciņu smagas. Nogriezties te vai tur — tas tev kļūs par grūtt atrisināmu jautājumu. Kurš katrs, kas grib iziet no mājām, atver durvis un — darīts: viņš jau ir laukā. Tev, ja tu gribēsi iziet, būs jāizurbj mūris. Ko parasti mēdz darīt, lai tiktu uz ielas? Visi dodas lejā pa kāpnēm, bet tu saplēsīsi savus palagus, savīsi strēmeles virvē, pēc tam izlīdīsi pa logu un karāsies šai pavedienā virs bezdibeņa, un tas notiks naktī, negaisā, lietū, viesuļvētrā, un, ja virve izrādīsies pārāk īsa, tev nebūs citas iespējas tikt lejā kā krist. Krist, kā pagadās, krist bezdibenī no jebkura augstuma — un uz kā uzkrist? Uz tā, kas ir tur apakšā, uz nezināmā. Vai varbūt tu līdīsi caur skursteni, riskēdams sadegt, varbūt tu rāpsies pa ateju caurulēm, riskēdams noslīkt. Es nemaz nerunāju par aizmaskējamiem caurumiem, par akmeņiem, kuri būs jāizņem un jāatliek atpakaļ divdesmit reižu dienā, par apmetuma gružiem, kas jāpaslēpj savā salmu maisā. 1 alāk — tavā priekšā ir atslēga; pilsētniekam kabatā mēdz būt atslēga. Tu, ja gribēsi iztikt bez tās, būsi notiesāts izgatavot briesmīgu un dīvainu rīku; tu paņemsi divi sū monētu, tu to pārgriezīsi divās daļās. Ar kādiem instrumentiem? Tu tos izgudrosi. Tas tev būsļādara. Pēc tam tu izgrebsi abas plāksnītes no iekšpuses, saudzīgi sargādams ārpusi, un visapkārt gar malu iegriezīsi vītnes tā, lai šīs plāksnītes cieši sakļautos viena ar otru, kā sakļaujas kārbiņas dibens ar vāciņu. Kad augša un apakša būs tā saskrūvētas, neko nevarēs manīt. Uzraugiem — jo tevi apsargās — tā būs vienkārša divi sū monēta, bet tev — kārbiņa. Ko tu ieliksi šai kārbiņā? Mazu gabaliņu tērauda. Pulksteņa atsperīti, kurā tu iegriezīsi zobiņus un kura pārvērtīsies par zāģīti. Ar šo zāģīti, kas būs kniepadatas garumā un glabāsies tavā monētā, tev būs jāpārzāģē slēdzenes mēlīte, aizšaujamā bulta, piekaramās atslēgas lociņš, loga šķērsis un dzelzs riņķis ap savu kāju. Pagatavojis šo lielisko rīku, šo brīnumu, paveicis visus šos mākslas, izveicības, veiklības, pacietības brīnumus, kādu atalgojumu tu saņemsi, kad dabūs zināt, ka tu esi to autors? Karceri. Tada ir tava nākotne. Slinkums, izklaidēšanās — nejēdzīgs bezdibenis! Nekā nedarīt — tas ir bēdīgs nodoms. Vai tu to zini? Dzīvot dīkā uz sabiedrības rēķina! Būt nederīgam, tas ir, būt kaitīgam! Tas noved tieši nabadzības dzīlēs. Vai! tam, kas grib būt parazīts! Viņš kļūs par tārpu. Ak tā, tev nepatīk strādāt! Ak tā, tev ir tikai viena doma: labi padzert, labi paēst, labi izgulēties. Tu dzersi ūdeni, ēdīsi rupju maizi, gulēsi uz dēļiem ar dzelzs ķēdēm, kas grauzīs tavus locekļus, un naktī tu jutīsi šo dzelžu aukstumu uz savām miesām! Tu sadauzīsi šos dzelžus, tu aizbēgsi. Labi. Tu ielīdīsi uz vēdera krūmos un ēdīsi zāli kā meža zvērs. Un tevi noķers. Un tad tu gadiem sēdēsi apakšzemes cietumā, piekalts pie sienas, taustīdamies pēc krūzes, lai nodzertos, grauzdams šausmīgo cietuma maizi, kādu negribētu ēst pat suņi, ēzdams pupas, ko pirms tevis jau būs izlodājuši tārpi. Tu kļūsi par mitreni, kas dzīvo pagrabā. Ak, apžēlojies pats par sevi, nelaimīgais bērns, kas esi vēl tik jauns, — vēl nav pagājis ne divdesmit gadu, kopš tu zīdi mātes krūti, un droši vien tev vēl ir arī māte! Es tevi ļoti lūdzu, paklausi mani! Tu gribi valkāt smalkas, melnas drānas, lakādas kurpes, sprogaino matu cirtas vēlies ieziest ar smaržīgu eļļu, vēlies patikt sievietēm, būt skaists. Tev nodzīs matus no galvas, tu valkāsi sarkanu kreklu, un kājās tev būs koka tupeles. Tu gribi nēsāt pirkstā gredzenu — tev būs dzelži ap kaklu. Un, ja tu uzskatīsi kādu sievieti, tu saņemsi nūjas sitienu. Tu tur ieiesi divdesmit gadus vecs, bet iznāksi no turienes kā piecdesmitgadīgs sirmgalvis! Tu ieiesi jauns, sārts, svaigs, mirdzošām acīm un baltiem zobiem, ar skaistu jaunekļa Јekulu, bet iznāksi salauzts, salīcis, krunkains, bezzobains, šausmīgs, sirmiem matiem! Ak, mans nabaga bērns, tu esi uz nepareiza ceļa, dīkdienība tev dod sliktu padomu; pats grūtākais no visiem darbiem ir zagšana. Tici man, neuzņemies šo mokpilno darbu — slinkošanu! Kļūt par blēdi nav viegli. Dauclz vieglāk būt godīgam cilvēkam. Tagad ej un pārdomā, ko esmu tev teicis. Jā, — ko tu no manis gribēji? Manu naudas maku? Se, ņem!

Un, palaizdams Monparnasu vaļā, sirmgalvis ielika viņam rokā savu naudas maku, ko Monparnass brīdi pasvārstīja saujā; pēc tam ar tādu pašu instinktīvu piesardzību, it kā viņš naudas maku būtu. zadzis, Monparnass Jāva tam klusi ieslīdēt savu svārku mugurpuses kabatā.

To visu pateicis un izdarījis, sirmgalvis uzgrieza jauneklim muguru un mierīgi devās projām.

—  Muļķis! — nomurmināja Monparnass.

Kas bija šis sirmgalvis? Lasītājs to, bez šaubām, būs uzminējis.

Monparnass apstulbis noskatījās, kā vecais vīrs pazuda krēslā. Sī noskatīšanās viņam bija liktenīga.

Kamēr sirmgalvis attālinājās, Gavrošs tuvojās.

Gavrošs, pametis skatienu sānis, pārliecinājās, ka Mabefa tēvs, kas laikam bija iesnaudies, vēl joprojām sēdēja uz sola. Tad zeņķis izlīda no krūmiem un sāka rāpot, turēdamies ēnā, uz Monparnasa pusi, kurš nekustīgi stāvēja ar muguru pret viņu. Tā viņš nepamanīts nedzirdami aizkļuva līdz Monparnasam, klusītiņām iebāza roku viņa smalko, melno svārku pakaļkabatā, satvēra naudas maku, izvilka roku un atkal rāpus kā zalktis aizslīdēja tumsā. Monparnass, kam nebija nekāda pamata piesargāties un kas pirmo reizi mūžā bija kļuvis domīgs, nekā nemanīja. Gavrošs, atgriezies tai vietā, kur sēdēja Mabefa tēvs, pārsvieda naudas maku pār žogu un metās bēgt, ko nagi nes.

Maks uzkrita Mabefa tēvam uz kājas. Tas viņu uzmodināja. Viņš noliecās un pacēla naudas maku. Nekā nesaprazdams, viņš to atvēra. Tas bija naudas maks ar diviem nodalījumiem: vienā atradās daži sīknaudas gabali, otrā — seši napoleoni.

Mabefa kungs, ļoti pārsteigts, aiznesa šo atradumu Јavai saimniecības vadītājai.

—  Tas nokritis no debesīm, — noteica Plutarha māte.

PIEKTĀ GRAMATA, kuras beigas nav LĪDZĪGAS SAKUMAM

.

1 Vientulības un kazarmas savienojums

Kozetes sāpes, vēl tik smeldzošas un tik asas pirms četriem pieciem mēnešiem, pašai nemanot, bija sākušas gaist. Daba, pavasaris, jaunība, mīlestība uz tēvu, putnu un puķu līksmība pamazām, dienu no dienas, pilienu pa pilienam iepludināja šai tik šķīstajā un tik jaunajā dvēselē kaut ko līdzīgu aizmirstībai. Vai uguns viņā jau pavisam bija izdzisusi? Vai varbūt to tikai sedza pelnu kārta? Taču viņa vairs gandrīz nejuta svelošo sāpju.

Kādu dienu viņa pēkšņi atcerējā.s Mariusu: «Cik savādi! Es vairs par viņu nedomāju.»

Tai pašā nedēļā, iedama gar dārza žogu, viņa ievēroja skaistu ulānu virsnieku ar lapsenes vidukli, brīnišķā formas tērpā, ar meitenīgiem vaigiem, zobenu pie sāniem, iepomadētām ūsām, spožu ķiveri galvā. Turklāt viņam bija gaiši mati, zilas, izvelbtas acis, apaļa, tukša, nekaunīga un skaista seja — pilnīgs pretstats Mariusam. Mutē viņam bija cigārs. Kozete nodomāja, ka šis virsnieks droši vien ir no tā pulka, kas novietots Babilonas ielas kazarmās.

Nākamajā dienā viņa to atkal redzēja ejam garām. Viņa iegaumēja stundu.

Sākot ar šo brīdi, — vai tā bija nejaušība? — virsnieku viņa redzēja ejam garām gandrīz katru dienu.

Virsnieka biedri ievēroja, ka tur, tai «nolaistajā» dārzā aiz aprūsējušiem rokoko stila režģiem, gandrīz vienmēr atrodas kāds diezgan jauks radījums, kad tur garām iet skaistais leitnants, kurš lasītājam nav svešs un kura vārds bija Teodils Žilnormāns.

— Paklau! — viņi tam sacīja. — Tur ir kāds skuķēns, kas uz tevi met acis, paskaties taču!

— Man nav laika noņemties ar katru meiteni, kas uz mani skatās, — atbildēja ulāns.

Tas bija tieši tai laikā, kad Mariuss krita galējā izmisumā un atkārtoja: «Kaut es to vēlreiz redzētu pirms nāves!» Ja viņa vēlēšanās būtu piepildījusies, ja viņš būtu redzējis šai brīdī Kozeti nolūkojamies ulānā, tad nespētu izrunāt ne vārda un būtu nomiris aiz bēdām.

Kas būtu vainīgs? Neviens.

Mariuss bija no tādas dabas cilvēkiem, kas, iegrimuši skumjās, tajās arī paliek; Kozete bija no tādiem, kas iegrimst skumjās, bet no tām izkļūst laukā.

Turklāt Kozete pārdzīvoja to bīstamo laikmetu, to liktenīgo sievišķās sapņainības fāzi, kad jaunas, vientulīgas meitene sirds ir līdzīga vīnogulāja stīgām, kas atkarībā no gadījuma vijas tiklab ap marmora kolonnas kapiteli, kā ap kroga stabu. Tas ir straujš un izšķirīgs brīdis, bīstams kurai katrai bārenei, vienalga, vai tā ir nabaga vai bagāta, jo bagātība nepasargā no sliktas izvēles: mēdz būt nevienādas laulības arī augstākajā sabiedrībā; visīstākās nevienādās laulības ir tās, kurās savienotas nevienādas dvēseles, un, tāpat kā jauns, nepazīstams cilvēks bez vārda, bez augstas kārtas, bez bagātības var kļūt par marmora kapiteli, kas balsta lielu jūtu un lielu ideju templi, tāpat kāds augstākās sabiedrības cilvēks, pašapmierināts un bagāts, ar nospodrinātiem zābakiem un lakotām frāzēm, ja viņu apskata nevis no ārpuses, bet pamatīgāk, kā tas lemts viņa sievai, izrādās, nav nekas cits kā pilnīga nulle, slepenībā pakļāvies negantām, zemiskam un vīnā izmiecētām kaislībām, — īsts kroga stabs.

Kas tad slēpās Kozetes dvēselē? Norimusi vai iesnaudusies kaislība, plīvojoša mīlestība, kaut kas caurspīdīgs, mirdzošs, mazliet dziļāk duļķains un pašā dzelmē pavisam tumšs. Skaistā virsnieka tēls atspoguļojās dvēseles virspusē. Vai tās dziļumos glabājās vēl kādas atmiņas? Pašos dziļumos? Varbūt. Kozete to nezināja.

Pēkšņi notika dīvains gadījums.

2 Kozetes izbailes

Aprīļa pirmajā pusē Žans Valžāns kaut kur aizbrauca. Kā zināms, viņam šad tad pēc visai gariem starplaikiem gadījās aizceļot. Viņš mēdza būt projām vienu vai divas dienas, augstākais — trīs. Kurp viņš brauca? Neviens to nezināja, pat Kozete ne. Tikai vienu reizi, kad viņš brauca piojām, tā pavadīja viņu fiakrā līdz mazai šķērsieliņai, ii/ kuras stūra tā izlasīja: Dēļu aklā iela. Tur viņš izkāpa, un fiakrs aizveda Kozeti atpakaļ uz Babilonas ielu. Sais mazajos ceļojumos Žans Valžāns devās galvenokārt tad, kad mājās pietrūka naudas.

Tātad Žans Valžāns bija aizbraucis. Viņš bija teicis: «Es atgriezīšos pēc trim dienām.»

Vakarā Kozete bija viena pati viesistabā. Lai izklaidētos, viņa bija atvērusi harmoniju un, pati sevi pavadīdama, sākusi dziedāt kori no «Eiriantes» — «Mežā apmaldījušies mednieki», kas varbūt ir viens no skaistākajiem mūzikas sacerējumiem. Beigusi dziedāt, viņa kļuva domīga.

Pēkšņi viņai likās, ka pa dārzu kāds staigā.

Tas nevarēja būt tēvs, — viņš bija aizbraucis; tā nevarēja būt Tusēna, — viņa gulēja. Pulkstenis bija desmit vakarā.

Kozete piegāja pie viesistabas atvērtā iekšslēģa un piespieda pie tā ausi.

Viņai šķita, ka tie ir vīrieša soļi un ka staigā ļoti klusu.

Viņa steigšus uzkāpa otrajā stāvā savā istabā, atvēra slēģī ierīkoto vēdlodziņu un palūkojās dārzā. Spīdēja pilnmēness. Bija tik gaišs kā dienā.

Laukā neviena nebija.

Viņa atvēra logu. Dārzā valdīja pilnīgs klusums, arī iela, cik vien tālu varēja pārredzēt, bija kā vienmēr tukša.

Kozete nodomāja, ka ir maldījusies. Viņai tikai būs licies, ka dzirdējusi troksni. Tā būs bijusi halucinācija, ko radījis drūmais un brīnišķais Vēbera koris, kas paver gara priekšā mulsinošus dziļumus un vibrē acu priekšā kā apskurbis mežs, kurā var dzirdēt sakaltušu zaru brīkšķēšanu zem krēslā samanāmo mednieku steidzīgajiem soļiem.

Viņa vairs par to nedomāja.

Turklāt Kozete pēc dabas nebija pārāk bailīga. Viņas dzīslās ritēja klaidones un baskājes dēku meklētājas asinis. Kā atceramies, viņa drīzāk bija cīrulis nekā dūja. Viņas rakstura pamatā bija biklums un drosme.

Otrā dienā mazliet agrāk, tiklīdz iestājās krēsla, viņa pastaigājās pa dārzu. Mokoties ar neskaidrām pārdomām, viņai pēkšņi šķita, ka brīžiem skaidri sadzird kādu troksni, līdzīgu vakardienas troksnim, itin kā tur kāds staigātu fumsā zem kokiem ne visai tālu no viņas, bet, nodomājusi, ka nekas ta neatgadina cilvēka soļus zālē kā divu zaru čabēšana, kuri ilgodamies pieskaras viens otram, viņa tam nepievērsa uzmanību. Turklāt viņa arī nekā neredzēja.

Viņa iznāca no krūmu biežņas, bija tikai jāpāriet pāri mazam, zaļam mauriņam, lai sasniegtu lieveni. Mēness, kas tikko bija uzlēcis Kozetei aiz muguras, kad viņa iznāca no biezokņa, uzmeta viņas ēnu uz mauriņa.

Kozete izbijusies apstājās.

Līdzās viņas ēnai mēness skaidri iezīmēja uz maura otru ēnu, ārkārtīgi baigu un šausmīgu, — kādu ēnu ar apaļu cepuri.

Šķita, ka šī ēna piederēja kādam cilvēkam, kas stāvēja krūmu malā dažu soļu atstatumā aiz Kozetes.

Kādu mirkli viņa nevarēja ne parunāt, ne pakliegt, ne saukt palīgā, ne pakustēties, ne pagriezt galvu.

Beidzot viņa sadūšojās un apņēmības pilna atskatījās.

Neviena nebija.

Viņa paskatījās uz zemi. Ēna bija nozudusi.

Viņa iegāja atpakaļ krūmājā, drosmīgi pārmeklēja visas maliņas, aizgāja līdz žogam, bet nekā neatrada.

Viņa gluži sastinga. Vai tā atkal bija halucinācija? Vai tiešām? Divi dienas pēc kārtas! Viena halucinācija — tas vēl varētu būt, bet divas? Viņu uztrauca tas, ka ēna nekādā ziņā nebija spoks. Spoki nekad nestaigā apaļās cepurēs.

Nākamajā dienā Žans Valžāns atgriezās. Kozete viņām pastāstīja, ko bija dzirdējusi un redzējusi. Viņa gaidīja, ka tēvs viņu nomierinās un, paraustījis plecus, noteiks: «Tu esi maza muļķīte.»

Žans Valžāns kļuva bažīgs.

—Tas kaut ko nozīmē, — viņš teica.

Aizbildinājies viņš atstāja Kozeti un izgāja dārzā, un jaunā meitene redzēja, ka viņš ar lielu uzmanību pārbaudīja žoga režģus.

Naktī viņa uzmodās, šoreiz viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka skaidri dzird kādu staigājam gar pašu lieveni zem sava loga. Viņa pieskrēja pie vēdlodziņa un atvēra to. Dārzā patiešām bija kāds vīrs ar resnu nūju rokā. Tai mirklī, kad viņa gandrīz jau iekliedzās, mēness apgaismoja šā vīra profilu. Tas bija viņas tēvs.

Viņa atkal apgūlās, nodomādama: «Tātad viņš ir stipri nemierīgs.»

Žans Valžāns pavadīja dārzā šo nakti un divas nākamas naktis. Kozete viņu redzēja pa slēģa spraugu.

Trešajā naktī bija dilstošs mēness un tas uzlēca vēlāk; pulkstenis varēja būt ap vieniem naktī, kad viņa izdzirdēja skaļu smieklu šalti un tēva balsi, kurš sauca:

—   Kozete!

Viņa izlēca no gultas, uzvilka rītatērpu un atvēra logu.

Tēvs stāvēja lejā uz mauriņa.

—  Es tevi uzmodināju, lai nomierinātu, — viņš sacīja. — Paskaties! Te ir tā tava ēna ar apaļo cepuri.

Un viņš norādīja uz zālē krītošu ēnu, ko iezīmēja mēness un kas tiešām izskatījās ļoti līdzīga vīrieša siluetam ar apaļu cepuri. Šo ēnu meta skārda dūmvads ar uzmavu galā, kurš pacēlās virs kāda kaimiņu jumta.

Arī Kozete sāka smieties, visas viņas drūmās aizdomas izgaisa, un otrā dienā, ar tēvu brokastodama, viņa nevarēja vien beigt smieties par šo baigo dārzu, kuru apciemo spokainas skursteņu ēnas.

Žans Valžāns atkal kļuva pavisam mierīgs, bet Kozete pat nemaz lāgā neievēroja, vai dūmvads varēja mest ēnu tai virzienā, kur šo ēnu bija redzējusi vai domājās redzam, un vai mēness atradās tai pašā vietā pie debesim. Viņa nemaz nenodarbināja sevi ar jautājumu par dīvaino krāsns dūmvadu, kas baidījās tikt notverts nozieguma vietā un aizbēga, kolīdz apskatīja tā ēnu, jo ēna bija nozudusi, kad Kozete atskatījās, un Kozete par to bija stingri pārliecināta. Kozete pilnīgi nomierinājās,. Pierādījums viņai šķita neapšaubāms, un tādu domu, ka varētu būt kāds, kas vakaros vai naktīs staigā pa dārzu, viņa izmeta no galvas.

Taču pēc dažām dienām atgadījās jauns notikums.

3 nodaļa, kas kuplināta ar Tusēnas komentāriem

Dārzā netālu no dzelzs žoga ielas pusē stāvēja akmens sols, kuru no ziņkārīgajiem skatieniem aizsedza skābardis, bet kuru tomēr, ja labi gribēja, garāmgājējs varēja aizsniegt ar roku cauri žogam un skābarža zariem.

Kādu vakaru tai pašā aprīlī Žans Valžāns bija izgājis un Kozete pēc saulrieta apsēdusies uz šā sola. Spirgts vējš šalca kokos, Kozete sapņoja, pamazām viņu pārņēma nenoteiktas skumjas, tās nepārvaramās skumjas, ko at« nes vakars un kas varbūt plūst šai stundā no pusatvērtā aizkapu noslēpuma.

Varbūt šai tumsā bija klāt arī Fantina.

Kozete piecēlās, lēnām apstaigāja dārzu, iedama pa vasas pilno zāli, un cauri melanholiskajai sapņainībai, kurā bija iegrimusi, nodomāja: «īstenībā ir vajadzīgas koka tupeles, lai staigātu šādā laikā pa dārzu. Citādi vēl var dabūt iesnas.»

Viņa atgriezās pie sola.

Sēzdamās viņa ievēroja tai vietā, kur bija iepriekš sēdējusi, paprāvu akmeni, kurš nekādā ziņā tur nebija bijis pirms dažiem mirkļiem.

Kozete aplūkoja šo akmeni, jautādama sev, ko tas varētu nozīmēt. Pēkšņi viņā pazibēja doma, ka akmens nevarēja rasties uz šā sola pats no sevis, kāds to bija nolicis, kāda roka izspraukusies cauri režģim, un šī doma viesa viņā bailes. Šoreiz tās bija pamatotas bailes. Nevarēja būt nekādu šaubu: te taču gulēja akmens; viņa tam nepieskārās, aizskrēja prom, neiedrīkstēdamās atskatīties, iebēga mājā un tūdaļ aiztaisīja slēģi, aizslēdza un aizbultēja lieveņa stikla durvis. Viņa jautāja Tusēnai:

—  Vai tēvs pārnācis?

—  Vēl ne, jaunkundz.

(Reiz jau tika aizrādīts uz Tusēnas stostīšanos. Lai atļauts to vairs neminēt. Ir pretīgi ar skaņām atdarināt fizisku defektu.)

Žans Valžāns, būdams pārdomu cilvēks un nakts pastaigu mīļotājs, bieži vien mēdza pārnākt mājās diezgan vēlu naktī.

—  Tusēna, — atsāka Kozete, — vai jūs labi aizbultējat slēģus, vismaz uz dārzu, un vai jūs stingri iebāžat riņķīšos dzelzs ķīlīšus?

—   Ak, esiet bez rūpēm, jaunkundz!

Tusēna vienmēr visu izdarīja nevainojami, un Kozete to labi zināja, tomēr nevarēja nepiebilst:

—   Te taču tik neapdzīvota vieta!

—   Tas gan tiesa, — atteica Tusēna. — Nositīs, ka nedabūsi ne iepīkstēties! Un vēl kungs arī neguļ mājās. Bet nebaidieties nenieka, jaunkundz, es aiztaisu logus tikpat kā cietokšņus. Vienas pašas sievietes! Kā te lai nedreb aiz bailēm! Iedomājieties tik! Pēkšņi naktī ņem un ienāk jūsu istabā vīrieši, kas jums uzbļauj: «Muti cieti» — un  jums griezt rīkli. Un ne jau tā miršana, — visiem jāmirst, tā tas ir, mēs jau zinām: tik un tā kādreiz jāmirst, — bet ir taču riebīgi sajust, ka šie cilvēki jums ķeras klāt. Un bez tam vēi tie viņu dunči, — droši vien tie ir neasil Ak dieviņ!

—  Beidziet! — sacīja Kozete. «— Noslēdziet visu labi pamatīgi! »

Nobijusies no Tusēnas izdomātās melodrāmas un varbūt arī no atmodinātām atmiņām par pagājušās nedējas spokiem, Kozete pat neiedrošinājās Tusēnai pateikt: «Ejiet taču paskatīties akmeni, kas nolikts uz sola!» — aiz bailēm atvērt durvis uz dārzu, lai neienāktu tie «vīrieši». Viņa lika rūpīgi aizslēgt visas durvis un logus, lika Tusēnai apskatīt māju no pagraba līdz bēniņiem, ieslēdzās savā istabā, aizšāva bultas, paskatījās pagultē, apgūlās, bet miegs bija nemierīgs. Cauru nakti viņai rādījās akmens, liels kā kalns, ar daudzām alām.

Kad uzlēca saule, — bet saullēktam piemīt īpašība likt mums pasmieties par visām nakts šausmām, un šie smiekli allaž ir samērīgi ar pārdzīvotajām bailēm, — kad uzlēca saule, Kozete pamodusies noturēja savas bailes par murgiem un nodomāja: «Ko gan visu es nesapņoju! Tas ir tāpat kā ar tiem soļiem, kurus it kā dzirdēju viņnedēļ naktī dārzā! Un tāpat ar to skursteņa ēnu! Vai tiešām esmu kļuvusi tik bailīga?» Spožā saule, kas iespiedās pa slēģu spraugām un pārlēja ar purpuru damasta aizkarus, viņu tā iedrošināja, ka no domām viss pagaisa, pat akmens.

«Nekāda akmens uz sola nav bijis, tāpat kā nav bijis dārzā vīra ar apaļu cepuri; es esmu redzējusi šo akmeni sapnī tāpat kā visu pārējo.»

Viņa apģērbās, nogāja lejā dārzā, aizskrēja pie sola un sastinga aiz šausmām. Akmens tur bija.

Bet šausmas ilga tikai mirkli. Tas, kas biedē naktī, modina ziņkāri dienā.

—   Vai tu re! — viņa teica. — Nu paskatīsimies!

Viņa pacēla akmeni, kas bija diezgan smags. Zem tā atradās kaut kas līdzīgs vēstulei.

Tā bija balta papīra aploksne. Kozete to satvēra, Uz aploksnes nebija ne adreses vienā pusē, ne zieģeļa otra. Taču aploksne, kaut arī neaizlīmēta, nebija tukša. Varēja manīt, ka iekšā atradās papīri.

Kozete tajos parakņājās. Tās vairs nebija bailes, tā vairs nebija ziņkāre; viņu sāka pārņemt satraukums.

Kozete izņēma no aploksnes saturu — mazu burtnīciņu, kurā katra lappuse bija numurēta un uz katras bija uzrakstītas nedaudzas rindas ar diezgan glītu — kā Kozete nodomāja — un ļoti sīku rokrakstu.

Kozete ar acīm meklēja uzrunu — tās tur nebija, paraksta arī nebija. Kam bija adresēta vēstule? Droši vien viņai, jo kāda roka bija nolikusi šo sūtījumu uz viņas sola. Kas šo vēstuli sūtīja? Viņu pārņēma neatvairāma burvestība, viņa lūkoja novērst acis no šīm lapiņām, kas drebēja rokā, viņa pavērās gaismas pilnajās debesīs, uz ielu, uz akācijām, uz baložiem, kuri lidinājās virs kaimiņu jumta, tad pēkšņi viņas skatiens noslīdēja uz burtnīciņu, un viņa nodomāja, ka jāuzzina, kas tur ir iekšā.

Lūk, ko viņa izlasījal

4 Sirds zem akmens

Visuma sašaurināšana līdz vienai vienīgai būtnei, vienīgās būtnes paplašināšana līdz dievībai — tā ir mīlestība.

Mīlestība ir eņģeļu sveiciens zvaigznājiem.

Cik noskumusi ir dvēsele, ja tā noskumusi mīlestības dēļ! Kāds tukšums, ja trūkst būtnes, kas viena pati aizpilda visu pasauli! Ai, kāda liela patiesība, ka mīļotā būtne kļūst par dievu. Patiešām, dievs būtu kļuvis skaudīgs, ja viņš, visa tēvs, nebūtu radījis visumu dvēselei, bet dvēseli — mīlestībai.

Pietiek ar vienu smaidu, kas pavīd zem baltas krepa cepurītes ar violetu lenti, lai dvēsele ieietu sapņu pilī.

Dievs ir aiz visa, bet viss apslēpj dievu. Lietas ir tumsas, dzīvās radības necaurredzamas. Mīlēt kādu būtni nozīmē padarīt to caurspīdīgu.

Dažas domas ir lūgšanas. Ir brīži, kad neatkarīgi no ķermeņa stāvokļa dvēsele nometas ceļos.

Šķirti mīlnieki piekrāpj šķiršanos ar tūkstoš māņiem, kuriem tomēr ir sava realitāte. Viņiem liedz satikties, viņi nevar sarakstīties; viņi atrod daudz noslēpumainu līdzekļu, lai sazinātos. Viņi sūta viens otram putnu dziesmas, puķu smaržu, bērnu smieklus, saules gaismu, vēja nopūtas, zvaigžņu starus, visu dzīvo pasauli. Un kādēļ gan ne? Visas dieva radības ir radītas, lai kalpotu mīlestībai. Mīlestība ir pietiekami spēcīga, lai uzdotu visai dabai pārnēsāt savus sūtījumus.

Ai, pavasari, tu esi vēstule, ko es rakstu viņai.

Nākotne daudz vairāk pieder sirdij nekā prātam. Mīlēt — tas ir vienīgais, kas spēj iekarot un piepildīt mūžību. Bezgalīgajam ir vajadzīgs neizsmeļamais.

Mīlestība ir daļa no pašas dvēseles. Tai piemīt tāda pati daba. Tāpat kā dvēsele tā ir dievišķa dzirkstele, tāpat kā dvēsele tā ir neiedragājama, nedalāma, neiznīcināma. Tā ir uguns, kas atrodas mūsos, tā ir nemirstīga un bezgalīga, to nekas nevar ierobežot un nekas nevar izdzēst. To jūt degam līdz pat kaulu smadzenēm, un to redz starojam līdz pat debesu dzīlēm.

Ai, mīlestība! Dievināšana! Bauda, ko izjūt divas dvēseles, kas saprot viena otru, divas sirdis, kas atdodas

viena otrai, divi skatieni, kas iespiežas viens otrā! Tu taču atnāksi pie manis, laime, vai ne? Vientu|ās pastaigas divatā! Svētītās un starojošās dienas! Dažreiz man ir licies, ka laiku pa laikam no eņģeļu dzīves atraisās acumirkļi un nolaižas šurp lejā, lai izšautos cauri cilvēku liktenim.

Dievs nespēj pielikt nekā klāt to cilvēku laimei, kuri mīl viens otru, vienīgi spēj piešķirt šai laimei bezgalīgu ilgumu. Pēc mīlestības pilnas dzīves — mīlestības pilna mūžība; tā patiesi ir laimes pagarināšana, bet palielināt pašu neizsakāmās svētlaimes spēku, ko mīlestība dod dvēselei šai pasaulē, to neiespēj pat dievs. Dievs ir debesu pilnība, mīlestība ir cilvēka pilnība.

Mēs raugāmies zvaigznē aiz diviem iemesliem: tādēļ, ka tā ir starojoša, un tādēļ, ka tā ir neizdibināma. Bet mums līdzās ir vēl maigāks starojums un vēl lielāks noslēpums — sieviete.

Mums visiem, lai mēs būtu kas būdami, ir būtnes, kas palīdz mums elpot. Ja mums to trūkst, mums trūkst gālsa, mēs noslāpstam. Un tad mums jāmirst. Nomirt aiz mīlestības trūkuma — tas ir briesmīgi. Tā ir dvēseles nosmakšana.

Kad mīlestība savienojusi un sakausējusi divas būtnes dievišķā un svētā vienībā, tās ir atklājušas dzīves noslēpumu; tagad tās ir viena un tā paša likteņa divi robežstabi; tagad tās ir viena un tā paša gara divi spārni. Mīliet, lidojietl

Tai dienā, kad jums liksies, ka garām ejoša sieviete izstaro gaismu, jūs esat pazudis, jūs mīlat. Jums atliek vairs tikai viens: domāt par viņu tik neatlaidīgi, lai arī

viņa būtu spiesta domāt par jums.

To, ko mīlestība iesāk, var pabeigt tikai dievs.

īsta mīlestība krīt izmisumā vai nonāk sajūsmā nozaudēta cimda vai atrasta mutautiņa dēļ, un tās uzupurēšanās un-tās cerības prasa mūžību. Vienā un tai pašā laikā tā ietver sevī bezgala lielo un bezgala mazo.

Ja jūs esat akmens — esiet magnēts, ja jūs esat augs esiet mimoza, ja jūs esat cilvēks — esiet mīlestība!

Mīlestībai ne ar ko nepietiek. Ja mums ir laime, mēs vēlamies paradīzi, ja mums ir paradīze, mēs vēlamies debesis.

Ai, jūs, kas mīlat viens otru, tas viss ir mīlestībā. Protiet tikai atrast! Mīlestībai pieder tas pats, kas debesīm,— kontemplācija, un vairāk nekā debesīm — lieglaime.

— Vai viņa vēl nāk uz Luksemburgas dārzu? — Nē, kungs. — Viņa šai baznīcā nāk klausīties mesu, vai ne? — Viņa vairs šurp nenāk. — Vai viņa vēl arvien dzīvo šai mājā? — Viņa ir pārgājusi dzīvot citur. — Kur tad viņa tagad dzīvo? — Viņa to netika pateikusi.

Cik bēdīgi ir nezināt savas dvēseles adresi!

Mīlestībai piemīt bērnišķīgums, citām kaislībām — sīkumainība. Negods kaislībām, kas padara cilvēku sīku! Slava tai, kas viņu pārvērš par bērnu!

Cik dīvaini, vai jus to zināt? Es esmu tumsā. Ir kāda būtne, kas aiziedama paņēmusi līdzi debesis.

Ak, gulēt cieši līdzās vienā kapā, roku rokā, un laiku pa laikam tumsā maigi noglāstīt viens otram pirkstus — ar to pietiktu manai mūžībai.

Jūs, kas ciešat tādēļ, ka mīlat, mīliet vēl stiprāk! Mirt aiz mīlestības nozīmē dzīvot no tās,

Mīliet! Neizprotama, zvaigžņu apmirdzēta pārvēršanās ir saistīta ar šīm mokām. Agonijā ir sava ekstāze.

Ak, putnu līksme! Tādēļ, ka tiem ir ligzdas, tiem ir dziesmas.

Mīlestība ir dievišķa paradīzes gaisa ieelpošana.

Dziļās sirdis, gudrie prāti, ņemiet dzīvi tādu, kādu to dievs radījis. Tas ir ilgs pārbaudījums, neizprotama sagatavošanās nezināmam liktenim. Šis liktenis, īstais liktenis, sākas cilvēkam ar pirmo pakāpienu, kas ved kapā. Tad viņam kaut kas parādās, un viņš sāk saredzēt galīgo. Galīgais! Padomājiet par šo vārdu! Dzīvie redz bezgalīgo; galīgais ļauj sevi saskatīt tikai mirušajiem. Gaidīdami mīliet un cietiet, ceriet un vērojietl Ak vai! tam, kas būs mīlējis tikai miesu, formu, redzamo! Nāve atņems tam visu. Centieties mīlēt dvēseli, un jūs to atkal atradīsit.

Es sastapu uz ielas kādu ļoti nabadzīga jaunekli, kas mīlēja. Viņam bija veca cepure, viņa drēbes bija apdilušas, viņam bija cauri elkoņi, ūdens sūcās viņa zābakos un zvaigznes — dvēselē.

Cik tas ir cildeni — būt mīlētam! Vēl daudz cildenāk ir mīlēt! Sirds kļūst varonīga aiz kaislībām. Tajā nav vairs nekā cita kā vienīgi tīrais, tā nebalstās vairs ne uz ko citu kā vienīgi uz cēlo un lielo. Necienīga doma nevar tur vairs dzīt asnus, tāpat kā nātre nevar augt uz ledus. Cēlā un skaidrā dvēsele, nepieejama zemām kaislībām un jūtām, paceldamās pāri šās pasaules mākoņiem un ēnām, pāri neprātam, meliem, naidam, uzpūtībai, niecībai, postam, mājo debesu zilgmē un sajūt tikai dziļas un apslēptas likteņa svārstības, tāpat kā kalnu virsotnes sajūt zemes drebēšanu.

Ja nebūtu neviena, kas mīl, apdzistu saule.

5 Kozete pēc vēstules izlasīšanas

Lasot Kozete pamazām iegrima sapņos. Tai brīdī, kad viņa pacēla acis no pēdējās rindas burtnīciņā, skaistais virsnieks — šis bija viņa parastais laiks — triumfēdams pagāja garām gar žogu. Kozetei viņš šķita pretīgs.

Viņa no jauna iedziļinājās burtnīciņā. «Cik burvīgs rokraksts!» nodomāja Kozete. «Visu rakstījusi viena un tā pati roka, bet ar dažādām tintēm — brīžiem gluži melnu, brīžiem bālganāku, kā tas mēdz būt, ja tintei pielej klāt ūdeni, — tas nozīmē, ka viss nav rakstīts vienā dienā. Tātad tā ir doma, kas te izlauzusies mirkļu nopūtās, juceklīgi, bez kādas kārtības, bez izlases, bez mērķa, kā pagadījies.» Kozete nekad nekā līdzīga nebija lasījusi. Sis manuskripts, kurā viņa saskatīja vairāk gaismas nekā tumsas, viņai šķita kā pavērusies svētnīca. Ikviena šī noslēpumainā rinda viņas acīs ieguva mirdzumu un pārplūdināja sirdi ar dīvainu gaismu. Viņu audzinot, aizvien bija runājuši par dvēseli, bet nekad par mīlestību, apmēram tapat, kā kad runātu par ugunskuru un nepieminētu liesmu. Sis piecpadsmit lappušu lielais manuskripts pēkšņi un maigi atklāja viņai mīlestību, sāpes, likteni, dzīvi, mūžību, sākumu, galu. It kā būtu atvērusies kāda roka un pēkšņi izmetusi viņai veselu sauju staru. Šais nedaudzajās rindās viņa juta kaislu, dedzīgu, cēlu, godīgu raksturu, stipru gribu, bezgalīgas sāpes un bezgalīgas cerības, cietēju sirdi, kvēlu sajūsmu. Kas bija šis manuskripts? Vēstule. Vēstule bez adreses, bez vārda, bez datuma, bez paraksta, neatlaidīga un nekā neprasoša, no patiesībām savērpta mīkla, mīlestības vēstījums, cienīgs, lai to būtu atnesis eņģelis un lasītu šķīsta jaunava, ārpus šās zemes sfērām norunāta satikšanās, mīlestības vēstulīte ēnai no rēga. Tas bija kāds te neesošais, miera pilns un sagrauzts, kas šķita esam gatavs meklēt patvērumu nāvē un sūtīja te neesošajai likteņa noslēpumu, dzīvības atslēgu, mīlestību. Tas bija rakstīts, stāvot ar vienu kāju kapā un veroties debesīs. Šīs rindas, kas bija izrisušas cita pakaļ citai uz papīra, varētu nosaukt par dvēseles lāsēm.

Bet kas gan varēja šīs lapiņas sūtīt? Kas varēja būt tās rakstījis?

Kozete nešaubījās ne mirkli. Viens vienīgs cilvēks.

Viņš!

Dvēsele kļuva atkal gaiša. Viss bija atdzīvojies. Viņa izjuta līdz šim nepieredzētu prieku un dziļu satraukumu. Tas bija viņš! Viņš rakstījis! Viņš ir bijis te! Viņa roka sniegusies cauri šiem režģiem! Kad viņa to bija sākusi aizmirst, tas viņu atkal bija atradis! Bet vai tad viņa bija to aizmirsusi? Nē, nekad! Viņa bija zaudējusi apjēgu, ka vienu mirkli tā domāja. Viņa vienmēr to bija mīlējusi, vienmēr dievinājusi. Uguns bija pārklājusies pelniem un kādu laiku gruzdējusi, bet — viņa to skaidri redzēja — tā bija vēl dziļāk ielavījusies, tagad no jauna uzliesmojusi un viņu pilnīgi pārņēmusi. Šī burtnīciņā bija kā dzirkstele, kas no otras dvēseles iekritusi viņas dvēselē, un viņa juta no jauna iedegamies ugunsgrēku. Viņa uzsūca sevī katru vēstules vārdu. «Ak jā!» viņa sacīja. «Cik labi tas viss man zināms! To visu es jau tiku lasījusi viņa acīs.»

Kad Kozete bija beigusi lasīt rokrakstu trešo reizi, leitnants Teodils gāja atkal garām gar žogu, skandinādams piešus uz ielas bruģa. Kozete pacēla acis. Viņš tai likās pliekans, aprobežots, muļķīgs, nekam nederīgs, ākstīgs, nepatīkams, nekaunīgs un ļoti neglīts. Virsnieks uzskalija par savu pienākumu viņai uzsmaidīt. Viņa uzgrieza muguru, nokaunējusies un sašutusi. Viņa labprāt būtu lam ar kaut ko sviedusi pa galvu.

Viņa aizbēga, iegāja mājā un ieslēdzās savā istabā, lai pārlasītu rokrakstu, iemācītos no galvas un pasapņotu. Kad viņa bija visu vērīgi izlasījusi, viņa noskūpstīja lapiņas un aizbāza sev aiz ņiebura.

Tas bija noticis — Kozete no jauna iegrima dziļā eņģeliskā mīlestībā. Atkal bija atvēries Ēdenes bezdibenis.

Visu dienu Kozete jutās kā reibonī. Viņa nespēja gandrīz nekā domāt, domas bija kā samudžinājies dzijas kamols, viņa nevarēja nekā uzminēt, šaubām cauri jaucās cerības. Uz ko? Uz kaut ko nenoteiktu. Viņa neiedrošinājās sev nekā apsolīt un negribēja ne no kā atteikties. Viņas seja brīžiem nobālēja un miesu kratīja drebuļi. Brīžiem šķita, ka viņa sāk murgot. Viņa sev jautāja: «Vai tā ir īstenība?» Tad viņa pieskārās dārgajai vēstulei, kas bija paslēpta zem tērpa, spieda lapiņas pie sirds, juta tās pieskārāmies pie savas miesas, un, ja Žans Valžāns būtu viņu šai brīdī redzējis, tas nodrebētu no nepazīstamā, starojošā prieka, kas plūda no viņas acīm. «Jā, jā!» Kozete domāja. «Noteikti tas ir viņš! To man sūta viņš!»

Un viņa sāka ticēt, ka viņai to atdevusi atpakaļ eņģeļu iejaukšanās, dievišķīga nejaušība.

Ai, mīlestības pārvērtības! Ai, sapņi! Šī dievišķīgā nejaušība, šī eņģeļu iejaukšanās bija maizes lodīte, kuru viens zaglis bija pārsviedis otram zaglim no Kārļa Lielā pagalma uz Lauvu bedri pāri Forsas cietuma jumtiem.

6 Sirmgalvji ir pasaulē tādēĻ lai istā laikā izietu no mājām

Kad pienāca vakars, Žans Valžāns aizgāja; Kozete apģērbās. Viņa sakārtoja matus, kā viņai vislabāk piestāvēja, un uzvilka tērpu, kura ņieburu šķēres bija skārušas mazliet dziļāk, tā ka izgriezums ļāva saskatīt krūtis, un tādēļ šis ņieburs, kā mēdza teikt jaunas meitenes, bija «mazlietiņ nepieklājīgs». Patiesībā tur nebija nekā nepieklājīga, tikai izskatījāsdaudz skaistāk nekā parasti. Viņa tā apģērbas, pati nezinādama, kādēļ.

Vai viņa gribēja kur iet? Nē.

Vai viņa gaidīja kādu atnākam? Nē.

Krēslai iestājoties, viņa nokāpa lejā dārzā. Tusēna rīkojās pa virtuvi, kas atradās sētas pusē.

Kozete sāka staigāt zem nolīkušajiem koku zariem, laiku pa laikam pašķirdama tos ar roku, jo" tie bija ļoti zemu saauguši.

Tā viņa nonāca pie sola.

Akmens vēl gulēja turpat.

Viņa apsēdās un uzlika savu maigo, balto roku uz akmens, it kā gribēdama to noglāstīt un tam pateikties.

Pēkšņi viņu pārņēma neizskaidrojamā sajūta, kādu cilvēks izjūt, ja tarn, kaut arī neredzams, kāds stāv aiz muguras.

Viņa pagrieza galvu un piecēlās.

Tas bija viņš.

Viņš stāvēja kailu galvu. Viņš likās bāls un novājējis. Tumsā viņa melnās drēbes bija tikko saskatāmas. Krēsla vērta bālu viņa skaisto pieri un klāja ēnas pār acīm. Zem neparastā lēnīguma plīvura viņam piemita kaut kas no nāves un no nakts. Viņa seju apmirdzēja dziestošās dienas gaisma un aizlidojošas dvēseles doma.

Šķita, ka tas vēl nebija rēgs, bet nebija vairs arī cilvēks.

Cepuri viņš bija nometis mazliet tālāk krūmos.

Kozete gandrīz vai zaudēja samaņu, tomēr neiekliedzās. Viņa lēnām kāpās atpakaļ, jo juta, ka tas viņu pievelk. Viņš pat nepakustējās. Ap viņu klājās kaut kas neizteicams un skumjš, un Kozete juta viņa skatienu, kaut gan neredzēja viņa acis.

Kāpdamās atpakaļ, Kozete atdūrās pret koku un atspiedās pret to. Nebijis šā koka, viņa būtu pakritusi.

Tad viņa izdzirdēja balsi, šo balsi, ko viņa īstenībā nekad nebija dzirdējusi, kas bija tikko saklausāma lapu šalkšanā un kas čukstēja:

— Piedodiet man, es esmu te. Mana sirds ir noilgojusies, es vairs nevarēji! tā dzīvot, es atnācu šurp. Vai jūs izlasījāt, ko biju nolicis te uz sola? Vai jūs mani kaut cik vēl pazīstat? Nebaidieties no manisl Ir pagājis jau labs laiks — vai jūs atceraties vēl to dienu, kad mani uzlūkojāt? Tas bija Luksemburgas dārzā pie Gladiatora statujas. Un to dienu, kad man pagājāt garām? Tas bija 16. jūnijā un 2. jūlijā. Būs aizritējis gandrīz gads. Es jūs neesmu redzējis ļoti ilgi. Apvaicājos pie krēslu izīrētājas, un viņa man teica, ka neesot jūs vairs redzējusi. Jūs dzīvojāt Rietumu ielā kādā jaunā mājā, trešajā stāvā, ar logiem ielas pusē — redzat, ka es to zinu. Es jums sekoju, jā. Ko gan citu es varēju darīt? Un pēc tam jūs nozudāt. Man likās, reiz jūs pagājāt garām, kad es lasīju laikrakstus zem Odeona arkades. Es sāku skriet. Taču nē. Tā bija cita sieviete ar tādu pašu cepuri kā jums. Naktīs es nāku šurp. Nebaidieties, neviens mani neredz. Es nāku paskatīties uz jūsu logiem tuvumā. Eju ļoti klusu, lai jūs nedzirdētu, jo jums varbūt būtu bail. Kādu vakaru stāvēju jums aiz muguras, bet jūs pagriezāties atpakaļ, un es aizbēgu. Reiz es jūs dzirdēju dziedam. Es biju laimīgs. Vai tas jūs varēja traucēt, ka es klausos jūs dziedam aiz slēģiem? Tas taču nav nekas ļauns. Nav, vai ne? Redziet, jūs esat mans eņģelis, atļaujiet man šad tad atnākti Man šķiet, ka es drīz miršu. Kaut jūs zinātu! Es jūs dievinu! Piedodiet man, ka es jums stāstu, nezinu pats, ko jums sarunāju, varbūt jūs uz mani dusmojaties, Sakiet, — vai jūs uz mani dusmojaties?

—   Ak dievs! — viņa iesaucās.

Un, it kā mirdama, viņa sāka slīgt lejup.

Viņš satvēra Kozeti, viņa nespēja nostāvēt, viņš to apkampa, cieši saspieda savās rokās, neapzinādamies, ko dara. Viņš to pieturēja, pats stipri grīļodamies. Viņa galva bija it kā dvingas pilna, gar acīm šaudījās zibeņi, domas izzuda; viņam šķita, ka viņš izpilda kādu reliģisku ceremoniālu un reizē apgāna svētumu. Un tomēr viņam nebija ne mazākās iekāres pēc šās burvīgās sievietes, kuras augumu juta pie savām krūtīm. Viņš bija zaudējis prātu aiz mīlestības.

Viņa paņēma jaunekļa roku un uzlika sev uz sirds. Viņš sajuta zem tērpa papīrus. Viņš nomurmināja:

—   Jūs mani mīlat?

Viņa atbildēja tik klusā balsī, it kā tā būtu tikko dzirdama dvesma:

—   Ciet klusu! Tu taču to zini!

Un viņa paslēpa pietvīkušo seju pie lepnā un noreibušā jaunekļa krūtīm.

Viņš atslīga uz sola, Kozete viņam līdzās. Viņiem nebija vairs vārdu. Iemirdzējās zvaigznes. Kā tas notika, ka viņu lūpas sastapās? Kā tas notiek, ka putns dzied, ka sniegs kūst, ka roze atveras, ka maijs uzplaukst, ka iemirdzas rītausma aiz melnajiem kokiem uzkalna virsotnē, kas dreb no sala?

Viens skūpsts — un tas bija viss.

Abi nodrebēja un mirdzošām acīm saskatījās tumsā.

Viņi nejuta ne vēso nakti, ne auksto akmeni, ne valgo zemi, ne slapjo zāli, viņi raudzījās viens otrā, un viņu sirdis bija pilnas domu. Pašiem nemanot, viņi bija satvēruši viens otra rokas.

Viņa nejautāja, pat nedomāja, kā jauneklis bija ienācis un kā iekļuvis dārzā. Viņai šķita tik dabiski, ka tas bija šeit.

Brīžiem Mariusa celis pieskārās Kozetes celim un abiem pārskrēja vieglas trīsas.

Laiku pa laikam Kozete izdvesa kādu vārdu. Viņas dvēsele drebēja uz lūpām līdzīgi rasas lāsei ziedā.

Pamazām valoda atraisījās. Klusumam, kas izteica jūtu pārpilnību, sekoja jūtu izplūdums. Virs viņu galvām izpletās skaidra un mirdzoša nakts. Šīs divi būtnes, skaidras kā gari, izteica viena otrai visu — savus sapņus, savu skurbumu, jūsmu, iedomas, iztvīkumu, kā viņi dievinājuši viens otru no tālienes, kā viens pēc otra ilgojušies, kā izmisuši, kad vairs neredzējušies. Ideālā tuvības sajūtā, kuru nekas vairs nespēja kāpināt, viņi uzticēja viens otram dziļākās un slepenākās domas. Ar skaidru ticību savām ilūzijām viņi pastāstīja viens otram visu, ko mīlestība, jaunība un viņu aizejošā bērnība bija ielikusi domās. Šīs divi sirdis saplūda viena ar otru tā, ka jau pēc stundas jauneklim piederēja meitenes dvēsele, bet meitenei piederēja jaunekļa dvēsele. Viņi bija dziļi izpratuši, apbūruši un apžilbinājuši viens otru.

Kad viņi bija beiguši runāt, kad bija visu izteikuši, viņa nolieca galvu tam uz pleca uz jautāja:

—   Kā jūs sauc?

—  Mani sauc — Mariuss, — viņš teica. — Un jūs?

—   Kozete.

SESTĀ GRAMATA mazais gavroŠs

.

1 Vēja ļaunā aušība

Kopš 1823. gada, kad Monfermeijas traktieris sāka iet uz leju un pamazām grima ne tik daudz bankrota dzelmē, cik sīku parādu mēslainē, Tenardjē laulātajam pārim bija nākuši klāt vēl divi bērni — divi puisēni. Tagad viņiem bija pieci bērni: divas meitenes un trīs zēni. Tas bija daudz.

Tenardjiene ar sevišķu prieku bija atbrīvojusies no diviem pēdējiem, kamēr tie vēl bija pavisam mazi.

Atbrīvojusies — tas ir īstais vārds. Šai sievietē bija atlikusi tikai maza daļiņa cilvēciskas dabas. Starp citu, šādi fenomeni nav nemaz tāds retums. Kā maršala de La Mota-Udankūra sieva, Tenardjiene bija māte tikai savām meitām. Ar to viņas mātes jūtas izbeidzās. Ar zēniem sākās viņas naids pret cilvēku dzimumu. Pret dēliem šīs sievietes ļaunums sniedzās līdz galējībai, un viņas sirds šai novadā pacēlās kā baiga krauja. Kā jau redzējām, viņa ienīda vecāko dēlu; viņa neieredzēja arī abus jaunākos. Kādēļ? Tādēļ. Visbriesmīgākais iegansts un visneapstrīdamākā atbilde ir «Tādēļ».

«Man nav vajadzīga tāda bērnu varza,» mēdza teikt šī māte.

Paskaidrosim, kā Tenardjē laulātajam pārim izdevās atbrīvoties no abiem jaunākajiem bērniem un iegūt no tā pat labumu.

Manjona, par kuru stāstīts jau agrāk,bijātā pati meiča, kurai bija izdevies panākt, ka lādzīgais Žilnormāns apgādāja viņas divus bērnus. Viņa dzīvoja veclaicīgās Mazas Mošus ielas stūrī Celestīniešu krastmalā, kas bija darījusi visu, lai ar jauku smaržu aizstātu savu slikto slavu. Visi atceras neganto difterijas epidēmiju, kura pirms trīsdesmit

pieciem gadiem iztukšoja Sēnas piekrastes kvartālus Parīzē un kuru plaši izmantoja zinātne, lai pārbaudītu alauna iedarbību, kas tagad jo lietderīgi aizstāts ar ārīgu ; joda ieziešanu. Sai epidēmijā Manjona zaudēja vienā dienā abus savus puisēnus, kas bija vēl pavisam mazi, — vienu no rīta, otru vakarā. Tas bija trieciens. Sie bērni mātei bija joti dārgi: tie nozīmēja astoņdesmit franku mēnesī. Sos astoņdesmit frankus Žilnormāna kunga vārdā ļoti precīzi izmaksāja viņa pārvaldnieks, atvaļināts tiesu izpildītājs Barža kungs, kas dzīvoja Sicīlijas karaļa ielā. Līdz ar bērnu nāvi šie ienākumi bija pagalam. Manjona meklēja kādu izeju. Tai tumšajā ļaunuma brālībā, pie kuras piederēja arī viņa, visiem viss ir zināms, katrs prot glabāt otra noslēpumus un cits citam palīdz. Manjonai bija vajadzīgi divi bērni, Tenardjienei tie bija. Tā paša dzimuma, tai pašā vecumā. Izdevīgs darījums vienai, izdevīgs kapitāla ieguldījums otrai. Mazie Tenardjē kļuva mazie Manjoni. Manjona atstāja Celestīniešu krastmalu un pārgāja dzīvot Klošpersas ielā. Parīzē, ja pāriet dzīvot no vienas ielas uz otru, personas identitāte zūd.

Civiliestādes, kas ne par ko nebija informētas, neiebilda, un substitūcija tika izdarīta neiedomājami vienkārši. Vienīgi Tenardjē pieprasīja par bērnu patapināšanu desmit franku mēnesī, kurus Manjona apsolīja un pat maksāja. Pats par sevi saprotams, ka Žilnormāna kungs joprojām kārtoja savus maksājumus. Divreiz gadā viņš mēdza apciemot mazuļus. Viņš nemanīja nekādu pārmaiņu.

— Mans kungs, — teica viņam Manjona, — cik ļoti viņi izskatās pēc jums!

Tenardjē, kam pārvēršanās bija parastas, izmantoja šo gadījumu, lai kļūtu par Zondretu. Viņa abām meitām un Gavrošam nebija gandrīz laika ievērot, ka tiem bijuši divi mazi brālīši. Zināmā nabadzības pakāpē cilvēks iegūst tādu kā rēgu vienaldzību un skatās uz dzīvām būtnēm kā uz viņpasaules spokiem. Vistuvākie cilvēki bieži vien šķiet kā neskaidri ēnas apveidi, kas tik tikko saskatāmi uz miglainā dzīves fona un viegli saplūst ar neredzamo.

Tās dienas vakarā, kad Tenardjiene bija nogādlājusi abus savus mazuļus Manjonai ar skaidri izteiktu vēlēšanos atbrīvoties no tiem uz visiem laikiem, viņa izjuta vai izlikās izjūtam sirdsapziņas pārmetumus. Viņa sacīja vīram: «Bet tas taču nozīmē pamest savus bērnus!» Tenardjē — valdonīgs un flegmātisks — remdināja sirdsapziņas pārmetumus šādiem vārdiem: «Žans Zaks Ruso ir rīkojies vēl smalkāk!» No sirdsapziņas pārmetumiem māte pārsviedās uz baiļošaņos. «Bet ja nu policija sāks mūs tramdīt? Pasaki, Tenardjē kungs, vai tas, ko mēs esam izdarījuši, ir atļauts?» Tenardjē atbildēja: «Viss ir atļauts. Neviens par to nekā neuzodīs. Turklāt nevienam nav ne mazākās intereses par bērniem, kuriem nav ne graša pie dvēseles.»

Noziedznieku pasaulē Manjona bija savā ziņā modes dāma. Viņai patika uzcirsties. Viņas nabadzīgajā, bet ar zināmu manierīgumu iekārtotajā dzīvoklī mitinājās kāda rūdīta zagle — pārfranciskojusies angliete. Šī angliete, kas bija pārvērtusies par parīzieti un baudīja uzticību savu visai plašo sakaru dēļ, bija cieši saistīta ar bibliotēkas medaļām un Marsa jaunkundzes briljantiem un vēlāk kļuva slavena tiesu reģistros. Viņu saukāja par «Mis mamzeli».

Abi knīpas, kas bija nokļuvuši pie Manjonas, nevarēja ne par ko žēloties. Par astoņdesmit frankiem viņi bija labi apkopti — kā viss, kas atnes peļņu, bija diezgan labi apģērbti, diezgan labi ēdināti, pret viņiem izturējās gandrīz kā pret «maziem kundzēniem»; pie neīstās mātes viņiem klājās labāk nekā pie īstās. Manjona tēloja dāmu un viņu klātbūtnē nerunāja žargonā.

Tā viņi nodzīvoja vairākus gadus. Tenardjē to uzskatīja par labu zīmi. Kādu dienu viņš pat pateica Manjonai, kad tā viņam atkal pasniedza kārtējo mēneša maksu — desmit frankus: «Vajadzētu, lai «tēvs» sāktu rūpēties par viņu skološanu.»

Pēkšņi šie abi nabaga bērni, kurus līdz šim pat viņu ļaunais liktenis bija pietiekami apgādājis, tika rupji iemesti dzīvē un spiesti to uzsākt patstāvīgi.

Noziedznieku masveida apcietināšana, kas notika, piemēram, Zondreta perēklī un kas neizbēgami saistīta ar vēlākām kratīšanām un ieslodzīšanu cietumā, ir īsta katastrofa šiem riebīgajiem, slepenajiem pretsabiedriskajiem spēkiem, kuri perinās zem likumīgās sabiedrības; šāda veida notikums izraisa dažādus sabrukumus šai tumšajā pasaulē. Tenardjē ģimenes katastrofa radīja Manjonas katastrofu.

Kādu dienu drīz pēc tam, kad Manjona bija nodevusi Eponīnai zīmīti sakarā ar Plimē ielu, policija pēkšņi izdarīja aplenkumu Klošpersas ielā; Manjona tika saņemta ciet, tāpat arī Mis mamzele, un visi aizdomīgie mājas iemītnieki iekrita šai izmestajā tīklā. Abi mazie zēni tai laika rotaļajās sētas pagalmā un nemaz neredzēja policijas iebrukumu. Kad zēni gribēja atgriezties dzīvoklī, viņi atrada aizslēgtas durvis un tukšu māju. Kurpnieks no pretejā apavu veikaliņa pasauca viņus un iedeva zīmīti, ko «viņu māte» bija viņiem atstājusi. Zīmītē bija kāda adrese: «Barža kungs, pārvaldnieks, Sicīlijas karaļa ielā Nr. 8.» Kurpnieks viņiem teica: «Jūs vairs te nedzīvojat. Ejiet uz turieni! Tas ir pavisam tuvu. Pirmā iela pa kreisi. Prasiet ceļu ar šo zīmīti!»

Abi bērni devās projām, vecākais vezdams jaunāko un turēdams rokās zīmīti, kurai bija viņi jāvada. Laiks bija auksts, viņa mazajiem, sastingušajiem pirkstiņiem bija grūti saliekties, un tie tik tikko turēja zīmīti. Klošpersas ielas pagriezienā vēja brāzma viņam to izrāva, un, tā kā nāca virsū nakts, bērns to nevarēja vairs atrast.

Viņi sāka maldīties pa ielām uz labu laimi.

2 nodaļa, kurā mazais Gavrošs gūst labumu no Napoleona Lielā

Pavasarī Parīzē diezgan bieži pūš asi un griezīgi ziemeļu vēji, kas, ja arī ne tieši stindzina, tad tomēr krietni saldē; šie vēji, kas nomāc pašas saulainākās dienas, rada tieši tādu iespaidu kā aukstā gaisa plūsmas, kas iekļūst siltā istabā pa loga spraugām vai lāgā neaizvērtām durvīm. Šķiet, ka drūmie ziemas vārti būtu pamesti pusviru un pa tiem brāžas vējš. 1832. gada pavasarī — laikā, kad Eiropā uzliesmoja pirmā lielā epidēmija šai gadsimtā, — šie ziemeļu vēji bija tik skarbi un sveloši kā vēl nekad. Atvērās vārti, kas stindzināja vēl vairāk nekā puspavērtie ziemas vārti. Tie bija kapu vārti. Šais ziemeļu vējos bija jūtama holeras dvesma.

No meteoroloģiskā redzes viedokļa šiem aukstajiem vējiem bija tā īpatnība, ka tie nebūt nebija brīvi no stipra elektrības sprieguma. Šai pavasarī plosījās bieži negaisi ar zibeņiem un pērkoniem.

Kādu vakaru, kad ziemelis pūta tik nikni, ka šķita, it kā būtu atgriezies janvāris, un kad pilsētas iedzīvotāji bija atkal uzvilkusi mēteļus, mazais Gavrošs, kā allaž būdams priecīgs un drebēdams savās skrandās, stāvēja kā apburts lielā sajūsmā kādas frizētavas priešā Ormsenžervē apkaimē. Viņš bija izrotājies ar nez kur sadabūtu siltu sieviešu lakatu, ko bija aptinis ap kaklu. Šķita, ka mazais Gavrošs aizgrābts apbrīnotu vaska līgavu dekoltētā tērpā un ar pomeranču ziediem matos, kura griezās logā starp divām Kenkē lampām, rādīdama garāmgājējiem savu smaidu, bet īstenībā viņš noskatīja šo bodīti, apsvērdams, vai no vitrīnas nevarētu «nospert» kādu ziepju gabalu, ko vēlāk par vienu sū varētu pārdot kādam priekšpilsētas «frizierim». Viņam bieži bija gadījies brokastot ar šāda ziepju gabaliņa palīdzību. Šo darba veidu, uz ko viņam bija talants, viņš mēdza saukt «piešūt bārdu bārddziņiem».

Cieši lūkodamies līgavā un visu laiku paslepus vērodams ziepju gabalu, viņš murmināja caur zobiem:

—   Otrdien. Nē, ne otrdien. Vai tomēr otrdien? Var arī būt, ka otrdien. Jā, otrdien gan.

Tā arī nekad nenoskaidrojās, uz ko šis monologs attiecās.

Ja šim monologam būtu bijis kāds sakars ar pēdējām Gavroša ieturētajam pusdienām, tad kopš tā laika bija pagājušas jau trīs dienas, jo todien bija piektdiena.

Bārddzinis savā bodītē, ko apsildīja labi sakurināta krāsniņa, dzina bārdu kādam klientam un laiku pa laikam pašķielēja uz šo ienaidnieku, uz šo nosalušo un bezkaunīgo puiku, kuram abas rokas bija sabāztas kabatās, bet domas acīmredzot klejoja nezin kur.

Kamēr Gavrošs pētīja līgavu, vitrīnu un Vindzoras ziepes, divi dažāda auguma zēni, diezgan tīri ģērbušies un vēl mazāki nekā viņš — vienam, liekas, bija septiņi, otram — pieci gadi, — bikli pagrieza durvju rokturi un iegāja bodītē, kaut ko lūgdami, varbūt dāvanas, raudulīgi čukstot, kas vairāk izklausījās pēc kunkstēšanas nekā pēc lūgšanas. Viņi runāja abi reizē, un viņu vārdus nevarēja saprast, jo mazākajam balss raustījās no raudāšanas, bet vecākajam klabēja zobi aiz aukstuma. Bārddzinis pagriezās pret viņiem ar niknu seju un, nenolicis bārdas nazi, stumdams atpakaļ vecāko ar kreiso roku, bet mazāko ar celi, izgrūda abus uz ielas un aizvēra durvis sacīdams:

—   Vazājas tik un veltīgi laiž saltumu iekšā!

Abi bērni raudādami devās tālāk. Pa to laiku bija uznācis mākonis, sāka līņāt.

Mazais Gavrošs devās puisēniem pakaļ un, viņus panācis, uzrunāja:

—   Kas jums noticis, zeņķi?

—  Mēs nezinām, kur pārgulēt, — atbildēja vecākais,

—       Ak šitā? — teica Gavrošs. — Tad ta liela muiža! Vai tad tadeļ jāraud? Ir nu gan muļķīši!

Un, paturēdams savu mazliet zobgalīgo pārākumu, viņš sacīja aizkustināta priekšnieka maigi gādīgā balsī:

—   Nāciet man līdz, knauķi!

—   Labi, kungs, — atteica vecākais.

Un abi bērni viņam sekoja, kā būtu sekojuši arhibīskapam. Viņi bija mitējušies raudāt.

Gavrošs veda viņus uz Sentantuāna ielu, ejot Bastīlijas virzienā.

Soļod ams Gavrošs pameta sašutuma pilnu skatienu atpakaļ uz bārddziņa veikaliņu.

—       Ak, tu bezsirdis tāds, īsts mencu tēviņš! — viņš rūca. — Droši vien kāds englenders.

Kāda staigule, ieraudzīdama šo zosu gājienu -ar Gavrošu priekšgalā, sāka skaļi smieties. Smiekli bija necieņas izrādīšana šai sabiedrībai.

—        Labdien, Omnibus[6] mamzele, — sacīja viņai Gavrošs.

Pēc kāda brīža, atkal atcerēdamies frizieri, viņš piemetināja:

—        Par to lopu es kļūdījos: tas ir nevis menca, bet gan kobra. Balbieri, tu mans prieks, jāatrod man atslēdznieks, lai uztaisa zvārgulīti — piekārt tev pie astes.

Bārddzinis bija viņu noskaņojis kareivīgi. Lēkdams pāri notekai, viņš zobgalīgi uzrunāja bārdainu sētnieci, kas stāvēja ar slotu rokās un bija cienīga sastapt Faustu Brokena kalnā.

—   Cienītā, vai jūs vienmēr izjājat uz sava zirga?

Un tūdaļ aptašķīja ar dubļiem kāda garāmgājēja lakotos zābakus.

—   Dauzoņa tāds! — garāmgājējs pārskaities iesaucās.

Gavrošs pabāza degunu laukā no kaklauta.

—   Par ko kungs sūdzas?

—   Par tevi! — atteica garāmgājējs.

—       Kantoris ir slēgts, — sacīja Gavrošs, — es vairs nepieņemu sūdzības.

Soļodams pa ielu uz priekšu, viņš pamanīja kādos vārtos pavisam nosalušu trīspadsmit četrpadsmit gadus vecu ubadzi tik īsās drēbēs, ka bija redzami ceļgali. Meitene bija jau daudz par lielu tik īsai kleitai. Augšana mēdz izspēlēt tādus niķus. Svārki kļūst par īsu tai brīdī, kad kailums kļūst nepieklājīgs.

—       Nabaga meitene! — sacīja Gavrošs. — Tādām jau pat bikšu nav kājās. Pag, ņem vismaz šo!

Attinis no kakla silto vilnas lakatu, viņš to uzmeta uz vājajiem, zili nosalušajiem ubadzes pleciem, un kaklauts atkal pārvērtās par lakatu.

Mazā viņu uzlūkoja ar izbrīna pilnu skatienu un klusēdama pieņēma lakatu. Zināmā trūkuma pakāpē nabagais sava truluma dēļ negaužas vairs par ļaunu un nepateicas par labu.

To izdarījis, Gavrošs nodrebinājās: «Brrr!», trīcēdams stiprāk nekā svētais Mārtiņš, kas bija paturējis vismaz pusi no sava mēteļa.

Līdz ar šo «brrr!» lietus, pieņemdamies spēkā, sāka gāzt kā ar spaiņiem. Tā ļaunās debesis soda par labiem darbiem.

—       Ak šitā, — iesaucās Gavrošs, —ko gan tas nozīmē? Atkal gāž! Mīļais dievs, ja tas tā turpināsies, es atsakos maksāt par ūdeni.

Un viņš atkal soļoja tālāk.

— Vienalga, — viņš atsāka, pamezdams acis atpakaļ uz ubadzi, kas bija sarāvusies čokurā zem lakata, — skuķim būs krietns apģērba gabals.

Un, palūkodamies uz mākoni, viņš sauca:

—  Apvedām gan tevi ap stūri!

Abi bērni centās tikt viņam līdz.

Kad viņi gāja garām kādai cieši aizrestotai vitrīnai, kas norādīja, ka te ir maiznīca, — jo maizi, tāpat kā zeltu, mēdz turēt aiz dzelzs režģiem, — Gavrošs pagriezās atpakaļ.

—   Ak tā, knauķi, vai jūs esat ēduši pusdienas?-

—        Kungs, — atbildēja vecākais, — mēs neesam ēduši kopš šārīta.

—       Tātad jums nav ne tēva, ne mātes? — svinīgi jautāja Gavrošs.

—       Piedodiet, kungs, mums ir tēvs un māte, bet mēs nezinām, kur viņi atrodas.

—        Dažreiz tas ir labāk nekā zināt, — sacīja Gavrošs, kas bija liels domātājs.

—       Mēs jau kādas divas stundas staigājam, — turpināja vecākais, — mēs meklējām, vai neatradīsim kaut ko ēdamu, bet nekā neatradām.

—   To es zinu, — Gavrošs attrauca. — Visu aprij suņi.

Brīdi klusējis, viņš atsāka:

—       Ahā! Mēs esam pazaudējuši savus vecākus. Mēs vairs nezinām, ko iesākt. Tas nu nekam neder, zēni. Tas ir muļķīgi, ka tik lieli cilvēki tā var apmaldīties. Paklaul Vajadzētu tomēr kaut ko iegrauzt.

Viņš tiem vairs nekā nejautāja. Kas gan var būt vienkāršāks kā būt bez pajumtes?

Vecākais no abiem zēniem, gandrīz pilnīgi atguvis bērniem raksturīgo bezrūpību, iesaucās:

—       Tie nu gan ir joki! Māte taču teica, ka Pūpolsvētdienā vedīs mūs pēc apsvētītiem pūpoliem.

—   Pēršanai, — Gavrošs noteica.

—       Mana mamma, — turpināja vecākais zēns, — ir īsta dāma, viņa dzīvo kopā ar Mis mamzeli.

—   Velna milti! — iesaucās Gavrošs.

Viņš bija apstājies un labu brīdi taustījās un rakņājās savās skrandās pa visām slēptuvēm.

Beidzot viņš pacēla galvu ar tādu sejas izteiksmi, kurai vajadzētu paust tikai apmierinātību, bet īstenībā tā bija triumfējoša.

—       Varat būt mierīgi, bērniņi. Te mums iznāks visiem trim vakariņas.

Un viņš izvilka no kabatas vienu sū.

Nedodams abiem mazajiem laiku brīnīties, viņš tos iestūma abus divus sev pa priekšu maiznīcā un uzlika savu sū uz letes, saukdams:

—   Pārdevēj! Par pieciem santīmiem maizi.

Maiznieks, kas bija pats saimnieks, paņēma maizes kukuli un nazi.

—       Trijos gabalos, pārdevēj! — turpināja Gavrošs un cienīgi piebilda:

—   Mēs esam trīs.

Redzēdams, ka maiznieks, noskatījis visus trīs vakariņu ēdējus, bija paņēmis saldskābo maizi, Gavrošs iebāza dziļi degunā pirkstu un, tik augstprātīgi ieraudams gaisu,

II kā viņam uz īkšķa gala būtu bijusi uzbērta Fridriha Lielā šņaucamā tabaka, iemeta maizniekam tieši sejā šādu sašutuma pilnu izsaucienu:

—   Kastsi?

Tie mūsu lasītāji, kas maizniekam izmestajā GavroŠa l/saucienā lūkotu saskatīt krievu vai poļu valodas vārdu vai arī kādu no tiem mežonīgajiem kliedzieniem, ko aiovieši vai botokudi pārsviež cits citam pāri neapdzīvotām vietām, no viena upes krasta uz otru, tiek brīdināti, ka šo vārdu viņi (šie mūsu lasītāji) izrunā katru dienu un tas aizstāj šādu teikumu: «Kas tas ir?» Maiznieks to ļoti labi saprata un atbildēja:

—   Ak tu žē! Tā ir ļoti laba maize, otrā labuma maize.

—       Jūs gribat sacīt — rupucis, — noteica Gavrošs mierīgi un vienaldzīgi nicīgi. — Dodiet baltmaizi, pārdevēj, visbaltāko baltmaizi! Es izmaksāju.

Maiznieks nespēja novaldīt smaidu un, griezdams baltmaizi, tos līdzcietīgi noskatīja, kas Gavrošu apvainoja.

—       Paklau, beķerzelli, — viņš teica, — ko jūs tā mūs mērījāt?

Ja viņus visus trīs uzliktu citu uz cita, viņi tikko aizsniegtu vienas tuāzes augstumu.

Kad maize bija sagriezta un maiznieks iemetis kasē sū, Gavrošs sacīja abiem mazuļiem:

—   Sukājiet!

Mazie zēni viņu pārsteigti uzlūkoja.

Gavrošs iesmējās:

—   Ak tā, viņi jau to vēl nesaprot, viņi vēl par maziem!

Un piebilda:

—   Ēdiet!

Tai paša laikā viņš tiem pasniedza katram pa maizes gabalam.

Un, uzskatīdams, ka vecākais, kas šķita vairāk cienīgs ar viņu sarunāties, pelnījis kādu sevišķu uzmundrinājumu un ka tas jāatbrīvo no visām raizēm par savas ēstgribas apmierināšanu, viņš tam iedeva pašu lielāko gabalu, piebilzdams:

—   Ķepē iekšā savā rorē!

Viens gabals bija mazāks nekā divi pārējie, to viņš paņēma pats sev.

Nabaga bērni bija stipri izsalkuši, tāpat arī Gavrošs. Gardu muti ēzdami maizi, viņi mīņājās bodītē, un maiznieks, kuram jau bija samaksāts, uzlūkoja viņus īgni.

—   Iesim uz ielas, — teica Gavrošs.

Viņi atkal devās Bastīlijas virzienā.

Šad tad, kad viņi gāja garām apgaismotām veikalu vitrīnām, mazākais apstājās un paskatījās alvas pulkstenīti, kas saitītē karājās viņam kaklā.

—   Nudien, tīrais vientiesītis, — noteica Gavrošs.

Pēc tam viņš domīgi novilka caur zobiem:

—       Lai nu kā, ja man būtu mazuļi, es tos labāk uzraudzītu.

Kad viņi beidza ēst katrs savu maizes gabalu un bija sasnieguši drūmās Baleta ielas stūri, kuras galā rēgojas zemie un naidīgie Forsas cietuma vārtiņi, kāds uzsauca:

—   Klau, vai tu tas esi, Gavroš?

—   Klau, vai tu tas esi, Monparnas? — atņēma Gavrošs.

Zēnam pienāca klāt kāds vīrs, un šis vīrs nebija neviens

cits kā Monparnass, pārģērbies un ar zilām brillēm uz acīm, taču Gavrošs viņu tūlīt bija pazinis.

—       Vilks ar ārā, — turpināja Gavrošs, — tava spalva ir uz mata linsēklu kompreses krāsā un zilās brilles taisni kā ārstam. Tev ir izturēts stils, tici man, vecam puikam!

—   Cst, — teica Monparnass, — ne tik skaļi!

Un viņš žigli aizvilka Gavrošu tālāk no apgaismotajām bodītēm.

Abi mazuļi, turēdamies rokrokā, akli sekoja.

Kad viņi stāvēja zem kādu vārtu melnajām velvēm, pasargāti no garāmgājēju skatieniem un lietus, Monparnass jautāja:

—  Vai tu zini, kurp es eju?

—       Uz Varmācīgās debesbraukšanas klosteri1 , — teica Gavrošs.

—   Zobgalis tāds!

Un Monparnass turpināja:

—   Es eju meklēt Babetu.

—  Ak, viņas vārds ir Babeta, — attrauca Gavrošs.

Monparnass klusināja balsi.

—  Tā nav vina, bet viņš.

—  A, Babets!

—  Ja, Babets.

—   Es domāju, ka viņš ir būrītī.

—  Viņš jau aizlaidies, — atbildēja Monparnass.

Ešafots. (Autora piez.).

Un viņš ātri pastāstīja zēnam, ka šo pašu rītu Babets, L&lt;s bija pārvests uz Konsjeržēriju, izbēdzis, dodamies pa I reisi un nevis pa labi uz «pratināšanas koridoru».

Gavrošs apbrīnoja šādu veiklību.

—   Uguns zellis! — viņš noteica.

Monparnass pastāstīja vēl dažus sīkumus par Babeta bēgšanu un nobeidza ar vārdiem:

— O, tas vēl nav viss.

Gavrošs, Monparnasā klausīdamies, bija satvēris spieķi, ko tas turēja rokā; nejauši viņš parāva aiz roktura, un kjuva redzams dunča asmens.

—   O, — viņš iesaucās, ātri iegrūzdams dunci atpakaļ,

—   tu esi paķēris līdz savu žandarmu, pārģērbtu civilā tērpā.

Monparnass pamirkšķināja aci.

—       Velns ar ārā! — turpināja Gavrošs. — Tu taču nedomā saķerties ar kruķiem?

—   Nevar zināt, — Monparnass vienaldzīgi atbildēja.

—  Nekad nav par ļaunu nēsāt klāt kniepadatu.

Gavrošs neatlaidās:

—   Ko tad tu gribi šonakt darīt?

Monparnass atkal cienīgi izslējās un izgrūda caur zobiem:

—   So to.

Un, pēkšņi mainīdams tematu, izsaucās:

—   Jā, starp citu …

—   Kas ir?

—       Viendien gadījās tāds piedzīvojums. Iedomājies! Es satieku kādu buržuā. Viņš pasniedz man kā dāvanu — sprediķi un savu naudas maku. Es to visu iebāžu savā kabatā. Pēc brīža es rakņājos pa kabatu. Tur vairs nekā nebija.

—   Kā tikai sprediķis, — piebilda Gavrošs.

—        Bet tu, — turpināja Monparnass, — uz kurieni tad tu tagad ej?

Gavrošs norādīja viņam uz abiem saviem aizbildināmajiem un teica:

—   Es eju nolikt gulēt šos bērnus.

—   Kur tad tu viņus liksi gulēt?

—   Savās mājās.

—   Kur tad ir tavas mājas?

—   Manās mājās.

—   Tātad tev ir dzīvoklis?

—  Jā, man Ir dzīvoklis.

—   Un kur tad tu dzīvo?

—   Zilonī, — sacīja Gavrošs.

Kaut gan Monparnass pēc savas dabas reti kad brīnījās, viņš tomēr nespēja noturēties neiesaucies

—   Zilonī?!

—   Jā gan, zilonī! — atcirta Gavrošs. — Kasttu?

Šis arī ir viens vārds no tās valodas, kurā neviens neraksta, bet kuru visi runā. «Kasttu» nozīmē: kas tad tur?

Zēna neizdibināmā piezīme lika Monparnasam atkal atgūt mieru un veselo saprātu. Šķiet, viņā pamodās vislabākās domas par Gavroša mājokli.

—       Patiesi! — viņš teica. — Kā tad, zilonī,.. Vai tur ir labi?

—       Ļoti labi, — atteica Gavrošs. — Tur patiešām ir lieliski. Tur nav caurvēja kā zem tiltiem.

—   Kā tu tur tiec iekšā?

—   Es ieeju.

—       Vai tad tur ir kāds caurums? — jautāja Monparnass.

—       Velns parāvis! Tikai nevajag nevienam teikt. Starp priekškājām. Špiki to nav ievērojuši.

—   Un tu rāpies augšā? Nu es saprotu.

—       Vienkāršs trjks. Viens divi, un darīts — vairs neviena nav.

Brīdi klusējis, Gavrošs piemetināja:

—   Šiem mazuļiem es sadabūšu kāpnes.

Monparnass sāka smieties.

—   Kur tu, velnēn, izrāvi šos zeņķus?

Gavrošs vientiesīgi atbildēja:

—   šos knauķus man uzdāvināja kāds frizieris.

Pēkšņi Monparnass kļuva domīgs.

—  Tu mani pārāk viegli pazini, — viņš nomurmināja.

Viņš izvilka no kabatas divus mazus nieciņus, kas nebija nekas cits kā divi ar vati aptīti spalvu stobriņi, un iebāza tos katru savā nāsī. Tas pārvērta viņa degunu.

—       Tas tevi pārvērš, — teica Gavrošs, — tu neizskaties vairs tik neglīts, tev vajadzētu vienmēr tādam palikt.

Monparnass bija skaists puisis, bet Gavrošs zobgalis.

—       Bez jokiem, — teica Monparnass, — kāds es izskatos?

Arī viņa balss skanēja citādi. Vienā acumirklī Monparnass bija kļuvis nepazīstams.

—  Ai, parādi mums ķiparu! — iesaucās Gavrošs.

Abi mazie zēni, kas līdz šim nemaz nebija klausījušies, |o, iebāzuši pirkstu degunā, paši bija iegrimuši darbā, šo vārdu izdzirduši, panācās tuvāk un raudzījās Monparnasā ar prieku un apbrīnošanu.

Diemžēl Monparnass bija noraizējies.

Viņš uzlika roku Gavrošam uz pleca un sacīja, uzsvērdams katru vārdu:

—   Klausies, puis, ko es tev teikšu, ja es pastaigātos ar savu dogu, savu dagu un savu digu pa laukumiņu, kur sadīguši za|a zālīte, būtu maldīgi domāt, ka es to badīgi ēstu un atteiktos no mielasta, kur galdi gaļas bļodu pilni, kaut arī tagad ir gavēnis.

Šis dīvainais teikums darīja uz zēnu sevišķu iespaidu. Viņš aši atskatījās, ļoti uzmanīgi pārlaida spožās ačteles visapkārt un dažu soļu atstatumā pamanīja policistu, kas stāvēja, uzgriezis viņiem muguru. Gavrošam izspruka: «Ak šitā!», bet viņš tūdaļ apvaldījās un, kratīdams Monparnasa roku, teica:

—   Nu, labi, arlabvakar, es iešu ar saviem mazuļiem uz ziloni. Gadījumā, ja es tev kādu nakti būtu vajadzīgs, tu mani tur atradīsi. Es dzīvoju starpstāvā. šveicara tur nav. Prasi pēc Gavroša kunga!

—   Labi, — atteica Monparnass.

Un viņi šķīrās; Monparnass devās uz Grēva laukumu, bet Gavrošs uz Bastīlijas pusi. Piecgadīgais zēns, ko vilka sev līdz viņa brālis, kuru savukārt vilka Gavrošs, vairākas reizes atskatījās atpakaļ, lai redzētu aizejošo «ķiparu».

Neskaidrajā teikumā, ar kuru Monparnass bija brīdinājis Gavrošu par policista klātbūtni, bija tikai viens noslēpums — skaņu kopa dig, kas tika atkārtota piecas vai sešas reizes dažādās variācijās. Šī zilbe dig, ko neizrunā atsevišķi, bet prasmīgi savieno ar kāda teikuma vārdiem, nozīmē: «Būsim uzmanīgi, nevar runāt brīvi.» Bez tam Monparnasa teikumā bija arī literāri izpušķojumi, kas Gavrošam pagāja secen, proti: mans dogs, mans dags un mans digs — Tampla cietuma argo izteiciens, kas nozīmē mans suns, mans duncis un mana sieva un ko bieži lietoja āksti un jokdari tai diženajā gadsimtā, kad rakstīja Moljērs un zīmēja Kalo.

Pirms kādiem divdesmit gadiem Bastīlijas laukuma dienvidaustrumu stūrī līdzās kanāla kuģu piestātnei — šis kanāls izrakts agrākajā cietokšņa-cietuma gravā — vēl varēja redzēt kādu dīvainu pieminekli, kas no parīziešu atmiņas tagad jau izgaisis, bet ir pelnījis, lai atstātu kādas pēdas, jo tajā bija ieveidota «Institūta locekļa, Ēģiptes armijas virspavēlnieka» iecere.

Mēs sakārn «piemineklis», kaut gan tas bija tikai makets. Taču pat makets, lieliskais pirmuzmetums, Napoleona idejas grandiozais līķis, ko divi trīs cits citam sekojoši notikumu vēja brāzieni bija aiznesuši un aizsvieduši ar katru reizi no mums tālāk, bija kļuvis vēsturisks un ieguvis zināmu nobeigtību, kas kontrastēja ar tā iepriekšējo izskatu. Tas bija četrdesmit pēdu augsts, no dēļiem un akmeņiem pagatavots zilonis, kam uz muguras bija tornis, kurš atgādināja māju; kāds krāsotājs to kādreiz bija nokrāsojis zaļu, bet tagad debesis, lietus un laiks to bija pārkrāsojuši melnu. Tukšajā un klajajā laukuma stūrī milzeņa platā piere, viņa snuķis, ilkņi, viņa tornis, platie krusti, kolonnām līdzīgās četras kājas iezīmēja zvaigžņotajās nakts debesīs pārdabisku un baigu siluetu. Ko ar to gribējuši izteikt, nebija zināms. Tas bija it kā tautas spēka simbolizējums. Tas bija kaut kas drūms, neizdibināms un milzum liels. Tas bija varens, visiem redzams spoks, kas stāvēja līdzās neredzamajam Bastīlijas rēgam.

Ārzemnieki šo celtni apmeklēja reti, neviens garāmgājējs uz to pat nepaskatījās. Tā pamazām pārvērtās drupās; katru gadu no tās sāniem nodrupušais apmetums radīja riebīgas rētas. «Edili», kā mēdz izteikties elegantā salonu valodā, to bija aizmirsuši kopš 1814. gada. Tur viņš stāvēja savā kaktā, drūms, slims, grūstošs, ar sapuvušu žogu apkārt, kuru ik brīdi aptašķīja piedzēruši važoņi; plaisas viņam bija izvagojušas vēderu, viena lata spraucās ārā no astes, gara zāle bija saaugusi starp kājām, un, tā kā trīsdesmit gados laukuma līmeni visapkārt viņam bija pacēlusi tā lēnā un nemitīgā kustība, kas nemanot paceļ augstāk lielu pilsētu virsējo zemes kārtu, viņš atradās ieplakā, un šķita, ka zeme zem viņa būtu iegrimusi. Viņš bija netīrs, nonicināts, atbaidošs un dižens, riebīgs buržuā acīs, drūms domātāja acīs. Viņam piemita kaut kas no mēslu čupas, ko drīz aizmēzīs, un kaut kas no valdnieka, kuram drīz nocirtīs galvu.

Kā jau minēts, naktī viņa izskats pārvērtās. Nakts ir kā radīta visam tam, kas saistīts ar tumsu. Tiklīdz nolaidās krēsla, vecais zilonis pārveidojās: viņš izskatījās mierīgs un baigs šausmīgajā tumsas rāmumā. Piederēdams par;atnei, tas piederēja naktij, un tumsa piederējās tā dižumam.

Sis piemineklis, rupjš, drukns, smags, skarbs, bargs, gandrīz bezveidīgs, tomēr neapšaubāmi majestātisks un apzīmogots ar kādu lielisku un mežonīgu cienīgumu, ir nozudis, un tagad tur mierīgi valda kaut kas līdzīgs gigantiskai krāsnij, kas izrotāta ar skursteni un aizstājusi drūmo cietoksni ar deviņiem torņiem, gandrīz tāpat kā buržuāziskā iekārta aizstāj feodālo. Ir gluži dabiski, ka krāsns kļuvusi par simbolu laikmetam, kura varenība ietverta tvaika katlā. Sis laikmets paies, tas jau aiziet; ļaudis sāk saprast: ja spēks var būt ietverts katlā, tad varenība var būt ietverta vienīgi smadzenēs, citiem vārdiem runājot: pasauli ved uz priekšu un velk sev līdzi nevis lokomotīves, bet gan idejas. Aizjūdziet lokomotīves idejām priekšā, tas ir labi, taču neuzskatiet zirgu par jātnieku!

Lai būtu kā būdams, atgriežoties pie Bastīlijas laukuma, jāsaka: ziloņa konstruktors arī ar ģipsi bija sasniedzis kaut ko lielu, krāsns skursteņa konstruktors no bronzas ir radījis tikai nieku.

Šis krāsns skurstenis, kurš nokristīts skanīgā vārdā un nosaukts ~par Jūlija kolonnu, šis neveiksmīgās revolūcijas neizdevies piemineklis 1832. gadā vēl bija aizsegts ar milzīgu sastatņu kreklu, kura nozušanu mēs personiski nožēlojam, un apjozts ar plašu dēļu žogu, kas galīgi nošķīra ziloni.

Uz šo laukuma stūri, ko tik tikko apgaismoja tālās laternas atblāzma, tad nu ielaszēns veda abus savus «mazuļus».

Lai atļauts stāstu šai vietā pārtraukt un atgādināt, ka īstenība nav sagrozīta un ka pirms divdesmit gadiem labošanas tribunāls bija notiesājis kādu bērnu, kas atrasts guļam tā paša Bastīlijas ziloņa iekšienē, par klaidonību un sabiedriska pieminekļa bojāšanu.

So faktu konstatējuši, turpinām stāstījumu.

Pienācis pie šā milzeņa, Gavrošs saprata, kādu iespaidu var radīt bezgala lielais uz bezgala mazo, un teica:

— Zeņķi, nebaidieties!

Pēc tam viņš ielīda pa kādu spraugu iežogojumā, kas bija ap ziloni, un palīdzēja arī puisēniem izspraukties cauri. Abi bērni, mazliet izbijušies, ne vārda nerunādami, sekoja Gavrošam un uzticējās mazajam sargeņģelim skrandās, kurš viņiem bija iedevis maizi un apsolījis naktsmājas.

Pie žoga zemē bija trepes, kuras dienā lietoja kaimiņu būvlaukuma strādnieki. Gavrošs tās pacēla ar apbrīnojamu spēku un pieslēja pie vienas ziloņa priekškājas. Ap to vietu, kur trepes atspiedās, milzeņa vēderā varēja saskatīt melnu caurumu.

Gavrošs norādīja saviem viesiem uz trepēm un caurumu un sacīja tiem:

—   Kāpiet augšā un lieniet iekšā!

Abi mazie zēni izbijušies saskatījās.

—   Jums ir bailes, mazuļi! — iesaucās Gavrošs.

Un viņš piebilda:

—  Tūlīt jūs redzesit.

Viņš aptvēra grubuļaino ziloņa kāju un vienā acumirkli, neizlietodams trepes, sasniedza plaisu. Viņš ielīda pa to kā zalktis, kas ieslīd spraugā, un ienira iekšā, bet pēc kāda brīža abi bērni neskaidri saskatīja viņa bālo seju parādāmies kā baltganu, blāvu plankumu pie tumšā cauruma malas.

—       Lūk, tā, — viņš sauca, — kāpiet taču, mazulīši! Jūs redzēsit, cik te labi! Kāp tu! — viņš uzsauca vecākajam. — Es tev pasniegšu roku.

Mazie piebikstīja viens otram ar plecu; Gavrošs viņiem iedvesa bailes un reizē uzticību, turklāt gāza stiprs lietus. Vecākais sadūšojās. Jaunākais, redzēdams brāli kāpjam un atstājam viņu gluži vienu starp šā lielā zvēra ķetnām, gribēja sākt raudāt, bet neuzdrīkstējās.

Vecākais grīļodamies rāpās augšā pa trepju šķērskokiem. Gavrošs tikām uzmundrināja viņu ar saucieniem, tāpat kā paukošanas skolotājs uzmundrina savus skolniekus vai mūļu dzinējs mūļus:

—   Nebaidies!

—   Pareizi!

—   Kāp vien!

—   Liec kāju tur!

—   Roku te!

—   Drošāk!

Un, kad zēnu jau varēja aizsniegt, viņš pēkšņi satvēra to stingri aiz rokas un vilka pie sevis.

—   Augšā ir! — viņš teica.

Mazulis bija ielecis spraugā.

—  Tagad, — noteica Gavrošs, — pagaidi manil Mans kungs, papūlieties apsēsties!

Un, izlīdis no spraugas, tāpat kā tajā bija ielīdis, viņš ar pērtiķa veiklību noslīdēja lejā pa ziloņa kāju, nolēca stāvus zālē, paķēra klēpī piecgadīgo zēnu, uzcēla to pašā tiepju vidū, tad sāka kāpt augšup tam no mugurpuses, uzsaukdams vecākajam:

—   Es viņu stumšu, bet tu velc uz augšu!

Vienā mirklī mazais tika celts, stumts, bīdīts, vilkts, iegrūsts caurumā, tā ka nepaguva ne atjēgties, bet Gavrošs, uzkāpdams pēc viņa un nogrūzdams ar kāju trepes atpakaļ zālē, sāka sist plaukstas un sauca:

—  Nu mēs esam galā! Lai dzīvo ģenerālis Lafaijets!

Pēc šā prieka izvirduma viņš piemetināja:

—   Nu, mazulīši, jūs esat manās mājās.

Gavrošs tiešām bija savās mājās.

Ak, necerētais nederīgā derīgums! Ak, lielo lietu žēlsirdība! Ak, milžu labestība! Šis neaptverami platais piemineklis, kas bija ietvēris sevī imperatora domu, bija kļuvis par ielaszēna ligzdiņu. Knauķi bija paņēmis savā aizsardzībā milzis. Svētku drānās tērpušies buržuā, iedami garām Bastīlijas zilonim, to nicīgi noskatīdami izvalbītām acīm, labprāt mēdza sacīt: «Kam gan tas der?» Tas noderēja, lai paglābtu no aukstuma, sarmas, krusas, lietus, lai pasargātu no ziemas vējiem, lai pasargātu no naktsguļas dubļos, kam seko drudzis, un no naktsguļas sniegā, kam seko nāve, kādu mazu radību, kam nebija ne tēva, ne mātes, ne maizes, ne drēbju, ne patvēruma. Tas noderēja, lai uzņemtu nevainīgo, ko bija izstūmusi sabiedrība. Tas noderēja, lai mazinātu sabiedrības vainu. Tā bija zvēra ala, atvērta tādam, kam visas durvis slēgtas. Šķita, ka vecais, nožēlojamais mastodonts, tārpu apsēsts un visu aizmirsts, piepju, pelējuma un augoņu apklāts, grīļodamies, ķirmju izgrauzts, pamests, bojāejai nolemts, līdzīgs milzu ubagam, kas uz krustceļa velti lūdz kā žēlastības dāvanu labvēlīgu skatienu, bija iežēlojies par otru ubagu, nabaga pigmeju, kas skraidīja bez apaviem kājās, bez jumta virs galvas, pūzdams dvašu uz pirkstiem, ģerbies skrandās, pārtikdams no atkritumiem. Lūk, kam noderēja Bastīlijas zilonis. Cilvēku nonicināto Napoleona domu bija pārņēmis dievs. Tas, kas būtu varējis kļūt tikai slavens, bija kļuvis dižens. Imperatoram, lai realizētu savu ieceri, bija vajadzīgs porfīrs, bronza, dzelzs, zelts, marmors; dievam pietika ar veciem dēļiem, sijām un ģipsi. Imperatoram bija bijis ģeniāls nodoms: šai titāniskajā, apbruņotajā, neparastajā zilonī ar paceltu snuķi, ar torni uz muguras, ar visapkārt šļācošām jautrām un dzīvām ūdens strūkliņām viņš gribēja iemiesot tautu. Dievs no tā bija radījis kaut ko lielāku: viņš tajā deva mitekli bērnam.

Caurums, pa kuru ielīda Gavrošs, bija tik tikko no ārpuses saskatāma plaisa, paslēpta, kā jau minējām, zem ziloņa vēdera un tik šaura, ka pa to varēja ielīst tikai kaķi un mazi bērni.

—  Vispirms, — sacīja Gavrošs, — pateiksim durvju sargam, ka mēs neesam mājās.

Un, ienirdams tumsā tik veikli, kā to var izdarīt tikai tāds, kas labi pazīst savu mitekli, viņš paņēma kādu dēli un aizlika to priekšā caurumam.

Gavrošs vēlreiz ienira tumsā. Bērni izdzirdēja nočirkstam sērkociņu, kas tika iemērkts pudelītē ar fosforainu šķidrumu. Ķīmisko sērkociņu toreiz vēl nebija; Fimāda šķiltavas iezīmēja to laiku progresu.

Pēkšņa gaisma spieda viņus piemiegt acis; Gavrošs bija aizdedzinājis sveķos iemērktu aukliņas galu, ko sauc par «pagraba žurku». «Pagraba žurka», kura vairāk kūpēja nekā apgaismoja, ļāva neskaidri saskatīt ziloņa iekšieni.

Abi Gavroša viesi paraudzījās apkārt un izjuta kaut ko līdzīgu tam, ko izjustu tāds, kas tiktu iespundēts lielajā Heidelbergas mucā vai, vēl pareizāk, kas bija jāizjūt Jonasam bibliskās valzivs vēderā. Viņi ieraudzīja milzīgu skeletu, kas viņus ietvēra sevī. Virs galvas garā, tumšā sija, no kuras ik pēc zināma atstatuma nāca masīvi spriešļoti loki, izskatījās kā mugurkauls ar ribām; ģipša stalaktīti nokarājās no tiem, līdzīgi iekšām, un no viena gala uz otru stiepās plati zirnekļa tīkli, veidodami putekļiem klātu diafragmu. Šur tur kaktos bija redzami lieli, melngani plankumi, kas izskatījās dzīvi un strauji un bailīgi skraidīja no vienas vietas uz otru.

Gruveši, kas bija nokrituši no ziloņa muguras vēderā, aizpildīja iedobumu, tā ka pa to varēja staigāt kā pa grīdu.

Mazākais piespiedās pie brāļa un pusbalsī sacīja:

—   Te ir tumšs.

Šie vārdi izraisīja Gavrošā protestu. Abi knauķi bija sastinguši aiz bailēm, tos vajadzēja sapurināt.

—   Ko jūs man te pūšat pīlītes? — viņš iesaucās. — Mums patīk ņergāties? Mēs tēlojam neapmierinātos? Jums ir vajadzīgas Tilērijas? Nu, vai jūs neesat lopiņi? Atbildiet! Brīdinu jūs, ka es neesmu no muļķu mājām. Ak tā, jūs iedomājaties sevi briesmīgi smalkus?

Mazliet rupjības — tas izbailēs noder. Tas nomierina. Abi bērni piegāja pie Gavroša.

Gavrošs, kuru šī uzticība bija tēvišķi aizkustinājusi, pārgāja «no bardzības uz maigumu» un pievērsās mazākajam:

—   Muļķīti, — viņš tam teica, mīkstinādams bāršanos ar laipnību, — nevis te, bet laukā ir tumšs. Laukā līst lietus, te nelīst; laukā ir auksts, te nav ne mazākā vējiņa; laukā ir daudz cilvēku, te nav neviena; laukā nespīd pat mēness, bet te man ir svece, velns parāvis!

Abi bērni sāka aplūkot telpu drošāk, bet Gavrošs viņiem neļāva ilgi nodoties apskatei.

—   Žigli! — viņš sacīja.

Un viņš tos pastūma uz to vietu, ko mēs ar lielu prieku varam nosaukt par galveno istabas daļu.

Tur atradās viņa gulta.

Gavrošam bija īsta gulta. Tas ir — tur bija matracis, sega un niša ar aizkariem.

Par matraci noderēja salmu pinums, par segu — diezgan plats pārklājs, darināts no rupjas, pelēkas vilnas, ļoti silts un gandrīz jauns. Un, lūk, kāda izskatījās niša:

Trīs diezgan garas kārtis iespraustas un nostiprinātas zfernē, tas ir, būvgružos, kas klāja ziloņa vēdera iekšpusi, — divas kārtis priekšā, viena pakaļgalā, un sasietas augšā ar virvi, tā izveidojot piramidālu sastatni. Šī sastatne balstīja misiņa stiepļu sietu, kas bija vienkārši uzmests virsū, bet, ar māku pielāgots un piestiprināts ar dzelzs stiepli, pilnīgi apsedza visas trīs kārtis. Lielu akmeņu rinda visapkārt šim sietam piestiprināja to pie zemes, tā ka nekas nevarēja iekļūt iekšā. Šis siets nebija nekas cits kā vara stiepļu režģis, ar ko apsit putnu sprostus zvēru dārzos. Gavroša guļas vieta zem šā sieta atradās it kā būrī. Viss kopā izskatījās pēc eskimosa telts.

Šis siets tad arī noderēja par aizkariem.

Gavrošs mazliet atbīdīja akmeņus, kas saturēja sietu no priekšas, un divas šā aizkara puses, kas pamīšus sagāja kopā, pašķīrās.

—   Metieties nu, mazuļi, četrrāpus! — sacīja Gavrošs.

Viņš uzmanīgi ielaida viesus būrī, pēc tam ielīda pats

viņiem rāpus pakaļ, pastūma atpakaļ akmeņus un cieši aiztaisīja spraugu.

Visi trīs atstiepās uz mašas.

Lai viņi bija cik mazi būdami, neviens no viņiem šai niša nebūtu varējis izslieties visā augumā. Gavrošs vēl aizvien turēja rokā «pagraba žurku».

—       Tagad, — viņš teica, — vajag sust! Es tūlīt izdzēsīšu svečturi.

—       Kungs, — Gavrošam jautāja vecākais no abiem brāļiem, radīdams uz sietu, — kas tas tāds?

—       Tas, — Gavrošs cienīgi atbildēja, — tas ir pret žurkām. Sūtiet!

Taču viņš juta, ka nepieciešams piebilst vēl dažus vārdus, lai pamācītu šīs gados jaunās būtnes, un turpināja:

—       Šīs mantas ir no Botāniskā dārza. Tās ir priekš zvēriem. Turti (tur to ir) pilns spīķeris. Turtvajg (tur tikai vajag) pārkāpt pār mūri, ierāpties pa logu un izlīst caur durvju apakšu. Tur šādu mantu — cik tik uziet.

To runādams, viņš apsedza ar vienu segas stūri mazāko zēnu, kas nomurmināja:

—   Ak, cik labi! Cik silti!

Gavrošs ar apmierinātu skatienu noraudzījās uz segu.

—       Arī tā ir no Botāniskā dārza, — viņš sacīja. — Es to paņēmu no pērtiķiem.

Un, norādīdams vecākajam uz mašu, uz kuras tas bija atlaidies, uz ļoti biezu un brīnišķi izstrādātu mašu, viņš piemetināja:

—   Un šitā bija žirafei.

Brīdi klusējis, viņš turpināja:

—       Visas šīs mantas piederēja zvēriem. Es tās viņiem atņēmu. Viņi par to dusmojās. Es viņiem pateicu: «Tas priekš ziloņa.»

Viņš atkal brīdi klusēja un atsāka:

—       Jāpārkāpj pār mūri — un nospļauties par priekšniecību. Gatavs ir.

Abi bērni raudzījās ar bailīgu un mulsu bijību uz šo drosmīgo un attapīgo cilvēku, kurš bija tāds pats klaidonis kā viņi, tikpat vientuļš kā viņi, tikpat vārgs kā viņi, kurā bija kaut kas nožēlojams un kurš reizē bija visuvarens, kurš viņiem likās pārdabisks un kura sejā daždažādas veca kumēdiņu rādītāja grimases mijās ar naivāko un burvīgāko smaidu.

—       Vai tad jūs, kungs, nebaidāties no policistiem? —« bikli ierunājās vecākais.

Gavrošs aprobežojās ar šādu atbildi:

—   Knauķi, nav jāsaka «policisti», jāsaka «kruķi».

Mazākajam bija plaši ieplestas acis, taču viņš nekā nerunāja. Tā kā viņš gulēja uz mašas malas, bet vecākais vidū, Gavrošs aizsprauda viņam garām segu, kā to būtu darījusi māte, un pacēla augstāk mašu viņa pagalvī, pabāzdams zem tās vecas lupatas, tādējādi sataisīdams mazulim spilvenu. Pēc tam viņš pievērsās vecākajam:

—   Nu? Vai te nav jauki?

—       O jā, — atbildēja vecākais, uzlūkodams Gavrošu ar izglābta eņģeļa skatienu.

Abi nabaga mazie bērni, kas bija izmirkuši līdz ādai, sāka sasilt.

—        Paklau, — Gavrošs turpināja, — kādēļ jūs pirmīt raudājāt?

Un, rādīdams vecākajam brālim uz mazo, piebilda:

—       Tāds knauķis kā šis, tur es nekā nesaku, bet tik liels kā tu, un raudāt — tas ir pavisam muļķīgi, taisni pēc teļa.

—       Jā, — atbildēja zēns, — mums taču vairs nebija māju, kur palikt.

—       Zeņķi, — turpināja Gavrošs, — nav jāsaka «māja», jāsaka «skabūzis».

—        Un bez tam mums bija bailes palikt pa nakti vieniem.

—   Nav jāsaka «nakts», bet gan — «tumsene».

—   Pateicos, kungs, — bērns atteica.

—        Paklausies, — atsāka Gavrošs, — nekad nevajag pinkšķēt par niekiem. Es par jums gādāšu. Tu redzēsi, cik mums būs jautri. Vasarā mēs iesim uz Glasjēru kopā ar Navē, manu draugu, peldēsimies pie kuģu piestātnes, skraidīsim gluži pliki pa plostiem pie Austerlicas tilta un tā kaitināsim veļas mazgātājas. Viņas kliedz, dusmojas, kaut tu zinātu, cik viņas smieklīgas! Un tad iesim apskatīt ģindeņa vīru. Viņš ir dzīvs. Elizejas laukos. Viņš ir ārkārtīgi vājš, šis zellis. Un pēc tam es jūs vedīšu uz teātra izrādi. Es jūs aizvedīšu uz Frederiku Lemetru. Man gadās biļetes, es pazīstu aktierus, reiz es pats esmu spēlējis vienā lugā. Mēs toreiz bijām tādi mazi knauķi kā

jūs, skraidījām zem kāda audekla, un izskatījās kā jūras viļņošana. Es jūs likšu angažēt savā teātrī. Mēs aiziesim apskatīt mežoņus. Viņi gan nav īsti —tie mežoņi. Viņiem ir rozā triko, kas krokojas, bet uz elkoņiem redz lāpījumus ar baltiem diegiem. Pēc tam mēs iesim uz operu, ieiesim iekšā kopā ar klaķieriem. Aplaudēšana operā ir ļoti labi izstrādātā. Uz bulvāriem es ar klaķieriem gan neietu. Operā, iedomājies, ir tādi, kam maksā divdesmit sū, bet tie ir muļķi. Viņus sauc par trauklupatām. Un tad vēl mēs iesim skatīties giljotinēšanu. Es jums parādīšu bendi. Viņš dzīvo Marē iela. Sansona kungs. Viņam ir vēstuļu kastīte pie durvīm. Ai, mēs varēsim lieliski izpriecāties!

Sai brīdī uz Gavroša pirksta uzpilēja sveķu piliens, atgādinādams dzīves īstenību.

—  Velns lai parauj! — viņš teica. — Dakts taču izdeg. Uzmanību! Es nevaru izdot vairāk kā vienu sū mēnesī par apgaismošanu. Ja jau apguļas, tad jāguļ. Mums nav laika lasīt Pola de Koka kunga romānus. Bez tam gaisma varētu izspiesties cauri vārtu šķirbām, un to varētu pamanīt kruķi.

— Un vēl, — bikli aizrādīja vecākais, kas vienīgais iedrošinājās sarunāties ar Gavrošu un atbildēt viņam, kāda oglīte varētu iekrist salmos, jāuzmanās, ka nenodedzinām māju.

— Nav jāsaka «nodedzināt māju», — pamācīja Gavrošs, — jāsaka «pielaist sarkano gaili».

Negaiss kļuva stiprāks. Caur pērkona dārdiem varēja dzirdēt, kā lietus gāze bungo pa milzeņa muguru.

—  Apvedām ap stūri tevi, lietutiņ! — sacīja Gavrošs. —» Man ir prieks klausīties, kad ūdens līst kā no karafes gar mūsu mājas kājām. Ziema ir muļķe; tā velti izšķiež savu preci, velti šķiež savus spēkus, tā mūs neizmērcēs, un tāpēc tā tagad ņurd, šī vecā ūdens nesēja.

Pēc pērkonam izteiktās piezīmes, kuras sekas Gavrošs kā deviņpadsmitā gadsimta filozofs uzņēmās uz sevi, sekoja tik žilbinošs zibens, ka tā atspīdums iespiedās pa spraugu ziloņa vēderā. Gandrīz tai pašā brīdī nodārdēja bargs pērkons. Abi mazie iekliedzās un pietrūkās kājās tik strauji, ka gandrīz norāva sietu, bet Gavrošs pagrieza pret tiem savu drosmes pilno seju un, it kā atbildēdams uz pērkona spērienu, sāka skaļi smieties.

—  Mierīgāk, bērni! Netriciniet tik stipri mūsu ēku! Kas par jauku pērkonu, lieliski! Tas nav vis nekāds nieka zibens. Bravo, dieviņi Goda vārds, rīb gandrīz tikpat labi kā Ambigī teātrī.

To pateicis, viņš sakārtoja sietu, lēnām parāva abus bērnus atpakaļ gultā, nospieda uz leju viņu ceļus, lai viņi varētu izstiepties visā garumā, un iesaucās:

—   Ja jau dieviņš aizdedzis savu sveci, es savu varu nopūst. Bērniem vajag gulēt, jaunie cilvēki. Tas ir ļoti slikti, kad neguļ. Pietiks muti dzesināt vai, kā smalkā sabiedrībā saka, žaunas virināt. Ietinieties labi segāl Es tūlīt nodzēsīšu uguni. Kārtībā?

—   Jā, — nočukstēja vecākais, — man ir labi. Itin kā dūnu spilvens būtu zem galvas.

—   Nevajag teikt «galva», — iesaucās Gavrošs, — jāsaka «ķobis».

Abi bērni piespiedās viens pie otra. Gavrošs beidzot bija noguldījis viņus uz mašas, uzvilka viņiem segu līdz pat ausīm, pēc tam trešo reizi atkārtoja pavēli iesvaidīto valodā:

—   Sūtiet!

Un viņš nopūta daktiņu.

Tiklīdz gaisma nodzisa, siets, zem kura gulēja trīs zēni, sāka drebēt no savādiem grūdieniem. Kļuva dzirdama neskaidra berzēšanās, kam sekoja metāliska skaņa, itin kā ar nagiem un zobiem kāds skrāpētos gar vara režģiem. To visu pavadīja dažnedažādi griezīgi pīkstieni.

Mazais piecgadīgais zēns, izdzirdis virs galvas šo kņadu un sastindzis aiz bailēm, piegrūda ar elkoni vecākajam brālim, bet vecākais brālis jau «suta», kā viņam to bija pavēlējis Gavrošs. Tad mazais, nevarēdams glābties aiz bailēm, iedrošinājās griezties pie Gavroša, bet pavisam klusu, aizturētu elpu:

—   Kungsl

—   Nu? — jautāja Gavrošs, taisīdamies jau iemigt.

—   Kas tas ir?

—  Tās ir žurkas, — atbildēja Gavrošs.

Un viņš atkal nolika galvu uz mašas.

Patiešām, žurkas, kas tūkstošiem mudžēja ziloņa karkasā un bija tie melnie dzīvie plankumi, par kuriem jau tika pieminēts, bija turējušās cienīgā attalumā, kamēr dega svece, bet, tiklīdz šī ala, kas šķita esam viņu valstība, bija iegrimusi tumsā, sajuzdamas tajā to, ko jaukais pasaku stāstītājs Pero sauc par «svaigu gaļu», tās metās bariem uz Gavroša telti, uzrāpās līdz pašai augšai

un sāka grauzt sietu, itin kā lūkodamas izlauzties cauri šim jaunveida moskītu tīklam.

Mazais tomēr nevarēja aizmigt.

— Kungs! — viņš atkal ieteicās.

—   Nu? — jautāja Gavrošs.

—   Kas tas ir — žurkas?

—   Tas ir peles.

Sis paskaidrojums bērnu mazliet nomierināja. Viņš jau bija redzējis savā mūžā baltās pelītes un nebaidījās no tām. Taču viņš vēlreiz ierunājās:

—   Kungs!

—   Nu? — jautāja Gavrošs.

—   Kāpēc jums nav kaķa?

—       Kaķis man bija, — Gavrošs atbildēja, — es reiz to atnesu šurp, bet viņas man to apēda.

Otrais paskaidrojums vājināja pirmā paskaidrojuma iespaidu, un mazais atkal sāka drebēt aiz bailēm, Dialogs starp viņu un Gavrošu sākās ceturto reizi.

—   Kungs!

—   Nu?

—   Kas tad tika apēsts?

—   Kaķis.

—   Un kas tad apēda kaķi?

—   Žurkas.

—   Peles?

—   Ja, žurkas.

Bērns, pārsteigts par tādām pelēm, kas ēd kaķus, turpināja:

—   Kungs, vai šīs peles arī mūs var apēst?

—   Protams! — atbildēja Gavrošs.

Bērna izbīlis bija sasniedzis augstāko pakāpi. Bet Gavrošs piebilda:

—       Nebaidies! Tās nevar te iekļūt. Un bez tam — es taču esmu te! Še, ņem manu roku! Ciet klusu un sūti!

Gavrošs tai pašā laikā saņēma mazā roku, sniegdamies pāri otram brālim. Bērns piespieda šo roku sev klāt un jutās nomierināts. Drosmei un spēkam piemīt noslēpumaina īpašība pāriet uz citiem. Ap viņiem atkal bija iestājies klusums, balsu troksnis bija izbiedējis un aizdzinis žurkas; kad pēc kāda brīža tās atgriezās un sāka trakot, trīs mazuļi, iegrimuši miegā, vairs nekā nedzirdēja.

Nakts stundas aizritēja. Tumsa klāja milzīgo Bastīlijas laukumu, ziemas vējš, sajaucies ar lietu, pūta asiem grūdieniem, patruļas okšķerēja pa pievārtēm, alejām, iežogojumiem, tumšiem kaktiem un, meklēdamas nakts klaidoņus, klusu staigāja apkārt zilonim; spoks stāvēja nekustīgs, vērdamies ar acīm tumsā, it kā sapņodams un apmierināts ar savu labo darbu, un sargāja no slikta laika un cilvēkiem trīs nabaga aizmigušus bērnus.

Lai saprastu visu sekojošo, jāatceras, ka tai laikā Bastīlijas sardzes māja atradās laukuma otrā galā un to, kas notika pie ziloņa, sargpostenis nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt.

Ap tās stundas beigām, kurai seko rītausma, no Sentantuāna ielas pēkšņi iznira kāds vīrs, pārskrēja pāri laukumam, apgāja apkārt lielajam Jūlija kolonnas iežogojumam un, ieslīdējis starp žoga dē|iem, nokļuva zem paša ziloņa vēdera. Ja šo vīru būtu apgaismojis kaut niecīgs gaismas stariņš, tad pēc tā, cik ļoti viņš bija izmircis, varētu uzminēt, ka viņš pavadījis nakti lietū. Nonācis zem ziloņa, viņš dīvaini iekliedzās, un šim kliedzienam nebija nekā kopēja ne ar kādu cilvēku valodu — tā varētu kliegt vienīgi papagailis. Viņš divi reizes atkārtoja šo kliedzienu, par kuru kaut cik nojēgas dod šāda rakstība:

—   Kirikikiu!

Uz otro kliedzienu no ziloņa vēdera atbildēja kāda dzidra, priecīga bērna balss.

—  Jā, jā.

Gandrīz tūdaļ dēlītis, kas aizsedza caurumu, atbīdījās un atvēra eju zēnam, kas noslīdēja uz leju pa ziloņa kāju un viegli nokrita blakus šim vīram. Tas bija Gavrošs. Vīrs bija Monparnass.

Runājot par kliedzienu «kirikikiu», jāpaskaidro, ka tas, bez šaubām, bija tas, ko zēns bija gribējis sacīt ar teikumu: «Prasi pēc Gavroša kunga!»

To dzirdot, viņš jau bija uztrūcies no miega, izrāpies no savas «nišas», mazliet atbīdīdams sietu, ko pēc tam atkal rūpīgi aizbīdīja, tad atvēra lūku un nolaidās lejā.

Vīrs un zēns klusēdami pazina viens otru tumsā. Monparnass aprobežojās ar vārdiem:

—  Tu mums esi vajadzīgs. Nāc mums palīgā!

Zēns neprasīja citus paskaidrojumus.

—   Labs ir, — viņš atteica.

Un abi devās uz Sentantuāna ielu, no kuras Monparnass bija iznācis; viņi steidzīgi spraucās starp sakņkopju ratiņu garo virkni, kuri ap šo laiku mēdza doties uz tirgu.

Sakņkopji, tupēdami ratos starp salātiem un dārzeņiem, ietinušies stiprā lietus dēļ līdz pat acīm virsvalkos, pussnaudā savādos gājējus pat neievēroja.

3 Bēgšanas peripetijas

Lūk, kas bija noticis tai pašā naktī Forsas cietumā.

Babets, Brižons, Dižrīkle un Tenardjē bija norunājuši bēgt, kaut gan Tenardjē sēdēja viennīcā. Babets bija «lietu nodarījis» jau dienā, kā to nojautām no Monparnasa stāsta Gavrošam.

Monparnasam vajadzēja viņiem palīdzēt no āra.

Brižonam, vienu mēnesi pavadot soda kamerā, bija pieticis laika, pirmkārt, novīt tur virvi, otrkārt — pamatīgi sagatavot plānu. Agrāk šīs bargās ieslodzījuma vietas, kur cietuma disciplīna atstāj notiesāto sava paša ziņā, veidoja četras akmens sienas, akmens griesti, akmens plākšņu grīda, saliekama gulta, aizrestots lodziņš, ar dzelzi apsistas durvis —un to sauca par karceri; taču karceris tika atzīts par pārāk drausmīgu; tagad šīs ieslodzījuma vietas izskatās tādas: dzelzs durvis, aizrestots lodziņš, saliekama gulta, akmens plākšņu grīda, akmens griesti, četras akmens sienas, un to sauc par soda kameru. Ap pusdienas laiku tajās ieplūst mazliet gaismas. So kameru neērtība, kuras, kā tas redzams, nav karceri, ir tāda, ka tās ļauj nodoties pārdomām tiem radījumiem, kuriem vajadzētu likt strādāt.

Tātad Brižons bija nodevies pārdomām, un viņš iznāca no soda kameras ar virvi. Tā kā viņu uzskatīja par visai bīstamu Kārļa Lielā pagalmam, viņu ievietoja Jaunajā ēkā. Pirmais, ko viņš atrada Jaunajā ēkā, bija Dižrīkle, otrs — nagla; Dižrīkle nozīmēja noziegumu, nagla nozīmēja brīvību.

Brižons, par kuru jau laiks radīt sev pilnīgu priekšstatu, kaut gan izskatījās nevarīgs un viņa kustībām piemita iepriekš smalki aprēķināts gausums, bija brašs zēns, pieklājīgs un saprātīgs, zaglis ar mīlīgu skatienu un cietsirdīgu smaidu. Skatienu noteica viņa gribasspēks, bet smaidu viņa daba. Pirmie mēģinājumi viņa mākslā bija pievērsti jumtiem; viņš bija radījis lielu progresu «svina noplēsēju» amatā, kuri aplaupa jumtus, nogriežot lietus notekas ar tā saukto «vērša spurekļa» paņēmienu.

Sis bridis jo sevišķi izdevīgs bēgšanas mēģinājumam bija aiz tā iemesla, ka tieši šai laikā jumiķi vietvietām pārjūma un laboja cietuma šīfera jumtu. Senbernāra pagalms nebija vairs galīgi nošķirts noKārJa Lielā un Senluī pagalmiem. Augšā bija ierīkotas sastatnes un trepes, citiem vārdiem sakot, tilti un kāpnes uz brīvību.

Jaunā ēka, kas bija visvairāk saplaisājusī un novecojusī ēka pasaulē, bija arī vājākā vieta cietumā. Sienas te bija tik ļoti salpetra izgrauztas, ka kopējās kameras velves bija jāapšuj ar dēļiem, jo no tām atdalījās nost akmeņi, kas krita tieši uz cietumniekiem viņu guļas vietās. Neraugoties uz šo Jaunās ēkas vecumu, tika izdarīta kļūda, ieslogot Jaunajā ēkā visnemierīgākos arestantus, novietojot tur «sevišķi bīstamos», kā mēdz sacīt cietuma valodā.

Jaunajā ēkā bija četras kopējās kameras, cita virs citas, un jumta telpa, ko sauca par «Svaigo gaisu». Plats krāsns dūmvads, droši vien no kādas agrākās hercogu de la Foršu virtuves, iznāca no apakšstāva, gāja cauri visiem četriem stāviem, pārdalīja divās daļās visas kopējās kameras, kur tas izskatījās līdzīgs ieplakanam pīlāram, un izlauzās cauri jumtam.

Dižrīkle un Brižons sēdēja vienā kamerā. Piesardzības dēļ viņi bija ievietoti apakšstāvā. Izgadījās, ka viņu gultu galvgaļi balstījās pret skursteni.

Tenardjē atradās tieši virs viņiem jumta telpā, ko sauca par «Svaigo gaisu».

Gājējs, kas apstāsies Svētās Katrīnas druvas ielā aiz ugunsdzēsēju kazarmām, pirts vārtu priekšā, ieraudzīs pagalmu ar kastēs sastādītām puķēm un krūmiem un pagalma dibenā ar diviem spārniem izpletušos mazu, baltu rotondu, ko atdzīvina zaļi slēģi — Žana Zaķa bukoliskais sapnis. Vēl tikai pirms kādiem desmit gadiem par šo rotondu pacēlās melns, milzīgs, baigs, kails mūris, pret kuru tā atbalstījās. Aiz mūra atradās Forsas cietuma sargceliņš.

Mūris aiz rotondas — tas bija Miltons, kas rēgojās aiz Berkēna.

Lai cik augsts bija šis mūris, tam pāri pacēlās kāds vēl melnāks jumts viņā pusē. Tas bija Jaunās ēkas jumts. Tajā varēja saskatīt četras bēniņu lūkas ar režģiem: tie bija «Svaigā gaisa» logi. Pa jumtu spraucās laukā skurstenis; šis skurstenis stiepās cauri kopējām kamerām.

«Svaigais gaiss», šī Jaunās ēkas jumta telpa, atgādinaja lielu šķūni, kas sadalīts vairākos mansardos, ar trīskāršiem logu režģiem un dzelzs skārdu apsistām durvīm, kuras bija nosētas milzu naglām. Ja tur iegāja no ziemeļu puses, tad pa kreisi bija četri lodziņi, bet pa labi, pretī lodziņiem, četras diezgan plašas kvadratveida kameras, cita no citas zināmā atstatumā, nošķirtas ar šaurām ejām, izbūvētas līdz palodzēm no ķieģeļiem un tālāk līdz jumtam no dzelzs stieņiem.

Tenardjē sēdēja viens pats vienā no šīm kamerām kopš 3. februāra nakts. Nekad netika atklāts, kādā veidā un ar kā līdzdalību viņam tur bija izdevies sadabūt un noslēpt pudeli vīna, kam bijušas piejauktas miegazāles, ko izgudrojis Deri un slavenu padarījusi «iemidzinātāju» banda.

Daudzos cietumos ir nodevēji kalpotāji, pa pusei cietuma uzraugi, pa pusei zagļi, kas palīdz organizēt bēgšanas, ir neuzticami policijas algotņi un netaisni iedzīvojas mantā.

Tā tai pašā naktī, kad mazais Gavrošs bija paglābis divus nomaldījušos bērnus, Brižons un Dižrīkle, kas zināja, ka torīt izbēgušais Babets kopā ar Monparnasu gaida viņus uz ielas, klusi piecēlās un ar Brižona atrasto naglu sāka .urbināt skursteni, pie kura stāvēja viņu gultas. Apmetuma gruži krita Brižona gultā, tā ka viņus neviens nedzirdēja. Lietus gāze ar krusu un pērkonu drebināja durvis ar visām eņģēm un radīja cietumā šausmīgu troksni, kas tobrīd bija visai izdevīgs. Pamodušies cietumnieki izlikās atkal aizmiegam un ļāva Dižrīklem un Brižonam rīkoties. Brižons bija izveicīgs, Dižrīkle bija spēcīgs. Iekām kāds troksnis bija nonācis līdz uzraugam, kas gulēja aizrestotā istabelē, kuras lodziņš izgāja uz kameru, skursteņa mūris bija izurbts, dūmvads pieveikts, dzelzs režģis, kas aizsedza dūmvada augšējo caurumu, uzlauzts, un abi bīstamie bandīti bija jau uz jumta. Lietus un vējš pieņēmās spēkā, jumts bija slidens.

— Kas par jauku tumseni aizļekošanail — sacīja Brižons.

Sešas pēdas plats un astoņdesmit pēdu dziļš bezdibenis šķīra viņus no mūra, kas atradās viņpus sargceliņa. Šai bezdibenī zem sevis viņi redzēja tumsā spīdam cietumsarga šauteni. Viņi piesēja vienu Brižona novītās virves galu pie pašu izlauztajiem skursteņa stieņiem, pārsvieda otru galu pāri mūrim pie sargceliņa, pārlēca bezdibeni, ieķērās mūra korē, pārkāpa tam pāri, nolaidās viens pakaļ otram pa virvi uz maza jumtiņa līdzās pirtīm, parāva uz sevi virvi, nolēca pirts pagalmā, pārskrēja tam pāri, atgrūda vārtsarga mazo lodziņu, pie kura karājās aukla, parāva šo auklu, atvēra vārtus un atradās uz ielas.

Nebija pagājušas ne trīs ceturtdaļstundas kopš tā brīža, kad viņi tumsā bija piecēlušies no gultas ar naglu rokā, ar bēgšanas nodomu galvā.

Pēc dažiem mirkļiem viņi bija pievienojušies Babetam un Monparnasam, kas klaiņoja turpat tuvumā.

Vilkdami uz sevi virvi, viņi to bija pārrāvuši, un viens tās gals bija palicis piesiets pie skursteņa uz jumta. Nekāda cita nelaime viņiem nebija notikusi, vienīgi viņi bija nobrāzuši gandrīz vai visu ādu no delnām.

Sai naktī Tenardjē bija ticis brīdināts — kaut gan nav izdevies izdibināt, kādā ceļā, — un negulēja.

Ap pulksten vieniem, kaut gan nakts bija ļoti tumša, viņš ieraudzīja uz jumta lietū un negaisā garām lodziņam, kas bija tieši pretī viņa kamerai, aizslīdam divas ēnas. Viena no tām uz mirkli apstājās pie lodziņa. Tas bija Brižons. Tenardjē viņu pazina un saprata. Ar to viņam pietika.

Tenardjē, kas tika uzskatīts par bīstamu laupītāju un ko turēja cietumā par lamatu sarīkošanu ar ieročiem rokās, naktī tika modri apsargāts. Gar viņa kameru ar pielādētu šauteni pastāvīgi staigāja sargzaldāts, ko nomainīja ik pēc divi stundām. «Svaigo gaisu» apgaismoja pie sienas svečturī aizdegta svece. Ap kājām ieslodzītajam bija piecdesmit mārciņu smagi dzelži. Katru dienu pulksten četros pēc pusdienas viņa kamerā divu dogu pavadībā — tā tas vēl tika darīts tais laikos — ienāca sargs, nolika pie viņa gultas divas mārciņas rupjmaizes, krūzi ūdens un bļodiņu ar visai plānu viru, kurā peldēja dažas pupas, apskatīja dzelžus un padauzīja režģus. Sis vīrs ar abiem dogiem ieradās arī pāris reižu naktī.

Tenardjē bija izdabūjis atļauju paturēt pie sevis kaut ko līdzīgu dzelzs radzei, ko lietoja maizes piespraušanai sienas spraugā, «lai,» kā viņš teica, «pasargātu to no žurkām». Tā kā Tenardjē tika pastāvīgi uzraudzīts, nekādu iebildumu pret šo radzi necēla. Taču vēlāk atcerējās, ka viens sargs bija teicis: «Labāk vajadzēja viņam atstāt kadu koka tapu.»

Pulksten divos naktī bija jāmainās sardzei, un veco zaldātu aizstāja kāds no jaunajiem. Mazliet vēlāk ieradās vīrs ar suņiem un aizgāja, nekā neievērojis, — varbūt vienīgi to, ka šis «kājnieķelis» bija pārāk jauns un «lempīgs». Pēc divi stundām, pulksten četros, kad ieradās nomainīt jauniesāceju sargu, viņu atrada aizmigušu un nokritušu zemē ka bluķi pie Tenardjē būra. Bet paša Tenardjē tur vairs nebija. Viņa salauztās važas gulēja uz akmens grīdas. Būra griestos bija caurums, un virs tā bija otrs caurums — jumtā. No viņa gultas bija izrauts viens dēlis un neapšaubāmi paņemts līdzi, jo to vairs nevarēja atrast. Kamerā atrada arī pustukšo pudeli, kurā bija atliekas no apdullinošā vīna, ar ko ticis iemidzināts zaldāts. Zaldāta durklis bija nozudis.

Mirklī, kad tas tika atklāts, domāja, ka Tenardjē vairs nav sasniedzams. īstenībā viņš gan neatradās vairs Jaunajā ēkā, taču bija vēl stipri apdraudēts. Viņa bēgšana vēl nebija galā.

Nok|uvis uz Jaunās ēkas jumta, Tenardjē bija atradis pārtrūkušo Brižona virvi, kas nokarājās no skursteņa augšlūkas režģiem, bet, tā kā šis norautais gals bija pārlieku īss, viņš nebija varējis pārkļūt pāri sargceliņam, kā to bija darījis Brižons un Dižrīkle.

Ja no Baleta ielas iegriežas Sicīlijas karaļa ielā, gandrīz turpat pa labi atrodas kāda netīra ieplaka. Pagājušajā gadsimtā tur bija stāvējusi kāda māja, no kuras nav palicis pāri nekas vairāk kā stipri apdrupis dibenmūris, kas paceļas līdz kaimiņēku trešā stāva augstumam. Sīs drupas iezīmē divi lieli kvadrātveida logi, kas tajās vēl labi saskatāmi; tas, kurš atrodas tuvāk labajam čukuram, ir aizžogots ar ķirmju izēstu siju, kas atgādina izliektu heraldisko figūru ģerboņa vairogā. Pa šiem logiem vecos laikos varēja saskatīt augstu, drūmu mūri; tas bija daļa no žoga, kas stiepās gar Forsas cietuma sargceliņu.

Tukšumu, ko sagruvusī māja atstājusi šai ielā, pa pusei aizņēmis sapuvušu dēļu žogs, atbalstīts ar pieciem akmens stabiņiem. Sai iežogojumā paslēpusies maza būdiņa, piekļaudamās pāri palikušajām drupām. Zogā ir vārtiņi, kurus pirms vairākiem gadiem aiztaisīja tikai ar aizbīdni.

So drupu korē tad nu ari Tenardjē bija nonācis mazliet pēc pulksten trijiem naktī.

Kā viņš tur bija nokjuvis? To nekad neviens nav varējis ne izskaidrot, ne saprast. Zibeņi būs viņu reizē ir kavējuši, ir viņam palīdzējuši. Vai viņš tika lietojis jumiķu kāpnes un sastatnes, lai pārkļūtu no viena jumta uz otru, no viena iežogojuma otrā, no viena apbūves gabala uz otru, lai sasniegtu Kārļa Lielā pagalma ēkas, pēc tam Senlu! pagalma ēkas, tad mūri pie sargceliņa un no turienes drupas Sicīlijas karaļa ielā? Šai ceļa gabalā bija tādi šķēršļi, kas šķitās nepārvarami. Vai viņš tika pārlicis savas gultas dēli kā tiltu no «Svaigā gaisa» jumta uz sargceliņa mūri un līdis uz vēdera pa šā mūra kori apkart visam cietumam līdz pat drupām? Bet Forsas cietuma sargceliņa mūris stiepās pa robainu un līkumainu līniju, vietām tas gāja uz augšu, vietām nolaidās uz leju, — tas gāja lejup pie ugunsdzēsēju barakas, pacēlās uz augšu pie pirts ēkām, šur tur to pārtrauca celtnes, tas nebija vienāda augstuma ne pie Lamuaņona savrupmājas, ne arī Bruģa ielā, viscaur tam bija stāvi nolaidieni un taisni stūri; turklāt sargposteņiem būtu vajadzējis redzēt tumšo bēgļa siluetu; tādējādi Tenardjē veiktais ceļš paliek gandrīz vai neizskaidrojams. Vai nu viens veids, vai otrs — bēgšana šķita neiespējama. Tenardjē, degdams tais šausmīgajās brīvības alkās, kas bezdibeņus pārvērš par grāvjiem, dzelzs režģus par kārklu pinumu, bezkāju kropli par atlētu, podagras slimnieku par putnu, stulbumu par instinktu, instinktu par saprātu un saprātu par ģēniju, — vai Tenardjē bija izgudrojis un izlietojis kādu trešo veidu? To nekad nedabūja zināt.

Ne katrreiz var izprast bēgšanas brīnumus. Cilvēks, kas glābjas bēgot, — mēs to atkārtojam — ir iedvesmots; zvaigznes un zibens uzliesmojumi apgaismo noslēpumaino bēgļa ceļu, tieksme pēc brīvības ir ne mazāk apbrīnojama kā spārnu vēdiens pret debesīm, un par izbēgušu zagli mēdz teikt: «Kā viņš varēja pārrāpties pār šo jumtu?», tāpat kā mēdz teikt par Korneiju: «Kur viņš atradis šos vārdus: «Kaut viņš mirtu»?»

Lai būtu kā būdams, viss vienos sviedros, izmircis lietū, driskās saplēstās drēbēs, nobrāztām rokām, asiņainiem elkoņiem, saplēstiem ceļgaliem Tenardjē bija nokļuvis tai sagruvušā mūra vietā, ko bērni savā telainaja valoda mēdz saukt par «asmeni»; tur viņš izstiepās visa garuma, un tad viņa spēki bija galā. Stāva krauja triju stāvu augstumā šķīra viņu no ielas bruģa.

Līdzi paņemtā virve bija pārāk īsa.

Te viņš gaidīja, bāls, pārguris, zaudējis jebkādu cerību, pagaidām vēl ietīts nakts tumsā, bet jau iztēlodamies tuvo rītausmu, šausminādamies par domu, ka pēc kāda brīža izdzirdēs tuvējā Senpola zvanu tornī nositam četri, — laiku, kad nāks nomainīt sargu un atradīs to aizmigušu zem izlauztā jumta; viņš stingi raudzījās laternu apgaismotajā šausmīgajā dziļumā uz slapjo, melno bruģi, uz šo ilgoto un baigo bruģi, kas reizē bija ir nāve, ir brīvība.

Viņš sev jautāja, vai viņa trim līdzdalībniekiem izdevies izbēgt, vai tie viņu gaidīja un vai nāks viņam palīgā. Viņš klausījās. Kopš viņš te atradās, neviens cits pa šo ielu nebija gājis kā tikai viena patruļa. Gandrīz visi Montreijas, Saronas, Vensēnas un Bersī sakņkopji brauc uz tirgu pa Sentantuāna ielu.

Pulkstenis nosita četri. Tenardjē nodrebēja. Pēc maza brīža cietumā sacēlās tā izbaiļu pilnā un juceklīgā kņada, kāda seko bēgšanas atklājumam. Līdz viņam atplūda durvju atvēršanas un aizvēršanas troksnis, režģu durvju čīkstēšana eņģēs, uzraugu skraidīšana, cietumsargu piesmakušie kliedzieni, šauteņu laidņu klaudzoņa pret pagalma bruģi. Kameru aizrestotajos logos gan uz augšu, gan uz leju skraidīja uguntiņas, pa Jaunās ēkas bēniņiem šaudījās lāpa, no kaimiņu kazarmas bija izsaukti ugunsdzēsēji. Viņu ķiveres, ko lietū apgaismoja lāpa, zibēja gar jumtiem drīz te, drīz tur. Tai pašā laikā Tenardjē ieraudzīja no Bastīlijas puses bālganu atspīdumu, kas drūmi baloja debesu pamalē.

Viņš gulēja lietū, izstiepies uz desmit collu plata mūra starp divi bezdibeņiem — pa labi un pa kreisi, nedrīkstēdams pakustēties, jo viņu mocīja baiļu reibonis no iespējas nokrist un šausmināja neizbēgamā apcietināšana, un viņa doma līdzīgi zvana mēlei svārstījās starp divām iespējām: «Nāve, ja es nokritīšu; apcietināšana, ja palikšu te.»

Šai baiļu sairaukumā, kaut gan iela vēl bija pavisam tumša, viņš pēkšņi ieraudzīja kādu vīru, kas līda gar namu sienām un nāca no Bruģa ielas puses; šis vīrs apstājās ieplakā, virs kuras it kā pakārts atradās Tenardjē. Šim vīram pievienojās otrs, kas tuvojās tikpat piesardzīgi, tad trešais, tad ceturtais. Kad šie vīri bija salasījušies, viens no viņiem atvilka žoga vārtiņu aizbīdni un visi četri iegāja iežogojumā, kur stāvēja mazā būdiņa. Viņi atradas tieši zem Tenardjē. Vīri acīmredzot bija izraudzījušies šo ieplaku, kur varētu apspriesties, lai viņus nepamanītu ne garāmgājēji, ne sargs, kas apsargā Forsas cietuma vārtiņus dažu soju atstatumā no šejienes. Jāpiezīmē arī tas, ka lietus šo sargkareivi turēja ieslodzītu viņa paša būdā. Nevarēdams saskatīt vīru sejas, Tenardjē sāka ieklausīties viņu sarunā ar bezcerīgu uzmanību, kāda piemīt nelaimīgam cilvēkam, kurš jūtas pazudis.

Tenardjē acu priekšā pavīdēja kaut kas līdzīgs cerībai — šie vīri sarunājās žargonā.

Pirmais sacīja klusi, bet skaidri:

—   Vāksimies tālāk. Ko mēs tego žāvāsimies?

Otrs atbildēja:

—   Sitas lietus apdzēsīs pašu elles uguni. Un kruķi ar var uzgrūsties, tur jau viens stāv kā bīšķis un blisina. Iegāzīsimies vēl tekail.

Šie divi vārdi tego un tekail, kas abi nozīmē te, — no kuriem pirmais pieder pie barjeru, bet otrs pie Tampla argo, — kļuva Tenardjē par gaismas stariem. Pēc «tego» viņš pazina Brižonu, kas bija «barjeru klaidonis», bet pēc «tekail» — Babetu, kurš vēl bez citām savām specialitātēm bijis arī vecu mantu pārdevējs Tamplā.

Seno astoņpadsmitā gadsimta argo nerunāja vairs nekur citur kā tikai Tamplā, un vienīgi Babets runaja tajā pavisam tīri. Bez šā «tekail» Tenardjē viņu nebūtu pazinis, jo viņš bija pilnīgi pārvērtis savu balsi.

Pa to laiku sarunā bija iejaucies trešais:

—   Nav kur steigties, nogaidīsim mazliet. Kas zina, vai nebūsim viņam vajadzīgi?

Pēc nevainojamās franču valodas Tenardjē pazina Monparnasu, kura elegance sniedzās tiktāl, ka viņš saprata visus žargonus, bet pats nevienā no tiem nerunāja.

Ceturtais klusēja, bet viņu nodeva viņa platie pleci. Tenardjē nešaubījās. Tas bija Dižrīkle.

Brižons atteica gandrīz nesavaldīgi, bet aizvien tai pašā klusajā balsī:

—   Ko tu tur klabi? Papus nav varējis aizlaisties. Viņam tā šancīte neklēbējas. Sadīrāt kreklu, saplēst vindeles, savīt šņorīti, izgrebt durvis, izcept dokumentiņus, mūķīzerīšus, pārzāģēt gredzentiņus, izkārt šņorīti laukā, panirt, uzkrāsoties, tur jābūt šlīherim! Vecais jau to nevar, viņš nav no šancētājiem!

Babets piebilda, turpinādams tai pašā klasiskajā argo, ko runājis Pulaijē un Kartušs un kas salīdzinājumā ar nekautrīgo, jauno, daudzkrāsaino un drošo Brižona žargonu ir tas pats, kas Rasina valoda salīdzinājumā ar Andrē Šenjē valodu:

—   Tavs krogus papus būs iekritis. Tur jābūt īstam ķenerim. Bet viņš tik tāds šlīherītis! Ar viņu būs izspēlējis slepenais, varbūt pat kāds klauvētājs, ar ko viņš sabrājojies. Paklau, Monparnas, vai tu dzirdi, kā akadēmijā gaudo? Vai tu redzi tās svecītes? Viņš ir iekritis, skaidra bilde! Divdesmit gadiņi rokā. Es neraustos, neesmu nekāds lupata, tas man nav jums jāsaka, bet nu jālaižas pa diegu, citādi viņi liks mums vēl padancot. Necemmējies, nāc vien līdz, iesim izmest kopā vienu labu veca vīna blašķīti.

—   Draugus nelaimē nepamet, — norūca Monparnass.

—   Es tev klārēju, ka viņš ir ciet! — atbildēja Brižons. — Tavs krodzinieks ir tagad svērts — ne plika graša nav vairs vērts! Te mums nav vairs ko darīt. Vāksimies tālāk. Es jau jūtu, ka kruķis man tūlīt būs krāgā!

Monparnass vēl mazliet pretojās; tiešām, šie četri vīri ar uzticību, kāda piemīt bandītiem, kas nekad cits citu nelaimē nepamet, bija ložņājuši cauru nakti ap Forsas cietumu, lai tas bija cik bīstami būdams, cerībā ieraudzīt.uz kāda mūra Tenardjē. Bet nakts, kas patiesi kļuva pārāk jauka — lietus tā gāza, ka visas ielas bija tukšas, — aukstums, kurš sāka viņus pārņemt, viņu izmirkušās drēbes, caurie apavi, nemierīgā kņada, kas bija sacēlusies cietumā, aizritējušās stundas, sastaptās patruļas, izgaisušās cerības, atkal uznākušās bailes — tas viss viņus mudināja atkāpties. Pat Monparnass, kas varbūt iznāca mazliet it kā Tenardjē znots, arī tas padevās. Vēl viens mirklis, un viņi būtu aizgājuši. Tenardjē uz mūra elsoja kā avarējušie no «Medūzas» plosta, redzēdami pie apvāršņa parādāmies un atkal pazūdam kuģi.

Viņš neiedrošinājās tos pasaukt: ja kliedziens tiktu izdzirdēts, tas varētu visu pazudināt; viņam radās doma — pēdējais cerības stars; izvilcis no kabatas Brižona virves galu, ko bija atsējis no Jaunās ēkas skursteņa, viņš pārsvieda to pār žogu.

Virve nokrita pie viņu kājām.

—   Cilpa, — sacīja Babets.

—   Mana šņorīte! — Brižons iesaucās.

—   Krodzinieks ir te, — Monparnass noteica.

Viņi pacēla acis. Tenardjē pabāza galvu mazliet pāri mūra malai.

—       Žigli! — mudināja Monparnass. — Vai tev ir otrs virves gals, Brižon?

—   Ir.

—        Sasien abus galus kopā, mēs viņam aizsviedīsim virvi, viņš to piestiprinās pie mūra, un ar to pietiks, lai nolaistos lejā.

Tenardjē sadūšojās pacelt balsi.

—   Esmu sasalis ragā.

—   Gan sasilsi.

—   Nevaru vairs pakustēt.

—   Tev tikai jālaižas lejā, mēs tevi saķersim.

—   Rokas pavisam stīvas.

—   Piesien tikai virvi pie mūra.

—   Es nevarēšu.

—       Vienam no mums jāuzkāpj augšā, — Monparnass sacīja.

—   Trešajā stāvā! — aizrādīja Brižons.

Vecs, apmests dūmvads, kas kalpojis krāsnij, kuru kādreiz kurināja būdā, stiepās gar muri un sniedzās uz augšu gandrīz līdz tai vietai, kur bija redzams Tenardjē. Šis dūmvads, toreiz stipri saplaisājis un izdrupis, vēlāk sagāzās, bet pēdas no tā redzamas vēl tagad. Tas bija pavisam tievs.

—   Pa to varētu uzrāpties, — Monparnass ieteicās.

—       Pa šo dūmvadu? — iesaucās Babets. — Vīrišķis nemūžam! Te vajadzētu kādu knauķi.

—   Vajadzētu kādu zeņķi, — noteica Brižons.

—   Kur lai dabū kādu knēveli? — Dižrīkle jautāja.

—   Pagaidiet! — sacīja Monparnass. — Man ir ideja.

Viņš klusu pavēra žoga vārtiņus, pārliecinājās, ka uz

ielas nav neviena gājēja, uzmanīgi izslīdēja ārā, aizvēra aiz sevis vārtiņus un devās skriešus uz Bastīlijas pusi.

Aizritēja septiņas astoņas minūtes, kas Tenardjē likās kā astoņi tūkstoši gadsimtu. Babets, Brižons un Dižrīkle netika izrunājuši ne vārda; vārtiņi beidzot atkal atvērās un parādījās Monparnass, aizelsies un vezdams līdzi Gavrošu. Tā kā stipri lija, iela joprojām bija pilnīgi tukša.

Mazais Gavrošs ienāca nožogojumā un mierīgi paraudzījās bandītu sejās. Ūdens viņam pilēja no matiem. Dižrīkle viņu uzrunāja šādiem vārdiem;

—   Saki, knauķi, vai tu esi vīrietis?

Gavrošs paraustīja plecus un atbildēja?

—       Tāds knēvelis kā es ir vīrišķis, bet tādi vīrišķi kā jūs ir knēveļi.

—   Cik tam zeņķim asa mēle! — iesaucās Babets.

—   Parīzes zēns nav jēriņš lēns, — Brižons piemetināja.

—   Kas tad jums vajadzīgs? — Gavrošs jautāja.

Monparnass atbildēja:

—   Uzrāpties pa šo skursteni.

—   Ar šo cilpu, — piezīmēja Babets.

—   Un piesiet to šņorīti, — turpināja Brižons.

—   Pašā mūra augšā, — Babets ieteicās.

—   Pie loga sijas, — papildināja Brižons.

—   Un pēc tam? — Gavrošs jautāja.

—  Tas ir viss! — noteica Dižrīkle.

Zēns apskatīja virvi, dūmvadu, mūri, logus un izgrūda ar lūpām to neaprakstāmo un nicīgo skaņu, kas nozīmē:

—   Tik vien!

—       Tur augšā ir kāds cilvēks, kas tev jāglābj, — atsāka Monparnass.

—  Vai tu ar mieru? — Brižons jautāja.

—       Muļķadesa! — atbildēja zēns, it kā šāds jautājums viņam būtu licies apvainojošs, un noāva tupeles.

Dižrīkle satvēra Gavrošu ar vienu roku, uzcēla viņu uz būdas jumta, kura ķirmju izēstie dēļi ieliecās zem zēna svara, un pasniedza viņam virvi, ko Brižons bija sasējis pa Monparnasa prombūtnes laiku. Zēns devās uz skursteni, kurā bija viegli iekļūt pa plato spraugu, kas bija pie paša jumta. Tai brīdī, kad viņš taisījās līst augšā, Tenardjē, kas redzēja tuvojamies glābiņu un dzīvību, noliecās pār mūra malu; pirmie rītausmas stari apgaismoja viņa nosvīdušo pieri, zilganos vaiga kaulus, aso plēsoņas degunu, galīgi izspūrušo, sirmo bārdu, un Gavrošs viņu pazina.

—       Skat, — viņš ieteicās, — tas jau mans tēvainis!… Nu, vienalga!

Un, saņēmis virvi zobos, viņš droši sāka rāpties uz augšu.

Viņš uzrāpās līdz drupu virsotnei, apsēdās jāteniski kā uz zirga uz vecā mūra un stipri piesēja virvi pie loga šķērša.

Mirkli vēlāk Tenardjē bija uz ielas.

Tiklīdz viņš bija pieskāries bruģim, tiklīdz jutās ārpus briesmām, viņš nebija vairs ne noguris, ne nosalis stīvs, nedz arī trīcēja aiz bailēm. Visas šausmas, no kurām viņš bija atbrīvojies, izklīda kā dūmi, viss viņa dīvainais un mežonīgais prāts pamodās un, juzdamies brīvs, bija gatavs iet uz priekšu. Lūk, kādi bija šā vīra pirmie vārdi:

—   Ko mēs tagad ēdīsim?

Nav vērts paskaidrot šā šausmīgi skaidrā vārda jēgu, kas reizē nozīmē: nokaut, noslepkavot un aplaupīt. Vārda ēst īstā nozīme ir aprit.

—       Ļekosim tik prom, — teica Brižons. — Nobeigsim pāris vārdos un tūlīt izklīdīsim. Te bija tāda smalka lietiņa Plimē ielā: iela tukša, māja nošķirta, dārzs ar vecu, satrunējušu žogu, un mājās tikai sievietes.

—   Jauki! Kādēļ gan ne? — jautāja Tenardjē.

—       Tava meita Eponīna bijusi apskatīt, — atbildēja Babets.

—       Un atnesusi sausiņu Manjonai, — piebilda Dižrīkle. — Tur nav, ko darīt.

—       Skuķis nav muļķis, — atteica Tenardjē. — Bet tomēr vajadzēs apskatīties.

—  Jā, jā, — sacīja Brižons, — vajadzēs apskatīties.

Taču neviens no vīriem, šķita, vairs neievēroja Gavrošu,

kas pa sarunas laiku sēdēja uz kāda žoga stabiņa; viņš nogaidīja kādu brīdi, domādams, ka tēvs varbūt pagriezīsies pret viņu, tad apāva tupeles un teica:

—       Vai tas ir viss? Vai es jums vairs neesmu vajadzīgs, vīri? Nu jūs esat laukā no ķibeles. Es aizeju. Man jāiet modināt savus mazuļus.

Un viņš devās projām.

Pieci vīri iznāca cits pakaļ citam no aizžogojuma.

Kad Gavrošs bija nozudis, iegriezdamies Baleta ielā, Babets paveda Tenardjē sāņus:

—  Vai tu apskatīji to zeņķi? — viņš tam jautāja.

—   Kādu zeņķi?

—         Nu, to, kas bija uzrāpies uz mūra un uznesa tev . virvi.

—   Ne visai.

Redzi, es gan lāgā nezinu, bet man liekas, ka tas

bija tavs dēls.

—   Hm! — noteica Tenardjē. — Tu tā domā?

Un viņš devās prom.

SEPTĪTĀ GRĀMATA ARGO

.

1 Izcelšanās

Pigritia[7] — tas ir šausmīgs vārds.

Tas radījis veselu pasauli — la pegre, lasiet: zagšanu, un veselu elli — la pegrenne, lasiet: badu,

Tātad slinkums ir māte.

Tai ir meita — zagšana un dēls — bads.

Kur mēs šobrīd atrodamies? Argo pasaulē.

Kas tad ir argo? Tas ir reizē nācija un izloksne; tā ir zagšana, kas slēpjas zem savām divi maskām — tautas un valodas.

Kad pirms trīsdesmit četriem gadiem šā smagā un drūmā notikuma stāstītājs kādā no saviem darbiem[8] , kas uzrakstīts ar tādu pašu nolūku kā šis, ieveda zagli, kurš runāja argo, tas radīja izbrīnu un lielu brēku: «Ko! Kā tā? Argo! Bet argo taču ir šausmīgs! Tā taču ir galeru, katorgu, cietumu valoda, valoda, ko runā visriebīgākā sabiedrības suga!» utt., utt., utt.

Mēs nekad neesam sapratuši šāda veida iebildumus.

Pēc tam kad divi vareni romānisti, no kuriem viens ir dziļš cilvēka dvēseles pazinējs, otrs — neiebaidāms tautas draugs, Balzaks un Ežēns Sī, bija likuši bandītiem runāt viņu dabiskajā valodā, tāpat kā to darījis 1828. gadā grāmatas «Uz nāvi notiesātā cilvēka pēdējā diena» autors, no jauna atskanēja tie paši protesta saucieni. Tika atkārtots: «Ko gan rakstnieki no mums grib ar šo neķītro izloksni? Argo ir riebīgs! No argo šermuļi skrien pa kauliem!»

Protams. Kas to noliedz?

Ja runa ir par kādas brūces, bezdibeņa vai sabiedrības zondēšanu, kopš kura laika tad kjuvusi pejama vēlēšanās nokāpt zemāk, nokļūt līdz pašām dzīlēm? Mēs aizvien esam uzskatījuši, ka dažkārt tas bijis drosmīgs pasākums un katrā ziņā dabiska un derīga rīcība, tās līdzjūtīgās uzmanības cienīga, kādu pelna uzņemtais un izpildītais pienākums. Neizzināt visu, neizpētīt visu, apstāties pusceļā — kādēļ? Apstāties — tas ir zondes, nevis zondētāja uzdevums.

Protams, doties meklējumos pa sabiedrības padibenēm, tur, kur beidzas cietā zeme un sākas dubļi, rakņāties pa šiem staignajiem slāņiem, dzīties pakaļ, ķert un izmest dzīvu un drebošu uz ielas bruģa šo nicināmo izloksni, no kuras, kad tā izvilkta dienas gaismā, tek dubļi, šo strutaino vārdnīcu, kuras ikviens vārds šķiet kā dūņās un tumsā dzīvojoša posmkājaina nezvēra riebīgs gredzens,— tas nav nedz pievilcīgs, nedz arī viegls uzdevums. Ir neizsakāmi drūmi aplūkot tādu kailu pretīgo argo ņudzoņu domu gaismā. Patiesi šķiet, ka tas ir kāds nezvērs, kas radīts, lai dzīvotu tumsībā, un tikko izrauts no savas kjoākas. Liekas, ka mēs redzam šausmīgu, dzīvu un izspūrušu ērkšķu krūmāju, kas dreb, kustas, lokās, prasās atpakaļ tumsā, draud un skatās uz mums. Šis vārds izskatās pēc zvēra naga, kāds cits — pēc izdzisušas, asiņainas acs, un kāds teikums šķiet kustamies kā krabja spīles. Tas viss pārpilns tā riebīgā dzīvīguma, kāds piemīt visam, kas rodas sairumā.

Tālāk — kopš kura laika šausmas sākušas izslēgt pētīšanu? Kopš kura laika slimība sākusi padzīt ārstu? Vai gan iespējams iedomāties dabas pētnieku, kas atteiktos pētīt odzi, sikspārni, skorpionu, skolopendru, tarantulu un atsviestu tos atpakaļ tumsā, izsaukdamies: «Vai, cik riebīgi!» Domātājs, kas novērstos no argo, būtu līdzīgs ķirurgam, kas novēršas no augoņa vai kārpas. Viņš būtu līdzīgs filologam, kas kavējas izpētīt kādu valodas parādību, līdzīgs filozofam, kurš kavējas iedziļināties kādā sabiedriskās dzīves parādībā. Jo argo — tas sakāms tiem, kas to vēl nezina, — ir reizē literāra parādība un sabiedriskās iekārtas rezultāts. Kas tad argo īstenībā ir? Argo ir nabadzības valoda.

Šai vietā mūs var pārtraukt, šo faktu var vispārināt, kas dažkārt mēdz mazināt tā nozīmi; mums var aizrādīt, ka visiem amatiem, visām profesijām — varētu gandrīz vai pievienot visas sabiedriskās hierarhijas pakāpes un visas domāšanas formas — ir savs argo. Tirgotājs, kas saka: krājumā esošais Monpeljē; augstākā labuma Marseļa; biržas mākleris, kas saka: reports, prēmija, tekošais konts; kāršu spēlmanis, kas saka: eju par visu banku, piķis trumpā-, Normandijas salu tiesu izpildītājs, kas saka: nomnieks, kura zemes gabalam uzlikts aizliegums, nevar pieprasīt ražu no šā zemes gabala tai laikā, kad pieteiktas mantošanas tiesības uz novēlētāja nekustamo īpašumu; vodevilists, kas saka: lugu izsvilpa; aktieris, kas saka: es izgāzos-, filozofs, kas saka: fenomena trejādībamednieks, kas saka: suns izcēla zakifrenologs, kas saka: draudzigums, ķildīgums, siepenumskājnieks, kas šauteni sauc par klarneti; jātnieks, kas zirgu sauc par bultu; paukošanas skolotājs, kas saka: terce, kvarta, izklupiens-, burtlicis, kas saka: starpināts salikums; visi — burtlicis, paukošanas skolotājs, jātnieks, kājnieks, frenologs, mednieks, filozofs, aktieris, vodevilists, tiesu izpildītājs, kāršu spēlmanis, biržas mākleris, tirgotājs — runā argo. Gleznotājs, kas saka: mans krāsu triepējs, notārs, kas saka: mans sienāzis, frizieris, kas saka: mans māceklis, kurpnieks, kas saka: mans zellis, runā argo. īstenībā, ja vien vēlas, visi dažādie veidi apzīmēt labo un kreiso pusi, piemēram, matroža bakborts un stirborts, teātra dekoratora pagalma puse un dārza puse, ķestera apustuļu puse un evaņģēlija puse, ir argo. Ir modes dāmiņu argo, tāpat kā bijis koķešu argo. Rambuijē pilij ir šis tas kopējs ar Brīnumu galmu. Ir hercogieņu argo — par to liecina šis teikums mīlestības vēstulītē, ko rakstījusi dižciltīga un skaista restaurācijas laikmeta dāma: «Jūs atradīsit šais tenkuļojumos milzenīgu pamatu, lai es atbrīvotos.» Arī diplomātu šifri mēdz būt argo: pāvesta kanceleja, rakstot nevis Roma, bet 26, nevis nosūtīšana, bet grkztntgzyal, nevis Modenas hercogs, bet abfxustgrnogrkzu tu XI, runā argo. Viduslaiku dziednieki, kas neteica burkāns, redīss un kālis, bet gan opoponach, perfroschinum, reptitatmus, dracatholicum angelorum, postmegorum, runāja argQ. Cukurfabrikants, kas saka pūdercukurs, smalkais cukurs, cukurgalva, rafināde, kandiscukurs, dedzinātais cukurs, melase, dzeltenais cukurs, gabalcukurs, graudu cukurs, kristālcukurs, — šis godājamais rūpnieks runā argo. Kāda pazīstama kritikas skola pirms divdesmit gadiem, apgalvodama, ka puse Šekspīra ir vārdu spēle un kalambūri, runāja argo. Dzejnieks un skulptors, kas pilnīgi" pamatoti būtu nosaukuši de Monmoransī kungu par «buržuā», ja las nekā nesajēgtu no dzejas un statujām, runātu argo. Klasiķis akadēmiķis, kas puķes sauc vārdā Flora, augļus — Pomona, jūru — Neptūns, mīlestību — uguns, skaistumu — burvīgums, zirgu — rikšotājs, balto vai trīskrāsaino kokardi — Bellonas roze, trīsstūraino cepuri — Marsa trīsstūris, — šāds klasiķis akadēmiķis runā argo. Algebrai, medicīnai, botānikai ir savs argo. Valoda, ko lieto uz kuģiem, šī brīnišķīgā jūrnieku valoda, tik pilnīga un tik gleznaina, ko runājuši Žans Bars, Dikēns, Sifrēns un Diperē, valoda, kas saplūst kopā ar vēju svilpšanu takelāžā, ar rupora rēcienu, ar abordāžas cirvju klaudzieniem, kuģa šūpām, ar vētru, vēju brāzmu, lielgabala dārdiem, — tas viss ir varonības pilns, spožs argo, kas salīdzinājumā ar tramīgo nabadzības argo ir tas pats, kas lauva salīdzinājumā ar šakāli.

Bez šaubām. Bet, lai saka ko sacīdami, vārda «argo» līdzīga izpratne ir tā nozīmes paplašināšana, kam nekādā ziņā visi nepievienosies. Runājot par sevi, mēs paturēsim šim vārdam tā veco, precīzo, ierobežoto un noteikto nozīmi un nošķirsim vienu argo no otra. īstais argo, tīrais argo, — ja vien šos abus vārdus var savienot, — sensenais argo, kas kādreiz bija vesela valstība, nav nekas cits — mēs to atkārtojam — kā neglīta, tramīga, sevī noslēgta, nodevīga, indīga, nežēlīga, divdomīga, neķītra, dziļi iesakņojusies, fatāla nabadzības valoda. Pie visu pazemojumu un visu nelaimju pēdējās robežas pastāv galīga nabadzība, kas sace|as un izšķiras doties cīņā pret labklājības un valdošo tiesību kopumu, — briesmīgā cīņā, kur, būdama brīžiem viltīga, brīžiem varmācīga, vienā un tai pašā laikā nevarīga un neganta, tā uzbrūk sabiedriskajai kārtībai, durstot to ar netikuma dzeloņiem vai zveļot tai ar nozieguma rungu. Šās cīņas vajadzībām nabadzība izgudrojusi kaujas valodu — argo.

Likt uzpeldēt un noturēt virs aizmirstības, virs dzelmes kaut arī tikai fragmentu no kādas valodas, ko kādreiz cilvēks runājis un kas tagad nolemta iznīcībai, tas ir, saglabāt vienu no tiem elementiem, labiem vai ļauniem, kuri veido vai arī sarežģī civilizāciju, nozīmē paplašināt dotumus sabiedrības novērošanai, nozīmē pakalpot pašai civilizācijai. Šādu pakalpojumu gribēdams vai negribēdams tai izdarījis Plauts, likdams diviem kartāgiešu kareivjiem sarunāties feniķiešu valodā; šādu pakalpojumu tai izdarījis Moljērs, likdams daudziem saviem personāžiem sarunāties levantiešu valodā un daždažādās izloksnēs. Te iebildumi atkal atdzīvojas: «Feniķiešu valoda — brīnišķīgi! Levantiešu valoda — laipni lūdzam! Pat izloksnes — lai notiek! Tās ir valodas, kas pieder kādām nācijām vai provincēm.. Bet argo? Kāda nozīme saglabāt argo? Kāda nozīme «likt uzpeldēt» argo?»

Uz to mēs atbildēsim tikai vienu. Patiešām, valoda, kuru runājusi kāda nācija vai province, ir cienīga, ka par to interesējas, bet vēl vairāk uzmanības un studēšanas cienīga ir valoda, ko runājusi nabadzība.

Tā ir valoda, ko Francijā, piemēram, runājusi vairāk nekā četrus gadsimtus ne vien kaut "kāda nabadzība, bet nabadzība vispār, jebkura cilvēces nabadzība.

Turklāt — un no tā mēs neatkāpsimies — studēt sabiedrības kroplumus un slimības un norādīt uz tām, lai tās izdziedētu, nekādā ziņā nav darbs, kurā būtu pieļaujama materiāla atlase. Paražu un ideju vēstures pētītāja misija nav vieglāka par notikumu pētītāja darbu. Viena vēsturnieka ziņā ir civilizācijas virspuse: dinastiju cīņas, troņmantnieku dzimšanas, karaļu laulības, kaujas, likumdošanas sapulces, ievērojami sabiedriski darbinieki, revolūcijas — viss, kas notiek dienas gaismā, ārpusē; otra vēsturnieka ziņā ir iekšpuse, dzīles, tauta, kas strādā, kas cieš un gaida, apspiestā sieviete, mirstošais bērns, mēfriie kari cilvēkam pret cilvēku, neredzamās mežonības, aizspriedumi, parastās netaisnības, brīdinošie likuma apakšzemes grūdieni, slepenās dvēseļu evolūcijas, neskaidrā masu viļņošanās, bada cietēji, baskāji, plikadīdas, bezpajumtnieki, bāreņi, nelaimnieki un bezgoži — visi spoki, kas maldās pa tumsu. Viņam jānokāpj ar žēlsirdības un bardzības pilnu sirdi, reizē kā brālim un soģim, līdz neaizsniedzamajiem kazemātiem, kur juku jukām rāpo tie, kas noasiņo, un tie, kas uzbrūk, tie, kas raud, un tie, kas nolād, tie, kas mirst badu, un tie, kas visu aprij, tie, kas pacieš ļaunu, un tie, kas to dara. Vai šiem siržu un dvēseļu vēsturniekiem ir mazāki uzdevumi nekā ārējo notikumu .vēsturniekiem? Vai drīkst domāt, ka Aligjēri būtu mazāk pateicis nekā Makiavelli? Vai civilizācijas pazeme, būdama tik dziļa un tik drūma, ir mazāk svarīga nekā tas virszemes daļa? Vai var labi pazīt visu kalnu, ja nepazīst tā alu?

Un vēl piebildīsim: no nedaudzajiem iepriekš sacītajiem vārdiem varētu secināt, ka starp abām vēsturnieku kategorijām pastāv krasa atšķirība, kādas pēc mūsu domām nav. Neviens neyar būt labs tautu ārējās, redzamās, acīs krītošās un atklātās dzīves vēsturnieks, ja viņš tai pašā laikā zināmā mērā nav arī to iekšējās un apslēptās dzīves vēsturnieks, un neviens nevar būt labs iekšējās dzīves vēsturnieks, ja viņš neprot ik reizes, kad tas nepieciešams, būt par ārējās dzīves vēsturnieku. Ieražu un ideju vēsture iespiežas.notikumu vēsturē, un savukārt otrādi. Sīs ir divas dažādu parādību kategorijas, kas viena otrai atbilst, kas vienmēr saistītas un bieži vien rada viena otru. Visiem vaibstiem, ko providence ievelk kādas nācijas sejā, ir savas tumšas, bet skaidras paralēles dziļumos, un visas kustības, kas noris dzīlē, rada pārvērtības virspusē. Tā kā īstā vēsture ir piejaukta visam, tad īstam vēsturniekam jaiejaucas visā.

Cilvēks nav aplis ar vienu centru; viņš ir elipse ar diviem fokusiem. Notikumi ir viens fokuss, idejas — otrs.

Argo nav nekas cits kā ģērbtuve, kur valoda, gribēdama izdarīt kādu sliktu darbu, pārģērbjas. Tur tā uzliek sev maskas .— vārdus — un ietērpjas skrandās — metaforās.

Tādējādi tā kļūst briesmīga.

To tad ir grūti pazīt. Vai tiešām tā ir franču valoda, lielā cilvēces valoda? Lūk, tā ir gatava iziet uz skatuves un izmest repliku noziegumam, noderīga visām lomām ļaunuma repertuārā. Tā vairs neiet, tā klibo; tā atspiežas uz Brīnumu galma kruķa — uz kruķa, kas spēj pārvērsties par rungu; tā sevi sauc par ubagu; to nogrimējuši visi šie rēgi — tās kostīmmeistari; te tā rāpo pa zemi, te izslienas stāvus — divējādie rāpuļa pārvietošanās veidi. No šā brīža tā sagatavojusies visām lomām: dokumentu viltotājs padarījis to šķielējošu, indētājs pārklājis ar vara apsūbējumu, uguns pielaidējs notriepis ar sodrejiem, un slepkava tai uzlicis savu sarkano krāsu.

Ja noklausās pie sabiedrības durvīm no godīgo ļaužu puses, tad var uztvert to cilvēku sarunu, kuri atrodas ārpusē. Var izšķirt jautājumus un atbildes. Var sadzirdēt, to nesaprotot, pretīgu purpināšanu, kas izklausas gandrīz pēc cilvēciskām skaņām, bet ir daudz tuvaka gaudošanai nekā valodai. Tas ir argo. Tā vārdi ir kropli, un tiem uzspiests fantastisks dzīvnieciskuma zīmogs. Šķiet, it kā mēs dzirdētu runājam hidras.

Tas ir miglā tinies neizprotamais. Tas čīkst un sačukstas, papildinot mijkrēsli ar noslēpumu. Tumsu vieš nelaime, vēl jo lielāku tumsu vieš noziegums; šie abi sakausējumi izveido argo. Tumsība visapkārt, tumsība rīcībā, tumsība balsīs. Šī krupim līdzīgā, riebīgā valoda šaudās uz vienu un otru pusi, lēkā, rāpo, siekalojas un ērmīgi knosās šai bezgalīgajā pelēkajā miglā, ko radījis lietus, nakts, bads, netikums, meli, netaisnība, kailums, elpas trūkums un ziema, — miglā, kas nožēlojamiem aizstāj skaidro dienas vidu.

Būsirn līdzcietīgi pret nosodītajiem. Ak dievs! Kas gan esam mēs paši! Kas esmu es — es, kas ar jums runāju? Kas esat jūs — jūs, kas mani uzklausāt? No kurienes mēs nākam? Un vai ir pilnīgi drošs, ka mēs neesam nekā nodarījuši pirms savas dzimšanas? Zemei nebūt netrūkst līdzības ar cietumu. Kas zina, vai cilvēks nav jau agrāk dievišķas tiesas sodīts noziedznieks?

Apskatiet dzīvi tuvāk! Tā ir tā iekārtota, ka tajā visnotaļ jūtams sods.

Vai jūs esat tas, kuru sauc par laimīgo? Nu, bet jūs esat skumjš katru dienu. Katrai dienai ir sava liela sāpe vai sava maza raizīte. Vakar jūs trīcējāt par kāda jums dārga cilvēka veselību, šodien jūs baiļojaties pats par savu; rīt tas būs nemiers naudas dēļ, parīt — apmelotāja ķengāšanās, aizparīt — kāda drauga nelaime; pēc tam — slikts laiks, tad — kāda saplēsta vai nozaudēta lieta, vēlāk — kāda izprieca, ko jums pārmetīs jūsu sirdsapziņa un mugurkauls; kādu citu reizi — valsts lietu stāvoklis. Nemaz nerunājot par sirdssāpēm. Un tā bez gala. Dažs mākonis izklīst, dažs tikai maina savu apveidu. No simt dienām labi ja viena būs pilna prieka un saules. Bet jūs taču piederat pie tiem nedaudzajiem, kuriem ir laime. Citiem cilvēkiem — pār tiem klājas nebeidzama nakts.

Apdomīgie prāti maz lieto šo izteicienu: laimīgie un nelaimīgie. Šai pasaulē, kas acīmredzot ir tikai citas pasaules priekšnams, laimīgo nav.

Pareizais cilvēku iedalījums ir tāds: gaismas apmirdzētie un tumsā mītošie.

Samazināt tumsā mītošo skaitu, palielināt gaismas apmirdzēto skaitu — tāds ir mērķis. Tādēļ jau mēs arī saucam: «Izglītību! Zināšanas!» Iemācīt lasīt — tas ir iedegt uguni; katra izburtota zilbe dzirkstī.

Turklāt tas, kas saka «gaisma», nemaz nesaka «prieks». Ciešanas ir ari gaismā: tās pārmērība sadedzina. Liesma ir spārnu ienaidniece. Degt, nepārtraucot lidojumu, — tas ir brīnums, kādu spēj tikai ģēnijs.

Kad jūs izzināsit un kad jūs mīlēsit, jūs cietīsit vēl vairāk. Diena dzimst asarās. Gaismas apmirdzētie raud — kaut vai par tiem, kas mīt tumsā.

2 saknes

Argo ir tumsā mītošo valoda.

Šī mīklainā izloksne, reizē apkaunojoša un dumpīga, satrauc domu tās vistumšākajās dzīlēs un ierosina sociālo filozofiju mokpilnām pārdomām. Tieši te arī saskatāms soda zīmogs. Tas apzīmogojis katru zilbi. Ikdienas valodas vārdi tajā šķiet kā saraukušies un sacietējuši ragā zem sarkani nokaitētās bendes dzelzs. Daži» šķiet vēl kūpam. Dažs labs teikums rada iespaidu, it kā tas būtu pēkšņi izģērbta zagļa plecs ar iededzinātu kauna zīmi. Doma gandrīz neļauj sevi izteikt ar šiem cietumnieku vārdiem. Metafora dažkārt ir tik bezkaunīga, ka var just — tā nākusi no kauna staba.

Taču ar visu to un visa tā dēļ šai dīvainajai izloksnei ir tiesība ieņemt savu nodalījumu tai lielajā objektīvajā krātuvē, kurā ir vieta gan apsūbējušam liardam, gan zelta medaļai un kuru sauc par literatūru. Argo — vai nu tam piekrīt, vai nepiekrīt — ir sava sintakse un sava dzeja. Tā ir valoda. Ja pēc dažu vārdu kropluma var pazīt, ka šo valodu zelējis Mandrēns, tad pēc dažu metonīmiju spožuma var just, ka tajā runājis Vijons.

Šī tik izsmalcinātā un tik slavenā dzejas rinda:

Mais ou sont Ies neiges dantan?1

ir argo dzejas rinda. Antan — ante annum — ir vārds no Tines argo un nozīmē pagājušais gads, bet plašāka nozīmē —kādreiz. Vēl pirms trīsdesmit pieciem gadiem, liela katordznieku etapa nosūtīšanas laikā 1827. gadā, kādā Bisetras karceri varēja izlasīt šādu izteicienu, ko ar naglu uz sienas bija ieskrāpējis kāds Tines karalis, kas bija notiesāts uzr galerām: Les dabs dantan trimaient siempre pour la pierre du coesre. Tas nozīmē: Agrāko laiku karaļi vienmēr devās uz kronēšanu. Sā karaļa izpratnē kronēšana nozīmēja katorgu.

Vārds dēcarade, kas nozīmē smagas karietes aizbraukšanu aulekšiem, tiek piedēvēts Vijonam, un viņš ir tā cienīgs. Sis vārds, kas šķiltin šķiļ dzirksteles, sasaista meistariskā skaņu atdarinājumā kādu brīnišķīgu Lafontēna vārsmu:

Six forts chevaux tiraient un coche.1

No tīri literārā viedokļa maz ir tādu pētījumu, kas būtu interesantāki un auglīgāki par argo pētījumiem. Tā ir vesela valoda valodā, slimīgs izauguma veids, neveselīgs potzars, kas izdzinis asnus, parazīts, kurš laidis saknes senajā gailu stumbrā un kura baigā lapotne apņem vienu šās valodas zaru. Tāds, varētu sacīt, ir pirmais iespaids, vispārējais iespaids par argo. Bet tiem, kas valodu pētī tā, kā tā jāpētī, proti, tā, kā ģeologs pētī zemi, argo parādās kā īsta sanesa. Atkarībā no tā, cik dziļi rokas šai sanēsā, zem senās franču tautas valodas argo valodā atrod provansiešu, spāņu, itāliešu, levantiešu — šo Vidusjūras ostu valodu, angļu un vācu, romāņu valodu tās trijos paveidos: romāņu-franču, romāņu-itāliešu, romāņu-romājiu, latīņu un beidzot basku un ķeltu valodu. Tā ir dziļa un dīvaina formācija. Tā ir apakšzemes celtne, kuru kopējiem spēkiem uzcēluši visi nožēlojamie. Ikviena nolādētā cilts ir noklājusi savu slāni, ik ciešana iemetusi savu akmeni, ik sirds devusi savu oli. Noziedzīgu, zemisku vai satracinātu dvēseļu pūlis, kas aiztraukušas cauri dzīvei un izgaisušas mūžībā, atrodams te gandrīz pilnīgi un itin kā vēl saskatāms zem kāda ērmīga vārda formas.

Vai vēlaties spāņu vārdus? Senais gotu argo mudž no tiem. Lūk, boffette — pļauka, kas cēlies no vārda bofetonvantane — logs (vēlāk vanterneJ, kas cēlies no vantanagat — kaķis, kas cēlies no gatoacite — eļļa, kas cēlies no aceyte. Vai vēlaties no itāliešu valodas? Lūk, spade — zobens, kas cēlies no vārda spadacarvel — kuģis, kas cēlies no caravella. Vai vēlaties no angļu valodas? Lūk, bichot — bīskaps, kas cēlies no vārda bishop; raille — spiegs, kas cēlies no rascal, rascalion — nelietis; pilche — futrālis, kas cēlies no pilcher — maksts. Vai vēlaties no vācu valodas? Lūk, caleur — sulainis, no Kelltier; hers — saimnieks, no Herzog (hercogs). Vai vēlaties no latīņu valodas? Lūk, frangir — lauzt, no fratigere; affurer —&gt; zagt, no fur; cadēne — ķēde, no catena. Ir viens vārds, kas parādījās visās Eiropas valodās kaut kādas mīklainas varas un autoritātes ietekmē, tas ir vārds magnus; Skotija no tā darinājusi savu mac, kas nozīmē klana vecāko: Makfarlans, Makkalimors — lielais Farlans, lielais Kalimors1 ; argo no tā darinājis meck un vēlāk meg — dievs. Vēlaties no basku valodas? Lūk, gahisto — velns, kas cēlies no gaiztoa — ļauns; sorgabon — labu nakti, kas cēlies no gabon — labvakar. Vēlaties no ķeltu valodas? Lūk, blavin — mutauts, kas cēlies no blavet — šļakstošs ūdens; menesse — sieviete (sliktā nozīmē), kas cēlies no meinec — pilns ar akmeņiem; barant — strauts, no baratiion — strūklaka; goffeur — atslēdznieks, no goff — kalējs; guedouze — nāve, kas cēlies no guenn-du — balti melns. Vai vēlaties, beidzot, kaut ko no vēstures? Argo sauc ekiju — maltiete, par piemiņu monētai, kas bija apgrozībā uz Maltas galerām.

Bez filoloģiskajiem pamatiem, uz kuriem nupat norādījām, argo ir arī citas saknes, vēl dabiskākas, un tās izriet, tā sakot, no paša cilvēka prāta.

Pirmkārt, vārdu tiešā radīšana. Tur meklējams valodu tapšanas noslēpums. Prasme zīmēt ar vārdiem, kuros nezin kā un kādēļ ietverti tēli. Tas ir visvienkāršākais pamats ikvienā cilvēku valodā — tas, ko varētu nosaukt par tās granītu. Argo mudž no šāda veida vārdiem — tiešiem vārdiem, kuri radīti no dažāda materiāla un par kuriem nav zināms, kur un kas tos radījis, bez etimoloģijas, bez analoģijas, bez atvasinājumiem, — savrupiem, barbariskiem, dažkārt riebīgiem vārdiem, kuriem piemīt dīvains izteiksmes spēks un kuri ir dzīvi. Bende — le taule; mežs — le sābri; bailes, bēgšana — taf; sulainis — le larbin; ģenerālis, prefekts, ministrs — pharos; velns — le rabouin. Nav nekā dīvaināka par šiem vārdiem, kas gan aizsedz, gan atsedz. Daži, piemēram, le rabouin, ir reizē grotesld un baigi un atstāj uz mums ciklopa grimases iespaidu.

Otrkārt — metafora. Valodai, kura grib visu pateikt un visu apslēpt, ir raksturīga figurālo izteicienu bagātība. Metafora ir mīkla, aiz kuras paslēpjas zaglis, kas perina noziegumu, cietumnieks, kas gudro par bēgšanu. Nav tādas idiomas, kas būtu metaforiskāka par argo. Atskrūvēt kokosriekstu nozīmē apgriezt sprandu; žļadzināt — ēst; laulaties tikt tiesātām; žurka — maizes zaglis; hele bardo &lt;— līst lietus — veca, trāpīga metafora, kas zināmā veidā nes līdz savu izcelšanās laiku, pielīdzinādama garās, slīpās lietus svītras landsknehtu biezajam noliekto pīķu mežam un vienā pašā vārdā ietverdama tautisku metonīmiju: list ar helebardēm. Dažreiz atkarībā no tā, kā argo virzās no savas pirmās attīstības stadijas uz otro, vārdi no mežonīgā un primitīvā stāvokļa iegūst metaforisku nozīmi. Velns pārstāj būt le rabouin un kļūst bekeris — tas, kas šauj krāsnī. Tas ir atjautīgāk, bet seklāk; kaut kas līdzīgs Rasinam pēc Korneija, Eiripīdam pēc Eshila. Daži argo izteicieni, kas attiecas uz abiem attīstības laikmetiem un kam vienā un tai pašā laikā piemīt barbariskais un metaforiskais raksturs, atgādina fantasmagorijas: Les sorgueurs vont sollicer des gails ā la lune — klaidoņi gatavojas naktī nozagt zirgus. Tas viss paslīd gar apziņu kā spoku bars. Mēs nesaprotam, ko redzam.

Treškārt — tā veiklība. Argo parazitē valodā. Tas izlieto valodu, kā vien tam iešaujas prātā, smeļ no valodas ulabu laimi un bieži aprobežojas, ja rodas nepieciešamība, ar vispārēju un rupju izkropļojumu. Dažreiz ar šādi sakropļotiem parastiem vārdiem, pievienojot klāt tīrā argo vārdus, tas izveido gleznainus izteicienus, kuros jūtams abu minēto elementu — tiešās vārdu darināšanas un metaforas — piejaukums: Le cab jaspine, je marronne que la roulotte de Pantin trime dans le sābri — suns rej, man šķiet, ka diližanss no Parīzes brauc pa mežu. Le dab est sinve, la dabuge est merloussiēre, la fee est bative — saimnieks ir muļķis, saimniece ir viltīga, meita ir skaista. Visbiežāk, lai maldinātu klausītājus, argo pieliek, kā pagadās, visiem vārdiem kaut kādu neķītru asti, galotni -ailt -org, -jerg vai -iš. Piemērs: «Vai jumsjerg šisait cepetorg garšiš?» — Vai jums šis cepetis garšo? Ar šādu teikumu Kartušs uzrunājis vārtsargu, lai uzzinātu, vai par bēgšanu piedāvātā summa to apmierina, Galotni -mar sāka pievienot samērā nesen.

Argo, būdams sairuma izloksne, ātri sairst. Tā kā tas vienmēr lūko paslēpties, tad, tiklīdz jūt, ka to saprot, tas pārveidojas. Pretēji kurai katrai citai veģetācijai ikviens gaismas stars te nonāvē to, kam pieskaras. Tā arī iet uz priekšu argo, nemitīgi irdams un no jauna veidodamies; tas ir apslēpts un spējš darbs, kas nekad neapstājas. Desmit gados tas noiet garāku ceļa gabalu nekā valoda desmit gadsimtos. Tādējādi le lartoti  kļūst par le lartifle gail  kļūst par le gayela fertanche3 — la fertille-, le momignard — le momacqueIes siquesA — Ies frusquesla chique  — legrugeoir; le colabre  — le colas. Velns sākumā ir gahisto, pēc tam rabouin, pēc tam bekeris; mācītājs ir kasīklis, pēc tam mežakuilis; duncis ir divdesmit divi, pēc tam spalva, pēc tam kniepe; policisti ir biguļi, pēc tam ērzeļi, pēc tam sarkanmataini, pēc tam cilpu pārdevēji, pēc tam putnu suņi, pēc tam kruķi; bende ir onkulis, pēc tam Sarlo, pēc tam biškis, pēc tam boze, Septiņpadsmitajā gadsimtā vārda kauties nozīmi izteica vārdkopa pacienāt vienam otru ar tabaku, deviņpadsmitajā gadsimtā — vārdkopa sadzīt tabaku nāsīs. Divdesmit dažādu vārdkopu nomainījies starp šiem abiem galapunktiem. Lasnēram būtu licies, ka Kartušs runā senebreju valodā. Visi šās valodas vārdi nemitīgi bēguļo — tāpat kā cilvēki, kas tos izrunā.

Taču laiku pa laikam — un tieši šās kustības dēļ — vecais argo parādās atkal un kļūst jauns. Tam ir savi centri, kur tas noturas. Tamplas cietums saglabāja septiņpadsmitā gadsimta argo; Bisetra, kamēr tā bija cietums, glabāja Tines karalistes argo. Tur varēja dzirdēt veco tiniešu galotni — anš, Vai tu dzeranš? (Vai tu dzer?) Viņš ticanš (viņš tic). Bet mūžīgā kustība tomēr paliek šā argo likums.

Ja filozofam izdodas uz mirkli aizturēt šo nemitīgi gaistošo valodu, lai to izpētītu, viņu pārņem sāpīgas, bet derīgas pārdomas. Neviena cita pētīšana nav efektīvāka un auglīgāka pamācību ziņā. Nav nevienas metaforas, nevienas argo saknes, kas neietvertu sevī kādu pamācību. So ļaužu vidū sist nozīmē tēlot-, mēdz sist kādu slimību: viltība ir viņu spēks.

Cilvēka jēgums viņiem nav nošķirams no tumsas jēguma. Nakts ir tumsene — la sorgue, cilvēks ir tumsinieks — orgue. Cilvēks ir atvasinājums no nakts.

Viņi raduši uzlūkot sabiedrību par vidi, kas viņus nonāvē, par fatālu spēku, un par savu brīvību viņi runā tā, it kā runātu par savu veselību. Apcietināts cilvēks ir slimnieks, notiesāts cilvēks — mironis.

Visšausmīgākais ieslodzītajam starp četrām akmens sienām, kurās viņš apbedīts, ir kaut kāda ledaina tīrība; cietumu viņš sauc par tīro. Sai drūmajā vietā dzīve ārpusē viņam vienmēr rādās rožainākajā gaismā. Ieslodzītajam ir važas ap kājām; varbūt jūs domājat, ka viņš uzskata, ka ar kājām staigā? Nē, viņš domā, ka ar kājām dejo, tāpēc arī, kad viņam izdodas pārzāģēt šās važas, viņa pirmā doma ir, ka tagad viņš var dejot, un viņš nosauc zāģi par ģīgām. Cilvēka vārds ir centrs — dziļš salīdzinājums. Bandītam ir divas galvas: viena, kas apsver visus viņa pasākumus un vada viņu visu mūžu, otra — kas viņam uz pleciem nāves soda dienā; to galvu, kas viņam dod padomus noziegumos, viņš sauc par sorbonnu, bet to galvu, ar kuru viņš izpērk savus grēkus, — par kluci. Kad cilvēkam mugurā ir vairs tikai skrandas un sirdī netikumi, kad viņš nonācis līdz tai divkārtējai pagrimšanai — materiālajai un morālajai, ko izsaka šais abās nozīmēs vārds gueux — nabags, tad viņš ir sagatavojies izdarīt noziegumu; viņš ir kā asi uztrīts nazis, viņam ir divi asmeņi — viņa nabadzība un viņa niknums, tāpēc tad argo nesaka gueux, tas saka reguise —uzasinātais. Kas ir katorga? Tā ir mūžīgās pazudināšanas uguns, elle. Katordznieks saucas — žagaru klēpis. Un, beidzot, kā tad ļaundari sauc cietumu? Akadēmija. Vesela labošanas sistēma var tikt atvasināta no šā vārda.

Arī zaglim ir sava lielgabalu gaļa — apzogamie: jūs, es, kurš katrs garāmgājējs —pantre. (Pan — visi cilvēki.)

Vai gribat zināt, kur radusies lielākā daļa katorgas dziesmu, tie piedziedājumi, kas speciālajās vārdnīcas nosaukti par lirlonfa? Nu, tad uzklausieties!

Parīzes šatlē kādreiz bija garš pagrabs. Šis pagrabs atradās astoņas pēdas zemāk par Sēnas līmeni. Tajā nebija ne logu, ne vēdlodziņu, vienīgā sprauga bija durvis; ļaudis tajā varēja iekļūt, gaiss — ne. šā pagraba griesti bija akmens velve, bet grīda — desmit collu bieza dubļu kārta. Šis pagrabs bija kādreiz izbruģēts, bet, tā kā tajā sūcas iekša ūdens, akmens plāksnes bija izdrupušas un saplaisajušas. Astoņu pēdu augstumā no grīdas šo pazemi no viena gala līdz otram šķērsoja gara, masīva sija; no šās sijas ik pēc zināma atstatuma nokarājās trīs pēdu garas ķēdes, un pie šo ķēžu galiem bija piestiprināti kakla dzelži. Šai pagrabā sēdināja cilvēkus, kas bija notiesāti uz galerām; tur viņus turēja līdz tai dienai, kad nosūtīja uz Tulonu. Viņus padzina zem šās sijas, kur ikvienu gaidīja tumsā spīdošās važas. Šās ķēdes kā uz leju nokārušās rokas un kakla dzelži kā atvērtas delnas sagrāba nelaimīgos aiz kakla. Viņus iekala un atstāja te. Ķēde bija pārāk īsa, tāpēc viņi nevarēja apgulties. Viņi stāvēja nekustīgi šai pagrabā, šai tumsā, zem šās sijas, gandrīz kā pakārti, viņiem bija neiedomājami grūti aizsniegt maizi vai ūdens krūzi, virs galvas rēgojās zema velve, kājas līdz puslieliem grima dubļos; izkārnījumi tecēja viņiem gar kājām, viņus māca nogurums, ceļi ļodzījās, viņi ieķērās ar rokām ķēdē, lai atpūstos, nevarēdami gulēt citādi kā stāvot, un ik brīdi viņi pamodās no kakla dzelžu žņaugšanas; daži no viņiem vairs nemaz nepamodās. Ja viņi gribēja ēst, viņiem dubļos iemestais maizes gabals bija jāceļ uz augšu ar vienas kājas pēdu pa otras stilbu, līdz maizi varēja aizsniegt ar roku. Cik ilgi viņi palika šai stāvoklī? Mēnesi, divus mēnešus, dažreiz pusgadu; viens te bija noturēts gadu. Šī bija galeru uzgaidāmā istaba. Te mēdza iesēdināt par karalim nozagtu zaķi. Ko viņi darīja šais kapenēs, šai ellē? To, ko var darīt kapenēs, — viņi lēnām mira, un to, ko var darīt ellē, — viņi dziedāja. Jo tur, kur vairs nav cerību, vēl paliek dziesma. Maltas ūdeņos, tuvojoties galerai, vispirms bija dzirdama dziesma un pēc tam airu klaudzieni. Nabaga malumednieks Sirvensāns, kas bija izcieties šai Šatlē pagraba cietumā, sacīja: Vienīgi rīmes mani uzturēja. Dzird runājam par dzejas nevajadzīgumu. Kam gan esot vajadzīgas atskaņas? Bet tieši šai pagrabā dzimušas gandrīz visas argo dziesmas. Tieši no Lielā Šatlē cietuma Parīzē nācis Mongomerī galeras melanholiskais refrēns: Timalumizen, timulamizon.

Lielākā daļa šo dziesmu ir drūmas, dažas — jautras, viena — maiga:S it ēkai l ir teātris, Kur mīt bultmetisK

Lai jūs darītu ko darīdami, jūs neiznīcināsit cilvēka sirds mūžīgo pārpalikumu — mīlestību.

Sai tumšo darījumu pasaulē savstarpēji tiek glabāts noslēpums. Noslēpums ir visu kopējs īpašums. Noslēpums šiem nožēlojamiem ir saite, kas kalpo par pamatu viņu savienībai. Izpaust noslēpumu — tas nozīmē izraut ikvienam šās mežonīgās apvienības loceklim gabalu no viņa paša. Denuncēt — enerģiskajā argo valodā to apzīmē ar vārdiem apēst gabalu. Itin kā denuncētājs noplēstu no vi siem pa gabaliņam miesas un barotos ar šo gāju.

Ko nozīmē dabūt pļauku? Parastā metafora atbild: redzēt aizdegtas trīsdesmit sešas sveces. Te argo iejaucas un piebilst: svece ir kamufla. Tādējādi sarunvaloda radījusi pļaukai sinonīmu kamuflets. Tā ar sava veida iespiešanos no apakšas uz augšu, lietojot .metaforu, šo neaprēķināmo trajektoriju, argo uzkāpj no alas līdz akadēmijai. Pulaijē sacīja: Es aizdedzinu savu kamuflu, bet Voltērs rakstīja: Langlevjels Labomels ir pelnījis simt kamufletu.

Izrakumi argo jomā sniedz atklājumus ik uz soļa. Sās dīvainās izloksnes studēšana un iedziļināšanās tajā noved pie kārtīgo ļaužu sabiedrības un nolādēto sabiedrības noslēpumainā krustošanās punkta.

Argo ir valoda un vārds, kas kļuvis par katordznieku.

Ka cilvēka domāšanas princips varētu tikt nobīdīts tik zemu, ka to tur varētu ievilkt un sasaistīt likteņa tumšā tirānija, ka to varētu kaut kas valdzināt šais dzīlēs — tas mūs pārsteidz.

Ai, nožēlojamo nabaga doma!

Ak vai! Vai neviens nenāks palīgā cilvēka dveselei šai tumsā? Vai tās liktenis ir mūžīgi gaidīt atbrīvotāju garu, pegazu un hipogrifu milzīgo jātnieku, šo rītausmas krasa tērpto cīnītāju, kas uz spārniem nolaižas no zilgmes, šo līksmo nākotnes bruņinieku? Vai vienmēr velti tā sauks palīgā ideāla gaismas šķēpu? Vai tā ir nosodīta ar šausmām saklausīt, kā necaurredzamajā bezdibenī tai tuvojas Ļaunums, un aizvien tuvāk un tuvāk saskatīt zem riebīgā ūdens šo drakona galvu, zvēra rīkli, no kuras verd laukā putas, un ta ķetnu, tā piepūsto un noplokošo gredzenu čūskai līdzīgo izlocīšanos? Vai tiešām tai jāpaliek tur bez gaismas stara, bez cerībām, atstātai šā briesmoņa varā, kurš, to neskaidri sajuzdams, tuvojas, jāstāv tur drebot, izspūrušiem matiem, lauzot rokas, uz mūžiem pie nakts klints piekaltai ka skumjai Andromedai, baltai un kailai šai tumsībā?

3 Raudošais argo un smejošais argo

Kā redzam, visam argo kopumā — gan argo pirms četrsimt gadiem, gan mūsdienu argo — strāvo cauri drūmā simboliskā dvesma, kas piešķir visiem vārdiem brīžam sāpīgu, brīžam draudīgu noskaņu. Tajā manāmas senās negantās skumjas, kādas izjutuši Brīnumu galma ubagi, kas lietoja savas īpašas spēļu kārtis, no kurām dažas vēl uzglabājušās. Krusta astoņnieks, piemēram, bija attēlots kā liels koks ar astoņām milzīgām āboliņa lapām — fantastisks meža simbolizēšanas veids. Šā koka pakājē bija redzams degošs ugunskurs, uz kura trīs zaķi cepina iesmā uzdurtu mednieku, bet aiz tā virs otra ugunskura redzams kūpošs katliņš, no kura spraucas laukā suņa galva. Nav nekā bēdīgāka par šo atmaksu glezniecībā — uz spēļu kārtīm — laikā, kad ugunskuros cepināja kontra-bandistus un verdošos katlos vārīja naudas viltotājus. Da-žādajām formām, kādās izpaudās doma argo valstībā, pat dziesmai, pat zobgalībai, pat draudiem — visam piemita šis nevarības un apspiestības raksturs. Visas dziesmas, kuru dažas melodijas ir savāktas, bija lēnprātīgas un žēlabainas līdz asarām. Zaglis tiek saukts par nabaga zagli, un viņš allaž ir zaķis, kas slēpjas, pele, kas glābjas, putns, kas aizbēg. Argo gandrīz nemaz nesūdzas, tas aprobežojas ar nopūtām; viens no tā vaidiem ir nonācis līdz mums: Je nentrave que le dail comment meck, le daron des orgues, peut atiger ses momes et ses momignards et Ies locher criblant sans etre atigē lui-mēme.

Nožēlojamais ikreiz, kad viņam ir laiks padomāt, jūtas mazs likuma priekšā un niecīgs sabiedrības priekšā, viņš lien uz vēdera, viņš lūdzas, viņš sauc pēc līdzcietības, var just, ka viņš atzīstas savā vainā.

Ap pagājušā gadsimta vidu notika pārmaiņa. Cietuma dziesmas, zagļu ritorneles ieguva, tā sakot, nekaunīgu un bezbēdīgu manieri. Žēlabainais malirē tika aizstāts ar lariflā. Astoņpadsmitajā gadsimtā gandrīz visās galeru, trimdinieku un katordznieku dziesmās vērojama velnišķa un mīklaina jautrība. Tajās var saklausīt spalgu un draisku piedziedājumu, kas šķiet apgaismots ar fosforisku spīdumu un ko iemetusi mežā malduguntiņa, kura pūš stabuli:

Mirlababi, sirlababo, Mirliton riboti ribet, Sirlababi, mirlababo, Mirliton riboti ribo.

Tā dziedāja, nogalinot kādu cilvēku pagrabā vai meža biezoknī.

Tas ir nopietns simptoms. Astoņpadsmitajā gadsimtā šo drūmo ļaužu slāņu vecvecās skumjas pagaist. Viņi sāk smieties. Viņi izsmej ir lielo dievu, ir lielo karali. Luija XV laikā Francijas karali viņi sauc par «marķīzu Ķiparu». Viņi ir gandrīz jautri. Vārga gaisma izstaro no šiem nožēlojamiem, it kā sirdsapziņa viņus vairs nenomāktu. Sīņi nožēlojamām tumsas ciltīm nepiemīt vairs tikai viņu izmisīgā izdarību drosme, tām piemīt arī bezrūpīga gara drosme. Tā ir zīme, ka viņiem zūd savas noziedzības apziņa un ka viņi jūt pat starp domātājiem un sapņotājiem kādu viņiem pašiem nezināmu atbalstu. Tā ir zīme, ka zagšana un laupīšana sāk iespiesties pat doktrīnās un sofismos, tādējādi zaudējot mazliet savu nejaucību un bagātīgi ar to apveltījot sofismus un doktrīnas. Un, beidzot, tā ir zīme — ja vien neradīsies kāds traucējums — to brīnišķīgam un drīzam uzplaukumam.

Apstāsimies uz mirkli. Ko mēs te apsūdzam? Vai astoņpadsmito gadsimtu? Vai tā filozofiju? Protams, nē. Astoņpadsmitā gadsimta darbs ir svētīgs un labs. Enciklopēdisti ar Didro priekšgalā, fiziokrāti ar Tirgo priekšgalā, filozofi ar Voltēru priekšgalā, utopisti ar Ruso priekšgalā — tie ir četri svēti leģioni. Milzīgais cilvēces izrāviens uz gaismas pusi ir viņu nopelns. Tie ir četri cilvēku dzimuma priekšpulki, kas virzās pretī četriem progresa pamatpunktiem: Didro — uz skaisto, Tirgo — uz derīgo, Voltērs — uz patieso, Ruso — uz taisnīgo. Bet filozofiem līdzās un zemāk par tiem darbojās sofisti — indīga smalce, kas jaucās kopā ar veselīgajiem stādiem, suņuburkšķi pirmatnējā mežā. Kamēr bende uz tiesu pils galvenajām kāpnēm dedzināja lielās gadsimta atbrīvotājas grāmatas, rakstnieki, kas šodien jau aizmirsti, ar karaļa atļauju izdeva kaut kādus dīvaini demoralizējošus rakstus, kurus kāri lasīja nožēlojamie. Daži no šiem izdevumiem, kurus — dīvains sīkums — aizsargāja kāds princis, atrodas Slepenajā bibliotēkā. Šie svarīgie, bet nezināmie fakti bija palikuši virspusē nepamanīti. Dažkārt tieši šī pati tumsa, kas apņem faktu, liecina, ka tas ir bīstams. Tas ir tumšs tāpēc, ka noris pazemē. No visiem rakstniekiem visneveselīgāko galeriju laikam toreiz izraka masās Retifs de la Bretons.

Sis darbs, kas raksturīgs visai Eiropai, nodarīja Vācijā lielāku postu nekā jebkur citur. Vācijā zināmā laika posma, ko Šillers ietvēris slavenajā drāmā «Laupītāji», zagšana un laupīšana, uzmezdamās par tiesīgām protestēt pret īpašumu un darbu, piesavinoties dažas elementāras, šķietami pareizas, bet aplamas, šķietami taisnīgas, bet īstenībā absurdas idejas, ietērpās šais idejās un itin kā nozuda, pieņēma abstraktu nosaukumu un izvērtās šķietami par teoriju; un tādējādi tās izplatījās starp strādīgajām masām, starp cietējiem un godīgajiem cilvēkiem, pat bez neapdomīgo ķīmiķu ziņas, kuri bija pagatavojuši šo mikstūru, pat bez masu ziņas, kuras to pieņēma. Vienmēr, kad jiotiek līdzīgs fakts, tas ir nopietns. Ciešanas rada dusmas; un, kamēr laimīgās šķiras padara sevi aklu vai iemidzina sevi, — abos gadījumos acis ir aizvērtas, — nelaimīgo šķiru naids aizdedzina savu lāpu pie kāda sarūgtināta vai ļauna prāta, kas perinās kaktā, un sāk pārbaudīt sabiedrību. Naida radītā pārbaude ir briesmīga!

No šejienes, ja tāda ir kļūmīgo laiku griba, izriet tie šausmīgie satricinājumi, kas kādreiz nosaukti par žakērijām, kurām līdzās tīri politiskie nemieri ir bērnu spēle un kuras vairs nav apspiestā cīņa ar apspiedēju, bet spaidīgo apstākļu dumpis pret labklājību. Un tad viss sāk brukt.

Zakērijas ir apakšzemes grūdieni tautas dzīlēs.

Tieši šādām briesmām, kās varbūt bija neizbēgamas Eiropā ap astoņpadsmitā gadsimta beigām, darīja galu franču revolūcija, šis milzīgais godīguma akts.

Franču revolūcija, kas nav nekas cits kā ar šķēpu bruņojies ideāls, izslējās visā augumā un ar vienu pašu strauju kustību aizvēra vārtus ļaunajam un atvēra vārtus labajam.

Tā atbrīvoja domu, pasludināja patiesību, izkliedēja miasmus, atveseļoja gadsimtu, kronēja tautu.

Par to var sacīt, ka tā radījusi cilvēku otrreiz, iedodama viņam otru dvēseli — tiesības.

Deviņpadsmitais gadsimts mantojis un izlietojis tās darbu, un šodien sociālā katastrofa, uz kuru nupat aizrādīts, ir vienkārši neiespējama. Akls, kas to sludina! Muļķis, kas no tās baidās! Revolūcija ir pote pret žakēriju.

Revolūcija pārveidoja sociālos apstākļus. Feodālisma un monarhijas slimību dīgļu nav vairs mūsu asinīs. Nav vairs viduslaiku mūsu konstitūcijā. Mēs vairs nedzīvojam tais laikos, kad šausmīga iekšēja rūgšana lauzās uz āru, kad zem kājām varēja dzirdēt dobja trokšņa neskaidro dunoņu, kad civilizācijas virspusē parādījās kaut kādi kurmju rakumu radīti pacēlumi, kad zeme saplaisāja, kad atdarījās alu velves un pēkšņi izlīda no zemes ērmīgas galvas.

Revolucionārās jūtas ir morālas jūtas. Attīstījusies tiesību apziņa attīsta pienākuma apziņu. Vispārējs likums ir brīvība, kas beidzas tur, kur sākas otra cilvēka brīvība,— pēc apbrīnojamās Robespjēra definīcijas. Sākot ar 89. gadu, visa tauta izaug par cildenu personību; nav neviena nabaga, kas, ieguvis tiesības, nelolotu sevī cerības stariņu; badā mirstošais jūt sevī Francijas godīgumu; pilsoņa cieņa ir viņa iekšējais ierocis; kas ir brīvs, tas ir apzinīgs, kas balso, tas valda. No tā izriet neuzpērkamība, no tā izriet neveselīgo iekāru neveiksme, no tā izriet varonīgi nodurtās acis kārdinājumu priekšā. Revolucionārā atveseļošanās ir tāda, ka atbrīvošanās dienā — 14. jūlijā vai 10. augustā — tautā vairs nav salašņu. Pirmais apgaismoto un morāli izaugušo tautas masu sauciens ir «Nāvi zagļiem!». Progress ir goda vīrs; ideāls un absolūtais negrābstās pa kabatām. Kas pavadīja 1848. gadā furgonus ar Tilēriju bagātībām? Sentantuāna priekšpilsētas lupatlaši. Skrandas stāvēja dārgumu sardzē. Tikumība piešķīra mirdzumu šiem skrandaiņiem. Sais ratos, šais tik tikko aizvērtajās un dažās pat pusatvērtajās kastēs simt mirdzošu šķirstiņu vidū atradās senais Francijas kronis, viss vienos dimantos, starp kuriem izcēlās lieliskais Reģents, kas maksāja trīsdesmit miljonu. Un viņi, baskāji, apsargāja šo kroni.

Tātad nav vairs žakērijas. Man žēl veiklo cilvēku. Līdz ar to izgaisušas senās bailes, kuras pēdējo reizi iedarbojušās un kuras nekad vairs nevarēs izlietot politikā. Sarkanā rēga galvenā atspere ir salauzta. Tagad to visi zina. Biedēklis vairs nebiedē. Putni izturas pavisam brīvi pret putnu biedēkli, kaijas uzmetas tam virsū, buržuā par to smejas.

4 Divi pienākumi: būt nomodā un cerēt

Ja tā, vai tad visas sociālās briesmas ir zudušas? Nē, protams. Žakērijas vairs nav. Sabiedrība šai ziņā var būt mierīga, asinis tai vairs nesakāps galvā, bet lai tā padomā, kā tai jāelpo. Trieka vairs nebiedē, bet ir vēl dilonis. Sociālo diloni sauc par nabadzību.

Lēna dilšana ir tikpat nāvīga kā zibens spēriens.

Nenogurstoši atkārtosim, ka pirmām kārtām jādomā par grūtdieņiem un cietējiem, viņi jāatbalsta, viņiem jādod svaigs gaiss, viņi jāapgaismo, viņi jāmīl, jāpaver plaši viņu apvārsnis, jāsagādā viņiem visāda veida audzināšana, jārāda viņiem darba mīlestības, bet nekad dīkdienības priekšzīme, jāatvieglo viņu personiskās nastas smagums, padziļinot kopējā mērķa apziņu, jāierobežo nabadzība, neierobežojot bagātību, jārada plašs lauks sabiedriskai un tautas darbībai, jābūt kā Briarejam ar simt rokām, lai tās pasniegtu uz visām pusēm apspiestajiem un vājajiem, kopējiem spēkiem jāizpilda lielais pienākums, atverot darbnīcas visām nozarēm, skolas visām spējām un laboratorijas visiem prātiem, jāpalielina alga, jāatvieglo grūtības, jālīdzsvaro debets un kredīts, tas ir, jāsaskaņo pūles ar atalgojumu un nepieciešamība ar prasību apmierināšanu, ar vārdu sakot, jāliek, lai sociālā iekārta dotu cietējiem un neizglītotajiem vairāk gaismas un vairāk labklājības; tas ir pirmais brālīgais pienākums — lai līdzjūtīgās dvēseles to neaizmirst, tā ir pirmā politiskā nepieciešamība — lai egoistiskās sirdis to zina.

Un jāpiezīmē, ka tas viss ir vēl tikai sākums. īstais uzdevums ir tāds: darbs nevar būt likums, nebūdams tiesības.

Pie tā tuvāk nekavēsimies, jo tas te neiederas.

Ja dabu mēdz saukt par aizredzi, tad sabiedrība jāsauc par paredzēšanu.

Intelektuālā un morālā augšana nav mazāk nozīmīga kā materiālo apstākļu uzlabošanās. Zināšana ir ceļa maize, domāšana — pirmā nepieciešamība, patiesība ir ne ar ko neaizstājama barība. Prāts, kas izsalcis pēc zināšanām un gudrības, novājē. Pažēlosim vienlīdz vēderus un prātus, kuriem trūkst barības. Ja ir kaut kas bēdīgāks par miesu, kas cīnās ar nāvi aiz maizes trūkuma, tad tā ir dvēsele, kas mirst aiz gaismas slāpēm.

Progress visā savā kopumā tiecas .atrisināt šo jautājumu. Pienāks diena, kas visus pārsteigs. Cilvēku dzimumam paceļoties augstāk, zemākie slāņi pilnīgi dabiski iznāks laukā no posta joslas. Nabadzība izzudīs, tiklīdz pacelsies vispārējais līmenis.

Būtu maldīgi šaubīties par šo svētīgo atrisinājumu.

Pagātne, tas tiesa, mūsu dienās ir vēl ļoti spēcīga. Tā atkal atspirgusi. Šī līķa atdzīvošanās ir pārsteidzoša. Pagātne soļo un nāk aizvien tuvāk. Tā šķiet esam uzvarētāja; šis līķis ir iekarotājs. Tā nāk ar savu karapulku — māņticībām, ar savu zobenu — despotismu, ar savu karogu — tumsonību; kopš kāda laika tā ir uzvarējusi desmit kaujās. Tā tuvojas, draud, smejas, tā ir pie inusu durvīm. Bet nekritīsim izmisumā. Pārdosim lauku, kur apmeties ITannibals.

Mēs, kas ticam, no kā gan mums jābaidās?

Idejas nemēdz plūst atpakaļ, tāpat kā neplūst atpakaļ upes.

Bet lai tie, kas nevēlas nākotni, pārdomā. Sacīdami progresam «nē», viņi nebūt nenotiesā nākotni, bet gan notiesā paši sevi. Viņi atdodas drūmai slimībai: viņi iepotē sev pagātni. Ir tikai viens Rītdienas noraidīšanas veids, un tas ir — nāve.

Taču mēs nevēlamies nekādu nāvi: miesām — pēc iespējas vēlāk, dvēselei — nekad.

Jā, mīklu atminēs, sfinksa sāks runāt, problēma tiks atrisināta. Jā, Tautas tēlu, ko vispārējos vilcienos uzmetis astoņpadsmitais gadsimts, pabeigs deviņpadsmitais.

Tikai muļķis par to šaubīsies. Nākamais uzplaukums, vispārējās labklājības drīzais uzplaukums, ir dievības nolemta parādība.

Milzīgās kopuma tieksmes noteic cilvēka darbus un noved tos visus noteiktā laikā līdz loģiskam stāvoklim, proti, līdzsvarā, tas ir, līdz taisnīgumam. Cilvēce rada spēku, kurā ietilpst gan zeme, gan debesis, un šis spēks valda pār to; šis spēks spēj darīt brīnumus, brīnišķīgi atrisinājumi tam nav grūtāk veicami kā neparastas pārvērtības. Ar zināšanu palīdzību, kuras nāk no cilvēka, un ar notikumu palīdzību, kuri nāk no kāda cita, šis spēks maz baidās no tām pretrunām problēmu nostādījuma, kuras viduvējībai šķiet nepārvaramas. Tas tikpat veikli iegūst atrisinājumu, salīdzinot idejas, kā pamācību, salīdzinot faktus; un var sagaidīt visu no šā noslēpumainā progresa spēka, kas reiz konfrontējis Austrumus un Rietumus kādās kapenēs, likdams imamiem sarunāties ar Bonapartu lielās piramīdas iekšienē.

Pagaidām — nekādas atpūtas, nekādu šaubu, nekādas apstāšanās šai grandiozajā prātu gājienā uz priekšu. Sociāla filozofija savā būtībā ir miera zinātne. Tās mērķis un nepieciešamās sekas ir niknu kaislību nomierināšana ar antagonismu izpētīšanu. Tā pētī, tā pārbauda, tā analizē, pēc tam atkal visu savieno. Tā darbojas ar redukcijas paņēmieniem, neņemdama vērā ienaidu.

Jau vairākkārt ir pieredzēts, kā sabrūk sabiedrība viesuļvētrā, kas brāžas pār cilvēkiem; vēsture pārpilna tautu un valstu avārijām; kādā jaukā dienā uzbrūk šis nezināmais, šī viesuļvētra, un aiznes sev līdzi visu — ieražas, likumus, reliģijas. Indijas, Ilaldejas, Persijas, Asīrijas, Ēģiptes civilizācijas nozudušas cita pēc citas. Kādēļ? Mums tas nav zināms. Kādi ir šo katastrofu cēloņi? Mēs to nezinām. Vai šīs sabiedrības bija iespējams glābt? Vai te nav viņu pašu vaina? Vai tās nebija pieķērušās kādam liktenīgam netikumam, kas tās pazudināja? Cik lielā mērā šai šausmīgajā nāciju un rasu nāvē vainojama pašnāvība? Tie ir jautājumi bez atbildes. Sīs nāvei nolemtās civilizācijas klāj tumsa. Tās grimst, tātad tajās radusies sūce; mums nav vairs ko teikt, un mēs it kā mulsumā raugāmies, kā jūras dzelmē, ko sauc par pagātni, aiz kolosālajiem viļņiem — gadsimtiem, šausmīgas elpas dzīti, kura izplūst no visām tumsas mutēm, nogrimst milzu kuģi — Babilona, Ninive, Tira, Tēbas, Roma, Bet tur ir tumsa, te — skaidrība. Mēs nezinām seno civilizāciju slimības, bet mēs zinām mūsu civilizācijas kaites. Mums ir tiesības to visnotaļ apgaismot; mēs vērojam tās skaistumu un atsedzam kailu tās kroplumu. Tur, kur tai sāp, mēs izdarām zondēšanu, un, kad nu slimība konstatēta, cēloņa noskaidrošana noved pie zāļu atklāšanas. Mūsu civilizācija, divdesmit gadsimtu darbs, ir reizē ērms un brīnums; ir vērts papūlēties, lai to glābtu. Un tā tiks izglābta. Atvieglot tās sāpes — tas jau ir daudz; apgaismot to — tas ir vēl vairak. Visiem modernās sociālās filozofijas darbiem jātiecas uz šo mērķi. Mūsdienu domātājam ir liels pienākums — auskultēt civilizāciju.

Mēs atkārtojam: šāda auskultēšana iedveš drosmi; un ar neatlaidīgu aicinājumu būt drosmīgiem gribam nobeigt šīs nedaudzās lappuses — sāpju pilnās drāmas skarbo starpcēlienu. Zem sabiedrisko iekārtu iznīcības jūtama cilvēka nemirstība. Zemeslode nenomirst tādēļ, ka uz tās šur tur ir brūces — krāteri — un ēdes — sēra iztvaikošanas spraugas; nemirst tādēļ, ka atvēries vulkāns izverd savas strutas. Tautas slimības nenokauj cilvēku.

Un tomēr tas, kas seko sociālajai klīnikai, brīžiem krata galvu. Pašiem stiprākajiem, jūtīgākajiem, prātīgākajiem mēdz uznākt paguruma brīži.

Vai nākotni sagaidīsim? Šķiet, ka šāds jautājums gandrīz var rasties, kad redz tik daudz baigas tumsas. Drūms skats, ieraugot aci pret aci nostājušos egoistus un npžēlojamos. Egoistos — aizspriedumi, bagātības izraisīts aklums, līdz ar skurbumu pieaugošā apetīte, labklājības radīts trulums, kas padara kurlu, bailes no ciešanām, kuras dažos sniedzas līdz riebumam pret cietējiem, nejūtīga apmierinātība, tik uzpūties «es», ka aizpilda visu dvēseli; nožēlojamos — iekāre, skaudība, naids, redzot citus baudām, nevaldāmas tieksmes cilvēka-zvēra apmierināšanai, miglas pilnas sirdis, skumjas, trūkums, likstas, netikla un vientiesīga tumsonība.

Vai mums joprojām jāpaceļ savas acis uz debesīm? Vai gaišais punkts, ko mēs tur saskatām, nepieder pie tiem, kam jāizdziest? Baigi kļūst, redzot ideālu tik pazudušu šais dziļumos, mazu, vientuļu, tikko manāmu, spožu, bet visu šo lielo, tumšo draudu ielenktu, kas spokaini sablīvējušies tam apkārt; taču tas nav lielākās briesmās kā zvaigzne mākoņu žaunās.

ASTOTA GRĀMATA burvĪba un skumjas

.

1 Spoža gaisma

Lasītājs būs sapratis, ka Manjonas sūtītā Eponīna, pazinusi cauri režģu žogam Plimē ielas iemītnieci, iesāka ar to, ka novirzīja no Plimē ielas bandītus, pēc tam uz turieni aizveda Mariusu, bet Mariuss pēc vairākām sajūsmas pilnām dienām šā žoga priekšā, tā spēka valdzināts, kas pievelk dzelzi pie magnēta un mīlnieku pie akmeņiem, no kuriem celts viņa iemīļotās mājoklis, beidzot bija iekļuvis Kozetes dārzā, tāpat kā Romeo Džuljetas dārzā. Viņam tas bija padevies pat vieglāk nekā Romeo; Romeo bija spiests rāpties pāri mūrim, bet Mariusam vajadzēja tikai mazliet uzspiesties vienam vecā žoga stienim, kas kustējās savā sarūsējušajā ligzdā līdzīgi veca cilvēka zobam. Mariuss bija tievs un viegli izlīda cauri.

Tā kā uz ielas nekad neviena nebija un Mariuss mēdza ielavīties dārzā tikai naktī, viņam nebija jābaidās, ka viņu varētu ieraudzīt.

Sākot ar svētīto un svēto stundu, kad skūpsts bija saderinājis šīs divi dvēseles, Mariuss ieradās tur katru vakaru. Ja Kozete šai savas dzīves brīdī būtu iemīlējusies mazāk kautrīgā, izlaidīgā cilvēkā, viņa būtu pazudusi; jo mēdz būt dāsnas dabas, kas atdod sevi bez atlikuma, un Kozete piederēja pie tādām. Viena no sievietes augstsirdīgākajām īpašībām ir — piekāpties. Mīlestībai tādā augstumā, kur tā ir pilnīga, piemīt kaut kāds dievišķs kaunīguma aklums. Bet kādas briesmas jums draud, ak, cēlās dvēseles! Bieži jūs dodat sirdi, bet mēs paņemam miesu. Jums paliek jūsu sirds, un jūs to drebot aplūkojat tumsā. Mīlestībai nav vidusceļa: tā vai nu pazudina, vai glābj. Viss cilvēka liktenis ir šai dilemmā. Nekas cits neizvirza šo dilemmu — bojāeja vai glābiņš — tik nepielūdzami kā mīlestība. Mīlestība ir dzīvība, ja tā nav nāve. šūpulis, bet arī zārks. Vienas un tās pašas jūtas cilvēka sirdī saka «jā» un «nē». No visa, ko dievs radījis, cilvēka sirds izstaro visvairāk gaismas, bet, ak vai, arī visvairāk tumsas.

Pēc dieva prāta Kozete sastapa tādu mīlestību, kas glābj.

Kamēr ilga 1832. gada maijs, katru nakti šai nelielajā, aizaugušajā dārzā zem biezokņa lapotnes, kas jo dienas kļuva smaržīgāka un kuplāka, ieradās divas būtnes, kuras apvienoja sevī visus šķīstības un visus nevainības tikumus, pilnas debesu svētlaimes, vairāk līdzīgas ercenģeļiem nekā cilvēkiem, tīras, cēlas, apskurbušas, starojošas, mirdzēdamas viena otrai tumsā. Kozetei šķita, ka Mariusu vainago kronis, bet Mariusam likās, ka Kozetes galvu apņem nimbs. Viņi pieskārās viens otram, raudzījās viens otrā, turēja viens otra rokas, viņi pieglaudās viens otram, bet bija kāda robeža, kuru viņi nepārkāpa. Ne tādēļ, ka viņi to respektētu; viņi to nemaz nezināja. Mariuss juta šķērsli — Kozetes skaidrību, bet Kozete juta atbalstu — Mariusa godīgumu. Pirmais skūpsts bija arī pēdējais. Mariuss pēc tam bija pieskāries ar lūpām tikai Kozetes rokai, lakatiņam vai matu sprogai. Kozete viņam bija smarža, nevis sieviete. Viņš to ieelpoja. Viņa nekā neliedza, un viņš nekā neprasīja. Kozete bija laimīga, un Mariuss — apmierināts. Viņš dzīvoja jūsmā, ko varētu nosaukt par vienas dvēseles apžilbumu no otras dvēseles. Tā bija pirmā neizteicamā divu nevainīgu būtņu id%ālā apkampšanās. Divi gulbji, kas satikušies Jungfravā.

Šai mīlestības stundā, kad, ekstāzes visvarenībai pakļauta, iekāre pilnīgi klusē, Mariuss, tīrais un eņģeliskais Mariuss, drīzāk būtu spējīgs aiziet pie kādas ielas sievietes nekā pavilkt uz augšu Kozetes tērpu līdz potītēm. Reiz mēnesnīcā Kozete noliecās, lai kaut ko paceltu no zemes, viņas ņieburs pavērās, un kļuva redzamas krūtis, bet Mariuss novērsa skatienu.

Kas tad notika starp šīm būtnēm? Nekas. Viņi dievināja viens otru.

Naktī, kad viņi mēdza tur būt, dārzs šķita kā dzīvības pilna un svēta vieta. Visas puķes atvērās ap viņiem un sūtīja savu vīraku, bet viņi atvēra savas dvēseles un ļāva tām ieplūst puķēs. Saldkaislā un varenā augu valsts, pilna sulu un skurbuma, virmoja ap šiem nevainīgajiem bērniern, un viņi sacīja mīlestības vārdus, no kuriem notrīsēja koki.

Kas tie bija par vārdiem? Dvesma. Nekas vairāk. Sās dvesmas pietika, lai satrauktu un aizkustinātu visu dabu. Šo vārdu maģisko varu grūti saprast, lasot grāmatā tērzēšanu, kas bija radīta tādēļ, lai tā tiktu aiznesta un izkaisīta, tāpat kā lapās paslēpies vējš aiznes dūmus. Atņemiet šiem divu mīlnieku čukstiem melodiju, kas plūst no dvēseles un pavada tos kā lira, un paliks pāri tikai ēna. Jūs sakāt: «Kā! Vai tad tas ir viss?» Jā gan, bērnišķības, vieni un tie paši atkārtojumi, smiešanās par katru nieciņu, muļķības aplamības — viss, kas vien pasaulē ir cēls un dziļš! Vienīgais, kas ir pūļu vērts, lai tiktu izsacīts un uzklausīts!

Cilvēks, kas nekad nav dzirdējis tādus niekus, tādas muļķības, cilvēks, kas nekad tos nav izrunājis, — tāds cilvēks ir aprobežots un ļauns.

Kozete sacīja Mariusam:

—   Vai tu zini? ,..

(Ievērojot visu sacīto un neraugoties uz dievišķo nevainību, ne viens, ne otrs nevarēdams pateikt, kā tas noticis, viņi bija sākuši uzrunāt viens otru ar «tu».)

—  Vai tu zini? Mani sauc — Eifrazija.

—   Eifrazija? Nē taču, tevi sauc — Kozete.

—       Ak! Kozete ir pavisam riebīgs vārds, kādā mani sauca, kad es biju maza. Bet mans īstais vārds ir Eifrazija. Vai tad tev nepatīk šis vārds — Eifrazija?

—   Patīk… Bet Kozete nemaz nav riebīgs vārds.

—  Vai tev tas patīk labāk nekā Eifrazija?

—   Jā .,, tomēr.

—       Tad arī man tas patīk labāk. Patiesi, tas ir skaisti — Kozete. Sauc mani par Kozeti!

Un smaids, ar kādu viņa izrunāja šos vārdus, pārvērta sarunu par idilli, par paradīzes birztalu.

Kādu citu reizi viņa to cieši uzlūkoja un iesaucās:

—       Mans kungs, jūs esat skaists, jūs esat jauks, jūs esat asprātīgs, jūs nepavisam neesat dumjš, jūs noteikti esat vairāk skolots nekā es, bet es ar jums paspēkošos, lūk, ar ko: «Es mīlu tevi!»

Un Mariusam, kurš grima debesu svētlaimē, šķita, ka Viņš dzird vārsmu, ko dzied kāda zvaigzne.

Vai arī viņa tam viegli iesita, kad tas kāsēja, un sacīja:

—   Nekāsējiet, mans kungsl Es negribu, ka bez manas atjaujas kasē. Tas ir ļoti nepieklājīgi — kāsēt un mani traucēt. Es gribu, lai tu jūties labi, jo, tiklīdz tu nejutīsies labi, es būšu ļoti nelaimīga. Ko gan lai es tad iesāku?

Un tas viss bija vienkārši dievīgi.

Reiz Mariuss teica Kozetei:

—   Iedomājies, vienu laiku man likās, ka tevi sauc par Ursulu.

Par to viņiem bija jāsmejas visu vakaru.

Kādas citas sarunas vidū viņš iesaucās:

—  Jā, reiz Luksemburgas dārzā man uznāca vēlēšanās nosist kādu invalīdul

Bet .viņš pēkšņi aprāvās un neturpināja. Viņam būtu vajadzējis pastāstīt Kozetei par tās prievīti, un to viņš nespēja. Te bija jūtama nepazītā pieskaršanās miesai, kuras priekšā ar kaut kādām svētām šausmām atkāpās šī bezgala lielā, nevainīgā mīlestība.

Mariuss iedomājās dzīvi ar Kozeti tādu kā šo, bez kaut kā cita: atnākt katru vakaru Plimē ielā, atbīdīt veco, padevīgo dārza režģa stieni, apsēsties plecu pie pleca uz šā sola, skatīties caur kokiem uznākošās nakts mirdzumā, pieskarties ar ceļiem pie Kozetes kuplā tērpa, glāstīt viņas īkšķa nadziņu, sacīt viņai «tu», ieelpot vienam pēc otra vienas un tās pašas puķes smaržu — un tā vienmēr, bez gala. Tai laikā pār viņu galvām slīdēja padebeši. Katru reizi, kad uzpūš vējš, tas aiznes sev līdzi vairāk cilvēka sapņus nekā debesu mākoņus.

Ka šī šķīstā, gandrīz bargā mīlestība būtu bijusi gluži bez lakstošanās, to nevar sacīt. «Teikt komplimentus» tai, kuru mīl, — tā ir pirmā glāsta forma, pusiedrīkstēšanās, kas sevi izmēģina. Kompliments ir kaut kas līdzīgs skūpstam caur plīvuru. Iekāre tajā paslēpj savu saldo dzeloni. Iekāres priekšā sirds atkāpjas, lai vēl stiprāk mīlētu. Mariusa sapņu apdvestie, maigie vārdi, ja tā varētu sacīt, bija debesu zilgmes krāsā. Putniem, kad tie lido tur augšā līdzās eņģeļiem," vajadzētu sadzirdēt šos vārdus. Tiem tomēr bija piejaukta klāt dzīve, cilvēciskums, viss labais, uz ko bija spējīgs Mariuss. Tas bija tas, ko mēdz sacīt grotā, priekšspēle tam, kas tika sacīts alkovā; lirikas izplūdums, himnas un soneta sajaukums, mīlīgu hiperbolu dūdošana, visa pielūgsmes izsmalcinātība, kas sakār tota pušķī un izdveš maigu, dievišķīgu smaržu, neizteicama vienas sirds čalošana ar otru.

—   Ai, — čukstēja Mariuss, — cik tu esi skaista! Es nedrīkstu uz tevi skatīties. Varu tevi tikai uzlūkot. Tu esi debesu žēlastība. Es nezinu, kas ar mani notiek. Tava tērpa apakšmala, kad zem tās pavīd tavas kurpes purngaliņš, padara mani neprātīgu. Un kāda burvīga gaisma plūst, kad paveras tava doma! Tu runā apbrīnojami gudri. Brīžiem man šķiet, ka tu esi sapnis. Runā, es tevī klausos, es tevi apbrīnoju. Ai, Kozete, cik tas ir savādi un brīnišķīgi, es patiesi esmu zaudējis prātu. Jūs esat burvīga, jaunkundz. Es apskatu tavas kājiņas mikroskopā, bet tavu dvēseli — teleskopā.

Un Kozete atbildēja:

—   Es tevi mīlu mazliet vairāk, nekā mīlēju visu laiku kopš šārīta.

Jautājumi un atbildes mijās šai sarunā, kā vien pagadījās, allaž tiekdamies uz mīlestību, tāpat kā plūškoka figūriņas tiecas uz centru.

Visa Kozetes būtne bija naivuma, vientiesības, dzidruma, nevainības, skaidrības un gaismas iemiesojums. Par Kozeti varēja sacīt, ka viņa ir caurspīdīga. Tiem, kas viņu redzēja, viņa šķita kā pavasaris un rītausma. Viņas acīs it kā mirdzēja rasa. Kozete bija rītausmas mirdzums sievietes veidā.

Gluži dabiski, ka Mariuss, Kozeti dievinādams, apbrīnoja viņu. Taču tiesa, ka šī mazā pansionāre, nupat kā iznākusi no klostera, sarunājās ar smalku iedziļināšanos un brīžiem izteica daždažādus patiesus un skaistus vārdus. Viņas čivināšana bija īsta saruna. Viņa nekad nekļūdījās un visu skaidri saskatīja. Sieviete jūt un runā, bikla sirds instinkta vadīta — te slēpjas viņas nekļūdīgums. Vienīgi sieviete prot pateikt reizē maigus un dziļus vārdus. Maigums un dziļums — tur ir visa sieviete, tur ir visa debess.

Šai pilnīgajā svētlaimē viņiem ik brīdi sariesās acīs asaras. Samīta mārīte, no ligzdas izkritusi putna spalva, nolauzts vilkābeles zars modināja viņos žēlumu, un viņu maigām skumjām apņemtā jūsma, šķiet, prasīja asaru. Visdrošākā mīlestības pazīme ir aizgrābtība, brīžiem gandrīz vai neizturama.

Bet tai pašā reizē — visas šīs pretrunas ir gaismas rotaļa mīlestībā — viņi labprāt smējās, turklāt tik apbrīnojami brīvi, tik nepiespiesti, ka brīžiem izskatījās kā divi zēni. Taču no šķīstības noreibušajām sirdīm, pašām nenojaušot, neatvairāmā daba paliek arvienu klāt. Tā paliek klāt ar savu rupjo un cēlo mērķi; un, lai cik šķīstas būtu dvēseles, nevainīgākajā divvientulībā var just burvīgo un noslēpumaino starpību, kas atšķir mīlnieku pāri no diviem draugiem.

Viņi dievināja viens otru.

Nepārejošais un mūžam plūstošais pastāv vienlaikus. Cilvēki mīl viens otru, uzsmaida viens otram, smejas, viegli vaibstās ar lūpu kaktiņiem, savij kopā pirkstus, uzrunā viens otru ar «tu», un tas netraucē mūžību. Divi mīlnieki paslēpjas vakarā kopā ar putniem, ar rozēm, viņi apbur viens otru tumsā ar savām sirdīm, kuras ir viņu skatieni, viņi čukst, viņi murmina, un tai pašā laikā grandiozā, vienmērīgā spīdekļu kustība piepilda bezgalību.

2 pilnīgā laimes reibumā

Viņi dzīvoja kā sapnī, apmulsuši no laimes. Viņi nemanīja holeru, kas plosījās Parīzē tieši šai mēnesī. Viņi bija uzticējuši viens otram, ko vien varēja, bet tas nebijanekas daudz vairāk kā savu vārdu pateikšana. Mariuss bija pastāstījis Kozetei, ka viņš ir bārenis, ka viņu sauc — iyiariuss Ponmersī, ka viņš ir advokāts, ka pārtiek no dažadu rakstu sacerēšanas grāmatu izdevējiem, ka viņa tēvs bijis pulkvedis, ka tas bijis varonis un ka viņš, Mariuss, sanaidojies ar savu bagāto vectēvu. Viņš bija arī mazliet ieminējies, ka ir barons, bet tas uz Kozeti nebija atstājis nekādu iespaidu. Mariuss ir barons? Viņa nebija sapratusi. Vina nezināja, ko šis vārds varētu nozīmēt. Mariuss bija Mariuss. Viņa tam savukārt bija pastāstījusi, ka uzaugusi Mazajā Pikpusa klosterī, ka arī viņai, tāpat kā Mariusam, māte ir mirusi, ka viņas tēvu sauc par Fošlevāna kungu, ka tas ir ļoti labs, ka tas daudz palīdz nabagiem, bet pats ir trūcīgs un no visa kā atsakās, neliegdams nekā viņai.

Savādi, bet tai sava veida simfonijā, kurā Mariuss dzīvoja, kopš bija ieraudzījis .Kozeti, pagātne, pat gluži nesenā, bija viņam kļuvusi tik neskaidra un tāla, ka tas, ko

Kozete stāstīja, viņu pilnīgi apmierināja. Viņš pat neiedomājās runāt ar to par nakts piedzīvojumu būdā, par Tenardjē, par apdegumu un par tās tēva savādo izturēšanos un neizprotamo bēgšanu. Mariuss pēkšņi to visu bija aizmirsis; viņš pat vakarā neatcerējās, ko bija darījis no rīta, kur bija brokastojis, ar ko sarunājies; ausīs viņam skanēja melodijas, kas viņu darīja kurlu pret visām citām domām, viņš dzīvoja tikai tais stundās, kad redzēja Kozeti. Un, tā kā tad viņš atradās debesīs, bija gluži dabiski, ka viņš aizmirsa zemi. Abi divi viņi iztvīkuši nesa neizprotamo bezķermeniskās lieglaimes smagumu. Tā dzīvo mēnessērdzīgie, kurus sauc par mīlniekiem.

Ak vai! Kurš gan to visu nav izjutis? KādēJ pienāk stunda, kad mēs pametam šo debesu zilgmi, un kādēļ dzīve turpinās vel pēc tam?

Mīlestība gandrīz aizstāj domāšanu. Mīlestība ir visa pārēja kvēla aizmiršana. Pamēģiniet prasīt loģiku no aizrautības! Cilvēka sirdī nav absolūtās loģiskās sakarības, tāpat kā nav pilnīgas ģeometriskās figūras debesu mehānismā. Kozetei un Mariusam neeksistēja vairs nekas cits kā Mariuss un Kozete. Visa pasaule ap viņiem bija iegrimusi tukšumā. Viņi dzīvoja zelta acumirklim. Nebija rītdienas, nebija vakardienas. Mariusam bija grūti iedomāties, ka Kozetei ir tēvs. Apžilbinājuins bija izdzēsis viņa smadzenēs atmiņu. Par ko tad viņi runāja, šie mīlnieki? Mēs jau redzējām: par puķēm, bezdelīgām, saulrietu, par uzlecošu mēnesi un visādām svarīgām lietām. Viņi bija pateikuši viens otram visu un neko. Mīlētāju viss nozīmē — nekas. Bet tēvs, reālie notikumi, būda, bandīti, dēkainais piedzīvojums — kam tas vajadzīgs? Un vai viņš bija tik pārliecināts, ka šie murgi tiešām notikuši? Viņi abi bija kopā, viņi dievināja viens otru, un tas bija viss. Nekā cita nebija. Iespējams, ka elle pazūd aiz mums tādēļ, ka esam nokļuvuši paradīzē. Vai tad kāds ir redzējis dēmonus? Vai tādi maz ir? Vai mēs esam drebējuši aiz bailēm? Vai esam cietuši? Mēs vairs nekā no tā neatceramies. To visu klāj rožaina dūmaka.

Tā nu dzīvoja šīs abas būtnes lielos augstumos, ar visu to neticamību, kāda mēdz būt dabā: ne nadīrā, ne zenītā, starp cilvēku un zēravu, virs zemes dubļiem, zem paša ētera, mākonī; gandrīz bez miesas un kauliem kā pati dvēsele un jūsma; jau pārāk cēli, lai staigātu pazemi, vēl pārāk cilvēciskās dabas nospiesti, lai pazustu zilgmē, līdzīgi atomiem suspendētā stāvoklī pirms nogulsnēšanās; viņi dzīvoja it kā ārpus likteņa, nepazīdami ierasto sliežu — vakar, šodien, rīt; apburti, nemaņā aiz laimes lidinādamies, brīžiem tik viegli, ka varētu pacelties bezgalībā, gandrīz gatavi aizlidot mūžībā.

Viņi gulēja nomodā, ļaudamies šai ieaijāšanai. Ai, ideāla iemidzinātās īstenības krāšņā letarģija!

Lai cik skaista bija Kozete, Mariuss dažreiz aizvēra acis viņas klātbūtnē. Aizvērtas acis ir labākais līdzeklis redzēt dvēseli.

Mariuss un Kozete nejautāja sev, kurp tas viņus novedīs, viņi uzskatīja, ka jau ir nonākuši pie mērķa. Tā ir savāda cilvēku prasība — gribēt, lai mīlestība viņus kaut kur aizved.

3 Ēnu parādīšanās

Žans Valžāns, nekā nenojauta.

Kozete, nebūdama tik sapņaina kā Mariuss, bija jautra, un ar to Žanam Valžānam pietika, lai būtu laimīgs. Kozetes domas, sirds nemiers, Mariusa tēls, kas pildīja dvēseli, viņas nevainīgajai un smaidīgajai skaistajai sejiņai nemaz neatņēma tās nepārspējamo skaidrību. Viņa bija tai vecumā, kad jaunava nes savu mīlestību, tāpat kā eņģelis nes savu liliju. Žans Valžāns tātad bija mierīgs. Turklāt, ja divi mīlētāji saprotas, viss rit ļoti labi; kāds trešais, kas viņu mīlestību varētu traucēt, tiek turēts pilnīgā aklumā ar nedaudzu piesardzības līdzekļu palīdzību, kuri allaž visiem mīlniekiem ir vienādi. Tā, piemēram, Kozete nekad nekā neiebilda Žanam Valžānam. Viņš grib pastaigāties? Labi, mīļo tētiņ. Viņš grib palikt mājās? Ļoti jauki. Viņš grib pavadīt vakaru "kopā ar Kozeti? Viņa ir sajūsmā. Tā kā viņš vienmēr atstāja Kozeti ap pulksten desmitiem vakarā, tādās reizēs Mariuss ieradās dārzā ne agrāk par šo stundu, kad, uz ielas stāvēdams, dzirdēja, ka Kozete atver lieveņa stikla durvis. Pats par sevi saprotams, ka dienā Mariuss tur nekad netika redzēts. Žanam Valžānam vairs ne prātā neienāca, ka pasaulē ir tāds Mariuss. Tikai vienreiz kādurīt viņam gadījās pateikt Kozetei: «Klausies, tu kaut kur esi nosmērējusi muguru baltu!» Iepriekšējā vakarā Mariuss, lielā jūtu uzplūdumā apskaudams Kozeti, bija viņu nejauši piespiedis pie mūra.

Vecā Tusēna, kas gāja agri gulēt, jo, pabeigusi savus darbus, domāja tikai par miegu, arī nekā nezināja — tāpat kā Žans Valžāns.

Nekad Mariuss netika spēris kāju pašā mājā. Kad viņš bija kopā ar Kozeti, viņi mēdza paslēpties iedobumā pie lieveņa, lai viņus nevarētu ne redzēt, ne dzirdēt no ielas, un tur viņi sēdēja, bieži sarunas vietā apmierinādamies ar to, ka reizes divdesmit minūtē spieda viens otram roku, skatīdamies koku zaros. Ja šādos brīžos trīsdesmit soju atstatumā no viņiem būtu iespēris zibens, viņi to nebūtu manījuši, ~ tik dziļi viena sapņi iegrima un saplūda kopā ar otra sapņiem.

Dzi(ļrās, šķīstās dvēseles! Gaismas pilnās stundas, gandrīz allaž vienādas. Šāda mīlestība ir kā lilijas ziedlapiņu un baložu spalvu virpulis.

Starp viņiem un ielu pletās viss dārzs. Katru reizi, kad Mariuss ienāca vai gāja projām, viņš rūpīgi iebīdīja savā vietā režģu žoga stieni, lai viss izskatītos kārtībā.

Parasti viņš devās projām ap pusnakti un atgriezās pie Kurfeiraka. Kurfeiraks sacīja Baorelam:

—  Vai vari iedomāties? Mariuss sācis tagad nākt mājās vienos naktī!

Baorels atbildēja:

—   Kas tur ko brīnīties? Klusie ūdeņi allaž ir dziļi.

Dažreiz Kurfeiraks sakrustoja rokas uz krūtīm, savilka

nopietnu seju un teica Mariusam:

—   Jūs esat nomaldījies no īstā ceļa, jaunais cilvēk!

Kurfeiraks, būdams praktiskas dabas, neizturējās labvēlīgi pret šo neredzamās paradīzes atspulgu Mariusa sejā; viņš nebija diez ko radis pie lielām kaislībām, tās viņu izveda no pacietības, un brīžiem viņš pieprasīja, lai Mariuss atgriežas īstenībā.

Kādu rītu viņš izmeta šādu piezīmi:

—  Mans dārgais, patlaban man ir tāds iespaids, ka tu mīti uz mēness, sapņu valstībā, ilūziju apgabalā, galvaspilsētā Ziepju burbulis. Nu, tad esi tik labiņš un pasaki, ka viņu sauc?

Bet nekas nevarēja Mariusu «piespiest runāt». Drīzāk viņam varētu nomaukt nagus nekā izdabūt no viņa kaut vai vienu no trim svētajām zilbēm, kas veidoja šo neizpaužamo vārdu — Kozete. īsta mīlestība ir starojoša kā rītausma un klusa kā kaps. Vienīgā pārvērtība, ko Kurfeiraks manīja Mariusā, bija tā, ka viņa klusēšana bija starojoša.

Sai brīnišķīgajā maijā Mariuss un Kozete iepazina šādu milzīgu laimi:

Sastrīdēties un uzrunāt vienam otru ar «jūs» vienīgi tādēļ, lai jo jaukāk-pēc tam atkal būtu uzrunāt ar «tu»; gari stāstīt viens otram ar visniecīgākajiem sīkumiem par cilvēkiem, kas viņus itin nemaz neinteresēja, — tas ir vēl viens lieks pierādījums tam, ka šai lieliskajā operā, ko sauc par mīlestību, libretam nav gandrīz nekādas nozīmes;

Mariusam — klausīties Kozeti runājam par tērpiem;

Kozetei — klausīties Mariusu runājam par politiku;

klausīties, cieši kopā sēžot, kā aizrīb karietes pa Babilc-nas ielu;

skatīties uz vienu un to pašu zvaigzni izplatījumā vai uz vienu un to pašu jāņtārpiņu zālē;

kopā klusēt; tā ir vēl lielāka bauda nekā tērzēt;

utt., utt.

Pa to laiku tuvojās dažādi sarežģījumi.

Kādu vakaru Mariuss pa Invalīdu bulvāri devās uz satikšanos, viņš gāja kā parasti, galvu nodūris; grasīdamies iegriezties ap stūri Plimē ielā, viņš izdzirdēja, ka turpat līdzās kāds teica:

— Labvakar, Mariusa kungs.

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Eponīnu.

Tas uz viņu atstāja savādu iespaidu. Viņš nebija atcerējies šo meiteni nevienu reizi kopš dienas, kad tā viņu bija atvedusi Plimē ielā; viņš nebija vairs to redzējis, un tā bija viņam pilnīgi izgājusi no prāta. Viņam vajadzēja sajust pret šo meiteni vienīgi pateicību, viņš bija tai parādā par savu pašreizējo laimi un tomēr jutās neērti, to salikdams.

Maldīgi domāt, ka mīlestība, ja tā ir laimīga un tīra, ved cilvēku uz pilnību, tā viņu vienkārši noved — mēs jau to konstatējām — aizmirstībā. Šādā stāvoklī cilvēks aizmirst būt ļauns, bet aizmirst arī būt labs. Pateicība, pienākums, visnozīmīgākās un neatvairāmākās atmiņas izgaist. Kurā katrā citā brīdī Mariuss būtu pavisam citādi izturējies pret Eponīnu. Domādams tikai par Kozeti, viņš pat skaidri neapjēdza, ka šo Eponīnu sauc par Eponīnu Tenardjē un ka tai ir tāds pats uzvārds, kāds ierakstīts vina tēva testamentā, uzvārds, kura dēļ pirms dažiem mēnešiem viņš būtu no visas sirds uzupurējies. Mēs rādām Mariusu tādu, kāds viņš bija. Pat tēva tēls bija mazliet izdzisis viņa dvēselē aiz lielā mīlestības spožuma.

Viņš atbildēja, mazliet stomīdamies:

—   Ak jūs tā esat, Eponīna?

—        Kādēļ jūs mani uzrunājat ar «jūs»? Vai es jums esmu ko nodarījusi?

—   Nē, — viņš atbildēja.

Protams, ka viņš neļaunojās. Nepavisam. Viņš tikai juta, ka tagad nevar rīkoties citādi: ja viņš uzrunāja Kozeti ar «tu», tad Eponīnu vajadzēja uzrunāt ar «jūs».

Tā kā viņš klusēja, Eponīna iesaucās:

—   Sakiet taču …

Tad viņa aprāvās. Šķita, ka šim citkārt tik bezrūpīgajam un tik drosmīgajam radījumam pietrūka vārdu. Viņa lūkoja pasmaidīt, bet nevarēja. Vina atsāka:

—   Nu?…

Pēc tam viņa atkal apklusa un palika stāvam nodurtām acīm.

—       Ar labu nakti, Mariusa kungs, — viņa pēkšņi strupi noteica un aizgāja.

4 kebs1 angļu valodā ripo, bet, ja runā argo, vaukšk

Otrā dienā, tas bija 3. jūnijā, 1832. gada 3. jūnijā — datumā, uz kuru jānorāda svarīgo notikumu dēļ, kas tai laikā brieda pie Parīzes apvāršņa kā negaisa mākoņi, — tumsai iestājoties, Mariuss gāja pa to pašu ceļu, kur iepriekšējā vakarā, ar tām pašām jūsmīgajām domām dvēselē, kad starp bulvāra kokiem pamanīja sev tuvojamies Eponīnu. Divas dienas no vietas — tas nu bija par daudz! Viņš strauji nogriezās, pameta bulvāri, izraudzījās citu ceļu un devās uz Plimē ielu pa Prinča ielu.

Tādēļ Eponīna viņam sekoja līdz Plimē ielai, ko vēl nekad nebija darījusi. Līdz šim tā bija apmierinājusies.

The cab — vieglie ormaņa rati. (Angl.)

redzēdama viņu ejam pa bulvāri, nemeklēdama pat satikšanos ar viņu. Tikai vakar tā bija mēģinājusi ar viņu parunāt.

Tad nu Eponīna viņam sekoja, bet viņš meiteni nemaz nemanīja. Viņa to redzēja pabīdām žoga stieni un ielienam dārzā.

—   Skat! — viņa noteica. — Viņš ieiet tai mājā!

Viņa piegāja pie žoga, aptaustīja stieņus citu pēc cita

un viegli atrada to, kuru Mariuss tika atbīdījis.

Viņa pusbalsī nomurmināja ar drūmu pieskaņu:

—   Nekas nebūs, māsiņ!

Viņa apsēdās uz žoga pamatmūra pie paša stieņa, it kā to apsargādama. Tas bija tieši tai vietā, kur žogs sagāja kopā ar kaimiņu mūra sētu. Tur bija tāds tumšs stūrītis, kur Eponīnu nevarēja nemaz saredzēt.

Tā viņa palika vairāk nekā stundu, nekustēdamās un elpu aizturējusi, savu domu tirdīta.

Ap pulksten desmitiem vakarā kāds no diviem vai trim Plimē ielas gājējiem, vecs novēlojies buržuā, kas steidzās ātrāk izkļūt no šās neapdzīvotās vietas, kurai bija slikta slava, iedams gar dārza žogu un nonācis pie stūra, kur žogs sagāja kopā ar mūri, izdzirdēja dobju un draudīgu balsi sakām:

—       Es nemaz nebrīnītos, ja viņš nāktu šurp katru vakaru!

Gājējs pārlaida skatienu visapkārt, nevienu neieraudzīja, neiedrošinājās ieskatīties tumšajā kaktā un stipri izbijās. Viņš paātrināja soli.

Šim garāmgājējam bija iemesls steigties, jo pēc maza brītiņa Plimē ielā iegriezās seši vīri, kas gāja atsevišķi un zināmā atstatumā cits no cita gar pašu mūri, tā ka viņus varēja noturēt par iereibušu patruļu.

Pirmais, pienācis pie dārza režģu žoga, apstājās un gaidīja pārējos; pēc mirkļa viņi bija sapulcējušies visi seši.

Vīri sāka klusā balsī sarunāties.

Tas ir tekail, — sacīja viens no viņiem.

—  Vai dārzā nav kebs? — kāds cits jautāja.

—       Nezinu. Drošs paliek drošs — esmu paķēris līdzi frikadelīti, ko mēs tam iedosim pasūkāt.

—   Vai tev ir mastika loga izcelšanai?[14]

—   Ir.

—   Zogs ir vecs, — ieteicās piektais vēderrunātāja balsī.

—       Jo labāk, — sacīja otrais, kas jau bija runājis. — Tas tik traki nepīkstēs, kad mēs čīgāsim, un nebūs tik grūti nogāzt to no kātiem.

Sestais, kas līdz šim vēl nebija atvēris muti, sāka pārbaudīt žogu, kā to pirms stundas bija darījusi Eponīna, aptaustīdams pēc kārtas katru stieni un uzmanīgi tos kustinādams. Tā viņš nonāca līdz stienim, kuru Mariuss bija Izļodzījis. Tiklīdz viņš bija satvēris šo stieni, kāda pēkšņi no tumsas izlīdusi roka nokrita uz viņa pleca, viņš sajuta spēju grūdienu tieši krūtīs un aizsmakusi balss viņam paklusu teica:

—   Te ir kebs.

Tai pašā brīdī viņš ieraudzīja savā priekšā stāvam bālu meiteni.

Vīrs satrūkās, kā tas allaž mēdz notikt aiz negaidīta pārsteiguma. Viņš nejauki saspurojās; nekas neizskatās tik briesmīgs kā iztraucēts meža zvērs — tā pārbiedētais izskats vien jau biedē. Viņš atkāpās, nomurminādams:

—   Kas tā par palaistuvi?

—   Jūsu meita.

Tā tiešām bija Eponīna, kas sarunājās ar Tenardjē.

Eponīnai parādoties, pieci pārējie, tas ir, Zvadzinaudiņa, Dižrīkle, Babets, Monparnass un Brižons, bija klusu pienākuši klāt, nesteigdamies, ne vārda nerunādami, ar baigu gausumu, kas raksturīgs nakts cilvēkiem.

Rokās viņiem varēja saskatīt kaut kādus briesmīgus rīkus. Dižrīkle turēja līkas knaibles, ko zagļi sauc par «lakatiņu».

—       Ak tā, ko tad tu te dari? I&lt;o tu no mums gribi? Vai tu esi traka, vai? — iekliedzās Tenardjē, cik nu, klusi runājot, iespējams kliegt. — Ko tu nāctraucēt mūs darbā?

Eponīna sāka smieties un metās viņam ap kaklu.

—       Es te esmu tādēļ, mīļo tētiņ, ka es te esmu. Vai tad man tagad nav brīv pasēdēt te uz akmeņiem? Bet jums nu gan te nevajadzētu būt. Kāpēc jūs šurp nācāt, ja te ir sausiņš? Es taču Manjonai to pateicu. Te nav nekā, ko darīt. Bet noskūpstiet taču mani, manu mī|o tētiņ! Cik ilgi neesmu jūs redzējusi! Ak tad jūs esat gan jaukā?

Tenardjē lūkoja atbrīvoties no Eponīnas rokām un norūca:

—       Labi. Tu nu mani esi noskūpstījusi. Jā, es esmu laukā. Neesmu vairs cietumā. Un tagad vācies!

Bet Eponīna nelaida viņu vajā un divkāršoja maigumu.

—       Mīļo tētiņ, kā tad jūs to izdarījāt? Jūs nu gan es "it ļoti gudrs, ja varējāt izsprukt no turienes. Pastāstiet man to! Un māte? Kur ir matē? Pastāstiet taču man par māmiņu!

Tenardjē atbildēja:

—       Viņai klājas labi, es nezinu, liec mani mierā, es tev saku: vācies!

—       Neparko negribu iet projām, — niķojās Eponīna ar izlutināta bērna gražīgumu. — Jūs mani dzenat projām, bet es neesmu jūs redzējusi veselus četrus mēnešus un knapi esmu paguvusi jūs noskūpstīt.

Un viņa atkal apķērās tēvam ap kaklu.

—  Ak tu velns, cik dumji! — sacīja Babets.

—       Pasteigsimies! — Dižrīkle noteica. — Var vēl uznākt kruķi.

Vēderrunātāja balss noskandēja divrindu:

Nav tagad Jaunais gads, paties, Kad laiks ar tēvu bučoties.

Eponīna pagriezās pret pieciem bandītiem. %

—       Skat, tas taču Brižona kungs! Labdien, Babeta kungs! Labdien, 2vadzinaudiņas kungs! Vai tad jūs mani nepazīstat, Dižrīkles kungs? Kā klājas, Monparnas?

—       Nebēdā, tevi visi pazīst! — attrauca Tenardjē. — Bet nu sveiki un ardievu, lasies! Liec mūs mierā!

—       Šis ir lapsu, nevis vistu laiks, — noteica Monparnass.

—       Tu taču redzi, ka mums šitengo jāpastrādā, — piebilda Babets.

Eponīna satvēra Monparnasa roku.

—       Uzmanies! — viņš teica. — Tu sadursies, man ir ģelzītis rokā.

—       Mīļo Monparnasiņ, — Eponīna ļoti maigi atbildēja, — cilvēkiem vajag uzticēties. Vai tad es neesmu sava tēva meita? Babeta kungs, Dižrīkles kungs, man taču bija uzdots noskaidrot šo lietu.

Jāpiezīmē, ka Eponīna nerunāja argo. Kopš viņa pazina Mariusu, šī nejaukā valoda viņai bija kļuvusi neciešama.

Viņa sažņaudza savā mazajā, kaulainajā un vārgajā rokā, kas atgādināja ģindeņa roku, resnos, aprepējušos Dižrīkles pirkstus un turpināja:

—       Jūs ļoti labi zināt, ka es neesmu muļķe. Parasti man uzticas. Esmu jums pakalpojusi izdevīgos gadījumos. Nu, lūk, es esmu ievākuši ziņas — redziet, jūs velti dodaties briesmas. Zvēru jums, ka šai mājā nav, ko darīt.

—   Tur ir tikai sievietes, — sacīja Dižrīkle.

—   Nē, visi ir pārvākušies.

—   Bet sveces palikušas! — piebilda Babets.

Un viņš parādīja Eponīnai caur koku galotnēm gaismu, kas mirgoja savrupmājas bēniņos. Tā bija Tusēna, kas vēl negulēja un izžāva veļu.

Eponīna izmēģināja pēdējo līdzekli.

—       Kas par to, — viņa teica, — tie ir pavisam nabadzīgi ļaudis, šai mājelē nav neviena sū.

—        Ej pie velna! — iekliedzās Tenardjē. — Kad apgriezīsim visu māju otrādi un izvandīsim to no bēniņiem līdz pagrabam, tad mēs tev pateiksim, kas tur ir iekšā: dzeltenie, baltie vai kapara sīknaudiņa.

Un viņš to atgrūda, gribēdams tikt garām.

—       Mīļo draudziņ, Monparnasa kungs! — sacīja Eponīna. — Jūs esat tik jauks zēns, es jūs lūdzu, neejiet tur!

—       Uzmanies taču, tu sadursies! — atbildēja Monparnass.

Tenardjē noteica savā raksturīgajā skarbajā tonī:

—   Vācies, skuķi, un ļauj vīriem darīt savu darbu!

Eponīna palaida vaļā Monparnasa roku, ko atkal bija

satvērusi, un teica:

—   Tātad jūs gribat iet iekšā šai mājā?

—       Maķenīt iebāzt degunu! — ņirgādamies atbildēja vēderrunātājs.

Tad viņa atspieda muguru pret žogu, nostādamās ar seju pret sešiem līdz zobiem apbruņotajiem bandītiem, kuri nakts tumsā izskatījās kā dēmoni, un klusinātā balsī stingri sacīja:

—   Nu, bet es negribu.

Viņi apstulba aiz pārsteiguma. Taču vēderrunātājs joprojām ņirdza. Viņa atsāka:

—       Draugi, uzklausiet labi! Tas nav tā. Tagad es jums pateikšu. Ja jūs ieiesit šai dārzā, ja pieskarsities šim žogam, es sākšu kliegt, dauzīšu pie vārtiem, sacelšu visus kājās, es izdarīšu tā, ka jūs visus sešus saņems ciet, es pasaukšu policistus.

—       Viņa to izdarīs, — klusi sacīja Tenardjē Brižonam un vēderrunātājam.

Viņa pamāja ar galvu un piemetināja:

—   Sākot ar savu tēvu.

Tenardjē tuvojās viņai.

—   Ne tik tuvu, vecīt! — viņa noteica.

Viņš atkāpās, rūkdams caur zobiem:

— Kas viņai īsti lēcies? — Un tad piebilda: — Kuce tāda!

Viņa sāka šaušalīgi smieties.

— Kā jums tīk, bet jūs tur neiesit. Es neesmu kuce, jo esmu vilka meita. Jūs esat seši, bet kas par to! Jūs esat vīrieši. Nu, labi, es esmu sieviete. Bet man no jums nav bail. Es jums saku, ka jūs neiesit šai mājā, jo man tas netīk. Ja jūs tuvosities, es sākšu riet. Es jau jums esmu pateikusi: kebs — tā esmu es. Man par jums tikai nospļauties. Ejiet savu ceļu, jūs man esat apnikuši! Ejiet, kur vien gribat, bet šurp nenāciet, es jums to aizliedzu! Jūs mani ar nazi, bet es jūs ar vecu tupeli, vienalga, nāciet vien tuvāk!

Viņa paspēra soli uz bandītu pusi, viņa izskatījās briesmīga, atkal sākdama smieties.

—       Nudien, man nav bail. Šovasar man tikpat būs jācieš bads, šoziem man būs jāSalst. Viņi ir smieklīgi, šfe muļķa vīrieši, domādami, ka skuķis no viņiem baidīsies! Kas tur ko bīties? Tad ta jauki! Tas tādēļ, ka jūsu vīzdegunīgās mīļākās lien pagultē, kad jūs rūcat, tā tas ir! Bet es — man ne no kā nav bail!

Viņa cieši vērās Tenardjē sejā un sacīja:

—   Pat no jums ne.

Pēc tam, pārlaidusi savus zvērojošos rēga skatienus pār bandītiem, viņa turpināja:

—       Vai tad man nav vienalga, vai mani pacels rīt uz Plimē ielas bruģa, sava tēva nodurtu, vai arī atradīs pēc kāda gada Senklū tiklos vai arī pie Gulbju salas starp veciem, sapuvušiem korķiem un noslīcinātiem kucēniem!

Viņa bija spiesta pārtraukt — viņai uznāca sauss klepus, elpa gārdzot lauzās no viņas šaurajām, vārgajām krūtīm.

Viņa turpinājās — Man tikai jāiekliedzas, saskries ļaudis un — plaukš. Jūs esat seši, bet manā pusē ir visi cilvēki.

Tenardjē pavirzījās viņai tuvāk.

—   Netuvojieties! — viņa iesaucās.

Viņš apstājās un teica mīlīgi:

—        Nu, labi, nevajag. Es netuvošos, bet nerunā tik skaļi! Meitiņ, tad tu gribi izjaukt mums darbu? Bet mums taču kaut kas jādabū iztikai. Tu vairs nemīli savu tēvu?

—   Jūs man esat apnicis, — atteica Eponīna,

—   Mums tomēr jādzīvo, kaut kas jāēd .

—   Sprāgstiet nost!

To pateikusi, viņa apsēdās uz žoga pamatmūra, dungodama:

Mans plecs ir tik maigs, Mans kāju liels slaids, Bet velti zūd laiks.

Atspiedusies ar elkoni pret celi un atbalstījusi zodu rokā, viņa vienaldzīgi šūpoja kāju. Saplēstā kleita ļāva saskatīt viņas vājos atslēgas kaulus. Tuvējā laterna apgaismoja viņas profilu un pozu. Viņa izskatījās pārsteidzošas apņēmības pilna.

Seši laupītāji, apjukuši un drūmi, ka skuķis viņiem bija sagādājis neveiksmi, nogāja laternas ēnā un apspriedās, raustīdami plecus, pazemoti un pārskaitušies.

Bet viņa tos uzlūkoja mierīgi un bargi.

—       Viņai kaut kas ir aiz ādas, — sacīja Babets. — Kaut kāds iemesls. Vai viņa būtu iemīlējusies saimniekā? Taču žēl palaist garām tādu izdevību. Divas sievietes un viens vecis, kas dzīvo dibensētā; pie logiem koši aizkariņi. Vecais laikam ir žīds. Manuprāt, te būtu laba šeptīte.

—       Nu, labi, jūs, pārējie, ejiet iekšā! — iesaucās Monparnass. — Dariet savu darbu! Es palikšu pie skuķa, un, ja viņa pakustēsies …

Viņš nozlbināja laternas gaismā nazi, ko atvāztu turēja aiz piedurknes.

Tenardjē nebilda ne vārda un šķita gatavs uz visu.

Brižons, kas bija mazliet gaišreģis un, kā zināms, «ierosinājis šo pasākumu», nebija vēl nekā teicis. Viņš izskatījās domīgs. Viņu daudzināja par tādu, kurš ne no kā neatkāpjas, un visi zināja, ka tikai bravūras dēļ viņš reiz aptīrījis policistu posteni. Bez tam vir,iš prata sacerēt dzejoļus un dziesmiņas, tādēļ tika turēts lielā cieņā.

Babets viņam jautāja:

—  Tu nekā neteiksi, Brižon?

Brižons vēl mirkli klusēja, pēc tam visvisādi izgrozīja galvu un beidzot izšķīrās runāt.

—       Redziet: šorīt es uzdūros diviem zvirbuļiem, kas plūcās; šovakar uzskrēju virsū kašķīgam sievišķim. Tas viss ir uz ļaunu. Iesim prom!

Viņi devās projām.

Aizejot Monparnass nomurmināja:

—  Vienalga, ja vajadzētu, es viņu būtu nožmiedzis.

Babets viņam atbildēja:

—   Es ne. Es nemēdzu aiztikt dāmas.

Uz ielas stūra viņi apstājās un klusinātā balsī pārmija šādus mīklainus vārdus:

—   Kur mēs šonakt pārgulēsim?

—   Zem Pantēnas[15] .

—  Vai tev ir klāt režģu cauruma atslēga, Tenardjē?

—   Skaidra lieta.

Eponīna, kas viņus neizlaida no acīm, redzēja, ka viņi uzņēma to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši. Viņa piecēlās un sāka tiem sekot, līzdama gar mūra žogiem un mājām. Tā viņa tiem sekoja līdz bulvārim. Tur tie šķīrās, un viņa redzēja sešus vīrus iegrimstam tumsā, kurā tie it kā izkusa.

5 Nakts noslēpumi

Pēc bandītu aiziešanas Plimē iela atkal atguva savu mierīgo nakts seju.

Tas, kas nupat bija noticis šai ielā, nebūtu nemaz izbrīnījis mežu. Augstie mastu koku meži, krūmāji, viršu klajumi, cieši savijusies zari, garās zāles dzīvo krēslainu dzīvi, mežonīgais ņudzeklis te pamana pēkšņo neredzamā parādīšanos; tas, kas ir zemāks par cilvēku, te caur miglu atšķir to, kas ir augstāks par cilvēku, un lietas, ko mēs, dzīvie, nezinām, satiekas te vaigu vaigā naktī. Spurainā, mežonīgā daba baidās tuvojamies to, kurā it kā sajūt pārdabisko. Tumsas spēki pazīst cils citu, un starp tiem valda noslēpumains līdzsvars. Zobi un nagi baidās no nesatveramā. Asinskārais dzivnieciskums, rijīgās iekāres, alkdamas pēc laupījuma, ar nagiem un zobiem bruņojušies instinkti, kuru avots un mērķis ir vienīgi vēders, nemierīgi noskata un izošņā spokaino, bezkaislīgo apveidu, kas klīst, līķautā ietērpts, nostādamies viņu priekšā savā neskaidrajā, drebošajā apvalkā, un šķiet dzīvojam nedzīvu un šausmīgu dzīvi, šie rupjie radījumi, kas nav nekas cits kā matērija, neskaidri baidās saskarties ar milzīgo tumsu, kas sabiezināta kādā nezināmā būtnē. Melns tēls, aizsprostodams ceļu, uzreiz aptur plēsīgu zvēru. Iznācējs no kapiem biedē un mulsina iznācēju no alas; negantais baidās no ļaunā; vilki atkāpjas vilkača priekšā.

6 mariuss atgūst īstenības apziņu tiktāl, ka pasaka Kozetei savu adresi

Kamēr šis sunim līdzīgais radījums ar cilvēka seju apsargāja režģu žogu un seši bandīti atkāpās meičas priekšā, Mariuss atradās līdzās Kozetei.

Nekad debesis vēl nebija bijušas tik zvaigžņotas un skaistas, koki tik dreboši, zāļu smarža tik asa, nekad vēl putni nebija iemiguši lapotos zaros, tik maigi vīterojot, nekad vēl visuma dzidrā harmonija nebija tā saskanējusi ar mīlestības iekšējo mūziku, nekad vēl Mariuss nebija juties tik iemīlējies, tik laimīgs, tik jūsmīgs. Bet viņš atrada Kozeti noskumušu. Kozete bija raudājusi. Viņai bija sasarkušas acis.

Tas bija pirmais mākonis pār šo brīnišķīgo sapni.

Pirmie Mariusa vārdi bija:

—   Kas tev noticis?

Un viņa atbildēja:

—   Ir kaut kas.

Tad viņa apsēdās uz sola līdzās lievenim un, kamēr Mariuss trīcēdams nosēdās blakus, turpināja:

—  Tēvs šorīt man lika sagatavoties, teica, ka viņatn esot darīšanas un ka mums varbūt būšot jāaizbrauc.

Mariuss nodrebēja.

Kad mēs esam mūža beigās, mirt nozīmē šķirties, kad esam tā sākumā — šķirties nozīmē mirt.

Sešu nedēļu laikā Mariuss pamazām, lēnām, pakāpeniski, ar katru dienu vairāk ieguva Kozeti. Tā bija tīri garīga, taču pilnīga iegūšana. Kā jau tikām paskaidrojuši, pirmajā mīlestībā dvēseli iegūst daudz agrāk nekā miesu; vēlāk miesu iegūst daudz agrāk nekā dvēseli, bet dažkart dvēseli pavisam aizmirst; Foblasi un Pridomi piebilst: «Tādēļ, ka tās nav,» — bet šis sarkasms, par laimi, ir tikai zaimošana. Un Mariusam Kozete piederēja tā, kā mēdz piederēt gariem, taču viņš to bija dziļi ieslēdzis dveselē un greizsirdīgi turēja ciet ar nesatricināmu pārliecību par savām tiesībām. Viņam piederēja tās smaids, tās elpa, smarža, zilo acu dziļais starojums, ādas maigurns, kad viņš pieskārās tās rokai, burvīgā dzimumzīmite uz tās kakla, katra doma. Viņi bija norunājuši guļot sapņot tikai viens par otru, un viņi turēja vārdu. Tātad viņam piederēja visi Kozetes sapņi. Viņš nemitīgi aplūkoja sīkās sprodziņas tās pakausī, dažreiz uzpūta tām dvašu un sevī domāja, ka visas šīs sprodziņas pieder viņam, Mariusam. Viņš aplūkoja un apbrīnoja visu, ko tā valkāja, — mezglā sasieto lenti, cimdus, aproces, zābaciņus — kā svētus priekšmetus, kuru īpašnieks viņš bija. Viņš domājās esam īpašnieks skaistajām bruņurupuča ķemmēm, kas iespraustas tās matos, un pat teica sev — tie bija klusi un neskaidri mostošās iekāres čuksti, — ka nav nevieņas tērpa lentītes, neviena zeķu valdziņa, nevienas ņiebura krociņas, kas nepiederētu viņam. Līdzās Kozetei viņš jutās kā līdzās savam īpašumam, līdzās savai mantai, līdzās savai pavēlniecei un verdzenei. Šķita, ka viņu dvēseles tik ļoti saplūdušas kopā, &lt;ka, gribēdami paņemt tās atpakaļ, viņi nebūtu spējīgi tās vairs atšķirt. «Šī ir mana.» — «Nē, tā ir mana.» — «Es tev galvoju, ka tu maldies. Tā tiešām esmu es.» — «Tas, ko tu uzskati par sevi, esmu es.» — Mariuss bija daļa no Kozetes, un Kozete — daļa no Mariusa. Mariuss juta, ka Kozete dzīvo viņā. Tas, ka viņam bija Kozete, tas, ka viņam piederēļa Kozete, viņam nozīmēja to pašu, ko elpot. Un šai ticībā, šai skurbumā, šai šķīstajā, nedzirdētajā, absolūtajā piederēšanā, šai virskundzībā pēkšņi ielauzās vārdi «Mums būs jāaizbrauc», un spalga īstenības balss viņam kliedza: «Kozete nav tava!»

Mariuss atmodās. Sešas nedējas Mariuss bija dzīvojis, kā jau zinām, ārpus reālās dzīves; vārds «jāaizbrauc» viņu nežēlīgi atgrieza tajā atpakaļ.

Viņam trūka vārdu. Kozete tikai juta, ka viņa roka kļuva ļoti auksta. Nu viņa vaicāja savukārt:

—   Kas tev noticis?

Viņš atbildēja tik klusi, ka Kozete tikko sadzirdēja:

—   Es nesaprotu, ko tu teici.

Viņa atsāka:

—       Šorīt tēvs man teica, lai es saliekot visas savas mantiņas un esot gatava, viņš man iedošot savu veļu, lai es to ieliekot ceļasomā, viņam esot jāaizceļo, un mēs braukšot; esot jāiegādājas viena liela ceļasoma man un viena maza — viņam; tas viss esot jāsagatavo nedēļas laikā, un mēs došoties varbūt uz Angliju.

—   Tas ir briesmīgi! — iesaucās Mariuss.

Skaidrs, ka šai brīdī Mariusa iedomās nekāda ļaunprātīga varas izlietošana, nekāda varmācība, nekāda rafinētāko tirānu nelietība, nekāda Bizirisa, Tiberija vai Henrija VIII rīcība cietsirdības ziņā nebija salīdzināma ar šo: Fošlevāna kungs vedīs savu meitu uz Angliju, tādēļ ka viņam tur ir darīšanas.

Mariuss jautāja vārgā balsī:

—   Un kad tu brauksi?

— Viņš neteica, kad.

—   Un kad tu atgriezīsies?

— Arī neteica.

Mariuss piecēlās un salti jautāja:

—   Kozete, vai jūs brauksit?

Kozetepavērās viņā ar savām skaistajām, skumju pilnajām acīm un dīvainā apmulsumā atjautāja?

—   Uz kurieni?

—   Uz Angliju. Vai jūs brauksit?

—   Kādēļ tu man saki «jūs»?

—   Es jums prasu, vai jūs brauksit?

—       Bet saki, ko lai es daru? — viņa vaicāja, lūdzoši salikdama rokas.

—   Tātad jūs brauksit?

—   Bet ja mans tēvs brauc?

—  Tātad jūs brauksit?

Kozete saņēma Mariusa roku un neatbildēdama to cieši paspieda.

—   Labi, — sacija Mariuss. — Tad ari es kaut kur aizbraukšu.

Kozete šo vārdu nozīmi vairāk izjuta nekā saprata. Viņa tā nobālēja, ka viņas seja tumsā šķita gluži balta. Viņa nomurmināja:

—   Ko tu ar to gribi teikt?

Mariuss viņu uzlūkoja, pēc tam pacēla lēnām acis pret debesīm un atbildēja:

— Neko.

Nolaidis acis, viņš ieraudzīja, ka Kozete viņam uzsmaida. Mīlamas sievietes smaidam piemīt mirdzums, kas redzams pat tumsā.

—   Cik mēs esam muļķīgi! Marius, man ienāca kaut kas prātā.

—   Kas?

—   Brauc arī tu, ja mēs braucam! Es tev pateikšu, uz kurieni! Mēs satiksimies tur, kur es būšu!

Tagad Mariuss bija pilnīgi atmodies. Viņš bija atkai atgriezies īstenībā. Viņš kliedza Kozetei:

—   Aizbraukt kopā ar jums! Vai tu esi prātu zaudējusi? Tam taču vajadzīga nauda, bet man tās nav! Braukt uz Angliju? Bet es patlaban esmu parādā, šķiet, vairāk nekā desmit luidoru Kurfeirakam, kādam savam draugam, kuru tu nepazīsti. Man ir veca cepure, kas nav pat graša vērta, man ir uzvalks, kuram trūkst pogu, mans krekls ir galīgi noplīsis, man ir izdiluši elkoņi, mani zābaki laiž cauri ūdeni; sešas nedējas es neesmu par to domājis un neesffiu tev to teicis. Kozete, es esmu nabags! Tu mani redzi tikai naktī un dāvā man savu mīlestību; ja tu mani redzētu dienā, tu man pasniegtu vienu sū! Braukt uz Angliju! Ak, man nav pat, ar ko samaksāt par pasi!

Pacēlis abas rokas virs galvas, viņš pieskrēja pie koka, piespieda pieri pie stumbra, nejuzdams ne cieto mizu, kas viņam skrāpēja ādu, ne drudzi, kas it kā ar āmuru dauzīja pa deniņiem, un, tikko turēdamies uz kājām, stāvēja nekustīgs kā izmisuma statuja.

Tā viņš tur palika ilgi. Šai bezdibenī viņš varētu palikt mūžīgi. Beidzot viņš pagriezās atpakaļ. Viņš dzirdēja aiz muguras apslāpētu skaņu, maigu un skumju.

Tā bija Kozete — viņa šņukstēja.

Viņa raudāja jau vairākas stundas līdzās pārdomās iegrimušajam Mariusam.

Mariuss pienāca viņai klāt, nokrita uz ceļiem un lēnām,

emu noliekdamies, saņēma viņas kurpes purngaliņu, kas praucās laukā no tērpa apakšas, un noskūpstīja to.

Viņa klusēdama ļāva to darīt. Ir mirkļi, kad sieviete pieņem mīlestības pielūgsmi ka drūma un nejūtīga dieviete.

—   Neraudi! — viņš teica.

Viņa čukstēja:

—       Man varbūt būs jāaizbrauc, bet tu nevarēsi atbraukt pie manis.

Viņš jautāja:

—   Vai tu mani mi li?

Viņa tam raudādama atbildēja ar šiem paradīzes vārdiem, kas visburvīgāk skan caur asarām:

—   Es dievinu tevi!

Viņš turpināja neizsakāma maiguma pilnā balsī:

—   Neraudi! Saki, vai tu vari man par prieku neraudāt?

—  Bet tu — vai tu mani mīli? — viņa vaicāja.

Viņš saņēma tās roku:

—        Kozete, es nekad nevienam neesmu devis savu godavārdu, tāpēc ka mans godavārds izraisa manī bailes. Es jūtu, ka man blakus stāv mans tēvs. Un tev es dodu savu vissvētāko godavārdu: ja tu aizbrauksi, es nomiršu.

Tonī, ar kādu viņš izrunāja šos vārdus, skanēja tik svinīgas un tik mierīgas skumjas, ka Kozete nodrebēja. Viņa sajuta to vēsumu, ko, garām skrejot, rada kaut kas drūms un patiess. No pēkšņām izbailēm viņa mitējās raudāt.

—   Tagad klausies! — viņš sacīja. — Negaidi mani rīt!

—   Kādēļ?

—   Gaidi mani tikai parīt!

—   Kādēļ gan?

—   Vēlāk redzēsi.

—  Vienu dienu tevi neredzēt! Tas nav iespējams.

—   Ziedosim vienu dienu, lai iegūtu varbūt veselu mūžu.

Un Mariuss pusbalsī pie sevis piebilda:

—       Tas ir cilvēks, kurš nekad negroza savus paradumus, un viņš nekad nav nevienu pieņēmis citā laikā kā tikai vakarā.

—   Par kādu cilvēku tu runā? — jautāja Kozete.

—   Es? Es neesmu nekā teicis.

—   Uz ko tu ceri?

—   Pagaidi līdz parītam!

—   Tu tā gribi?

—  Jā, Kozete.

Viņa saņēma tā galvu abās rokās un, paceldamās pirkstgalos, lai būtu ar to vienādā garumā, lūkoja saskatīt tā acīs cerību,

Mariuss atsākas

—   Domāju, ka tev vajadzētu zināt manu adresi, jo var šis tas gadīties. Es dzīvoju pie sava drauga, kura vārds ir Kurfeiraks, Stiklu ielā, numurs sešpadsmit.

Viņš parakņājās kabatā, izvilka no tās mazu nazīti un ar asmeni ieskrāpēja mūra apmetumā!

Stiklu ielā 16.

Kozete pa to laiku atkal bija sākusi raudzīties viņam acīs.

—   Saki, ko tu esi nodomājis! Tu kaut ko domā, Manus, Pasaki man! Ai, pasaki man, lai es varētu mierīgi pavadīt nakti!

Es domāju tā: nevar būt, ka dievs gribētu mūs izšķirt. Gaidi mani parit!

—   Ko tad es līdz tam laikam darīšu? — vaicāja Kozete. — Tu esi tur laukā, tu ej un nāc. Cik gan vīrieši ir laimīgi! Bet es, es palikšu gluži viena. Ai, cik man būs skumji! Ko tad tu darīsi rītvakar?

—   Es lūkošu kaut ko nokārtot.

—   Tad es lūgšu dievu un domāšu visu laiku par tevi, lai tev izdotos. Es tevi vairāk neiztaujāšu, ja jau tu negribi. Tu esi mans pavēlnieks. Rīt es visu vakaru dziedāšu dziesmu no «Eiriantes», to, kas tev patīk un ko tu neklausījies kādu vakaru aiz mana loga. Bet parīt tev jāatnāk agrāk. Es tevi gaidīšu, tumsai iestājoties, tieši pulksten deviņos, to tu liec vērā! Ak dievs, cik bēdīgi, ka dienas ir tik garas! Dzirdi, kad pulkstenis sitīs deviņi, es būšu dārzā.

—   Es arī.

Un, pašiem nemanot, vienas domas vadīti, to elektrisko strāvu aizrauti, kas divus mīlniekus tur nepārtrauktā savienojumā, abi divi, pat savās sāpēs mīlestības kvēles apreibināti, viņi ieslīga viens otra apkampienos, nemanīdami, ka viņu lūpas bija savienojušās, kamēr augšup paceltie skatieni, pilni sajūsmas un asaru, veras zvaigznēs.

Kad Mariuss devās projām, iela bija tukša. Tai brīdī Eponīna sekoja bandītiem līdz pat bulvārim.

Kamēr Mariuss, atspiedis gaivu pret koku, bija pārdomājis, viņam iešāvās prātā kāda doma, kuru — ak vai! —viņš pats uzskatīja par neprātīgu un neiespējamu. Viņš bija pieņēmis pārdrošu lēmumu.

7 vecā sirds un jaunā sirds viena pret otru

Žilnormāna tēvam šai laikā bija apritējis jau deviņdesmit viens gads. Viņš joprojām dzīvoja ar Žilnormāna jaunkundzi Golgatas māsu ielā 6, pats savā vecajā namā. Viņš bija — lasītājs to atcerēsies — viens no tiem veclaiku sirmgalvjiem, kuri gaida pienākam nāvi, izslējušies visā augumā, kurus gadu nasta nesaliec un pat sāpes nesalauž.

Taču pirms kāda laika viņa meita sāka ieminēties, ka ar tēvu nav lāga. Viņš vairs nepliķēja savas kalpones, viņš vairs nedauzīja tik sparīgi ar spieķi kāpņu laukumiņa, kad Basks kavējas atvērt durvis. Jūlija revolūcija sešu mēnešu laikā viņu tikpat kā nemaz nebija kaitinājusi. Gandrīz mierīgi viņš bija izlasījis valdības vēstnesī Moniteur šādu vārdkopu: «Emblo-Kontē kungs, Francijas pērs.» Taču nebija šaubu, ka sirmgalvis jutās nomākts. Viņš nepiekāpās, viņš nepadevās — tas nebija ne viņa fiziskajā, ne morālajā dabā, — bet viņš jutās iekšēji saguris. Četrus gadus viņš gaidīja Mariusu, ne soli neatkāpdamies, — tas te ir īstais vārds, — pārliecināts, ka šis nelāgais diedelnieks agri vai vēlu piezvanīs pie viņa durvīm; tagad dažā labā drūmā stundā viņam uznāca doma, ka tad, ja Mariuss vēl ilgi liks uz sevi gaidīt, tad… Nevis nāve viņam šķita šausmīga, bet gan doma, ka viņš varbūt vairs neredzēs Mariusu. Neredzēt vairs Mariusu — tas viņam līdz šim nebija ienācis prātā, tagad šī doma sāka viņam uzrasties un stindzināja viņu. Šķiršanās, kā tas allaž mēdz būt ar dabiskām un īstām jūtām, bija tikai pastiprinājusi viņa mīlestību, vecātēva mīlestību pret nepateicīgo mazdēlu, kas tā bija nozudis. Decembra naktīs, lielā salā, mēdz visvairāk domāt par sauli. Žilnormāna kungs juta vai arī viņš to bija sev iestāstījis, ka viņam, vectēvam, ir pilnīgi neiespējami spert pirmo soli pretī mazdēlam. «Drīzāk es nobeigšos,» viņš mēdza teikt. Viņš neatrada sevi nekādas vainas, bet par Mariusu domāja tikai ar dziju maigumu un mēmu izmisumu, kāds piemīt vecam vīram, kas aiziet tumsā.

Viņam sāka izkrist zobi, un tas vēl pavairoja viņa skumjas.

Žilnormāna kungs — taču arī pats sev neatzīdamies, jo tas viņu satracinātu un apkaunotu, — nekad nevienai mīļākajai nebija tā pieķēries, kā bija pieķēries Mariusam.

Viņš bija licis novietot savā istabā pret gultas galvgali kādu savas jaunākās meitas, mirušās Ponmersī kundzes, senu ģīmetni, kas bija gleznota, kad viņai bija astoņpadsmit gadu, lai šī ģīmetne būtu pats pirmais, ko viņš redzētu, ik ritu pamozdamies. Viņš pastāvīgi lūkojās šai ģīmetnē. Tajā skatoties, viņš kādu dienu neviļus pateica:

—   Man šķiet, viņš izskatās tai līdzīgs.

—       Manai māsai? — jautāja Žilnormāna jaunkundze. — Jā, protams.

Sirmgalvis piebilda:

—   Un arī viņam.

Reiz, kad viņš sēdēja cieši kopā saspiestiem ceļiem un gandrīz aizvērtām acīm, pavisam drūmā garastāvokli, meita iedrošinājās viņam pajautāt:

—  Tēvs, vai jūs vēl aizvien dusmojaties? …

Viņa aprāvās, neiedrīkstēdamās turpināt.

—   Uz ko? — viņš jautāja.

—   Uz nabaga Mariusu.

Viņš pacēla savu veco galvu, uzcirta kalsno un grumbaino dūri uz galda un ļoti niknā, drebošā balsī iekļicdzās:

—       «Nabaga Mariuss» — jūs sakāt! Sis kungs ir palaidnieks, nejauks diedelnieks, nepateicīgs iielībnieks, bez sirds, bez dvēseles, augstprātis un ļauns cilvēks.

Un viņš aizgriezās prom, lai meita nepamanītu viņa acīs asaras.

Pēc trim dienām, daudzas stundas klusējis, viņš pēkšņi sacīja meitai:

—       Man bija gods palūgt Zilnormana jaunkundzi nekad ar mani par viņu nerunāt.

Žilnormānu krustmāte atsacījās no jebkura mēģinājuma iebilst par Mariusu un izdarīja šādu dziļdomīgu secinājumu: «Tēvs vairs nemīlēja manu māsu pēc viņas izdarītās muļķības. Skaidrs, ka viņš neieredz arī Mariusu.»

«.Pēc viņas izdarītās muļķības» nozīmēja: kopš viņa bija apprecējusies ar pulkvedi.

Starp citjjĻ kā to ari varēja iedomāties, Žilnormāna jaunkundze bija cietusi neveiksmi mēģinājumā aizstāt Mariusu ar savu mīluli ulānu virsnieku. Teodilam aizstājēja lomā nebija nekādu panākumu. Žilnormāna kungs nebija pieņēmis šo samainīšanu. Sirds tukšums nav aizpildāms ar aizbāzni. Savukārt Teodils, kaut arī nojauzdams mantojumu, sajuta riebumu pret spaidu klaušām — patikt. Vecītis bija apnicis ulānarn, un ulāns vecītim — apriebies. Leitnants Teodils, bez šaubām, bija jautrs, bet pļāpīgs, vieglprātīgs, bet vulgārs, uzdzīvotājs, bet slikti audzināts; viņam bija mīļākās, tas tiesa, un viņš par tām daudz runāja — arī tas ir liesa, bet viņš par tām runāja sliktu. Visām viņa īpašībām bija trūkumi. Žilnormāna kungam bija galīgi apnicis klausīties viņa nostāstos par visādiem panākumiem Babilonas ielas kazarmu apkaimē. Turklāt leitnants Žilnormāns dažreiz ieradās uniformā ar trīskrāsainu kokardi. Tas viņu darīja gluži vienkārši neciešamu. Žilnormāna tēvs beidzot pateica savai meitai:

—   Pietiek man ar šo Teodilu. Pieņem viņu pati, ja gribi! Man nav nekādu simpātiju pret karavīriem miera laikā. Man gandrīz vairāk patīk, ja zobenu kaujā vicina, nevis ja, dīki nēsājot, dzīvi plicina. Asmeņu žvadzoņa kaujā galu galā nav tik nožēlojama kā makstu šķindināšana pa ielas bruģi. Un vēl iztaisīties par varoni un cieši savilkt vidukli kā kādam sievišķim, nēsāt korseti zem bruņām — tas ir divkārt smieklīgi. īsts vīrietis ir tikpat tālu no plātīšanās kā no klīrīguma. Viņš nav ne Iielībnieks, ne cukurlellīte. Paturi savu Teodilu pati sev!

Meita velti viņam iebilda:

—   Bet viņš taču ir jūsu brāļa mazdēls.

Izrādījās, ka Žilnormāna kungs, kas caur un cauri jutās kā vecaistēvs, nepavisam negribēja būt dižtēvocis.

īstenībā, tā kā viņš bija gudrs un prata salīdzināt, Teodils viņam tikai lika vēl vairāk nožēlot Mariusu.

Kādu vakaru — bija 4. jūnijs, taču tas Žilnormāna tēvu nemaz nekavēja likt sakurt kamīnā krietnu uguni — viņš bija aizraidījis projām savu meitu, kas blakusistabā šuva. Viens pats savā istabā, kas bija izgleznota ar skatiem no ganu dzīves, uzlicis kājas uz kamīna režģiem, pa pusei aizslēpts aiz sava deviņposmu koromandelkoka aizsega, atspiedies ar elkoņiem uz galda, kur zem zaļa abažūra dega divas sveces, viņš sēdēja, dziļi iegrimis mīkstā atzveltnes krēslā, un turēja rokās grāmatu, ko nelasīja. Viņš bija ģerbies pēc modes, kādā staigāja švīti viņa jaunības laikos, un atgadināja senu Garā portretu. Tas būtu sapulcinājis uz ielas ap viņu cilvēkus, bet meita, kad viņš gāja laukā no mājām, vienmēr uzmeta viņam uz pleciem kaut ko līdzīgu platam bīskapa apmetnim, kas apslēpa viņa drēbes. Mājās rītasvārkus viņš nēsāja vienīgi pēc piecelšanās un pirms gulētiešanas. «Rītasvārkos cilvēks izskatās vecāks,» viņš mēdza teikt.

Žilnormāna tēvs domāja par Mariusu ar mīlestību un rūgtumu, un kā parasti pārsvaru ņēma rūgtums. Viņa sarūgtinātais maigums vienmēr galu galā izvērtās sašutumā un īgnumā. Viņš bija sasniedzis to stāvokli, kad cilvēks lūko samierināties ar savu likteni un pieņemt to, kas viņu sāpina. Patlaban viņš mēģināja sev ieskaidrot, ka nav vairs pamata gaidīt Mariusa atgriešanos, ka tas jau būtu atgriezies, ja būtu vēlējies, ka no tā visa vajag atteikties. Viņš mēģināja aprast ar domu, ka tam visam jau ir beigas un ka viņam būs jānomirst, neredzējušam «šo kungu». Bet visa viņa būtne pret to sacēlās; viņa vecvecās tēva jūtas nevarēja ar to samierināties. «Vai patiesi,» viņš sūrojās, un tas bija viņa sāpju pilnais refrēns, «vai tiešām viņš vairs neatgriezīsies?!» Večuka plikpaurainā galva noslīga uz krūtīm, un viņš cieši ieurba kamīna pelnos savu sāpīgo un nikno skatienu.

Šādā visdziļāko pārdomu brīdī ienāca vecais sulainis Basks un jautāja:

—  Vai kungs vēlētos pieņemt Mariusa kungu?

Sirmgalvis saslējās sēdeklī bāls, gandrīz kā līķis, kas

pieceļas no galvaniskās strāvas iedarbības. Asinis strauji saplūda viņam sirdī. Viņš sastomījās:

—   Ko? Mariusa kungu?

—   Nezinu, — atbildēja Basks, iztrūcies un apmulsis no sava kunga izskata, — es pats viņu netiku redzējis. Man sacīja Nikoleta: «Atnācis kāds jauns cilvēks, piesakiet, ka tas ir Mariusa kungs.»

Žilnormāna tēvs klusi nomurmināja:

—   Lai ienāk.

Un viņš palika tai pašā pozā, drebošu galvu, durvīm pievērstu skatienu. Tās atvērās. Ienāca kads jauns cilvēks. Tas bija Mariuss.

Mariuss apstājās durvīs, it kā gaidīdams, ka viņu aicinās tuvāk.

Viņa trūcīgās drēbes nebija saskatāmas nokrēslī, ko radīja abažūrs. Varēja izšķirt tikai viņa mierīgo un nopietno, bet savādi skumjo seju.

Žilnormāna tēvs, apjucis no pārsteiguma un prieka, kādu brīdi neredzēja nekā cita kā vienīgi spožumu, kā tas mēdz būt kādas parādības priekšā. Viņš gandrīz zaudēja samaņu; Mariusu viņš redzēja itin kā caur žilbinošu plīvuru. Patiesi, tas bija viņš, patiesi, tas bija Mariuss!

Beidzot! Pēc četriem gadiem! Sirmgalvis to aptvēra, tā sakot, ar vienu pašu skatienu. Viņš to atzina par skaistu, cēlu, smalku, pieaugušu, par īstu vīrieti ar labām manierēm un pievilcīgu izskatu. Viņam gribējās atplest rokas, saukt to, mesties tam pretī, viņš kustin kusa aiz sajūsmas, viņā kaisa kvēli vārdi un lauzās ārā no krūtīm; beidzot viss šis maigums bija radis izeju un rosījās uz viņa lūpām, bet pretrunības dēj, kas bija viņa rakstura pamatā, izplūda laukā kā cietsirdība. Viņš skarbi jautāja:

—   Ko jūs te meklējat?

Mariuss mulsi atbildēja:

—   Cienītais kungs …

Žilnormāna kungs būtu vēlējies, lai Mariuss mestos viņa apkampienos. Viņš bija nemierā, ar Mariusu un pats ar sevi. Viņš juta, ka bija skarbs, bet Mariuss — salts. Vecajam vīram tās bija neciešamas un trakas mokas — just sevī tik lielu maigumu un žēlumu, bet izpaust tikai cietsirdību. Viņu atkal pārņēma rūgtums. Viņš īgni pārtrauca Mariusu:

—   Kādēļ tad jūs esat ieradies?

Sis «tad» nozīmēja: ja jūs neesat ieradies mani apskaut. Mariuss uzlūkoja vecotēvu, kura seju bālums darīja līdzīgu marmoram.

—Kungs…

Sirmgalvis atkal pārtrauca barga balsī:

—  Vai jūs ieradāties lūgt no manis piedošanu? Vai esat atzinis savu vainu?

Viņš domāja uzvest Mariusu uz īstā ceļa un cerēja, ka «zēns» piekāpsies. Mariuss nodrebēja: viņam prasīja atteikties no sava tēva. Viņš nodūra acis un atbildēja:

—   Nē, kungs. 1

—   Tādā gadījumā, — nevaldāmi iesaucās sirmgalvis, lielās sāpēs un pilns dusmu, — ko jūs no manis gribat?

Mariuss salika rokas, paspēra vienu soli un sacīja vāja, diebošā balsī:

—   Kungs, iežēlojieties par mani!

Šie vārdi uzbudināja Žilnormāna kungu; agrāk pateikti, tie būtu viņu aizkustinājuši, bet tie nāca pārāk veļu. Vecaistēvs piecēlās; viņš atspiedās uz spieķa ar abām rokām, lūpas bija kļuvušas bālas, galva drebēja, bet garais augums šķita vēl lielāks pret nolīkušo Mariusu.

—   Iežēloties par jums, kungs! Jauneklis prasa žēlošanu no deviņdesmit vienu gadu veca sirmgalvja! Jūs ieejat dzīvē, es no tās aizeju; jūs staigājat pa teātriem, ballēm, kafejnīcām, spēlējat biljardu, esat atjautīgs, patikat sievietēm, jūs esat skaists zēns, bet es — es drebinos pašā vasaras vidū pie degoša kamīna; jūs esat bagāts ar vienīgo īsto bagātību, kāda vien var būt, bet es — man pieder visas vecuma likstas, vārgums, vientulība! Jums ir visi trīsdesmit divi zobi, labs kuņģis, spriganas acis, spēks, laba ēstgriba, veselība, jautrība, īsts melnu matu mežs uz galvas, bet man nav vairs pat ne sirmu matu, man izkrituši visi zobi, kājas vairs neklausa, ir zudusi atmiņa, es pastāvīgi jaucu trīs ielu nosaukumus — Šarlo, Soma un Senkloda, — tik tālu es esmu; jums paveras saulaina nākotne, bet es — es jau gandrīz vairs nekā tajā neredzu — tik tuvu esmu pienācis mūžīgajai naktij; jūs esat iemīlējies, par to nav ne mazāko šaubu, bet es — mani nemīl neviens pats pasaulē, un jūs vēl prasāt no manis žēlošanu! Velns parāvis, Moljērs palaidis garām lajpu tēmu! Ja jūs tāpat jokojat Tiesu pilī, advokātu kungi, tad es jūs sirsnīgi apsveicu. Jūs esat īsti delvert.

Un deviņdesmitgadīgais sirmgalvis turpināja niknā un svinīgā balsī:

—  Jā, ko tad jūs no manis gribat?

—   Kungs, es zinu, ka mana klātbūtne jums nav patīkama, — atteica Mariuss, — bet ierados tikai palūgt no jums kaut ko, un pēc tam tūlīt aiziešu.

—   Jūs esat muļķis! — iesaucās sirmgalvis. — Kas tad jums liek aiziet?

Tāds bija to maigo vārdu tulkojums, kuri rosījās viņa sirds dziļumos: Lūdz taču piedošanu! Krīti taču man ap kaklu! Žilnormāna kungs juta, ka Mariuss kuru katru brīdi viņu pametīs, ka nelaipnā uzņemšana to atgrūž un cietsirdība dzen projām, to visu viņš saprata, un viņa sāpes pieauga, bet, tā kā viņa sāpes tūdaļ pārvērtās dusmās, tad ari cietsirdība aizvien pieauga. Viņš būtu gribējis, lai Mariuss viņu saprot, bet Mariuss nesaprata, tas veco viru satracināja. Viņš atsāka:

—   Kā! Jūs mani nonicinājāt, mani, savu vecotēvu, jūs pamētāt manu māju un nez kur pazudāt, jūs apbēdinājāt savu krustmāti, jūs to darījāt — to ir viegli uzminēt — tādēļ, ka tā varēja ērtāk dzīvot puiša dzīvi, tēlot švītu, nākt mājās, kad vien tīk, izklaidēties; jūs man nedevāt nevienu dzīvības zīmi, sataisījāt parādus, pat neprasīdami, lai es tos nomaksāju, jūs kļuvāt par dauzoņu un trokšņotāju un pēc četriem gadiem ierodaties pie manis, un jums nav nekā cita, ko man sacīt!

Tik varmācīgā veidā cenzdamies piespiest mazdēlu būt maigam, sirmgalvis panāca vienīgi to, ka Mariuss klusēja. Žilnormāna kungs sakrustoja rokas — šis žests viņu darīja sevišķi valdonīgu — un ar rūgtumu skarbi nobēra:

—   Izbeigsim. Jūs sakāt, ka esat atnācis no manis ko lūgt? Ko tad? Kas tas ir? Runājiet!

—   Mans kungs, — teica Mariuss ar tādu skatienu, it kā tūlīt iekristu bezdibenī, — es atnācu lūgt jūsu atļauju precēties.

Žilnormāna kungs pazvanīja. Basks pavēra durvis.

—   Palūdziet šurp manu meitu!

Pēc brīža durvis atkal pavērās, Žilnormāna jaunkundze neienāca, bet tikai parādījās uz sliekšņa; Mariuss stāvēja klusēdams, nokāris rokas, ar noziedznieka izskatu; Žilnormāna kungs staigāja krustu šķērsu pa istabu. Viņš pagriezās pret savu meitu un sacīja tai:

—   Nekas sevišķs. Te ir Mariusa kungs. Apsveicinieties ar viņu! Šis kungs grib precēties. Tas ir viss. Ejiet!

Sirmgalvja aprautā un piesmakusī balss skaņa liecināja par neparasti lielu niknumu. Krustmāte ar apmulsušu skatienu uzlūkoja Mariusu, šķita, ka viņa to tikko spēj vairs pazīt, viņa neizdarīja nevienu kustību, neizpauda nevienu skaņu un pazuda pēc tēva mājiena žiglāk nekā salmiņš no viesuļvētras pūtiena.

Pa to laiku Žilnormāna tēvs atkal bija atspiedies pret kamīnu.

—   Jūs — precēties! Divdesmit viena gada vecumā! Un jūs jau to esat nokārtojis! Jums tikai vēl jāpalūdz atļauja! Maza formalitāte. Apsēdieties, kungs! Nu jā, jūs esat pārdzīvojis revolūciju, kopš man nav bijis gods jus redzēt. Jakobīņi guvuši virsroku. Jums vajadzētu būt apmierinatam.

Vai tik jūs neesat kļuvis republikānis, kopš esat barons? Jūs taču to protat saskaņot. Republika nav slikta piedeva barona stāvoklim. Vai neesat apbalvots ar Jūlija ordeni? Vai jūs mazliet nepiepalīdzējāt Luvras ieņemšanā, mans kungs? Tepat tuvumā, Sentantuāna ielā, pretī Nonendjēras ielai, ir redzama lode, kas ieurbusies kādas mājas trešajā stāvā, un lodei līdzās uzraksts: 1830. gada 28. jūlijs. Ejiet apskatietl Tas atstāj dziļu iespaidu. Ak, jaukas lietiņas viņi pastrādājuši, tie jūsu draugil Starp citu, vai viņi neierīkos strūklaku Berī hercoga kunga pieminekļa vietā? Tātad jūs gribat precēties? Ar ko? Vai drīkst, nekļūstot indiskrēts, jautāt, ar ko?

Viņš aprāvās un, iekāms Mariuss paguva atbildēt, nikni piebilda:

—       Ak tā, jums ir labs stāvoklis? Jūs esat kļuvis bagats? Cik jūs pelnāt ar savu advokāta amatu?

—       Necik, — atteica Mariuss ar stingru un gandrīz niknu apņēmību.

—       Necik? Tātad jūs iztiekat tikai ar tiem tūkstoš divi simti livriem, ko es jums dodu?

Mariuss nekā neatbildēja. Žilnormāna kungs turpināja:

—  Tad es saprotu: šī meitene ir bagāta?

—  Tikpat, cik es.

—   Ko? Bez pūra?

—    Bez.

—  Ar nākotnes izredzēm?

—   Nedomāju. ļ

—  Gluži plikai Un kas tad ir viņas tēvs?

—   Nezinu.

—   Un kā viņu sauc?

—   Fošlevāna jaunkundze.

—   Foš .,. kā?

—   Fošlevāna.

—   Pfffl — nosprauslojās sirmgalvis.

—  Mans kungsl — iesaucās Mariuss.

Žilnormāna kungs viņu pārtrauca tādā balsī, it kā sarunātos pats ar sevi.

—       Tad tā, divdesmit viens gads, bez stāvokļa, tūkstoš divi simti livru gadā, baronese Ponmersī kundze ies iepirkties par diviem sū pētersīļus pie sakņu pārdevējās.

—       Mans kungs, — atsāka Mariuss pēdējās gaistošās cerības apmulsumā, — es jūs lūdzu, es jūs lūdzos debesu

vārdā, izstieptām rokām, es kritu jūsu priekšā ceļos: Jaujiet man viņu precēt!

Sirmgalvis iesmējās spalgiem, baismīgiem smiektfem, ko brīžiem pārtrauca klepus, un turpināja:

—   Ha-ha-ha! Jūs sevī nodomājāt: velns parāvis! Iešu un sameklēšu to veco putnubiedēkli, to idiotisko mujķi! Cik žēl, ka man nav vēl divdesmit pieci gadi! Gan tad es viņam parādītu savu lielo cieņu! Gan tad es iztiktu bez viņa! Bet vienalga, es viņam pateikšu: «Vecais muļķi, tu vari būt ļoti laimīgs, ka mani redzi, es gribu precēties, gribu precēties ar kaut kādu jaunkundzi, ar kaut kāda kunga meitu, man nav zābaku kājās, viņai nav krekla mugurā, bet tas nav svarīgi, es uzspļauju uz savu karjeru, savu nākotni, savu jaunību, savu dzīvi, es gribu ieslīgt nabadzībā ar sievu uz kakla, tāds ir mans nodoms, un tev tam jāpiekrīt! Un vecais prauls piekritīs. Lai notiek, manu zēn, kā tu vēlies, pakar sev kaklā dzirnakmeni, precies ar savu Puslevānu, Kuplevānu… Nē, mans kungs, nekad, nemūžam!

—  Tēvs!

—   Nemūžam!

Pēc toņa, ar kādu šis «nemūžam» tika izrunāts, Mariuss saprata, ka visas cerības zudušas. Viņš devās pāri istabai gausiem soļiem, nokārtu galvu, grīļodamies, vairāk izskatīdamies pēc mirēja nekā pēc aizejoša cilvēka. Žilnormāna kungs sekoja viņam ar acīm, un mirklī, kad durvis jau atvērās un Mariuss taisījās iziet, ar valdonīgiem un izlutinātiem sirmgalvjiem raksturīgu vecīgu žiglumu viņš piesteidzās tam klāt, satvēra Mariusu aiz apkakles, sparīgi ievilka atpakaļ istabā, iespieda to atzveltnes krēslā un sacīja:

—   Stāsti!

So apvērsumu bija radījis viens vienīgs Mariusam pasprukušais vārdiņš «tēvs».

Mariuss apmulsis to uzlūkoja. Žilnormāna kunga kustīgā seja pauda tikai skarbu un neizsakāmu labsirdību. Sencis bija atdevis vietu vectēvam.

—   Nu, tad runā, stāsti man savas mīlas dēkas, pļāpā ārā, izstāsti man visu! Velns parāvis, cik šie jaunie cilvēki ir stulbi!

—   Tēvs! — atkal iesāka Mariuss.

Pār sirmgalvja seju plaiksnījās neizsakāms mirdzums.

—   Jā, tā gan! Sauc mani par tēvu, un viss būs labi!

Sai skarbumā tagad bija kaut kas tik labs, tik maigs, tik vaļsirdīgs, tik tēvišķīgs, ka Mariuss šās pēkšņās pārejas deļ no izmisuma uz cerību it kā apstulba un apreiba. Viņš bija apsēdies pie galda, sveču gaisma izcēla viņa apdilušo apģērbu, tā ka Žilnormāna tēvs aplūkoja to ar izbrīnu,

—   Tātad, tēvs… — ierunājās Mariuss.

—   Ak šitā, — pārtrauca Žilnormāna kungs, — tev patiesi nav ne graša pie dvēseles? Tu esi ģērbies kā viens zaglis.

Viņš parakņājās atvilktnē, izņēma no tās naudas maku un uzlika uz galda:

— Ņem, tur ir simt luidoru, nopērc sev platmali!

—   Tēvs, — turpināja Mariuss, — mīļais tēvs, kaut jūs zinātu! Es mīlu viņu. Jūs nevarat iedomāties — pirmo reizi es viņu ieraudzīju Luksemburgas dārzā, kurp viņa mēdza nākt, sākumā es viņai nepievērsu sevišķu uzmanību, bet vēlāk, pats nezinu, kā tas notika, es viņā iemīlējos. Ai, cik es jutos nelaimīgs! Un tagad es ar viņu satiekos katru dienu viņas mājās, viņas tēvs to nezina, bet iedomājieties — viņi taisās braukt projām, mēs satiekamies dārzā vakaros, viņas tēvs grib viņu aizvest uz Angliju, un tad es nodomāju: «Aiziešu pie vecātēva un pastāstīšu viņam to.» Es taču zaudēšu prātu, nomiršu, saslimšu, metīšos upē. Man katrā ziņā ar viņu jāapprecas, citādi es zaudēšu prātu. Tā, lūk, ir visa patiesība, man šķiet, ka nekā neesmu aizmirsis. Viņa dzīvo dārzā ar režģu sētu, Plirnē ielā. Tas ir Invalīdu nama tuvumī.

Žilnormāna tēvs starodams bija apsēdies blakus Mariusam. Uzmanīgi klausīdamies un baudīdams tā bЈlss skaņu, viņš tai pašā laikā ar baudu ievilka krietnu šķipsnu šņaucamās tabakas. Pie vārda «Plimē iela» viņš aizturēja elpu, un tabakas atliekas viņam izbira uz ceļiem.

—   Plimē iela! Tu saki, Plimē iela? Paga, vai tur nav kazarmas? Nu jā, tā ir tā pati. Tavs brālēns Teodils man par to stāstīja. Tas ulāns, virsnieks. Par kādu meitenīti, mans mīļais draugs, par meitenīti! Velns parāvis, jr 3, Plirnē ielā. Tai pašā, kas agrāk saucās Blomē iela. Ji, tagad es sāku atcerēties. Es jau esmu dzirdējis par šo knīpu aiz režģu žoga Plimē ielā. Dārzā. īsta Pamela. Tev nav slikta gaume. Stāsta, ka viņa esot ļoti skaista. Starp mums runājot, man šķiet, ka šis lempis ulāns viņu mazliet ir Ieticis. Es nezinu, cik tālu tas aizgājis. Galu galā tam nav nekādas nozīmes. Bez tam viņam jau nevar ticēt. Viņš lielās. Marius, es uzskatu, ka tas ir ļoti jauki, ja tāds jauneklis kā tu iemīlas. Tas piederas tavā vecumā. Man vairāk tik, ka tu esi iemīlējies, nevis atrodies jakotuņu vidū. Man vairāk tīk, ka tu esi pieķēries brunčiem, velns parāvis, kaut vai divdesmit brunčiem, nevis Robespjēra kungam. Runājot par sevi, man jāatzīstas, ka no visiem sankilotiem[16] es allaž esmu mīlējis tikai sievietes. Skaistas meitenes ir un paliek skaistas meitenes, velns parāvis! Tur nav ko noliegt. Tātad šī mazā tevi pieņem, papiņam nezinot. Tā jau tas mēdz būt. Arī man ir bijušas līdzīgas dēkas, un ne viena vien. Vai tu zini, kā tādās reizēs rīkojas? Nevajag pārāk trakot, nevajag mesties nekādā traģismā, tam nav jābeidzas ar laulībām un mēra kungu ar lenti pār plecu. Gluži vienkārši jābūt prātīgam zellim. Jārīkojas ar prātu. Izklaidējieties, mirstīgie, bet neprecieties! Vajag sameklēt rokā vecotēvu, kas caur un cauri ir lāga vīrs un kam arvien atradīsies daži luidoru rullīši vecajā atvilktnē, un pateikt viņam: «Vecotēv, paklau, tā un tā.» Un vecaistēvs atbild: «Tas ir pavisam vienkārši. Jaunībā jāiztrakojas, lai vecumā būtu mierīgs. Es esmu bijis jauns, tu kļūsi vecs. Ņem, manu zēn, šo parādu tu atdosi savam mazdēlam. Te ir divi simti pistoļu. Priecājies, velns parāvis! Pasaulē nav nekā jaukāka!» Tā šī lieta jākārto. Nav jāprecas, bet tas netraucē… Vai tu mani saproti?

Mariuss, sastindzis un nespēdams bilst ne vārda, noraidoši pakratīja galvu.

Večuks sāka skaļi smieties, pamirkšķināja krunkaino plakstiņu, uzsita viņam pa celi, ielūkojās acīs ar noslēpumainu un starojošu skatienu un ļoti šķelmīgi, paraustīdams, plecus, sacīja:

— Muļķi! Padari viņu par savu mīļāko!

Mariuss nobālēja. Viņš nebija nekā sapratis no visa tā, ko vecaistēvs nupat sacīja. Viss šis juceklis ar Blomē ielu, Pamelu, kazarmām, ulānu pazibēja Mariusa priekšā kā fantasmagorija. Nekas no tā visa nevarēja attiekties uz Kozeti, kas bija šķīsta kā lilija. Vecais vīrs murgoja. Bet šie murgi bija beigušies ar vārdiem, kurus Mariuss saprata un kuri bija nāvīgs apvainojums Kozetei. Šie vārdi «padari viņu par savu mīļāko» iedūrās šķīstā jaunekļa sirdī kā šķēps.

Viņš piecēlās, pacēla no grīdas savu cepuri un noteiktā, stingra solī devās uz durvīm. Tur viņš pagriezās atpakaļ, dziļi palocījās vectēvam, izslēja galvu un teica:

—   Pirms pieciem gadiem jūs apvainojāt manu tēvu, šodien jūs apvainojat manu sievu. Es no jums vairs nekā nelūdzu, mans kungs. Ardievu.

Žilnormāna tēvs apstulba, atvēra muti, izstiepa rokas, lūkoja piecelties, bet, iekārns spēja izrunāt kādu vārdu, durvis jau bija aizvērušās un Mariuss nozudis.

Sirmgalvis palika kādu brīdi nekustīgi sēžam, nespēdams ne runāt, ne elpot, it kā viņu būtu ķēris zibens, it kā viņam kāda spēcīga roka būtu aizžņaugusi rīkli. Beidzot viņš pietrūkās no sava atzveltņa, pieskrēja pie durvīm, — kā nu deviņdesmit viena gada vecumā var paskriet, — atvēra tās un sāka kliegt:

—   Palīgā! Palīgā!

Parādījās viņa meita, pēc tam apkalpotāji. Viņš atkal sāka kliegt žēlabainā, piesmakušā balsī:

—-Skrieniet viņam pakaļ! Panāciet viņu! Ko tad es viņam nodarīju? Viņš ir traks! Viņš aizgāja! Ak dievs, ak dievs! Nu viņš vairs neatgriezīsies!

Sirmgalvis piesteidzās pie loga, kas atradās ielas pusē, ar vecīgajām, drebošajām rokām atvēra to, izliecās laukā līdz pat viduklim, kamēr Basks un Nikoleta pieturēja viņu no muguras, un kliedza: «

—  Marius! Marius! Marius! Marius!

Bet Mariuss nevarēja vairs dzirdēt, tai brīdī viņš jau nogriezās aiz Senluī ielas stūra.

Deviņdesmitgadīgais sirmgalvis ar mokpilnu izteiksmi pielika divas trīs reizes abas rokas pie deniņiem, grīļodamies aizgāja no loga un smagi noslīga atzveltnes krēslā, bez pulsa, bez skaņas, bez asarām, bezjēdzīgi šūpodams galvu un čāpstinādams lūpas, ar tukšu skatienu un tukšu sirdi, kurā bija palicis tikai kaut kas drūms un dziļš kā nakts.

DEVĪTĀ GRĀMATA kurp viŅi iet?

;

1 Žans Valžāns

To pašu dienu ap pulksten četriem pēcpusdienā Žans Valžāns sēdēja viens pats uz kādas vientuļas Marsa lauka nogāzes. Vai nu aiz piesardzības, vai aiz vēlēšanās koncentrēties, vai ari gluži vienkārši aiz vienas no tām nemanāmajam pārmaiņam paradumos, kādas pamazām ieviešas katra cilvēka dzīvē, viņš tagad diezgan reti izgāja no mājām kopā ar Kozeti. Viņš bija ģērbies darba blūzē un pelēkās audekla biksēs, un cepure ar garo nagu apslēpa viņa seju. Pēdējā laikā viņš bija mierīgs un laimīgs Kozetes dēļ; tas, kas viņu kādu laiku bija biedējis un satraucis, nu izgaisis, bet kopš pāris nedēļām viņu bija pārņēmušas citas bažas. Kādu dienu, pastaigādamies pa bulvāri, viņš bija pamanījis Tenardjē; tā kā viņš bija pārģērbies, Tenardjē viņu nebija pazinis, taču kopš tā laika Žans Valžāns to tika redzējis vēl dažas reizes, un viņam tagad bija skaidra pārliecība, ka Tenardjē ložņā pa šo kvartālu. Ar to pietika, lai Žans Valžāns pieņemtu kādu nopietnu lēmumu. Tenardjē ir te — tas nozīmēja, ka draud lielas briesmas.

Turklāt Parīze bija nemierīga: politiskās jukas sagādāja neērtības ikvienam, kam bija kaut kas savā dzīvē slēpjams, jo policija bija kļuvusi pārāk tramīga un aizdomīga un, lūkodama sadzīt pēdas tādiem vīriem kā Pepens vai Morē, varētu itin viegli atklāt tādu cilvēku kā Žans Valžāns.

Visu šo apstākļu dēļ viņš bija noraizējies.

Beidzot viņu pārsteidza un vēl tagad stipri satrauca kāds neizskaidrojams fakts, kas pavairoja viņa modrību. Šo pašu rītu, piecēlies agrāk par citiem, pastaigājoties dārzā, kad Kozetes slēģi vēl bija aizvērti, viņš pēkšņi ieraudzīja uzrakstu, kas bija ieskrāpēts uz mūra droši vien ar naglu:

Stiklu ielā 16.

Tas bija izdarīts pavisam nesen, skrāpējums uz vecā, nomelnējušā apmetuma izskatījās balts, nātru pudurītis mūra pakājē bija apbiris ar smalkiem, svaigiem apmetuma putekļiem. Droši vien tas bija uzrakstīts naktī. Kas tas bija? Adrese? Kāda norunāta zīme? Brīdinājums viņam? Katrā ziņā bija skaidrs, ka dārzā kāds bija ielauzies, ka tajā var iekļūt sveši cilvēki. Viņš atcerējās dīvainos notikumus, kas jau agrāk bija satraukuši māju. Domas audās uz šiem metiem. Viņš sargājās pasacīt Kozetei par šo naglas ieskrāpēto rindiņu uz mūra, baidīdamies jauno meiteni izbiedēt.

Visu to pārdomājis un apsvēris, Žans Valžāns bija nolēmis atstāt Parīzi un pat Franciju un braukt uz Angliju. Viņš bija brīdinājis Kozeti. Viņš gribēja aizbraukt jau šonedēļ. Viņš sēdēja uz Marsa lauka nogāzes, šķetinādams galvā dažādas domas: par Tenardjē, policiju, par šo dīvaino rindiņu uz mūra, par ceļojumu un grūtībām izgādāt sev pasi.

Iegrimis pārdomās, viņš pēkšņi pamanīja pēc kādas ēnas, ka nogāzes virsotnē kāds ir apstājies, tieši viņam aiz muguras. Viņš jau gribēja pagriezties atpakaļ, kad viņam uz ceļiem nokrita četrkārt salocīta zīmīte, ko itin kā būtu pārsviedusi pār viņa galvu kāda roka. Viņš paņēma zīmīti, atlocīja to un izlasīja tajā lieliem burtiem ar zīmuli uzrakstīto vārdu:

Pārvācieties!

Žans Valžāns strauji piecēlās, bet uz nogāzes vairs neviena nebija; viņš pavērās apkārt un ieraudzīja kādu būtni, lielāku par bērnu un mazāku par vīrieti, pelēkā blūzē un smilšu krāsas samta biksēs pārkāpjam pāri valnim un ieslīdam Marsa lauka grāvī.

Žans Valžāns stipri domīgs tūdaļ atgriezās mājās.

2 Mariuss

Mariuss aizgāja no Žilnormāna kunga dziļi nomākts. Viņš bija devies pie tā ar mazu cerībiņu; viņš aizgāja no turienes ar bezgalīgu izmisumu.

Tie, kas ir vērojuši cilvēka sirds likumus, to sapratīs, — ulāns, aprobežotais virsnieks brālēns Teodils, nebija atstājis viņa apziņā nekādu ēnu. Ne visniecīgāko. Drāmu rakstnieks, šķiet, varētu cerēt uz kādiem sarežģījumiem no pēkšņā atklājuma, ko vecaistēvs izdarīja mazdēlam. Bet to, ko ar to būtu ieguvusi drāma, zaudētu patiesība. Mariuss bija tais gados, kad netic nekam ļaunam; vēlāk cilvēks tic visam. Aizdomas nav nekas cits kā grumbas. Agrajā jaunībā to nav. Tas, kas satriec Gtello, paslīd garām Kandidam. Turēt aizdomās Kozeti! Mariusam būtu bijis vieglāk izdarīt nez kādus noziegumus.

Viņš sāka klaiņot pa ielām — parastais cietēju glābšanās līdzeklis. Viņš nedomāja neko tādu, ko būtu varējis vēlāk atcerēties. Pulksten divos naktī viņš atgriezās pie Kurfeiraka un iekrita ar visām drēbēm savā guļas vieta. Bija jau liela diena, kad viņš aizmiga tai šausmīgaja, smagajā miegā, kad pa galvu jaucas daždažādas domas. Pamodies viņš ieraudzīja istabā stāvam ar cepuri galva un stipri rosīgus Kurfeiraku, Anžolrasu, Feijī un Kotnbefēru, kuri grasījās nupat aiziet.

Kurfeiraks viņam jautāja:

— Vai tu nāksi uz ģenerāļa Lamarka bērēm?

Viņam šķita, ka Kurfeiraks runā ķīniešu valodā.

Mariuss izgāja mazliet vēlāk. Viņš iebāza kabatā pistoles, ko Žavērs viņam bija uzticējis 3. februāra notikuma laikā un kas bija palikušas pie viņa. Sis pistoles vēl aizvien bija pielādētas. Būtu grūti pateikt, kāda neskaidra doma bijusi prātā, ņemot tās līdzi.

Cauru dienu viņš klaiņoja, pats nezinādams, kur; brīžiem lija, bet viņš to nemaz nemanīja. Pusdienām viņš sev nopirka maiznīcā par vienu sū smalkmaizīti, iebāza kabatā un aizmirsa. Šķiet, ka viņš arī izpeldējās Sēnā, pats to neapzinādamies. Mēdz būt tādi brīži, kad paurī deg pekles ugunis. Sāds brīdis bija pienācis arī Mariusam. Viņš vairs ne uz ko necerēja, ne no kā nebaidījās; viņš bija tam visam pārkāpis pāri kopš vakardienas. Drudžainā nepacietībā viņš gaidīja vakaru, viņam bija tikai viena skaidra doma — pulksten deviņos viņš redzēs Kozeti. Sī pēdējā laime bija tagad visa viņa nākotne, pēc tam — tumsa. Staigājot pa tukšākajiem Parīzes bulvāriem, laiku pa laikam viņam likās, ka viņš dzirdētu pilsētā savādus trokšņus. Viņš atbrīvojās no savam pārdomām un jautāja sev: «Vai tikai tur nekaujas?»

Uznākot tumsai, tieši pulksten deviņos, kā to bija Ko. zetei apsolījis, viņš ieradas Plimē ielā.Pienācis pie režģu žoga, viņš visu aizmirsa. Bija pagājušas četrdesmit astoņas stundas, kopš viņš nebija redzējis Kozeti, tūlīt viņš to atkal ieraudzīs; visas citas domas izgaisa, un viņš juta tikai neizsakāmu, dziļu prieku. Šie mirkļi, kuros cilvēks pārdzīvo gadsimtus, allaž slēpj sevī kaut ko tik valdonīgu un brīnišķīgu, ka tai brīdī, kad šie mirkļi pienāk, tie piepilda visu sirdi.

Mariuss atbīdīja režģus un traucās dārzā. Kozetes nebija tai vietā, kur tā parasti viņu gaidīja. Viņš izgāja cauri biezoknim un devās uz iedobumu līdzās lievenim. «Viņa gaida mani tur,» viņš nodomāja. Kozetes arī tur nebija. Viņš pacēla acis uz augšu un ieraudzīja, ka mājas slēģi aizvērti. Viņš izstaigāja visu dārzu — dārzs bija tukšs. Tad viņš atgriezās pie mājas, un, zaudējis saprašanu aiz mīlestības, noreibis, iztrūcies, sāpju un nemiera satraukts, kā saimnieks, kas atgriezies mājās nelāgā stundā, sāka klaudzināt pie slēģiem. Viņš pieklaudzināj-a, klaudzināja vēlreiz, riskēdams ieraudzīt atveramies logu, parādāmies tēva pikto seju un vaicājam viņam: «Ko jūs vēlaties?» Tas nebija itin nekas salīdzinājumā ar to, ko viņš nojauta. Izklauvējies viņš sāka skaļi saukt Kozeti.

—   Kozete! — viņš sauca. — Kozete! — viņš pavēlīgi atkārtoja.

Neviens neatbildēja. Visam bija beigas. Dārzs bija tukšs, māja bija tukša. «

Mariuss cieši vērās izmisuma pilnām acīm šai drūmajā mājā, tikpat melnā, tikpat mēmā, bet vēl tukšākā nekā kaps. Viņš uzlūkoja akmens solu, uz kura bija pavadījis tik daudz brīnum jauku stundu līdzās Kozetei. Tad viņš apsēdās uz lieveņa kāpnēm. Viņa sirds bija pilna maiguma un apņēmības, sirds dziļumos viņš svētīja savu mīlestību un teica sev, ka tagad, kad Kozete aizbraukusi, viņam atliek vairs tikai mirt.

Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu balsi, kas šķita nākam no ielas un saucam caur kokiem:

—  Mariusa kungs!

Viņš piecēlās,

—   Kas ir? — viņš jautāja.

—  Mariusa kungs, vai jūs esat te?

—  Jā.

— Mariusa kungs, — balss turpināja, — jūsu draugi gaida jūs pie barikādes šanvrerī ielā.

Šī balss viņarn nebija gluži sveša. Tā atgādināja piesmakušo un skarbo Eponīnas balsi. Mariuss pieskrēja pie žoga, atbīdīja izļodzīto stieni, izbāza galvu un ieraudzīja kādu cilvēku, pēc izskata jaunekli, skrienam un pazūdam krēslā.

3 mabefa kungs

Žana Valžāna naudas maks neatnesa nekādu labumu Mabefa kungam. Mabefa kungs savā bērnišķīgi godprātīgajā stingrībā nebija pieņēmis šo zvaigžņu dāvanu; viņš nebija spējis pieļaut domu, ka zvaigzne varētu nokrist zemē zelta monētu veidā. Viņš nebija varējis uzminēt, ka šī no debesīm nokritusī nauda bija Gavroša dāvana. Viņš bija aiznesis naudas inaku kvartāla policijas komisāram kā nozaudētu priekšmetu, kuru atradējs nodod pieprasītāju rīcībā. Tagad naudas maks patiešām bija pazaudēts. Bez šaubām, neviens to nepieprasīja, un tas nemaz nepaglāba Mabefa kungu.

Un tā Mabefa kungs slīdēja aizvien lejup.

Izmēģinājumi ar indigo Botāniskajā dārzā neveicās labāk kā viņa Austerlicas dārziņā. Pagājušajā gadā viņš vienmēr palika parādā algu savai saimniecības vadītājai; tagad, kā mēs redzējām, viņš bija parādā vairākus īres maksājumus. Lombards pēc trīspadsmit mēnešu notecēšanas bija pārdevis viņa «Floras» klišejas. Kāds varkalis bija izkalis no tām kastroļus. Līdz ar šo klišeju zaudēšanu, nevarēdams vairs papildināt pat atsevišķos «Floras» eksemplārus, kas viņam vēl bija palikuši, viņš pārdeva par lētu naudu kādam bukinistam gravīras un tekstu kā nepilnvērtīgu. Viņam vairs nekas nebija atlicis no visa mūža darba. Viņš sāka iztikai izdot naudu, kas bija saņemta par šiem eksemplāriem. Redzēdams, ka arī šis trūcīgais avots sāk izsīkt, viņš atsacījās no sava dārza un ļāva tam aizaugt. Jau agrāk, stipri vien agrāk, viņš bija atsacījies no divām olām un vērša gaļas gabaliņa, ko laiku pa laikam mēdza apēst. Pusdienās viņš iztika ar maizi un kartupeļiem. Viņš bija pārdevis pēdējās

mēbeles, pēc tam visu to, kas bija lieks no gultas veļas, drēbēm un segām, pēc tam savus herbārijus un estampus, !: bet viņam vēl bija palikušas visvērtīgākās grāmatas, starp kuram dažas bija liels retums, kā, piemēram, «Bī; beles vēsturiskās četrrindas», 1560. gada izdevums, j Pjēra de Besa «Bībeļu konkordance», Žana de Laē «Margaritas pērles» ar veltījumu Navarras karalienei, sjeia Viljē-Otinana grāmata «Par sūtņa pienākumiem un augsto amatu», 1644. gada «Florilegium rabbinicurn», 1567. gada Tibulls ar šāau lielisku ierakstu: «Veneiiis, in cwdibus Manutianis»t beidzot viens Diogena Lāertija eksemplārs,kurš bija iespiests 1644. gadā Lionā un kurā ietilpa J Vatikana slavenie 411. manuskripta varianti no trīspadsmitā gadsimta, kā arī divi Venēcijas manuskripti, 393. un 394., kurus tik sekmīgi bija izpētījis Anrī Etiēns, un visi fragmenti doriešu dialektā, kuri atrodami vienīgi divpadsmitā gadsimta slavenajā manuskriptā Neapoles bibliotēkā. Mabefa kungs nekad nekurināja savu istabu un gāja gulēt vēl ar gaismu, lai nebūtu jādedzina j svece. Šķita, ka viņam vairs nav kaimiņu, no viņa vairījās, kad viņš izgāja laukā, un viņš to manīja. Bērna nabadzība modina līdzjūtību ikvienā mātē, jaunekļa nabadzība modina līdzjūtību jaunā meitenē, sirmgalvja nabadzība nemodina līdzjūtību nevienā. No visiem postiem šis ir pats stindzinošākais. Taču Mabefa tēvs nebija pilnīgi zaudējis savu bērnišķīgo skaidrību. Viņa acis kļuva dzīvākas, kad viņš vērās savās grāmatās, un viņš smaidīja, aplūkodams Diogenu Lāertiju, kas bija unikāls eksemplārs. Grāmatu skapis ar stikla durvīm bija vienīgā mēbele, ko viņš vēl bija saglabājis bez visnepieciešamākā.

Kādu dienu Plutarha māte viņam sacīja:

—  Man nav naudas pusdienu pagatavošanai.

Par pusdienām viņa sauca maizi un četrus piecus kartupeļus.

—   Un ja uz parāda? — jautaja Mabefa kungs.

—  Jūs ļoti labi zināt, ka uz parāda man vairs nedod.

Mabefa kungs atvēra grāmatu skapi, ilgu laiku apskatīja savas grāmatas citu pēc citas, ka tēvs, kurš būtu spiests upurēt vienu no saviem dēliem, apskatītu tos pirms izraudzīšanas, pēc tam žigli paņēma vienu, pasita

.padusē un aizgāja. Viņš atgriežas pēc divi stundām ar tukšu padusi, uzlika galdā trīsdesmit sū un teica:

—   Te jums būs pusdienām.

Kopš šā brīža Plutarha māte redzēja pār sirmgalvja skaidro seju nolaidušos tumšu plīvuru, kas vairs nekad nenozuda.

Rīt, parīt, katru dienu vajadzēja atkārtot to pašu. Mabefa kungs aizgāja ar kādu grāmatu un atgriezās ar sudraba naudas gabalu. Redzēdami, ka vecais vīrs spiests pārdot, bukinisti pirka no viņa par divdesmit sū grāmatu, par kuru viņš pats bija maksājis divdesmit franku. Dažreiz tiem pašiem grāmatu tirgotājiem. Sējums pēc sējuma — visa bibliotēka pārceļoja pie viņiem. Dažkārt viņš mēdza teikt: «Man taču ir astoņdesmit gadu,» — itin kā viņam būtu klusa cerība nonākt līdz sava mūža beigām drīzāk nekā līdz savu grāmatu beigām. Viņš kļuva aizvien skumjāks. Bet reiz viņš tomēr piedzīvoja prieku. Viņš izgāja no mājām ar Robēru Etjēnu, ko pārdeva par trīsdesmit pieciem sū Malakē krastmalā, bet atgriezās ar aldu, kuru bija nopircis par četrdesmit sū Grē ielā. «Es paliku parādā piecus sū,» starodams viņš teica Plutarha mātei. Todien viņš nemaz neēda pusdienas.

Viņš bija Dārzkopības biedrības biedrs. Tur zināja par viņa lielo nabadzību. Sās biedrības priekšsēdētājs viņu apmeklēja, apsolīja parunāt par viņu ar zemkopības un tirdzniecības ministru un to arī izdarīja. «Nu, kā tad!» iesaucās ministrs. «Protams! Vecs zinātnieks! Botāniķis! Lāga vecītis! Kaut kas jādara viņa labā!» Otrā dienā Mabefa kungs saņēma ielūgumu uz pusdienām pie ministra. Drebēdams aiz prieka, viņš parādīja vēstuli Plutarha mātei.

—   Mēs esam glābti! — viņš sacīja.

Noteiktajā dienā viņš devās pie ministra. Viņš ievēroja, ka viņa saburzītā kaklasaite, vecā fraka ar taisnajiem stūriem un ar olu nospodrinātie zābaki pārsteidza šveicarus. Neviens viņu neuzrunāja, pat ministrs ne. Ap pulksten desmitiem vakarā, vēl aizvien gaidīdams, ka ar viņu aprunāsies, viņš izdzirdēja, ka ministra sieva — skaista, dekoltēta dāma, kurai viņš nebija iedrīkstējies tuvoties, — kādam jautāja:

—   Kas gan ir šis vecais kungs?

Viņš atgriezās mājās kājām pusnaktī, stipra lietū. Viņš bija pārdevis vienu Elzevīra sējumu, lai samaksātu par fiakru braucienam pie ministra.

Katru vakaru pirms gulētiešanas viņš bija paradis izlasīt dažas lappuses no Diogena Lāertija. Viņš pietiekami labi prata grieķu valodu, lai izbaudītu šā teksta īpašo skaistumu. Viņam tagad vairs nebija cita prieka. Aizritēja dažas nedēļas. Pēkšņi Plutarha māte saslima. Ir kaut kas vēl bēdīgāks nekā tas, ka nav, par ko nopirkt maizi pie maiznieka, proti: ka nav, par ko nopirkt zāles pie aptieķnieka. Kādu vakaru ārsts bija parakstījis ļoti dārgu mikstūru. Turklāt slimība pastiprinājās, bija vajadzīga kopēja. Mabefa kungs atvēra grāmatu skapi, tur vairs nekā nebija. Pēdējais sējums jau bija prom. Viņam bija palicis tikai Diogens Lāertijs.

Pasitis unikālo eksemplāru padusē, viņš izgāja no mājām; tas bija 1832. gada 4. jūnijā. Viņš devās uz Senžaka vārtiem pie Ruajola mantinieka un atgriezās ar simt frankiem. Uzlicis piecfranku kaudzīti uz vecās kalpones naktsgaldiņa un neteicis ne vārda, viņš iegāja savā istabā.

Otrā rītā līdz ar gaismu viņš apsēdās uz izgāztā stabiņa savā dārzā, un pāri dzīvžogam varēja redzēt viņu nekustīgi sēžam visu rīta cēlienu, nodurtu galvu, miglainu skatienu veroties uz aizaugušajām dobēm. Brīžiem lija, sirmgalvis, šķiet, to nejuta. Pēcpusdienā Parīzē sacēlās neparasts troksnis. Izklausījās pēc šauteņu šāvieniem un pūļa kliedzieniem.

Mabefa tēvs pacēla galvu. Viņš ieraudzīja kādu gailim ejošu dārznieku un vaicāja:

—   Kas tur notiek?

Dārznieks, nesdams lāpstu pār plecu, pavisam mierīgi atbildēja:

—   Dumpis.

—   Kā — dumpis?

—   Jā. Kaujas.

—   Kādēļ kaujas?

—   Dievs to zina! — atteica dārznieks.

—   Kurā pusē? — atkal jautāja Mabefa kungs.

—  Arsenāla pusē.

Mabefa tēvs iegāja atpakaļ mājā, paņēma cepuri, mehāniski sāka meklēt kādu grāmatu, ko pasist padusē, neatrada vairs un, noteicis: «Ak jā, tiešām!» — apmulsušu izskatu izgāja no mājām.

DESMITA GRAMATA 1832. gada 5. jŪnijs

.

1 Jautājuma virspuse

No kā veidojas dumpis? No nekā un no visa. No pamazām uzkrājušās elektrības, no pēkšņi izšāvušās liesmas, no klaiņojoša spēka, no garām skrejošas pūsmas. Sī pūsma savā ceļā sastop domājošas galvas, sapņotājus prātus, cietējas dvēseles, degošas kaislības, brēcošu nabadzību un rauj to visu sev līdzi.

Uz kurieni?

Kur pagadās. Sviež pret valsts iekārtu, pret likumiem, pret citu cilvēku labklājību un bezkaunību.

Niknumā iekaisušas pārliecības, sarūgtināts entuziasms, pamodies sašutums, apslāpēti karošanas instinkti, sajūsminātās jaunatnes drosme, augstsirdīgs aklums, ziņkāre, pārmaiņu alkas, slāpes pēc negaidītā, tās jūtas, kas ar patiku liek lasīt afišu par jaunu izrādi un priecāties teātrī par pēkšņu skatuves meistara svilpienu; neskaidrs ienaids, dusmas, vilšanās, tukša godkāre, kas iedomājas sevi likteņa piekrāptu; neapmierinātība, nepiepildāmi sapņi, nepārvaramiem šķēršļiem iežogota godkāre; ikviens, kas cer atrast izeju no katastrofas; beidzot, pašā apakšā, pūlis — šīs saslaukas, kuras viegli aizdegas, — tādi ir dumpja elementi.

Visdiženākais un visniecīgākais, būtnes, kas klaiņo ārpus sabiedrības, gaidīdamas izdevīgu gadījumu, -— dīkdieņi, vaZanķi, priekšpilsētu klaidoņi — tie, kuri pārlaiž naktis mājām apbūvētajā tuksnesī un kuriem nav virs galvas cita jumta kā saltie debesu mākoņi, tie, kas katru dienu gaida maizi no gadījuma, bet nevis no darba, nabadzības un posta bezvārdu atvases, skrandaiņi un baskāji, — tie visi pieder dumpim.

Ikviens, kura dvēselē mājo slepens īgnums pret valsts iekārtu, dzīvi vai likteni, pieslejas dumpim, un, tiklīdz tas uzliesmo, viņš sāk trīsēt un jūt, ka viņu sagrābj viesulis.

Dumpis ir sava veida sociālās atmosfēras virpuļviesulis, kas pēkšņi izveidojas zināmos temperatūras apstākļos un griezdamies ceļas uz augšu, joņo, dārd, plēš, jauc, grauj, posta, izrauj ar saknēm, aiznesot sev līdzi ceļus un nožēlojamus raksturus, spēcīgus cilvēkus un nevarīgus prātus, koka stumbru un sīku salmiņu.

Vai tam, ko tas aiznes sev līdzi, kā arī tam, kuru tas nogrūž no ceļa! Dumpis sadauza viņus vienu pret otru.

Tas piešķir sevišķu varenību tiem, kurus satver. Tas piepilda pirmo pretimnācēju ar notikumu spēku, pārvērš visu par šāviņu. Tas pārvērš oli par lodi un nastu nesēju — par ģenerāli.

Ja varētu ticēt dažiem apslēptās politikas orākuliem, tad no valsts varas viedokļa dumpis nelielā devā ir vēlams. Sā viedokļa sistēma ir tāda: dumpis padara spēcīgākas tās valdības, kuras tas nenogāž. Tas pārbauda armiju, saliedē buržuāziju, attīsta policijas muskuļus, konstatē sociālā skeleta stiprumu. Tā ir vingrošana, tā ir gandrīz higiēna. Valsts vara jūtas labāk pēc dumpja, tāpat kā cilvēks pēc pirts.

Dumpis pirms trīsdesmit gadiem tika aplūkots vēl arī no cita viedokļa.

Ir universāla teorija, kas pati sevi dēvē par «veselo saprātu»; Filints pret Alsestu; brīvprātīga vidutājfba starp īsto un neīsto; izskaidrošana, pārliecināšana, mazliet augstprātīga mīkstināšana, būdama nopēluma un attaisnojuma sajaukums, iedomājas sevi par gudrību, bet bieži vien nav nekas cits kā pedantisms. No tās cēlusies vesela politiskā skola, kuru sauc par zelta vidusceļu. Starp auksto ūdeni un karsto ūdeni šī ir remdenā ūdens partija. Sī skola ar savu neīsto dziļumu un paviršību iztirzā sekas, nesniedzoties līdz cēloņiem, un nozākā no pseidozinātnes augstumiem tautas nemierus.

Ja uzklausa šo skolu, iznāk, ka: «Dumpji, kas sarežģīja 1830. gada apvērsumu, atņēma šim lielajam notikumam daļu tā tīrības. Jūlija revolūcija bija dižens tautas dusmu brāziens, kam pēkšņi sekoja skaidra debess. Dumpji debesīm lika atkal apmākties. Tie pārvērta par ķildu šo revolūciju, kas sākumā izcēlās ar savu vienprātību.

Jūlija revolūcijā, tāpat kā jebkurā lēcienveidīgā kustībā uz priekšu, bija apslēpti lūzumi, dumpis tos padarīja redzamus. Varēja sacīt: «Ahal Te ir lūzums.» Pēc jūlija revolūcijas bija jūtama tikai atbrīvošanās; pēc dumpjiem sajuta katastrofu.

Ikviens dumpis aizslēdz veikalus, pazemina vērtspapīrus, satricina biržu, aptur tirdzniecību, kavē darījumus, paatrina bankrotus; nav vairs naudas; lielie privātīpašnieki satraukti, sabiedriskais kredīts grīļojas, rūpniecība izsista no sliedēm, kapitāli tiek nobēdzināti, par darbu nekā nemaksā, visur bailes; šis belziens atbalsojas visās pilsētās. Tas ir par cēloni tam, ka rodas bezdibeņi. Aprēķināts, ka pirmā dumpja diena Francijai izmaksā divdesmit miljonu, otrā — četrdesmit, trešā — sešdesmit. Triju dienu ilgs dumpis izmaksā simt divdesmit miljonus, tas ir, ja ievēro tikai finansiālos rezultātus, dumpis ir līdzīgs postījumam, kuģu avārijai vai zaudētai kaujai, kurā būtu iznīcināta flote ar sešdesmit līnijkuģiem..

Bez šaubām, no vēstures viedokļa dumpjiem piemīt savs skaistums; ielu cīņa nav mazāk grandioza un mazāk patētiska kā partizānu cīņa; vienā ir jūtama meža dvēsele, otrā — pilsētas sirds, vienā ir Žans Šuāns, otrā — Žanns. Dumpji apgaismoja gan sarkanā, taču lieliskā gaismā visas savdabīgākās Parīzes rakstura īpašības: augstsirdību, pašaizliedzību, vētrainu jautrību, studentus, kas pierādīja, ka drosme ir izglītota prāta sastāvdaļa, nacionālās gvardes nelokāmību, bodnieku bivakus, ielaszēnu cietoksnīšus, nāves nicināšanu garāmgājējos. Mācību iestādes sadūrās ar karaspēka daļām. Starp citu, cīnītāju vidū bija atšķirība tikai vecuma ziņā; tā ir viena un tā pati rase, tie ir vieni un tie paši stoiskie cilvēki, kas divdesmit gadu vecumā mirst par savām idejām, četrdesmit gadu vecumā — par savām ģimenēm. Armija, kas vienmēr ir skumju nomākta pilsoņu kara laikā, lika pretī drosmei saprātību. Dumpji tai pašā laikā, kad tie apliecināja tautas bezbailību, audzināja arī buržuāzijas drosmi.

Labi. Bet vai tas viss ir izlieto asiņu vērts? Un izlietajām asinīm vēl pievienojiet drūmo nākotni, aptraipīto progresu, nemieru labāko vidū, godīgo liberāļu izmisumu, svešzemju absolūtismu, kas priecājas par brūcēm, ko revolūcija pati sev cirtuši, 1830. gadā uzvarēto triumfu, kuri sacīja: «Mēs jau to paredzējam!» Pievienojiet vēl

Parīzi, kas varbūt izaugusi lielāka, un neapšaubāmi vājāku kļuvušo Franciju. Pievienojiet klāt — jo ir jāpasaka viss — slepkavošanas, kas pārāk bieži apkaunoja saniknotās kārtības uzvaru pār prātu zaudējušo brīvību. Kopsummā — dumpji ir bijuši posta nesēji.»

To apgalvo šī pseidogudrība, ar kuru buržuāzija, šī pseidotauta, tik labprāt apmierinās.

Turpretī mēs — mēs atmetam šo pārāk plašo un tātad pārāk ērto vārdu «dumpis». Mēs atšķiram vienu tautas kustību no otras. Mēs sev neprasām, vai dumpis izmaksā tikpat dārgi kā kauja. Vispirms — kādēļ tieši kauja? Te rodas jautājums par karu. Vai tad karš ir mazāka sodība nekā dumpja posts? Un vēl — vai tad katrs dumpis ir posts? Un kaut arī 14. jūlijs būtu maksājis sirnt divdesmit miljonu! Filipa V uzkāpšana Spānijas tronī ir maksājusi Francijai divus miljardus. Pat par vienlīdzīgu maksu mēs dotu priekšroku 14. jūlijam. Bet mēs atmetam šos skaitļus, kas šķiet esam argumenti, bet īstenībā ir tikai vārdi. Mūsu apskatāmais objekts ir dumpis, tādēļ izpētīsim tā būtību. Visā iepriekš minētajā doktrinārajā iebildumā runa ir tikai par sekām, bet mēs meklējam cēloni.

Mēs precizējam.

2 Jautājuma būtiba

Ir dumpji, un ir sacelšanās; tie ir divējādi dusmu izpaudumi — viens ir netaisnīgs, otrs — taisnīgs. Demokrātiskajās valstīs, vienīgajās, kas dibinātas uz taisnīgumu, dažkārt gadās, ka varu sagrābj neliela ļaužu grupa; tad ceļas kājās visa tauta, un nepieciešamība atgūt savas tiesības var piespiest ķerties pie ieročiem. Visos jautājumos, kas izriet no kolektīva suverenitātes, veselā karš pret atsevišķo tā daļiņu ir sacelšanās, bet daļiņas uzbrukums veselajam ir dumpis; atkarā no tā, vai Tilērijās atrodas karalis vai Konvents, tām var uzbrukt taisnīgi vai netaisnīgi. Viens un tas pats pret pūli notēmētais lielgabals ir netaisnīgs 10. augustā un taisnīgs 14. vandemjērā. Šķietami līdzīgi, būtībā dažādi; šveicieši. aizstāvēja netaisno, Bonaparts aizstāvēja taisno.

To, ko vispārējā balsošana radījusi savā brīvības un suverenitātes apziņā, to nedrīkst iznīcināt iela. Tāpat ir arī jautājumos, kas skar tieši civilizāciju; masu instinkts, kas vakar bija gaišredzīgs, rīt var kļūt neskaidrs. Viens un tas pats dusmu brāziens ir likumīgs pret Terē un bezjēdzīgs pret Tirgo. Mašīnu sadauzīšana, noliktavu izlaupīšana, sliežu bojāšana, doku demolēšana, masu nomaldīšanās no īstā ceļa, progresa nosodīšana tautas tiesā, skolnieku nogalinātais Rāmī, ar akmeņiem no Šveices padzītais Ruso — tas ir dumpis. Izraēļa tauta pret Mozu, Atēnas pret Fokionu, Roma pret Scīpionu — tas ir dumpis. Parīze pret Bastīliju — tā ir sacelšanās. Kareivji pret Aleksandru, matroži pret Kristoforu Kolumbu — ari tas ir dumpis, bezdievīgs dumpis. Kādēļ? Tādēļ, ka Aleksandrs veica ar šķēpu Āzijai to pašu, ko Kristofors Kolumbs ar kompasu Amerikai; Aleksandrs, tāpat kā Kolumbs, atrada veselu pasauli. So pasauļu pievienošana civilizācijai nozīmē tik lielu gaismas pieaugumu, ka ikviena pretestība te ir noziedzīga. Dažkārt tauta kļūst neuzticīga pati sev. Pūlis ir tautas nodevējs. Vai ir, piemēram, kaut kas. dīvaināks kā šī ilgstošā un asiņainā sāls kontrabandistu pretošanās, šis likumīgais nepārtrauktais dumpis, kas izšķirīgā mirklī, glābšanas dienā, tautas uzvaras brīdī, apvienojas ar troni, izvēršas šuanērijā un no sacelšanās «pret» pārvēršas dumpī «par»! Drūmie tumsonības paraugi! Sāls kontrabandists izbēg karaļa karātavām un dabū nevis virvi ap kaklu, bet piesprauž sev balto kokardi. «Nost ar sāls nodokli!» rada «Lai dzīvo karalis!». Bērtuļa nakts slepkavas, 1792. gada septembristi, Aviņonas siepkavnieki, Koliņī slepkavas, de Lambāla kundzes slepkavas, Brina slepkavas, Napoleona piekritēju bandas Spānijā, zaļie mežabrāļi, termidoristi, 2ehī bandas, rokas apsēja bruņinieki — tas ir dumpis. Vandeja — tas ir liels katoļu dumpis.

Sašutušo tiesību balsi var viegli pazīt, bet tā ne vienmēr atskan no uzvandīto masu kustības; mēdz būt bezjēdzīgs trakums, mēdz būt ieplaisājuši zvani; ne visiem trauksmes zvaniem piemīt bronzas skanējums. Kaislību un tumsonības svārstības ir kas cits nekā progresa grūdieni. Sacelties — lai notiek, bet tikai, lai labā vārdā. Parādiet man, kurp jūs ejat. Sacelšanās ir kustība tikai uz priekšu. Kurš katrs cits nemiers ir ļaunums. Ikviens nevaldāms solis atpakaļ ir dumpis; atpakaļiešana ir varmācība pret cilvēku dzimumu. Sacelšanās ir patiesības dusmu izplūdums; sacelšanās izrakņātais ielas bruģis šķiļ tiesību dzirksteles. Šis pats ielas bruģis dumpim atstāj tikai savus dubļus. Dantons pret Luiju XVI — tā ir sacelšanās; Ebērs pret Dantonu — tas ir dumpis.

No tā izriet, ka sacelšanās, par kādu iepriekš minēts, Lafaijeta vārdiem runājot, var būt pats svētākais pienākums, bet dumpis var būt fatālākais noziedzīgs uzbrukums.

Ir arī zināma starpība nokaitējuma pakāpē: sacelšanās bieži vien ir vulkāns, dumpis nereti ir degoši salmi.

Dumpis, kā jau sacīts, dažkārt uzliesmo pašos varas orgānos. Poliņaks ir dumpinieks, Kamils Demulēns — vadītājs.

Dažkārt sacelšanās ir atdzimšana.

Visu jautājumu izšķiršana ar vispārēju balsošanu ir gluži jauna parādība, bet visa iepriekšējā vēsture četros tūkstošos gadu ir izjutusi tiesību apgānīšanu un tautu ciešanas, un tādēļ ikviens vēstures laikmets nesa sev līdzi iespējamo protestu. Cēzaru laikos nebija sacelšanās, toties bija Juvenāls.

Facit indignatio[17] aizstāj grakhus.

Cēzaru laikos bija Sjēnas trimdinieks; bija arī kāds vīrs, kas uzrakstīja Annāles.

Mēs nerunājam par lielo Patmas trimdinieku, kas arī uzbruka ar protestu reālajai pasaulei ideālās pasaules vārdā, radīja no savas vīzijas milzīgu satīru un uzmetā Romai-Ninivei, Romai-Bābelei, Romai-Sodomai Apokalipses liesmaino atspulgu.

Jānis uz savas klints — tā ir sfinksa uz sava pjedestāla; viņu var nesaprast, viņš ir ebrejs un runā senebreju valodā, bet vīrs, kas uzrakstījis Annāles, ir latīnis, teiksim precīzāk — romietis.

Tā kā neronu valdīšana atgādina mecotinto gravīras, tad viņi jāglezno šai tehnikā. Strādājot vienīgi ar grebli, darbs iznāktu pārāk bāls; ierobījumi jāaizpilda ar sabiezinātu, kodīgu prozu.

Despoti zināmā mērā ietekmē domātājus. Važās iekalts vārds ir briesmīgs vārds. Rakstnieks dubulto un trīskāršo savu izteiksmes spēku, kad valdnieks ir uzmācis tautai klusēšanu. No šās klusēšanas izplūst noslēpumaina pilnība, kas iesūcas un sastingst domās kā bronza. Spaidi vēsturē rada lakonismu vēsturniekā. Šās slavenās prozas granīta cietums nav nekas cits kā tirāna radīto spaidu rezultāts.

Tirānija spiež rakstnieku samazināt diametru, toties palielinās spēks. Cicerona laikmeta asums, kas tikko mānāms Verresam, gluži notrulinātos pret Kaligulu. Jo mazāks vēriens frāzē, jo lielāks spraigums sitienā. Tacits doma ar visu spēku.

Dižas sirds godīgums, pārvērties par taisnīguma un patiesības koncentrātu, sper kā zibens.

Starp citu, jāmin: zīmīgi ir tas, ka Tacits vēsturiski nav pretstatāms Cēzaram. Viņam bija pietaupīti Tiberiji. Cēzars un Tacits ir divas secīgas parādības, kuru sastapšanos, šķiet, noslēpumainā kārtā novērsis tas, kas gadsimtu uzvedumā uz skatuves nosaka uznākšanas un noiešanas. Cēzars ir liels, Tacits ir liels; dievs saudzēja šos divus lielumus, lai tie nesadurtos viens ar otru. Taisnības kalps, sizdams Cēzaram, varētu iesist pārāk stipri un kļūt netaisns. Dievs to negribēja. Lielie kari Āfrikā un Spānijā, Sicīlijas pirātu iznīcināšana, civilizācijas ieviešana Gallijā, Bretaņā, Vācijā — visa šī slava izpērk Rubikonu. Te izpaužas sava veida dievišķās tiesas smalkjūtība, kas atturējās uzlaist virsū slavenajam uzurpatoram bargo vēsturnieku, paglābjot Cēzaru no Tacita un atzīstot ģēnija pusē vainu mīkstinošus apstākļus.

Protams, despotisms paliek despotisms, kaut arī despots būtu nez cik ģeniāls. Arī slavenu tirānu laikā uzplaukst izvirtība, bet morāliskais mēris kļūst vēl riebīgāks negodīgu tirānu laikā. Viņu valdīšanas laikā nekas neaizklāj kauna darbus, un piemēru meistari — kā Tacits, tā Juvenāls — ar jo lieliem panākumiem šausta cilvēces vaiga priekšā šo kaunu, kurš to ir pelnījis.

Roma smird nejaukāk Vitellija laikā nekā Sullas laikā. Klaudija un Domiciāna valdīšanas laikā riebīgā iztapība atbilst tirāna nekrietnībai. Vergu zemiskums ir tiešs despota rokudarbs; viņu sasmakusi sirdsapziņa, kurā atspoguļojas viņu pavēlnieks, izplata ap sevi miasmus; varas nesēji ir neģēlīgi, viņu sirdis sīkas, sirdsapziņas seklas, dvēseles smirdīgas; tā tas ir Karakallas laikā, tā tas ir Kommoda laikā, tā tas ir Hēliogabala laika, kamēr no Romas senāta Cēzara laikā nāk mēslu smaka, kas raksturīga ērgļa ligzdai.

Te rodas šķietami novēlojusies Tacitu un Juvenālu uznākšana; izskaidrotājs ierodas tikai tad, kad acīmredzamība nav apstrīdama.

Bet Juvenāls un Tacits, tāpat kā Ezaija bībeles laikos, tapat kā Dante viduslaikos, ir cilvēks; dumpis un sacelšanās — tā ir tautas masa, kurai dažkārt nav taisnības, dažkārt ir taisnība.

Lielāko tiesu dumpi izraisa materiālie apstākļi, sacelšanās aizvien ir morālas dabas parādība. Dumpis — tas ir MaŽanjello; sacelšanās — tas ir Spartaks. Sacelšanās saistās ar prātu, dumpis — ar vēderu. Kuņģis uzbudinās, bet Kuņģis, protams, ne vienmēr ir vainīgs. Bada gadījumos dumpim, piemēram, BiŽansā, ir reāls, aizkustinošs un taisnīgs pamats. Un tomēr tas ir dumpis. Kādēļ? Tādēļ ka, būdams taisnīgs pēc būtības, tas nav taisnīgs pēc formas. Nežēlīgs, kaut gan taisnīgs, varmācīgs, kaut gan spēcīgs, tas sita, kur pagadījās; tas soļoja uz priekšu kā akls zilonis, visu samīdams savā ceļā; tas atstāja aiz sevis sirmgalvju, sieviešu un bērnu līķus; tas izlēja, pats nezinādams, kādēļ, nekaitīgo un nevainīgo asinis. Paēdināt tautu — tas ir cēls mērķis, slepkavot to — tas ir ļauns līdzeklis.

Ikviens bruņots protests, pat vislikumīgākais, pat 10. augusts, pat 14. jūlijs, sākas ar vieniem un tiem pašiem nemieriem. Pirms tiesības salauzušas savas važas, plosās vētra un rodas putas. Sākumā sacelšanās ir dumpis, tāpat kā upes iesākums ir kalnu strauts. Un parasti tas ietek okeānā — revolūcijā. Taču dažkārt, nākdama no augstajām kalnu galotnēm, kas paceļas pār morālo apvārsni, no taisnīguma, gudrības, prāta un tiesībām, radīta no vistīrākā ideālu sniega, pēc daudziem kritieniem no klints uz klinti, pēc tam, kad tā atspoguļojusi savā dzidrumā debesis un lieliskajā uzvaras gaitā uztūkuši no simtiem pieteku, sacelšanās pēkšņi pazūd kādā buržuāziskā muklājā, tāpat kā Reina purvā.

Tas viss pieder pagātnei, nākotne ir citāda. Vispārējās vēlēšanas ievērojamas ar to, ka tās iznīcina dumpi pašā principā un, dodamas balsstiesības sacelšanās kustībai, atņem tai ieročus. Karu izzušana — gan ielas karu, gan karu pie valsts robežām — tas ir neizbēgamais progress. Lai kāda ir mūsu šīdiena, mūsu rītdiena ir miers.

Starp citu, sacelšanās un dumpis, lai kā pirmā atšķirtos no otrā, īsta buržuā izpratnē ir viens un tas pats, viņš vāji izšķir šīs nianses. Viņa izpratnē tas viss ir nemieri, gluži vienkārši jukas, suņa sacelšanās pret savu saimnieku, riešana, vaukšķēšana, mēģinājums iekost, par ko jāsoda ar piesiešanu ķēdē un suņu būdu; tā viņš domā līdz fai dienai, kad suņa galva, pēkšņi izaugdama, neskaidri iezīmējas tumsā, iegūdama lauvas izskatu,

Tad buržuā kliedz: «Lai dzīvo tauta!»

Kas tad pēc šā izskaidrojuma ir 1832. gada jūnija kustība no vēstures viedokļa? Vai tas ir dumpis? Vai tā ir sacelšanās?

Tā ir sacelšanās.

Var gadīties, ka, attēlojot šo baigo notikumu, dažreiz mēs to nosauksim par dumpi, bet vienīgi tādēļ, lai raksturotu ārējo izpausmi, taču aizvien paturot prātā atšķirību starp tā formu — dumpi — un īsto būtību — sacelšanos.

1832. gada kustība ar savu straujo eksploziju un drūmo apdzišanu bija tik cildena, ka pat tie, kas tajā neredz neko citu kā dumpi, runā par to ar godbijību. Viņiem tā ir itin kā 1830. gada atbalsojums. Satrauktā iztēle, viņi saka, nevar nomierināties vienā dienā. Revolūcija neizbeidzas pēkšņi. Tai, tāpat kā kalnu grēdai, nolaižoties līdzenumā, allaž nepieciešami daži pauguri, pirms tā atkal nonāk miera stāvoklī. Nav Alpu bez Juras, nedz arī Pireneju bez Astūrijas.

Mūsdienu vēstures patētiskā krīze, ko parīzieši savā atmiņā dēvē par dumpja laikmetu, neapšaubāmi ir raksturīga stunda šā gadsimta vētraino stundu vidū.

Vēl dažus vārdus pirms stāsta atsākšanas.

Notikumi, par kuriem gribam pastāstīt, pieder tai dramatiskajai un dzīvajai īstenībai, ko vēsturnieks dažkārt pamet novārtā laika un telpas trūkuma dēļ. Taču te — un mēs uz to pastāvam, — tieši te ir dzīvība, vibrēšana, cilvēka sirds pukstēšana. Mazie sīkumi — šķiet, tas jau minēts, — ir, tā sakot, lielo notikumu lapotne, un tie pazūd vēstures tālēs. Tā sauktais dumpju laikmets ir šāda veida sīkumiem pārbagāts. Tiesu izmeklēšanas, gan aiz citiem iemesliem nekā vēsture, nav visu atklājušas, ne arī varbūt visā iedziļinājušās. Tādēļ gribam apgaismot bez jau zināmām un publicētajām īpatnībām to, kas nav bijis nevienam zināms, — notikumus, pār kuriem klājas vienu aizmirstība un citu nāve. Lielākā tiesa šo gigantisko ainu tēlotāju ir nozuduši, viņi apklusa jau otra dienā, bet mēs varam apgalvot, ka to, ko stāstīsim, esam paši redzejuši. Mēs mainīsim dažus vārdus, jo vēsture stāsta, bet nenodod, taču attēlosim to, kas tiešām bijis. Grāmatas ietvaros, kuru rakstām, parādīsim tikai vienu notikumu pusi, tikai vienu epizodi un droši vien mazāk zmāmu— 1832. gada 5. un 6. jūnija dienas, bet to izdarīsim tā, ka lasītājs saskatīs zem tumšā plīvura, kuru taisāmies pacelt, šās briesmīgās sabiedriskās avantūras īsto seju.

3 bēres — izdevīgs gadījums atdzimšanai

1832. gada pavasarī, kaut gan jau trīs mēnešus satrauktos prātus bija stindzinājusi holera, uzspiezdama tiem kaut kādu drūmu nomierināšanās zīmogu, Parīze jau labu laiku bija gatava uzliesmot. Kā reiz tikām minējuši, liela pilsēta ir līdzīga lielgabalam: kad tas pielādets, pietiek vienas dzirksteles, un šāviens iet vaļā. 1832. gada jūnijā par šādu dzirksteli kļuva ģenerāļa Lamarka nāve.

Lamarks bija darbīgs vīrs ar labu reputāciju. Laiku secībā — impērijas un restaurācijas laikā — viņš bija izrādījis divējādu varonību, kas bija nepieciešama abos šais laikmetos, — drosmi kaujas laukā un drosmi tribīnē. Viņš bija tikpat daiļrunīgs, cik agrāk varonīgs: viņa vārdos varēja just šķēpu. Tāpat kā Fuā, viņa priekštecis, pēc tam kad bija augstu pacēlis komandēšanas karogu, tagad viņš augstu turēja brīvības karogu. Viņš atradās starp kreisajiem un galēji kreisajiem, tauta viņu mīlēja tādēļ, ka viņš droši raudzījās nākotnē, pūlis viņu mīlēja tādēļ, ka viņš bija labi kalpojis imperatoram. Kopā ar grāfu Zerāru un grāfu Druē viņš jutās in petto[18] kā viens no napoleona maršaliem. 1815. gada līgumi viņu aizskāra kā personisks apvainojums. Viņš ienīda Velingtonu ar neslēptu ienaidu, un tas patika masām; septiņ padsmit gadu, gandrīz nepievērsdams uzmanību tā laika&gt; notikumiem, viņš bija cildeni glabājis skumjas par Vaterlo. Mirstot savā pēdējā stundā viņš piespieda pie krūtīm zobenu, ko viņam par balvu bija pasnieguši Simt dienu virsnieki. Napoleons bija miris ar vārdu armija uz lūpām, Lamarks — ar vārdu tēvija.

Viņa gaidāmā nāve baidīja tautu kā zaudējums, bet valdību — kā izdevīgs gadījums nemieriem. šī nāve kļuva par sērām. Kā katras sāpes, sēras var pārvērsties eksplozijā. Tieši tā arī notika.

Iepriekšējā vakarā un 5. jūnija rītā — dienā, kas bija noteikta Lamarka apbedīšanai, — Sentantuāna priekšpilsēta, pa kuru bija jāiet sēru gājienam, izskatījās draudīga. Ņudzošo ieliņu tīklu pildīja pūļa rūkoņa. Ļaudis bruņojās, kā vien varēdami. Galdnieki bija apgādājušies ar savu ēvelsolu kāšiem «durvju uzlaušanai». Kāds no viņiem bija pagatavojis dunci no kurpnieku āķa, nolauzdams to un atlauzto galu uzasinādams. Kāds cits, «uzbrukuma» drudža sagrābts, trīs dienas gulēja ar visām drēbēm. Kāds namdaris, vārdā Lombjē, satika savu biedru, kas viņam vaicāja: «Kurp tu ej?» — «Vai zini, man nav ieroču.» — «Nu, un tad?» — «Es eju uz savu būvi paņemt cirkuli.» — «Ko tu ar to darīsi?» — «Nezinu,» atbildēja Lombjē. Kāds Zaklins, uzņēmīgs vīrs, uzrunāja garām ejošos strādniekus: «Panāc šurp!» Viņš iedeva desmit sū vīnam un vaicāja: «Vai tev ir darbs?» — «Nav.» — «Aizej pie Fispjēra, starp Montreijas un Šaronas barjerām, tur tu dabūsi darbu.» Pie Fispjēra viņi saņēma patronas un ieročus. Daži pazīstami vadoņi «joņoja kā ar pasta zirgiem», tas ir, skraidīja pie viena, pie otra, vākdami kopā savus ļaudis. Pie Bartelemī līdzās Troņa barjerai un pie Kapela «Micītē» apmeklētāji gāja cits citam klāt ar nopietnu seju. Varēja dzirdēt viņus sarunājamies: «Kur tev ir pistole?» — «Zem blūzes. Un tev?» — «Zem krekla.» Šķērsajā ielā Rolāna darbnīcas priekšā un Mezonbrilē pagalmā pie Bernjē instrumentu darbnīcas sačukstējās cilvēku pulciņi. Kā visdedzīgākais tur krita acīs kāds Mavo, kas nekad nenoturējās nevienā darbnīcā ilgāk par nedēļu — saimnieki viņu atlaida, «jo ar viņu visu laiku bija jāstrīdas». Mavo tika nogalināts otrā dienā Menilmontānas ielas barikadē. Preto, kuram arī bija lemts krist cīņā, piebalsoja Mavo un uz jautājumu: «Ko tu īsti gribi?» — atbildēja: «Sacelšanos.» Strādnieki, kas bija sapulcējušies Bersī ielas stūrī, gaidīja kādu Lemarēnu, Senmarso priekšpilsētas revolucionāro pilnvaroto. Ar parolēm apmainījās gandrīz pilnīgi atklāti.

Un tā nu 5. jūnijā, dienā, kad brīžiem lija, brīžiem spīdēja saule, cauri Parīzei devās ģenerāļa Lamarka bēru gājiens ar oficiālu militāru spožumu, kas piesardzības dēļ bija mazliet pārspīlēts. Zārkam sekoja divi bataljoni ar sēru krēpu pārvilktām bungām, nolaistām šautenēm, desmit tūkstoši nacionālo gvardu ar zobeniem pie sāniem un nacionālās gvardes artilērijas baterijas. Līķratus vilka jaunekļi. Tūlīt aiz tiem sekoja virsnieki invalīdi ar lauru zariem rokās. Tālāk nāca neskaitāms ļaužu pūlis, satraukts, neparasts, — Tautas draugu biedrības biedri, tieslietu un medicīnas skolu studenti, visu tautību trimdinieki, Spānijas, Itālijas, Vācijas, Polijas karogi, horizontālie trīskrāsainie karogi, visdažādākie karogi, nāca bērni, vicinādami zaļus zarus, akmeņkaļi un namdari, kas tieši šai laikā streikoja, burtliči, kurus varēja pazīt pēc viņu papīra cepurītēm; ļaudis soļoja pa divi, pa trīs, klaigādami, gandrīz visi vicinādami nūjas, daži pat zobenus, bez kādas kārtības un tomēr ar vienotu dvēseli, brīžiem kā trokšņains pūlis, brīžiem kā kolonna. Atsevišķās grupas izraudzīja sev vadoņus; kāds vīrs, bruņojies ar divām vāji paslēptām pistolēm, šķita pārbaudām cieši sakļautās rindas, kas gāja viņam garārn. Bulvāru sānalejās, koku . zaros, uz balkoniem, logos, uz jumtiem mudžēja vīriešu, sieviešu un bērnu galvas, visiem acis bija pilnas baiļu. Apbruņots pūlis gāja garām, juceklīgs pūlis noskatījās.

Notiekošo savukārt vēroja ari valdība. Tā vēroja, turēdama roku uz zobena roktura. Luija XV laukumā vaja redzēt maršēšanas gatavībā, ar pilnām patronu somām, ar pielādētām šautenēm un musketoniem, četrus karabīnieru eskadronus zirgos ar taurētājiem priekšgalā; Latīņu kvartālā un Botāniskajā dārzā no vienas ielas līdz otrai — ešelonos izkārtoto municipālo gvardi; Vīnu tirgū — dragūnu eskadronu; Grēva laukumā — pusi 12. vieglās kavalērijas pulka, otru pusi — Bastīlijas laukumā, 6. dragūnu pulku — pie celestīniešiem; Luvras pagalms bija pilns ar artilēriju. Pārējam karaspēkam, neskaitot Parīzes apkaimes pulkus, bija pavēlēts palikt kazarmās. Satrauktās varas iestādes turēja gatavībā pret draudīgo pūli divdesmit četrus tūkstošus kareivju pilsētā un trīsdesmit tūkstošus priekšpilsētā.

Bēru gājienā klīda dažādas baumas. Runāja par leģitīmistu viltus nodomiem; runāja par Reihštates hercogu, kuru dievs bija sodījis ar nāvi tieši tai brīdi, kad pūlis viņu izraudzījis par imperatoru. Kāda persona, kas palika nenoskaidrota, paziņoja, ka noteiktā stundā divi savervētie meistari atvērs tautai ieroču fabrikas vārtus. Vairumam gājiena dalībnieku, kas soļoja kailām galvām, sejās bija lasāma kā sajūsma, tā arī nomāktība. Šur tur ļaužu barā, kas atradās tik negantu, taču cēlu jūtu varā, bija redzamas arī īstas ļaundaru sejas, neģēlīgas mutes it kā sauca: «Nu tik palaupīsim!» Mēdz būt tādi nemieri, kas uzvanda purva padibenes un liek virs ūdens uzpeldēt dubļu plankumiem. Šī parādība nerodas bez «labi organizētās» policijas līdzdalības.

Gājiens soļoja ar drudžainu gausumu no sēru nama pa bulvāriem uz Bastīliju. Laiku pa laikam lija; lietus šim pūlim nekā nenozīmēja. Vairāki starpgadījumi —&lt; zārka apnešana ap Vandomas kolonnu, akmeņi, kas tika sviesti uz hercogu Ficdžeimsu, kuru pamanīja uz balkona ar cepuri galvā, gailu gailis, ko norāva no kāda tautas karoga un sabradāja dubļos, policists, kuru ievainoja ar zobena cirtienu pie Senmartēna vārtiem, kāds 12. vieglā jātnieku pulka virsnieks, kas skaļi apliecināja: «Es esmu republikānis,» — politehniskā skola, kura bija izlauzušies no sava piespiedu ieslodzījuma un negaidot te ieradusies, kliedzieni «Lai dzīvo politehniskā skola! Lai dzīvo republika!» — tas viss iezīmēja bēru gājiena ceļu. Pie Bastīlijas bēru gājienam pievienojās garas rindas briesmīga izskata ziņkārīgo, plūzdamas no Sentantuāna priekšpilsētas, un pūli sabangoja baigs satraukums.

Daži dzirdēja, ka viens vīrs sacīja otram: «Vai tu redzi tur to ar sarkano bārdeli? Viņš pateiks, kad yajadzēs šaut.» Šķiet, ka tā pati sarkanā bārdele parādījas vēlāk tai pašā lomā kādā citā dumpī — Kenisē lietā.

Līķrati pabrauca garām Bastīlijai, devās gar kanālu, pārbrauca pāri mazajam tiltam un sasniedza Austerlicas tilta esplanādi. Tur tie apstājās. Šai mirklī pūlis, ja to apskatītu no putna lidojuma, atgādinātu komētu, kuras galva atradās esplanādē, bet aste, izlocīdamās pa Burdona krastmalu, pārklāja Bastīlijas laukumu un stiepās pa bulvāri līdz Senmartēna vārtiem. Ap līķratiem bija izveidojies aplis. Milzu pūlis apklusa. Runāja Lafaijets — viņš atvadījās no Lamarka. Tas bija aizkustinošs un cildens mirklis, visi noņēma cepures, visu sirdis iepukstējās straujāk. Pēkšņi pūļa vidū parādījās jātnieks melnās drēbēs, ar sarkanu karogu rokās, bet daži apgalvo, ka ar pīķi, kam galā bijusi uzmaukta jakobīņu cepure. Lafaijets novērsās. Ekselmanis atstāja bēru gājienu.

Sis sarkanais karogs sacēla vētru un pazuda tajā. No Burdona bulvāra līdz Austerlicas tiltam pūli pāršalca troksnis, kas atgādināja jūras bangošanu. Atskanēja divi šausmīgi skaļi kliedzieni: — Lamarku uz Panteonu! Lafaijetu uz rātsnamu! — Jaunieši, pūlim uzgavilējot, iejūdzās līķratos un sāka vilkt Lamarku pāri Austerlicas tiltam, bet Lafaijetu fiakrā pa Morlānas krastmalu.

Pūlī, kas ielenca un apsveica Lafaijetu, ļaudis pamanīja un cits citam rādija kādu vācieti, vārdā Ludvigs Sneiders, kas vēlāk nomira kā simtgadīgs sirmgalvis; arī viņš bija piedalījies 1776. gada karā, bija cīnījies pie Trentonas Vašingtona vadībā un Lafaijeta vadībā pie Brendivainas.

Pa to laiku kreisajā krastā bija sakustējusies municipālā kavalērija un aizsprostojusi tiltu, labajā krastā dragūni izgājuši no Celestīniešu klostera un izvērsušies visgarām Morlānas krastmalai. Ļaudis, kas vilka Lafaijetu, pēkšņi tos pamanīja krastmalas līkumā un sāka kliegt: «Dragūni! Dragūni!» Dragūni virzījās uz priekšu soļos, klusēdami, drūmi nogaidošām sejām, ar pistolēm seglu somās, zobeniem makstīs un musketēm pārvalkos.

Divi simti soļu atstatumā no tiltiņa viņi apstājās. Fiakrs ar Lafaijetu piebrauca viņiem klāt, viņi pašķjra savas rindas, izlaida to cauri un atkal saslēdzās. Sai mirklī dragūni un pūlis saskārās. Sievietes aiz šausmām metās bēgt.

Kas notika šai liktenīgajā mirklī? Neviens nevārētu to pateikt. Tas bija neizprotams brīdis, kad divi mākoņi saplūst kopā. Daži stāsta, ka no Arsenāla puses atskanējusi fanfara, aicinādama sākt uzbrukumu, citi — ka viens zēns iedūris ar dunci kādam dragūnam. Fakts ir tikai tas, ka pēkšņi norībēja trīs šāvieni, pirmais nogalināja eskadrona komandieri Solē, otrs nogalināja kādu kurlu vecenīti, kas vēra ciet savu logu Kontrkarpa ielā, trešais apsvilināja kādam virsniekam uzpleci; viena sieviete iesaucās: «Par agru iesāka!», un tūdaļ no Morlānas krastmalas pretējās puses parādījās kazarmā turētais dragūnu eskadrons, kas kailiem zobeniem aulekšoja pa Basompjēra ielu un Burdona bulvāri, visu noslaucīdams savā ceļa.

Nu Ir beigas; sāk trakot negaiss, birst akmeņu krusa,

skan šauteņu šāvieni, daudzi metas lejā pa krauju un brien pāri mazajai Sēnas attekai, kas tagad aizbērta; būvkoku noliktavas Luvjē salā, šai lielajā dabiskajā citadelē, pārpilnas cīnītāju; rauj laukā sētas mietus, šauj ar pistolēm, tiek celta barikāde, atpakaļ atspiestie jaunekļi skriešus dodas ar līķratiem pār Austerlicas tiltu un uzbrūk municipālgvardei, atsteidzas karabīnieri, dragūni cērt ar zobeniem, pūlis pajūk uz visām pusēm, kara troksnis aizlido uz visām četrām Parīzes malām, skan kliedzieni «Pie ieročiem!», cilvēki skrien, klūp, bēg, pretojas. Dusmas vēl vairāk uzpūš dumpi, tāpat kā vējš uzpūš uguni.

4 agrāko laiku nemieri

Nav nekā dīvaināka par dumpja pirmajiem vētrainajiem acumirkļiem. Viss uzliesmo uzreiz visās malās. Vai tas bija paredzēts? Jā. Vai bija sagatavots? Nē. No kurienes tad tas rodas? No ielu bruģa. No kurienes tad tas nokrīt? No gaisa. Te sacelšanās ir ar sazvērestības, tur — ar pēkšņa dusmu izvirduma raksturu. Pirmais garāmgājējs iegūst varu pār pūļa straumi un ved to, kurp vien vēlas. Sākums ir pilns izbaiļu, kam piejaucas klāt dīvaini baismīga jautrība. Vispirms atskan kliedzieni, tiek aizvērti veikali, pazūd izstādītās preces; pēc tam seko atsevišķi šāvieni; ļaudis bēg; laiciņu sitieni tricina vārtus; var dzirdēt, ka māju pagalmos smejas kalpones un saka: «Nu tik ies vaļā!»

Nebija pagājis ne stundas ceturksnis, un, lūk, kas jau notika gandrīz vienā un tai pašā laikā divdesmit dažādās Parīzes vietās.

Sentkruādelabrētonrī ielā kādi divdesmit jauni cilvēki ar bārdām un gariem matiem iegāja krodziņā un pēc brīža iznāca no turienes, nesdami sēru pārvilktu, garu trīskrāsainu karogu, ar trim bruņotiem vīriem priekšgalā — viens ar zobenu, otrs ar šauteni, trešais ar pīķi.

Nonendjēras ielā kāds labi ģērbies buržuā ar vēderiņu, skanīgu balsi, pliku pakausi, augstu pieri, melnu bārdu un cietām, spurainām ūsām atklāti piedāvāja garāmgājējiem patronas.

Senpjērmonmartra ielā vīri atrotītām piedurknēm nesa melnu karogu, uz kura varēja izlasīt baltiem burtiem rakstītos vārdus: Republika vai nāve. Gavētāju ielā, Pulksteņa, Montorgeijas, Mandāra ielā parādījās laužu pulciņi, plivinādami karogus, uz kuriem zelta burtiem bija uzrakstīts vārds sekcija un numurs. Viens no šiem karogiem bija sarkanzils ar tikko samanāmu baltu starpsvltru.

Senmartēna bulvārī izlaupīja ieroču darbnīcu un trīs ieroču tirgotavas — vienu Bobūra ielā, otru Mišellekonta ielā, vēl kādu Tampla ielā. Dažās minūtēs pūlis ar tūkstoš rokām izķēra un aiznesa sev līdzi divi simti trīsdesmit šautenes, gandrīz visas divstobru, sešdesmit četrus zobenus, astoņdesmit trīs pistoles. Lai apbruņotu vairāk cilvēku, viens ņēma šauteni, otrs — durkli.

Pretī Grēva krastmalai jauni cilvēki, apbruņojušies ar musketēm, šaušanai izvietojāspa dzīvokļiem, kuros bija palikušas tikai sievietes. Vienam no viņiem bija kramenīca. Viņi piezvanīja, gāja iekšā un ķērās pie patronu gatavošanas. Kāda no šīm sievietēm stāstīja: «Es nemaz nezināju, kas tas ir — patronas, mans vīrs man to vēlāk pateica.»

Kāds ļaužu pulciņš uzlauza retu priekšmetu pārdotavu Vecajā Odrietu ielā un paņēma tur jataganus un turku ieročus.

Pērļu ielā gulēja nošauta mūrnieka līķis.

Visur — labajā krastā, kreisajā krastā, visās krastmalās, bulvāros, Latīņu kvartālā, tirgu kvartālā — aizelsušies vīri, strādnieki, studenti, sekciju biedri lasīja proklaņnācijas un kliedza: «Pie ieročiem!», dauzīja laternas, izjūdza pajūgus, ārdīja ielu bruģi, uzlauza māju durvis, rāva laukā kokus ar saknēm, rakņājās pa pagrabiem, vēla ārā mucas, krāva kaudzēs bruģa akmeņus, šķembas, mēbeles, dēļus, cēla barikādes.

Viņi spieda buržuā, lai tie viņiem palīdz. Gāja iekšā pie sievietēm, lika atdot mājās neesošo vīru zobenus un šautenes un rakstīja ar spāniešu balto krāsu uz durvīm: Ieroči nodoti. Daži «personīgi» parakstījās par šautenes un zobena saņemšanu un teica: «Rīt atsūtiet kādu tiem pakaļ uz mēriju!» Ielās atbruņoja vieninieku sargposteņus un nacionālos gvardus, kas devās uz savu municipalitāti. Virsniekiem rāva nost uzplečus. Sennikolā kapu ielā kāds nacionālās gvardes virsnieks, ko vajāja rungām un rapieriem apbruņojies ļaužu bars, ar lielām mokām patvērās kādā namā, no kura varēja iziet tikai naktī, turklāt pārģērbies.

Senžaka kvartālā studenti veseliem bariem gāzās ārā no savām mēbelētajām istabām un gāja uz augšu pa Senjasenta ielu uz kafejnīcu «Progress» vai devās lejup uz kafejnīcu «Septiņi biljardi» Matirēnu ielā. Tur vārtu priekšā jaunekļi, stāvēdami uz akmens stabiņiem, izdalīja ieročus. Barikāžu celšanai izlaupīja dēļu noliktavu Transnonēna ielā. Tikai vienā vietā — Sentavuā un Simonlefrāna ielu stūrī — iedzīvotāji pretojās un paši nojauca barikādi. Tikai vienā vietā dumpinieki atkāpās: apšaudījuši nacionālās gvardes vienību, viņi pameta uzsākto barikādi Tampla ielā un aizbēga pa Virvju ielu. Šī vienība pievāca no barikādes sarkano karogu, patronu sainīti un trīssimt pistoļu ložu. Nacionālie gvardi saplēsa karogu un aiznesa tā skrandas uz durkļu galiem.

Tas, ko mēs te stāstām lēni un secīgi, notika uzreiz visā pilsētā un milzīgā haosā, tāpat kā izšķiļas daudzi zibeņi, atskanot vienam pašam pērkona grāvienam.

Nepilnas stundas laikā divdesmit septiņas barikādes izauga kā no zemes vienā pašā tirgus haļļu kvartālā. To centrā bija tā slavenā māja Nr. 50, kas kļuva par cietoksni Žannam un viņa simt sešiem cīņu biedriem un, aizsargāta no vienas puses ar Senmerī barikādi, no otras — ar Mobjē ielas barikādi, valdīja pār trim ielām — Arsī, Senmartēna un Obrīlebušē ielu, kura izveidojās par fronti. Divas barikādes noslēdzās taisnā leņķī — viena, kas nāca no Montorgeijas ielas uz Lielo Klaidoņu ielu, otra — no Zofruā Lanževēna ielas uz Sentavuā ielu. Nemaz nerunājot par neskaitāmām barikādēm divdesmit citos Parīzes kvartālos, Marē, Sentženevjēvas kalnā un neskaitot vēl vienu — Menilmontānas ielā, kur bija redzami no eņģēm izcelti vārti, un otru — pie Oteldjē tiltiņa, kura bija uzcelta no izjūgtiem un apgāztiem divričiem trīssimt soļu atstatumā no policijas prefektūras.

Pie barikādes Menetrjē ielā kāds labi ģērbies vīrs izdalīja naudu tās cēlājiem. Pie barikādes Grenetas ielā parādījās jātnieks un nodeva tam, kurš šķita esam barikādes vadonis, rullīti, kas izskatījās pēc naudas rullīša. «Te būs,» viņš sacīja, «ko samaksāt par izdevumiem, vīnu un pārējo. Gaišmatains jauneklis bez kaklasaites gāja no barikādes uz barikādi, paziņodams paroli. Kāds cits ar kailu zobenu rokās, zilu policista cepuri galvā, izlika sardzi. Barikāžu iekšpusē krodziņi un durvju sargu telpas bija pārvērstas par sargposteņiem. Dumpis noritēja pec visai prasmīgas militāras taktikas. Šaurās, nelīdzenās, līkumainās ielas ar daudziem stūriem un pagriezieniem bija brīnišķīgi izraudzītas, it īpaši tirgus apkārtnē, kas ar savu ielu tīklu bija vēl juceklīgāka nekā meža biezoknis. Runāja, ka Tautas draugu biedrība uzņēmusies vadīt sacelšanos Sentavuā kvartālā. Pie Ponso ielā nogalināta vīrieša, to pārmeklējot, atrada Parīzes plānu.

īstenībā dumpi vadīja kaut kāds nezināms brāzmains spēks, kas lidinājās gaisā. Sacelšanās steigšus bija uzcēlusi ar vienu roku barikādes, bet ar otru sagrābusi gandrīz vai visus garnizona sargposteņus. Nepilnās trijās stundās līdzīgi uzliesmojušam pulvera celiņam dumpinieki bija iebrukuši un ieņēmuši labajā krastā Arsenālu, mēriju Karaliskajā laukumā, visu Marē kvartālu, Popenkūra ieroču fabriku, Galiotu, Šatodo, visas ielas pie tirgiem, kreisajā krastā — Veterānu kazarmas, Sentpelažī, Mobēra laukumu, Divu dzirnavu pulvera noliktavu, visas barjeras. Ap pulksten pieciem vakarā viņi jau bija Bastīlijas, Lenžerī, Balto mantiju kvartāla noteicēji, viņu izlūki bija aizsnieguši Uzvaras laukumu un apdraudēja Banku, Ptipēru kazarmu, Galveno pasta ēku. Trešā daļa Parīzes bija dumpinieku rokās.

Visās malās bija izvērsusies gigantiska cīņa; atbruņošanas, dzīvokļu kratīšanas, strauji ieņemtās ieroču tirgotavas liecināja, ka kauja, kas bija uzsākta ar akmeņu krusu, turpinājās ar ložu krusu.

Ap pulksten sešiem vakarā Somona pasāža izvērtās par kaujas lauku. Dumpinieki bija vienā galā, karaspēks — otrā. Apšaudījās no viena režģu žoga uz otru. Vērotājs, sapņotājs, šās grāmatas autors, kas bija aizgājis apskatīt šo vulkānu tuvumā, iekļuva pasāžā starp divām ugunīm. No lodēm viņš varēja paslēpties vienīgi aiz puskolonnām, kas šķīra tirgotavas; viņš pavadīja gandrīz pusstundu šai bīstamajā stāvoklī.

Pa to laiku atskanēja pulcēšanās signāls, nacionālie gvardi steigšus ģērbās un bruņojās, leģioni nāca laukā no mērijām, pulki — no kazarmām. Pretī Enkuru pasāžai tika nodurts viens bundzinieks. Otru Gulbju ielā apstāja kādi trīsdesmit jaunekļi, kas sadauzīja viņa bungas un atņēma viņam zobenu. Vēl kādu citu nogalināja Grenjēsenlazāra ielā. Mišellekonta ielā krita cits pēc cita trīs virsnieki. Vairāki municipālgvardi, ievainoti Lombarduielā, atkāpās.

Batāvu bazāra priekšā nacionālās gvardes vienība atv rada sarkanu karogu ar šādu uzrakstu: Republikāniskā revolūcija, Nr. 127. Vai tiešām tā bija revolūcija?

Sacelšanās bija pārvērtusi Parīzes centru nepieejamā līkumainā, kolosālā citadelē.

Tur atradās sacelšanās perēklis, tur acīmredzot viss izšķīrās. Visur citur norisa tikai sīkas sadursmes. Centrā vēl valdīja miers, un tas pierādīja, ka visam jāizšķiras tur.

Dažos pulkos kareivji svārstījās, un tas jo vairāk pastiprināja šausmīgo cīņas iznākuma nezināšanu." Viņi atcerējās tautas ovācijas, ar kādām tika uzņemta 1830. gada jūlija 53. līnijpulka neitralitāte. Divi bezbailīgi un lielos karos rūdīti vīri, maršals Lobo un ģenerālis Bižo, komandēja karaspēku — Bižo bija pakļauts Lobo. Milzu patruļas, kas sastāvēja no līnijbataljoniem, kurus ieslēdza nacionālās gvardes rotas un kuru priekšā atradās policijas komisārs ar lenti pār plecu, devās izlūkot dumpinieku ieņemtās ielas. Savukārt dumpinieki izlika posteņus ielu krustojumos un pārdroši izsūtīja patruļas ārpus barikādēm. Abas puses vēroja viena otru. Valdības rīcībā bija armija, tomēr tā vilcinājās; tuvojās nakts, un Senmerī tornī atskanēja trauksmes zvans. Toreizējais kara ministrs maršals Suits, kas bija pieredzējis Austerlicu, raudzījās uz visu drūmi.

Sie vecie jūras vilki, kuri bija pieraduši pie regulāriem kara paņēmieniem un kuru spēka avots un vadonis bija vienīgi taktika, šis kaujas kompass, galīgi apjuka milzu sabangotās stihijas priekšā, ko sauc par tautas dusmām. Revolūcijas vējš nav vadāms.

Priekšpilsētas nacionālie gvardi atskrēja steigā un nekārtīgās rindās. Viens no viegli bruņotā 12. pulka bataljoniem atsteidzās no Sendenī; 14. līnijpulks ieradās no Kurbvuā; karaskolas baterijas bija ieņēmušas pozīcijas Karuseļa laukumā; no Vensēnas meža brauca lejā lielgabali.

Tilērijas sāka mesties tukšas. Luijs Filips bija pavisam mierīgs.

5 Parīzes īpatnība

Divu gadu laikā, kā jau teikts, Parīze bija pieredzējusi ne vienu vien sacelšanos. Atskaitot sadumpojušos kvartālus, parasti Parizes seja dumpja laikā ir apbrīnojami mierīga. Parīzē ļoti ātri aprod ar visu — tas taču ir tikai dumpis! — bet Parīzei ir tik daudz darīšanu, ka tā neuztraucas par tādiem niekiem. Tikai milzu pilsētas spēj sagādāt tādus skatus. Tikai-šī milzīgā platība spēj ietvert sevī vienlaikus pilsoņu karu un dīvainu mierīgumu. Parasti, kad sākas sacelšanās, kad atskan bungu rībieni, pulcēšanās signāls un trauksmes zvans, bodnieks tikai nosaka:

—   Liekas, ka Senmartēna ielā sāk plūkties.

Vai arī:

—   Sentantuāna priekšpilsētā.

Bieži vien viņš bezrūpīgi piebilst:

—   Kaut kur viņā pusē.

Vēlāk, kad jau var izšķirt sirdi plosošos un drūmos muskešu sprakšķus un šauteņu šāvienus, bodnieks saka:

—  Ko, vai tad tur jau iet vaļā plēšanās? Jā, patiešām, iet vaļā!

Pēc kāda brīža, ja dumpis nāk tuvāk un gūst virsroku, bodnieks ātri aizslēdz savu veikaliņu un žigli uzstīvē formas tērpu, tas ir, novieto drošībā savas preces un pakļauj sevi riskam.

Apšaudās ielu krustojumos, pasāžā, aklā ieliņā; "ieņem, zaudē un no jauna ieņem barikādes; plūst asinis, kartečas kapā namu fasādes, lodes nogalina cilvēkus gultās, līķi apklāj ielu bruģi. Bet dažas ielas tālāk dzirdama biljarda bumbu sišana kafejnīcās.

Ziņkārīgie tērzē un smejas pāris soļu atstatumā no šīm ielām, kur plosās karš; teātri atver savas durvis un spēlē vodeviļas. Braukā fiakri; gājēji dodas pusdienās uz restorāniem. Dažkārt pat tai pgšā kvartālā, kur noris kaujas. 1831. gadā tika pārtraukta apšaudīšanās, lai palaistu garām kāziniekus.

1839. gada 12. maija sacelšanās laikā Senmartēna ielā kāds sīks, vārgs vecītis, stumdams ar trīskrāsainu lupatu izrotātus rokas rateļus, kuros atradās karafes ar kaut kādu šķidrumu, braukāja no barikādēm pie karaspēka un no karaspēka uz barikādēm, pakalpīgi piedāvādams glāzīti atspirdzinoša dzēriena gan valdībai, gan anarhijai.

Grūti iedomāties ko dīvaināku, bet tā ir Parīzes dumpju raksturīgā īpatnība, kāda nav atrodama nevienā citā galvaspilsētā. Tam vajadzīgi divi priekšnoteikumi — Parīzes lielums un tās jautrība. Ir jābūt Voltēra un Napoleona pilsētai.

Taču šoreiz, 1832. gada 5. jūnija bruņotajā sadursmē, lielā pilsēta sajuta kaut ko, kas varbūt bija spēcīgāks nekā tā pati. Tai uznāca bailes. Visur — visattālākajos un «visneitrālākajos» kvartālos — gaišā dienas laikā bija redzamas aizslēgtas durvis, aizvērti logi un slēģi. Drošinieki bruņojās, zaķpastalas paslēpās. Nozuda gan dīkdienis, gan nodarbinātais gājējs. Daudzas ielas bija tik tukšas kā pulksten četros no rīta. Tika izplatīti uztraucoši sīkumi, tika stāstītas ļaunas vēstis. Ka viņi jau ieņēmuši Banku; ka vienā pašā Senmerī klosterī nostiprinājušies un ierīkojuši šaujamlūkas baznīcā seši simti vīru; kājnieku karaspēkam nevarot uzticēties; ka Armāns Kareīs ticies ar maršalu Klozelu un maršals esot sacījis: Vispirms sagādājiet pulku; ka Lafaijets esot slims, bet tomēr tiem teicis: Esmu jūsu pusē. Es jums sekošu visur, kur vien atradīsies vieta nestuvēm; ka jābūt modriem; ka naktī radīšoties cilvēki, kas laupīšot savrupās mājas Parīzes tukšākajos nostūros (te var saskatīt policijas fantāzijas spēju, šās Annas Radklifas pakalpību valdībai); ka vesela baterija izvietojusies Obrīlebušē ielā; ka Lobo un Bižo saskaņojuši darbību un pusnaktī vai vēlākais rīta gaismā četras kolonnas došoties reizē uz sacelšanās centru — pirmā nākšot no Bastīlijas, otra — no Senmartēna vārtiem, trešā — no Grēva laukuma, ceturtā — no tirgus hallēm; iespējams esot arī tas, ka viss karaspēks izvākšoties no Parīzes un atkāpšoties uz Marsa lauku, ka nevarot zināt, kas notiks, bet neesot šaubu, ka šoreiz stāvoklis nopietns. Visi bija nobažījušies maršala Suita vilcināšanās dēļ. Kāpēc viņš neuzbrūk tūdaļ? Bija skaidrs, ka viņš ir stipri noraizējies. Šķita, ka vecais lauva saodis šai tumsā nezināmu briesmoni.

Pienāca vakars, teātrus neatvēra; patruļas draudīgi jādelēja pa ielām; gājēji tika pārmeklēti; aizdomīgos arestēja. Ap pulksten deviņiem bija arestētas vairāk nekā astoņsimt personas; policijas prefektūra bija pārpildīta, Konsjeržērijas cietums pārpildīts, Forsas cietums pārpildīts.

Konsjeržērijas garā pazeme, kuru sauc par Parizes ielu, bija noklāta salmu klēpjiem, uz tiem vārtījās daudzi apcietinātie, ko lionietis Lagranžs uzmundrināja ar savām runām. Cilvēkiem kustoties, salmi čabēja līdzīgi lietus gāzei. Citur apcietinātie gulēja zem klajas debess cietuma iekšējos pagalmos, sakrituši cits pār citu. Visur bija jūtamas bailes un dīvainas, Parīzei neparastas trīsas.

Ļaudis aizbarikadējās savās mājās; sievas un mātes bija nemierīgas; to vien dzirdēja: «Ak dievs, viņš vēl nav pārnācis!» Retumis iztālēm dzirdēja ratu rīboņu. Uz durvju sliekšņiem stāvot, ļaudis klausījās balsu čalās, kliedzienos, kņadā, dobjā un neskaidrā troksnī, par kuru sacīja: «Tā ir kavalērija,» — vai: «Tur dārd artilērijas patronu kastes,» — klausījās tauru skaņās, bungu rīboņā, šauteņu sprakstos, bet visvairāk vaimanājošā Senmerī trauksmes zvanā. Gaidīja pirmo lielgabala šāvienu. Apbruņoti vīri pēkšņi parādījās uz ielu stūriem un pazuda, kliegdami: «Ejiet iekšā mājās!» Un visi steigšus aizbultēja durvis. Cits citam jautāja: «Kā gan tas beigsies?» Jo vairāk satumsa, jo vairāk likās, ka pār Parīzi ar katru brīdi pārklājas aizvien biezākas baigās sacelšanās atblāzmas krāsas.

VIENPADSMITĀ GRAMATA atoms BRĀĻOJAS AR VIESUĻVĒTRU

.

1 Daži paskaidrojumi par Gavroša dzejoļu izcelšanos. Kāda akadēmiķa ietekme uz šiem dzejoļiem

Tai brīdī, kad sacelšanās, uzliesmojusi no tautas sadursmes ar karaspēku Arsenāla priekšā, izraisīja priekšējo rindu atkāpšanos, pūlī, kas sekoja līķratiem un, tā sakot, ar visu bulvāru garumu bija uzgūlis uz bēru gājiena priekšgalu, sākās šausmīgi atplūdi. Pūlis nodrebēja, rindas pajuka, visi metās skriet, bēgt, glābties, vieni — aicinādami uzbrukumā, otri — nobālējuši aiz bailēm. Lielā ļaužu upe, kas klāja bulvārus, vienā acumirklī pārdalījās, izkāpa no krastiem pa labi un pa kreisi un izplūda kā strauti, uzreiz pa divsimt ielām, gāzdamies kā no pārrauta aizsprosta. Šai brīdī kāds noskrandis zēns, kas nāca uz leju pa Menilmontānas ielu, turēdams rokā ziedošu sarkanās akācijas zaru, ko nupat bija nolauzis Belvilas priekšpilsētas pakalnos, ieraudzīja uz kādas krāmu tirgotājas galdeļa vecu seglu pistoli. Viņš nometa savu ziedošo zaru uz ielas bruģa un iesaucās:

— Tantiņ-mantiņ, es aizņemšos jūsu mašīnīti.

Un viņš aizmuka ar paķerto pistoli.

Pēc pāris minūtēm pārbijušos buržuā straume, kuri bēga pa Amelo un Lejas ielu, sastapa zēnu, kas vicināja pistoli un dziedāja:

Pa nakti redzams nav ne nieks, Pa dienu redzams tā, ka prieks. No piparotā pantiņa Ceļ spuras gaisā buržuā. Ak, glābiet savu tiklību Ar smailās mices biklibu!

Tas bija mazais Gavrošs, kas devās karā.

Uz bulvāra viņš ievēroja, ka pistolei nav gaiļa.

Kas bija sacerējis šo kupleju, kuras takti viņš soļoja, un visas pārējās dziesmas, ko viņš izdevīgā gadījumā labprāt dziedāja? To mēs nezinām. Iespējams, ka viņš pats tas sacerēja. Turklāt Gavrošs ļoti labi zināja populārās tautas dziesmiņas un tām pievienoja klāt pats savu čivinājumu. Viņš, draiskulis un ielaspuika, sacerēja popurijus no dabas balsīm un Parīzes balsīm. Putnu repertuāram viņš pievienoja darbnīcu strādnieku repertuāru. Viņš pazina daudzus gleznotāju mācekļuš, viņam radniecīgu sugu. Šķiet, ka viņš trīs mēnešus bija mācījies par burtlici. Reiz kādā uzdevumā viņam bija jāaiziet pie Baura-Lormiāna kunga, kas bija viens no četrdesmit nemirstīgajiem. Gavrošam, ielaspuikam, bija sakari ar literatūru.

Starp citu, Gavrošs nemaz nenojauta, ka tai nejaukajā, lietainajā naktī, kad bija piedāvājis diviem knauķiem sava ziloņa viesmīlību, viņš bija izpildījis providences lomu pats pret saviem brāļiem. Brāļi vakarā, tēvs no rīta — tāda bija viņa nakts. Atstājis mazā gaismiņā Baleta ielu, viņš steidzīgi bija atgriezies pie ziloņa, meistariski izvilcis no turienes abus knauķus, dalījies ar tiem kaut kādā paša sagādātā brokastā, pēc tam aizgājis, uzticēdams tos labajai mātei — ielai, kas, gandrīz var sacīt, bija uzaudzinājusi viņu pašu. Atstādams mazos, viņš ar tiem norunāja satikšanos vakarā tai pašā vietā un atvadām teica šādu runu: «Tagad es noziedu, citiem vārdiem sakot, aizlasos vai, kā galmā runā, aizšļūcu. Knauķi, ja jūs neatradīsit tēvu un māti, nāciet šurp atpakaļ Vakarā! Es jums pagādāšu vakariņas un nolikšu jūs gulēt.» Abi zēni, kurus vai nu pievāca kāds policists un aizveda uz iecirkni, vai nozaga kāds kumēdiņu rādītājs, vai kuri vienkārši aizmaldījās milzīgajā Parīzes ielu mudžeklī, atpakaļ neatnāca. Mūsu sociālās pasaulēs bezdibenis ir pilns šādu nozudušu pēdu, Gavrošs viņus vairs netika redzējis. Divarpus vai trīs mēneši bija aizritējuši kopš viņas nakts. Ne vienu reizi vien Gavrošs tika kasījis pakausi un vaicājis: «Kur ellē palikuši mani abi zēni?»

Pa to laiku viņš nonāca — ar pistoli rokā — Kāpostu tilta ielā. Viņš ievēroja, ka šai ielā atvērta tikai viena bodīte, un ievērību izpelnījās tas fakts, ka tā bija konditoreja. Tā bija paša likteņa piešķirta izdevība apēst vēl vienu ābolrausi pirms došanas pretī nezināmajam. Gavrošs apstājās, aptaustīja savas sānu kabatas, izvandījās pa mazo kabatiņu, izgrieza visas kabatas uz āru un, nekā tajās neatradis, pat ne vienu pašu sū, sāka kliegt:

—   Palīgā!

Grūti atteikties no pēdējā pīrādziņa savā mūžā.

Gavrošs tomēr turpināja savu ceļu.

Pēc pāris minūtēm viņš jau bija Senluī ielā. Iedams pāri Karaliskā parka ielai, viņš sajuta nepieciešamību atlīdzināt sev par neaizsniedzamo ābolrausi un sagādāja sev lielu baudu, gaišā dienas laikā plēsdams nost teātra afišas.

Mazliet tālāk, ieraudzījis ejam garām bariņu veselīga izskata kungu, kas viņam rādījās esam namīpašnieki, viņš paraustīja plecus un raidīja tiem pakaļ šādu filozofiskās žults spļāvienu:

—   Cik gan trekni šie rantjē! Gremo vienā gremošanā. Bāž tik pilnas savas māgas ar labiem ēdieniem. Uzprasiet viņiem, kur viņi grūž savu naudu. Viņi paši to nezina. Viņi to aprij, jā, jā! Rij, ko vēders spēj turēt.

2 Gavrošs uz kara takas

Vicināt ielas vidū pistoli bez gaiļa ir tik sabiedriski nozīmīga nodarbība, ka Gavrošs juta savu degsmi pieaugam ar katru soli. Viņš dziedāja Marseljēzu un starp atsevišķām frāzēm kliedza:

— Viss norit labi. Man stipri sāp kreisa ķepa, esmu sadauzījis savu reimatismu, tomēr jūtos apmierināts, pilsoņi! Lai tik buržuā saturas, es viņiem likšu pašķaudīt no manām dumpīgajām dziesmiņām. Kas tad ir špiki? Tie ir suņu suga. Pie velna! Neapvainosim suņus! Man tik ļoti vajadzīgs gailis[19] pistolei. Es nāku no bulvāra, mani draugi, tur kļūst karsts, tur vārās putriņa, jau met burbuļus. Laiks nosmelt putas no katla. Uz priekšu, vīri! Lai naidnieka asinis slacina laukus! Eš atdodu savu dzīvību par tēviju, es vairs neredzēšu savu draugaļu, nī-nī, pagalam viss. Ninī! Bet vienalga, lai dzīvo prieks! Kausimies, velns parāvis! Līdz kaklam man šis despotisms!

Šai brīdi paklupa garām jājošā nacionālās gvardes ulāna zirgs; Gavrošs nolika pistoli uz bruģa, pacēla jātnieku un pēc tam palīdzēja piecelt zirgu. Tad viņš paņēma pistoli un turpināja savu ceļu.

Torinjī ielā viss bija kluss un mierīgs. Marē kvartālam raksturīgā vienaldzība kontrastēja ar milzīgo satraukumu visapkārt. Četras kūmiņas tērzēja pie kādas mājas durvīm. Skotijā pazīstami raganu trio, bet Parīzē kūmiņu kvarteti, un «Tu būsi karalis» varētu būt tikpat drūmi izmests Bonapartam uz Boduaijē krustcelēm kā Makbetam Armiīras viršu laukos. Tā būtu gandrīz tāda pati ķērkšana.

Bet Torinjī ielas kūmiņas noņēmās tikai ar savām darīšanām. Tās bija trīs vārtsardzes un viena lupatu lasītāja ar savu grozu un kāsi.

Visas četras šķita stāvam uz četriem vecuma stūriem — vārguma, nespēka, posta un bēdu stūra.

Lupatlase bija lēnprātīga. Šais aprindās, kas dzīvo zem klajas debess, lupatlase klanās, sētniece protežē. To nosaka atkritumu kaudze aiz ielas stabiņa; šī kaudze mēdz būt tāda, kādu to vēlas sētniece, trekna vai liesa — pēc tā iedomas, kurš samet šo kaudzi. Pagadās, ka slota ir laipnīga.

Lupatlase bija pateicīga par sava groza apgādāšanu un smaidīja — kas tas bija par smaidu! — trim sētniecēm. Viņas sarunājās apmēram šādā garā:

—   Vai jūsu kaķis vēl aizvien tikpat nikns?

— Ak dievs, jūs taču zināt, ka pēc savas dabas kaķi ir suņu ienaidnieki. Suņi var par to sūdzēties.

—   Un cilvēki arī.

—   Bet kaķu blusas nepārnāk uz cilvēkiem.

—  Ar suņiem jau vēl nebūtu tik liela bēda, bet tie ir bīstami. Es atceros, ka vienugad bija tik daudz suņu, ka par to bija jāraksta avīzēs. Tas bija tajos laikos, kad Tilērijās bija lielie auni, kas vilka Romas karaļa ratiņus. Vai jūsatceraties Romas karali?

—   Man gan vairāk patika Bordo hercogs.

—  Bet es pazinu Luiju XVII. Man labāk patīk Luijs XVII.

—   Gaļa gan kļuvusi dārga, Patagona kundze!

—  Ak vai, nemaz nerunājiet, miesnieki ir tīrie briesmoņi. Riebīgi briesmoņi. Vienus atgriezumus sadod.

Te iejaucās lupatniece:

—       Jā, mīļās kundzes, ar tirgošanos ir bēdīgi. Atkritumu kaudzes pavisam trūcīgas. Vairs neko nemet laukā. Visu apēd.

—   Ir vēl nabadzīgāki ļaudis par jums, Vargulema māt.

—       Jā, tas tiesa, — iztapīgi atbildēja lupatniece, — man vismaz ir savs arods.

Iestājās pauze, un lupatniece, padodamās dižošanās tieksmei, kāda piemīt ikviena cilvēka dabai, piemetināja:

—       Pārnākusi no rītiem mājās, es tūdaļ izkravāju savu muguras grozu un ķēros pie svirošanas (acīmredzot — šķirošanas). Sakrauju visu savā istabā pa kaudzītēm. Pēc tam lupatas salieku grozā, ēdienu atliekas — kublā, nātnās skrandas — skapī, vilnas lupatiņas — kumodē, papīrus — kaktā zem palodzes, ēšanai derīgās mantas — bļodā, stikla lauskas — kamīnā, tupeles — aizdurvē, kaulus — pagultē.

Apstājies viņām aiz muguras, Gavrošs klausījās.

—       Tantiņas, — viņš teica, — kas jums te runājams par politiku?

Pār viņu nobira četrkārtīgs lamu vārdu lādiņš.

—   Redz, kur vēl viens negantnieks!

—   Kas viņam tur tai ķepā? Pistole!

—   Nu, saki viens cilvēks, kas par nekrietnu zeņķi!

—       Tādi ātrāk neliksies mierā, kamēr nebūs gāzta valdība.

Gavrošs, pilns nicināšanas, atmaksāja tikai ar to, ka, atvēris plašu plaukstu, parādīja viņām garu degunu.

Lupatlase iekliedzās:

—   Ak, tu bezkaunīgais plikadīda!

Tā, kuru sauca par Patagona kundzi, nikni sasita plaukstas:

—       Nebūs labais gals, tas jau skaidrs. Te kaimiņos dzīvo tāds bārdains zellis, es viņu katru rītu tiku redzējusi ejam zem rokas ar vienu skuķi rozā cepurē, bet šodien skatos — šis iet ar šauteni zem rokas. Bašē cienīgā stāstīja, ka viņnedēļ bijusi revolūcija, nu, tur, nu … tur, kur tas teļš! — Pontuāzā. Un tagad paskatieties uz šito ar to pistoli, uz šito nelietīgo palaidni! Liekas, pie celestiniešiem visas maliņas pilnas ar lielgabaliem. Ko tad jus gribat, lai valdība iesāk ar šiem neliešiem, kas paši nezina, ko izgudrot, lai tik neļautu cilvēkiem dzīvot, jo nupat, nupat jau tikai sāka nomierināties pēc visām tām nelaimēm. Ak dievs, nabaga karaliene — es redzēju, kā viņu veda tanīs ratosl Un tas viss atkal sadārdzinās tabaku. Ta ir neģēlība! Bet tevi, ļaundari, es katrā ziņā redzešu uz giljotīnas!

—       Ko tu tur šņāc, vecen, — sacīja Gavrošs, — izšņauc labāk savu skursteni!

Un viņš devās tālāk.

Kad viņš sasniedza Bruģa ielu, viņam ienāca prātā lupatlase, un viņš norunāja šādu monologu:

—       Velti tu lamā revolucionārus, Mēslu kaudzes māt. Sī pistole papūlēsies tevis labā. Lai tev tiktu vairāk ēdamā tavā grozā.

Pēkšņi viņš izdzirdēja kādu troksni sev aiz muguras; tā bija sētniece Patagona, kas skrēja viņam pakaļ un, iztālēm draudēdama ar dūri, kliedza:

—  Ak, tu bandubērns, vairāk nekas!

—   Par to man tikai nospļauties, — atcirta Gavrošs.

Brīdi vēlāk viņš gāja garām Lamuaņona savrupmājai.

Tur viņš izkliedza:

—   Uz priekšu, kaujā!

Bet tad viņu pārņēma grūtsirdība. Viņš uzlūkoja pārmetoši savu pistoli, it kā mēģinādams to aizkustināt.

—       Es šaujos prom, — viņš tai teica, — bet tu — tu nešauj.

Viens suns var novērst uzmanību no otra.[20] Garām skrēja pavisam novārdzis pūdelis. Gavrošam kļuva tā žēl.

—       Mans nabaga vau-vau, — viņš tam teica, — tu taču esi norijis veselu mucu, tev visas stīpas nāk laukā.

Tad viņš devās uz Ormsenžervē.

3 Friziera taisnīgais sašutums

Cienījamais frizieris, kas bija izdzinis divus mazuļus, kuriem Gavrošs tika atvēris viesmīlīgās ziloņa iekšas, šai brīdī savā veikaliņā bija nodarbināts ar bārdas dzīšanu kādam vecam leģiona zaldātam, kurš bija dienējis armijā impērijas laikā.» Viņi sarunājās. Frizieris, protams, runāja ar veterānu par dumpi, pēc tam par ģenerāli Lamarku, un no Lamarka viņi bija pārgājuši uz imperatoru. Bārddzinim ar zaldātu izveidojās saruna, kuru Pridoms, ja būtu bijis tur klāt, izpušķotu ar arabeskām un nosauktu: Bārdas naža un zobena dialogs.

—   Kungs, — vaicāja frizieris, — kā imperators turējās zirgā?

—   Slikti. Viņš neprata krist. Un nekad arī nekrita.

—  Vai viņam bija skaisti zirgi? Viņam droši vien bija skaisti zirgi?

—   Tai dienā, kad viņš man pasniedza krustu, es apskatīju viņa zirgu. Tā bija rikšotāja ķēve, gluži balta. Tai bija ļoti tālu viena no otras stāvošas ausis, dziļi ieliekta mugura, skaista galva ar melnu zvaigzni pierē, ļoti garš kakls, spēcīgi ceļi, apaļi sāni, slīpi pleci, vareni krusti. Mazliet vairāk nekā piecpadsmit sprīžu augstumā.

—  Jauks zirdziņš, — noteica frizieris.

—   Tas bija viņa majestātes zirgs.

Frizieris juta, ka pēc šādiem vārdiem pieklājas mazu brīdi klusēt, viņš to ari ievēroja, pēc tam atsāka:

—   Imperators tikai vienu reizi tika ievainots, vai nav tiesa, kungs?

Vecais zaldāts atbildēja mierīgā un pašapzinīgā balsī, it kā pats būtu tur bijis klāt.

—   Papēdī. Pie Ratisbonas. Es nekad viņu nebiju redzējis tik labi ģērbušos kā tai dienā. Viņš bija tik tīrs kā jauna sū monēta.

—   Un jūs, veterāna kungs, jūs droši vien esat bijis vairākkārt ievainots?

—   Es? — jautāja zaldāts. — Ak, tīrie nieki! Pie Marengo dabūju divus zobena cirtienus pakausī, pie Austerlicas — lodi labajā rokā, otru lodi — kreisajā gurnā — pie Jēnas, pie Frīdlandes — durkļa dūrienu šite, pie Maskavas — septiņus astoņus pīķa dūrienus, kur nu pagadījās, pie Licenas bumbas šķemba man sašķaidīja pirkstu … Ak tā — tad vēl pie Vaterlo kartečas lodi gūžā. Un tas arī ir viss.

—  Cik skaisti mirt kaujas laukā! — iesaucās frizieris ar pindarisku noskaņubalsī. — Es, goda vārds, labāk gribētu saņemt vēderā lielgabala lodi neka sprāgt nost draņķīgā gultā no kaut kādas slimības, lēnām, katru dienu pa druskai, ar zālēm, kompresēm, šļircēm un ārstu!

—  Jums nav slikta gaume, — noteica zaldāts.

Tikko viņš to bija izteicis, te šausmīgs blīkšķis satricināja veikaliņu. Vitrīnas rūtī pēkšņi iezīmējās zvaigžņveida plīsums.

Frizieris nobālēja.

—  Ak dievs! — viņš iesaucās. — Te nu tā ir!

—   Kas?

—   Lielgabala lode.

—  Raug, le, — sacīja zaldāts.

Un viņš pacēla kaut ko, kas ripoja pa grīdu. Tas bija olis. Frizieris pieskrēja pie sasistā loga un ieraudzīja Gavrošu, kas diedza, ko kājas nes, uz Senžana tirgus pusi. Iedams garām friziera veikaliņam, Gavrošs, kura sirdi kremta abu zēnu liktenis, nebija varējis savaldīt vēlēšanos apsveikt frizieri un bija iesviedis viņam logā akmeni.

—   Nu jūs redzat! — ierēcās frizieris, kura bālums bija pārvērties zilumā. — Tā viņi dara cūcības tikai sava prieka dēļ. Kas tad viņam ir nodarīts, šim puikam?

4 Bērns brīnās par sirmgalvi

Pa to laiku Gavrošs Senžana tirgū, kur postenis jau bija atbruņots, stratēģiski pieslēdzās Anžolrasa, Kurfeiraka, Kombefēra un Feijī vadīto ļaužu pūlītim. Viņi gandrīz visi bija apbruņoti. Baorels un Žans Pruvērs bija viņus uzmeklējuši un pievienodamies palielinājuši šo grupu. Anžolrasam bija medību divstobrene, Kombefēram — nacionālās gvardes šautene ar leģiona numuru, bet aiz jostas divas pistoles, kuras varēja redzēt zem viņa atpogātajiem svārkiem; Žanam Pruvēram bija vecs kavalēristu musketons, Baorelam — karabīne; Kurfeiraks vicināja spieķi, no kura izvilka tajā paslēptu šķēpu. Feijī ar kailu zobenu rokā soļoja priekšgalā, kliegdams: «Lai dzīvo Polija!»

Viņi nāca no Morlānas krastmalas — bez kaklasaitēm, bez cepurēm, aizelsušies, izmirkuši lietū, zvērojošām acīm. Gavrošs mierīgi piegāja viņiem klāt.

—   Kurp mēs ejam?

—   Nāc līdzi! — atteica Kurfeiraks.

Aiz Feijī soļoja vai, pareizāk sakot,lēkāja Baorels, juzdamies dumpī kā ziv ūdenī. Viņam bija aveņkrāsas

veste un vārdu krājums, kas spēj visu sagraut. Viņa veste stipri pārsteidza kādu garāmgājēju, kas pārbijies iekliedzas:

—Sarkanie ir klāt!

—  Sarkanais, sarkanie! — atsaucās Baorels. — Kas par nejēdzīgām bailēm, buržuā. Es, piemēram, nemaz nebaidos no sārtām magonēm, arī sarkancepurīte man neiedveš nekādu šausmu. Ticiet man, buržuā, atstāsim bailes no sarkanās krāsas tikai ragulopiem.

Viņš pamanīja kaut kur pie sienas stūrī izkārtu papīra lapu ar miermīlīgāko saturu pasaulē — atļauju ēst olas; tas bija gavēņa vēstījums, ko Parīzes arhibīskaps sūtīja savām «avīm».

Baorels iesaucās:

—  Avis! Tas ir pieklājīgs veids, kā pateikt «auni».

Un viņš noplēsa no sienas vēstījumu. Ar to viņš iekaroja Gavroša sirdi. Ar šo brīdi Gavrošs sāka uzmanīgi vērot Baorelu.

—  Baorel, — piezīmēja Anžolrass, — tu rīkojies nepareizi. Tev vajadzēja atstāt mierā to rakstu, tas uz mums neattiecas, tu velti izšķied savas dusmas. Pietaupi munīciju! Nevajag atklāt uguni pa vienam, izejot no ierindas, nedz garīgi, nedz ar šauteni šaujot.

— Katrs rīkojas pēc saviem ieskatiem, Anžolras, — atcirta Baorels. — Šī bīskapa proza mani apvaino, es gribu ēst olas bez kādas atļaujas. Tu — tavā dabā ir salti kvēlot, bet es uzjautrinos. Turklāt es nemaz sevi neizšķiežu, es tikai ieskrienos; un, ja noplēsu šo bīskapa rakstu, zvēru pie Herkulesa, tad darīju to tāpēc, lai iekairinātu savu apetīti.

Vārds «Herkuless» pārsteidza Gavrošu. Viņš izmantoja katru gadījumu, lai kaut ko mācītos, un pret šo paziņojumu noplēsēju viņam radās cieņa. Viņš tam jautāja:

—   Ko tas nozīmē — Herkuless?

Baorels atbildēja:

—   Latīņu valodā tas nozīmē «velns lai parauj».

Te Baorels ieraudzīja logā bālu jaunekli ar melnu bārdiņu, kurš viņos noskatījās, — acīmredzot tas bija kāds no Ābeces draugu biedrības. Baorels tam uzsauca:

—   Žigli patronas! Para bellum&gt;

—   Skaists vīrietis! Taisnība, — noteica Gavrošs, kas tagad jau saprata latīņu valodu.

Viņus pavadīja trokšņains ļaužu bars: studenti, mākslinieki, jauni cilvēki — Eksas Kugurdas biedri, strādnieki, ostas krāvēji, apbruņojušies ar rungām un durkļiem, bet daži, kā, piemēram, Kombefērs, arī ar pistolēm, kas bija aizbāztas aiz bikšu jostas. Šai barā soļoja arī kāds gauži vecīgs sirmgalvis. Viņam nebija nekādu ieroču, bet viņš pūlējas neatpalikt no citiem, kaut gan likās iegrimis pārdomas. Gavrošs viņu ievēroja:

—   Kastsi? — viņš vaicāja Kurfeirakam.

— Kāds večuks.

Tas bija Mabefa kungs.

5 Sirmgalvis

Pastāstīsim, kas bija noticis.

Anžolrass un viņa draugi atradās Burdona bulvārī pie valsts labības noliktavām, kad dragūni bija metušies uzbrukumā. Anžolrass, Kurfeiraks un Kombefērs bija starp tiem, kas devās pa Basompjēra ielu, kliegdami: «Uz barikādēm!» Ledigjēra ielā viņi bija satikuši kādu sirmgalvi.

Viņu uzmanību piesaistīja tas, ka vecītis gāja streipu- ļodams, it kā būtu piedzēries. Turklāt cepuri viņš turēja rokā, kaut gan visu rītu bija līņājis un arī tai brīdī diezgan stipri lija. Kurfeiraks pazina Mabefa tēvu. Viņš pazina to, jo ne reizi vien bija pavadījis Mariusu līdz pašām Mabefa tēva durvīm. Pazīdams miermīlīgo un vairāk nekā biklo bijušā baznīcas vecākā un grāmatu mīļotāja dabu, viņš izbrīnījās, redzēdams to šā trokšņainā bara vidū, divu soļu atstatumā no uzbrūkošajiem jātniekiem, gandrīz pašā apšaudīšanās centrā, ar kailu galvu pastaigājamies lietū, kad visapkārt svilpa lodes; viņš piegāja tam klāt, un starp divdesmitpiecgadīgo dumpinieku un astoņdesmitgadīgo sirmgalvi norisa šāds dialogs:

—  Mabefa kungs, ejiet mājās!

—   Kādēļ?

. — Te bus tracis, &lt;

Ļoti jauki.

—       Cirtīsies ar zobeniem, šaudīsies ar šautenēm. Mabefa kungs.

—   Ļoti jauki.

—   Šaus ar lielgabaliem.

—   Ļoti jauki. Un kurp jūs visi ejat?

—   Ejam gāzt valdību.

—   Ļoti jauki.

Un viņš devās tiem līdz. Kopš šā brīža viņš netika bildis ne vārda. Viņa solis uzreiz bija kļuvis stingrs; strādnieki bija gribējuši paņemt viņu zem rokas, bet viņš to noraidīja, papurinādams galvu. Viņš gāja gandrīz pirmajā kolonnas rindā, un viņam bija tādas kustības kā cilvēkam, kurš soļo, bet seja tai pašā laikā kā aizmigušam.

—       Kas par traku večuku! — sačukstējās studenti. Pūlī paklīda valodas, ka viņš esot bijušais Konventa loceklis — vecs karaļa slepkava.

Pūlis iegriezās Stiklu ielā. Mazais Gavrošs soļoja priekšā, pilnā rīklē dziedādams dziesmiņu, it kā pārvērzdamies klarnetē. Viņš dziedāja:

Vai tu redzi: mēness jau spīd, Nāc uz mežu, iesim tūlīt, — Kārlis Karlini bildina. Tā, tū, tā, Uz Saiū.

Dievs, karalis, vērdiņš, caurs zābaks — visa mana

mantība.

Diviem zvirbuļiem aušīgs prāts; Kamēr mārsils vēl rasas klāts, Dodas turpu tie rītausmā. Zi, zl, zl, Uz Pasi.

Dievs, karalis, vērdiņš, caurs zābaks — visa mana

mantība.

Abi palaidņi drīzi vien Tā kā mārki pilni, nudien/ Smējās tīģeris mežmalā. Don, don, don, Uz Medonu.

Dievs, karalis, vērdiņš, caurs zābaks — visa mana

mantība.

Beidzot abi vai matos krīt, Nāc uz mežu, iesim tūlīt, — Kārlis Karllni bildina. Ten, ten, ten, Uz Pantēnu.

Dievs, karalis, vērdiņš, caurs zābaks — visa mana

mantība.

Viņi devās uz Senmerl pusi.

6 brīvprātīgie

Pūlis ar katru brīdi pieauga. Pret Skaidu ielu tam pievienojās kāds liela auguma iesirms vīrs; Kurfeiraks, Anžolrass un Kombefērs ievēroja tā rupjo un izaicinošo sejas izteiksmi, bet neviens no viņiem to nepazina. Gavrošs, aizrāvies ar dziedāšanu, svilpošanu, trokšņošanu, soļošanu uz priekšu, sizdams ar savas bojātās pistoles rokturi pa bodīšu slēģiem, nepievērsa uzmanību šim vīram.

Gadījās, ka, iegriezušies Stiklu ielā, viņi gāja garām Kurfeiraka mājas vārtiem.

—       Tas iznāca jauki, — teica Kurfeiraks, — esmu aiz- mirsis mājās naudas maku un pazaudējis cepuri.

Viņš pameta ļaužu baru un, skriedams pār četrie/n kā-, pieņiem reizē, uzsteidzās savā dzīvoklī. Paņēma kādu vecu cepuri un naudas maku. Viņš paķēra līdzi arī palielu četrstūrainu kasti prāvas ceļasomas lielumā; kaste bija paslēpta viņa netīrajā veļā. Kad viņš skriešus devās lejā, viņu pasauca durvju sardze.

—   De Kurfeiraka kungs!

—       Durvju sardze, kā jūs sauc? — atjautāja Kurfeiraks.

Durvju sardze apstulba.

—       Jūs taču to itin labi zināt, ka es esmu šveicare un mani sauc Vevēna māte.

—       Nu, redziet, ja jūs mani vēl sauksiet par de Kurfeiraka kungu, tad es jūs saukšu par de Vevēna māti. Un tagad sakiet, kas jums vajadzīgs, ko jūs gribējāt teikt?

—  Te kāds vēlas ar jums runāt.

—   Kas tad?

—   Es nezinu.

—   Kur viņš ir?

—  Manā istabiņā.

—   Pie velna! — iesaucās Kurfeiraks.

—       Viņš jau vairāk nekā stundu gaida jūs pārnākaml — ieteicās durvju sardze.

Tai pašā brīdī no šveicara istabiņas iznāca kāds Jauneklis, pēc izskata strādnieks, vājš, bāls, maza auguma, vasaras raibumiem klātu seju, ģērbies caurā blūzē un nolāpītās samta biksēs, kurš vairāk izskatījās pēc pārģērbušās meitenes nekā pēc vīrieša, un uzrunāja Kurfeiraku tādā balsī, kas, taisnību sakot, itin nemaz nelīdzinājās sievietes balsij:

—   Sakiet, lūdzu, vai es varētu satikt Mariusa kungu?

—  Viņa te nav.

—  Vai viņš šovakar pārnāks?

—  To es nezinu.

Un Kurfeiraks piebilda:

—   Es, piemēram, — es nepārnākšu.

Jauneklis uzmeta viņam ciešu skatienu un jautāja:

—   Kādēļ tā?

—  Tādēļ.

—   Kur tad jus ejat?

— Un kas tev par daļu?

— Vai es drīkstu panest jūsu kasti?

—   Es eju uz barikādēm.

—   Vai drīkstu iet jums līdzi?

—       Kā gribi! — atbildēja Kurfeiraks. — Iela ir brīva, bruģis pieder visiem.

Un viņš skriešus metās prom, lai panāktu draugus. Kad viņš tos bija panācis, vienam no tiem viņš iedeva nest kasti. Tikai pēc krietna stundas ceturkšņa viņš pamanīja, ka jauneklis tiešām viņiem seko.

Pūlis nekad neiet tieši turp, kur vēlas. Mēs jau tikām paskaidrojuši, ka to nes vēja brāzma. Viņi pagāja garām Senmerī un, paši lāgā nezinādami, kā, atradās Sendenī ielā.

DIVPADSMITA GRAMATA «KORINTA»

.

1 «Korintas» vēsture kopš tās dibināšanas

Parīzieši, kas šodien uznāk Rambito ielā no tirgus hajļu puses, ievēro pa labi — pretī Mondetūra ielai — grozu pinēja veikaliņu, karn par izkārtni izlikts grozs, kurš pēc savas formas atgādina imperatoru Napoleonu Pirmo, ar šādu uzrakstu:

NAPOLEONS TE NOPĪTS VISS NO KĀRKLIEM

Taču viņiem nav ne mazākās jausmas par šausmīgajiem skatiem, kādus pieredzējusi šī pati vieta pirms gadiem trīsdesmit.

Tieši te atradās Šanvrerī iela, kura agrāk tika dēvēta par «Šanvererī», un slavenais krodziņš, ko sauca «Korinta».

Atcerēsimies visu, kas teikts par šai vietā uzcelto barikādi, kuru, starp citu, aizēnoja Senmerī barikāde. Šo slaveno šanvrerī ielas barikādi, kas šodien iegrimusi dziļi aizmirstības tumsā, tad nu arī gribam mazliet apgaismot.

Lai atļauts stāsta skaidrības labad izlietot to vienkāršo līdzekli, kas jau lietots Vaterlo aprakstā. Tiem, kas gribētu diezgan precīzi iedomāties namu masīvus, kas tais laikos pacēlās Sentestaša baznīcas tuvumā, Parīzes tīrīgus haļļu ziemeļaustrumu stūrī, kur tagad sākas Rambito iela, jāiztēlojas tikai burts N, pieņemot Sendenī ielu par tā virsotni, bet tirgu — par pamatu; šā burta N abas vertikālās svītriņas būtu Lielā Klaidoņu un Šanvrerī iela, bet Mazā Klaidoņu iela veidotu šķērssvītriņu. Vecā Mondetūra iela šķēla visas trīs burta N līnijas visgreizākajos leņķos. Tādējādi šo četru ieliņu juceklīgais labirints simt kvadrāttuāžu platībā starp tirgu un Sendenī ielu no vienas puses un starp Gulbju un Sprediķotāju ielu no otras puses izveidoja septiņus dīvainas formas un dažāda lieluma kvartālus, kas bija šķībi, kā pagadās izvietoti un tik tikko cits no cita nošķirti šaurām spraugām, līdzīgi akmens bluķiem būvē.

Mēs sakām «šaurām spraugām», jo nevaram dot skaidrāku priekšstatu par šīm tumšajām, saspiestajām, līkumainajām ieliņām, gar kuru malām pacēlās pussagruvuši astoņstāvu nami. Šie grausti bija jau tik veci, ka šanvrerī un Mazajā Klaidoņu ielā fasādes balstījās uz baļķiem, kas stiepās no vienas mājas uz otru. Iela bija šaura, bet noteka plata, gājēji tur staigāja pa allaž slapjo bruģi, gar pagrabiem līdzīgām bodītēm, gar masīviem ielu stabiņiem ar dzelzs stīpām, gar neciešami smirdīgām mēslu kaudzēm un vārtiem ar milzīgiem, gadsimtu veciem režģiem. Rambito iela to visu iznīcinājusi.

Nosaukums Mondetour lieliski izteic visu šo ieliņu līkumainību. Mazliet tālāk to vēl labāk izpauž ielas nosaukums Piruete, kura ievijās Mondeļjīra ielā.

Gājējs, kas no Sendenī ielas iegriezās Šanvrerī ielā, redzēja to pamazām sašaurināmies savā priekšā, itin kā viņš būtu ienācis iegarenā piltuvē. Šās pavisam īsās ieliņas galā viņš ieraudzīja, ka no tirgus haļļu puses ceļu aizsprosto augstu namu rinda, un varētu iedomāties, ka iekļuvis aklā ielā, ja neredzētu pa labi un pa kreisi divas tumšas ejas, pa kurām varēja izkļūt laukā, šī bija Mondetūra iela, kuras viens gals sagāja kopā ar Sprediķotāju ielu, bet otrs — ar Gulbju un Mazo Klaidoņu ielu. Šā sava veida strupceļa galā, labās puses ejas stūrī, bija redzams kāds nams, zemāks nekā citi, kurš ievirzījās ielā līdzīgi zemes ragam.

Tieši šai mājā, kurai bija tikai trīs stāvi, kopš trīssimt gadiem bija bezbēdīgi iekārtojies plaši pazīstams krodziņš. Šis krodziņš pildīja priecīgām čalām to pašu vietu, kuru vecais Teofils apdzejojis šai divrindā:

Tur šūpojas baigs ģindenis — Tur nabags mīlnieks pakāries.

Krodziņa vieta bija izdevīga, krodzinieki to mantoja no paaudzes uz paaudzi.

Matirēna Reņjē laikā šis krodziņš saucās «Rožu pods», un, tā kā toreiz bija modē rēbusi, tad izkārtni tam aizstāja rožainā krāsā nokrāsots stabs.[21] Pagājušajā gadsimtā cienījamais Natuārs, viens no dīvainajiem gleznotāju meistariem, kurus tagad nicina viņu klīrīgās skolas dēļ, daudzkārt piedzerdamies šai krodziņā pie tā paša galdiņa, kur tika žūpojis Reņjē, aiz pateicības uzgleznoja uz rožainā staba Korintas vīnogu ķekaru. Krodzinieks no priekiem nomainīja savu izkārtni un zem šā ķekara uzrakstīja zelta burtiem vārdus «Pie Korintas vīnogām». No tā arī radies nosaukums «Korinta». Dzērājiem nav nekā dabiskāka kā izlaist kādu vārdu. Vārdu izlaišana ir teikuma izlocījums. «Korinta» pamazām nogāza no troņa «Rožu podu». Pēdējais šās dinastijas krodzinieks Išlū tēvs, pat vairs nezinādams leģendu, lika nokrāsot stabu zilā krāsā.

Zāle apakšā, kur bija lete, zāle otrā stāvā, kur bija biljards, koka vītņu kāpnes, kas gāja cauri griestiem, vīns uz galdiem, kvēpi uz sienām, sveces gaišā dienas laikā — tāds izskatījās šis krodziņš. Trepes ar lūku apakšējā zālē veda uz pagrabu. Trešajā stāvā atradās Išlū dzīvoklis. Uz turieni bija jākāpj pa trepēm, pareizāk sakot, pa trepītēm, uz kurām veda tikai apslēptas durvis no otrā stāva lielās zāles. Zem paša jumta atradās divas jumta istabeles — kalpoņu miteklis. Virtuve un zāle ar leti aizņēma apakšstāvu.

Išlū tēvs varbūt bija dzimis ķīmiķis, bet īstenībā kļuva par pavāru, viņa krodziņā ne vien dzēra, bet arī ēda. Išlū bija izgudrojis kādu brīnišķīgu ēdienu, kuru varēja dabūt tikai pie viņa, — tās bija pildītās karpas, ko viņš saucacarpes au gras . Tās ēda tauku sveces vai Luija XVI laikmeta Kenkē lampas apgaismojumā pie galdiem, kuriem uzsistā vaskadrāna aizstāja galdautu. Šurp mēdza nākt arī no tālienes. Kādā jaukā rītā Išlū bija nolēmis darīt garāmgājējiem zināmu savu «specialitāti»: viņš iemērca otiņu melnās krāsas podā, un, tā kā viņam bija pašam sava rakstība, tāpat kā bija sava virtuve, tad viņš improvizēja uz sienas šo ievērojamo uzrakstu:

CARPES HO GRAS

Kādu ziemu lietus gāzēm un krusai bija ienācis prātā izdzēst burtu S, ar kuru beidzās pirmais vārds, un burtu G, ar kuru sākās trešais, un, lūk, kas bija palicis;

CARPE HO RAS

Laika zobam un lietum palīdzot, vienkāršais gastronomiskais paziņojums bija kļuvis par dziļdomīgu padomu.

Tādējādi iznaca, ka, neprazdams franču valodu, Išlū tēvsbija pratis latīņu valodu, ka virtuve viņam bija palīdzējusi radīt filozofiju un, gribēdams tikai pārspēt Karemu, viņš bija pielīdzinājies Horācijam.[23] Pārsteidza arī tas, ka šis teiciens vienlaikus nozīmēja: ienāciet manā krodziņāl

Šodien no visa tā nekas nav palicis pāri. Mondetūra labirints 1847. gadā tika iznīcināts, daudzas ēkas noplēšot, un droši vien tagad tā vairs nemaz nav. Šanvrerī iela un «Korinta» nozudušas zem Rambito ielas bruģa.

Kā jau minēts, «Korinta» bija viena no Kurfeiraka un viņa draugu satikšanās, varbūt pat sapulcēšanās vietām. «Korintu» bija atklājis Grantērs. Viņš tur bija iegājis Carpe horas un atgriezies Carpes au gras dēļ. Tur tika dzerts, tur tika ēsts, tur tika klaigāts; vai tur tērēja maz, vai tur tērēja skopi, vai tur netērēja nemaz — ikviens tika uzņemts laipni. Išlū tēvs bija lāga vīrs.

Išlū bija gan lāga vīrs, kā jau nupat sacīts, bet viņš bija arī kašķīgs krodzinieks; amiŽanta dažādība. Viņš vienmēr izskatījās sliktā garastāvoklī, šķita, ka viņš gribētu iebaidīt savus klientus, rūca uz apmeklētājiem, kas iegriezās pie viņa, un vienmēr likās, it kā viņš būtu vairāk noskaņots meklēt ar tiem strīdiņu nekā pasniegt tiem viru. Un tomēr lai paliek spēkā vārdi, ka ikviens tur vienmēr tika laipni uzņemts. Šī dīvainība pievilka viņa uzņēmumam apmeklētājus un pievilināja jaunus cilvēkus, kas cits citam mēdza teikt: «Aiziesim paklausīties, kā Išlū tēvs ņurd.» Kādreiz viņš bija bijis paukošanas skolotājs. Brīžiem viņš sāka nevaldāmi smieties. Kam skaļa balss, tas ir lāga zellis. Savā būtībā viņš bija komiķis ar traģika izskatu; visvairāk viņam darīja prieku, ja varēja kādu nobaidīt; viņš atgādināja pistoļveida tabakdozi, kuras šāviens liek šķaudīt.

Viņam bija sieva — Išlū māte, bārdains un stipri neglīts radījums.

Ap 1830. gadu Išlū tēvs nomira. Līdz ar viņu pazuda noslēpums, kā pagatavot karpas taukos. Viņa nenomierināmā atraitne turpināja kroģēšanu. Bet ēdienu slava krītas, tie kļuva neciešami; vīns, kas jau agrāk nebija nekāds labais, kļuva nebaudāms. Kurfeiraks un viņa draugi tomēr joprojām apmeklēja «Korintu» — aiz līdzcietības, kā mēdza teikt Bosjē.

Išlū atraitnei bija aizdusa, un viņa bija neglīta, taču viņa allaž mēdza stāstīt savas atmiņas par lauku dzīvi. Viņa tām atņēma salkanumu ar savu izrunu. Viņai bija savs īpašs izteiksmes veids, kas šķita kā virces viņas lauku dzīves un jaunības dienu atcerēm. Kādreiz viņas lielākā laime, kā pati apgalvoja, bijusi klausīties «sarkankrūtīšus vilkābeļu krūmos dziedam».

Otrā stāva zāle, kur atradās «restorāns», bija liela, garena telpa, pieblīvēta ar taburetēm, ķeblīšiem, krēsliem, soliem, galdiem un vecu, klibu biljarda galdu. Šai zālē varēja nokļūt pa vītņu kāpnēm, kas zāles kaktā izbeidzās ar četrstūrainu caurumu, līdzīgu kuģa lūkai.

Šī zāle, ko apgaismoja viens vienīgs šaurs logs un pastāvīgi degoša Kenkē lampa, izskatījās pēc bēniņiem. Visas četrkāju mēbeles uzvedās tā, it kā tām būtu trīs kājas. Ar kaļķiem izbalsinātajām sienām nebija cita izrotājuma kā šī četrrinda par godu Išlū kundzei:

No desmit soļiem pārsteidz, no diviem — atbaida.

Tai spalvainajā nāsi aug kārpa milzīga.

Ik brīdi jātrīc tūdaļ tai uznāks šķaudiens baiss

Un tukšā mutē iegrūs tās deguns milzīgais,

Tas bija uzrakstīts ar ogli uz sienas.

Išlū kundze, līdzīga aprakstītajam portretam, no rīta līdz vakaram staigāja garām šai četrrindai apbrīnojama mierā. Divas kalpones — Matlote un Ziblote[24] , kurām neviens cita vārda nemaz nezināja, palīdzēja Išlū kundzei celt galdā krūkas ar draņķīgo vīnu un dažādus virumus, ko izsalkušajiem viesiem pasniedza māla bļodiņas. Matlote — resna, apaļa, sarkanmataina un bļaurīga, bijusī

nelaiķa Išlū mīļākā, sultāniete, bija neglītāka par jebkuru mitoloģisko briesmoni, bet, tā kā kalponei allaž piederas turēties iepakaļ savai kundzei, tad viņa nebija tik neglīta kā Išlū kundze. Ziblote — gara, vāja, ar neveselīgu bālumu sejā, ziliem lokiem zem acīm un nolaistiem plakstiņiem, vienmer nogurusi un pārmocīta, varētu sacīt, slima ar hronisku nogurumu — pirmā cēlās, pēdējā gūlās, visus — pat otru kalponi — apkalpoja klusi un padevīgi, smaidīdama gurdu, neskaidru, miegainu smaidu.

Virs letes karājās spogulis.

Pie ieejas restorāna zālē uz durvīm bija lasāms Kurfeiraka ar krītu uzrakstītais pantiņš:

Pacienā, ja vari;

Ed, ja uzdrīksties,

2 Jautrā priekšspēle

Legls no Mo, kā zināms, vairāk dzīvoja pie Zolī nekā citur. Viņš atrada mitekli kā putns koka zarā. Abi draugi dzīvoja kopā, ēda kopā, gulēja kopā. Viss viņiem bija kopīgs, pa daļai pat Miziketa. Viņi bija nešķirami kā dvīņubrāļi. 5. jūnija rītā viņi devās pabrokastot uz «Korintu. Zolī bija saaukstējies, viņam bija stipras iesnas, kas sākās ari Leglam. Legla svārki bija apvalkāti, bet Zolī bija labi ģērbies.

Pulkstenis bija ap deviņiem no rīta, kad viņi atgrūda «Korintas» durvis.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā.

Viņus saņēma Matlote un Ziblote.

—   Austeres, sieru un šķiņķi, — pasūtīja Legls.

Un viņi apsēdās pie galdiņa.

Krodziņš bija tukšs, viņi tur atradās gluži vieni.

Ziblote, pazinusi Zolī un Leglu, uzlika galdā pudeli vīna.

Kad viņi tikko gribēja ķerties pie austerēm, trepju lūkā parādījās kāda galva un balss teica:

—   Gāju garām. Saodu jau no ielas brīnišķīgo Brī siera smaržu. Nācu iekšā.

Tas bija Grantērs.

Grantērs paņēma tabureti un apsēdās pie galda.

Ziblote, ieraudzījusi Granteru, uzlika galdā divas pudeles vīna.

Tātad pavisam bija trīs pudeles.

—       Vai tu domā izdzert šīs abas pudeles? — jautāja Legls Grantēram.

Grantērs atbildējas

—        Visi cilvēki te ir prātīgi, tikai tu viens tāds nesapraša. Kur tas redzēts, ka vīrietis brīnītos par divām pudelēm.

Otri divi bija sākuši ar ēšanu. Grantērs sāka ar dzeršanu. Puspudeles tika ātri iztempts.

—   Tev laikam caurums vēderā? «— jautāja Legls.

—   Caurums tev pašam ir elkonī, — atteica Grantērs.

Un, izdzēris glāzi, viņš piebilda:-

—   Jā, jā, līķu apstāvētāj Legl, tavi svārki ir veci.

—        Liekas gan, — atcirta Legls. — Un tādēļ mēs labi sadzīvojam — mani svārki un es. Tie ir pieņēmuši manas miesas apveidus, tie man nekur nežņaudz, pieguļ manam lempīgajam augumam, tie padodas visām manām kustībām; es tos sajūtu vienīgi tādēļ, ka tie mani silda. Vecas drēbes ir tas pats, kas veci draugi.

—       Patiešām, — iesaucās Zolī, pievienodamies sarunai, — veci svārki ir tas pats, kas vecs draugs.

—       It īpaši, — noteica Grantērs, — iesnaina cilvēka mutē.

—   Grantēr, — jautāja Legls, — vai tu nāc no bulvāra?

—   Nē.

—         Mēs ar Zolī nupat redzējām gājiena sākumu.

—   Brīnišķīgs skats, — sacīja Zolī.

—        Un cik šī iela mierīga! — iesaucās Legls. — Ka3 gan varētu iedomāties, ka Parīze apgriezušies pavisam otrādi? Var redzēt, ka te kādreiz bijuši tikai klosteri! Dibrela, Sovāla un abata Lebefa darbos atrodams to saraksts. Tie te bijuši no vienas vietas, te mudžēt mudžējuši gan apautie, gan baskāji, gan noskūtie, gan bārdainie, pelēkie, melnie, baltie, franciskāņi, minorīti, kapucīni, karmelīti, mazie augustīnieši, lielie augustīnieši, vecie augustīnieši… Viņu bijis šausmīgi daudz savairojies.

—       Nerunāsim par mūkiem, — pārtrauca Grantērs, — tad man tūlīt gribas kasīties.

Pēc tam viņš iesaucās:

— Brr! Es nupat noriju bojātu austeri. Mani atkal pārņem hipohondrija. Austeres sabojājušas, kalpones — neglītas. Es ienīstu cilvēku dzimumu. Nupat gāju garām lielajai publiskajai bibliotēkai Rišeljē ielā. šī tukšā austeru gliemežnīcu kaudze, kuru dēvē par bibliotēku, man atņem vēlēšanos domāt. Cik tur izšķiests papīra! Cik daudz tintes! Cik daudz smērējumu! Un to visu uzrakstījuši cilvēki! Kurš lielmutis teicis, ka cilvēks ir divkājis bez spalvam? Nesen es satiku kādu glītu pazīstamu meiteni, skaistu kā pavasaris, cienīgu saukties par Floreāli, un viņa bija sajūsmā, pacilāta, no laimes jutās kā septītajās debesīs, šī nožēlojamā, jo vakar kāds atbaidošs baņķieris baku izraibinātu seju bija pagodinājis viņu ar savu iekāri! Ak vai! Sieviete uzglūn tiklab nodokļu vācējam, kā jaunam švītam; kaķenes medī gan peles, gan putnus. Vēl nav pagājuši ne divi mēneši, kad šī pati jaunkundze godīgi dzīvoja savā jumtistabiņā, viņa iestiprināja vara riņķīšus korsešu cilpiņās vai kā nu to sauc. Viņa šuva, viņai bija saliekamā gulta, bija savs puķu pods, viņa jutās apmierināta. Tagad viņa kļuvusi baņķiere. šī pārvēršanās notikusi pagājušajā naktī. Sastapu šo upuri šorīt gaužām priecīgu. Visriebīgākais ir tas, ka šī palaidniece šodien bija tikpat skaista kā vakar. Viņas finansists ne-atspoguļojās viņas sejā. Rozes šai ziņā ir labākas vai sliktākas par sievietēm, jo pēdas, ko uz tām atstāj kāpuri, ir redzamas. Ak, virs zemes nav vairs tikumības; par lie-ciniekiem tam es piesaucu mirti — mīlestības simbolu, lauru koku — kara simbolu, olīvu, šo muļķīti, — miera simbolu, ābeli, kas ar savu sēkliņu gandrīz lika Ādamam aizrīties, un vīģes koku — skaistā dzimuma ciltstēvu. Runājot par tiesībām, vai gribat zināt, kas ir tiesības? Gaili iekaro Klūziju, Roma aizstāv Klūziju un jautā, kādu ļaunumu Klūzija tiem nodarījusi. Brenns atbild: «Tādu pašu ļaunumu, kādu jums nodarījusi Alba, tādu pašu ļaunumu, kādu jums nodarījušas Fīdēnas, tādu pašu ļaunumu, kādu jums nodarījuši ekvi, volski un sabīnieši. Viņi bija jūsu kaimiņi, klūzieši — mūsu. Mēs saprotam dzīvošanu kaimiņos tāpat kā jūs. Jūs nolaupījāt Albu, mes paņēmām Klūziju.» Roma atbild: «Jūs nepaņemsit Klūziju.» Brenns paņēma Romu. Pēc tam viņš iesaucās: Vae victis!  Lūk, kas ir tiesības! Ak vai, cik daudz šai pasaulē plēsoņu! Cik daudz ērgļu! Cik daudz ērgļu! Man tirpuļi skrien pār kauliem.

Grantērs pastiepa savu glāzi Zolī, kas to piepildīja, tad viņš to izdzēra un turpināja, it kā nemaz nebūtu pārtraucis runu šīs vīna glāzes dēj, kuru neviens nebija ievērojis, pat viņš pats ne:

— Brenns, kas iegūst Romu, ir ērglis; baņķieris, kas iegūst grizeti, arī ir ērglis. Kā te, tā tur nav ne mazākās kautrības. Tādēļ neticēsim nekam. Ir tikai viena īstenība — dzeršana. Lai kāda būtu jūsu pārliecība, — vai nu jūs nostājaties vājā gaiļa pusē kā Ori kantons, vai treknā gaiļa pusē kā Glarusas kantons, — nav svarīgi, dzeriet! Jūs man te stāstāt par bulvāri, par gājienu un tā tālāk. Kā, vai tad atkal būs kāda revolūcija? Mani pārsteidz tāda dieva kunga līdzekļu nabadzība. Viņam ik brīdi jāieeļļo notikumu eņģes. Tur ķeras, tur neiet. Žigli šurp revolūciju! Dievam kungam pastāvīgi ir netīras rokas no šās draņķīgās smēreļļas. Es viņa vietā rīkotos vienkāršāk: es nelabotu katru brīdi savu mehānismu, bet gludi vadītu cilvēku dzimumu, adītu notikumus, cilpiņu pēc cilpiņas, nepārraujot pavedienu, man nebūtu vajadzīgas rezerves daļas, man nebūtu jāķeras pie ārkārtēja repertuāra. Tas, ko jūs saucat par progresu, tiek dzīts ar diviem motoriem — cilvēkiem un notikumiem. Bet diemžēl laiku pa laikam nepieciešams kas ārkārtējs. Ne notikumiem, ne cilvēkiem nepietiek ar parasto: starp cilvēkiem vajadzīgi ģēniji, starp notikumiem — revolūcijas. Ārkārtēji notikumi ir likums, lietu kārtība nevar bez tiem iztikt; un, kad redzi komētu parādīšanos, rodas kārdinājums domāt, ka pašām debesīm ir nepieciešami aktieri savām izrādēm. Mirklī, kad to vismazāk gaida, dievs izkar meteoru pie debesu velves. Pēkšņi parādās kāda dīvaina zvaigzne ar milzīgu asti. Un tas ir par cēloni Cēzara nāvei. Brūts viņam triec ar dunci, bet dieys — ar komētu. Brākš! un te, lūk, ir ziemeļblāzma, te — revolūcija, te — dižs cilvēks; 93. gads ar lieliem burtiem, Napoleons — rindkopas sakumā, 1811. gada komēta — afišas augšā. Ak, skaistā, zilā afiša, tā sētin nosēta ar necerētu zvaigžņu mirdzu! Bum, bum! Ārkārtēja izrāde! Paceliet acis, dīkdieņi! Viss te ir samudžināts — gan spīdekļi, gan luga. Mīļais dievs, tas ir par daudz un reizē par maz. Sādi līdzekļi, kurus izrauga izņēmuma gadījumam, izskatās pēc liela krāšņuma, bet īstenībā ir nabadzība. Mīļie draugi, providence te ķērusies pie beidzamajiem līdzekļiem. Revolūcija — ko gan tā pierāda? To, ka dievs nonācis grūtībās. Viņš rada apvērsumu tādēļ, ka pārtrūkuši sakari starp tagadni un nākotni, un tādēļ, ka viņš, dievs, nav varējis sasaistīt galus kopā. Patiešām, tas apstiprina manus pieņemumus par Jehovas materiālo stāvokli un, redzot tik daudz nebūšanu augšā un apakšā, tik daudz sīkumainības, skopulības, sīkstulības un trūkuma debesīs un zemes virsū, sākot ar putnu, kuram nav ne prosas graudiņa, un beidzot ar mani, kuram nav simttūkstoš livru rentes gadā; redzot cilvēku likteni, kas ir tik nodeldēts, un pat karaļu likteni, kas noved pie valga, kam par liecinieku ir princis Kondē, ko atrada pakārušos; redzot ziemu, kas nav nekas cits kā zenītā izplīsis caurums, pa kuru pūš vējš, redzot tik daudz skrandu pat gluži jaunajā rīta purpurā, kas klājas pār kalnu galotnēm, redzot rasas lāses — šīs neīstās pērles, redzot sarmu — šos stikla vizuļus, redzot izirušo cilvēci un ielāpiem klātos notikumus, un tik daudz plankumu uz saules, un tik daudz plaisu uz mēness, redzot visapkārt tik daudz posta, man rodas aizdomas, ka dievs nav bagāts. Viņš tāds gan izskatās, tas tiesa, bet es nojaušu viņa trūcīgos apstākļus. Viņš sarīko revolūciju, tāpat kā sarīko balli komersants, kam tukša kase. Nevajag spriest par dieviem tikai pēc ārienes. Zem debesu apzeltījuma es saskatu nabadzīgo visumu. Visā, ko viņš radījis, samanāma maksātnespēja. Un tādēļ es esmu neapmierināts. Redziet, šodien ir piektais jūnijs, bet ir gandrīz tumšs, kopš paša rīta es gaidu uzaustam gaismu. Bet tā vēl nav uzaususi, un es varu saderēt, ka tā šodien nemaz neuzausīs. Tā ir vāji atalgota komija neprecizitāte. Jā, viss ir vāji iekārtots, nekas nav cits citam pielāgots, vecā pasaule ir pavisam sašķobījusies, es pāreju opozīcijā. Viss iet šķībi un greizi, visums tikai ķircina. Tāpat kā ar bērniem: tiem, kas tos vēlas, to nav, bet tiem, kas tos nevēlas, tie ir. Vārdu sakot, esmu noskaities. Bez tam man ir sāpīgi noskatīties uz šo plikpauri Leglu no Mo. Mani pazemo doma, ka es esmu viena vecuma ar šo pliko ceļgalu. Ņemiet vērā, es kritizēju, bet neapvainoju. Pasaule ir tāda, kāda tā ir. Es te runāju bez kāda ļauna nodoma, gribēdams tikai atvieglot savu sirdsapziņu. Saņem, debesu tēvs, manas visdziļākās cieņas apliecinājumu! Ak, zvēru pie visiem Olimpa svētajiem un pie visiem paradīzes dieviem, es neesmu bijis radīts būt par parīzieti, tas ir, mūžīgi lēkt atpakaļ kā bumba starp divām raketēm — no dīkdieņu bara trokšņotāju barā! Es biju radīts būt par turku, kas cauru dienu noraugās pļāpīgajos Austrumu meitiešos, kuri dejo brīnišķas Ēģiptes dejas, netiklas kā šķīsta vīra sapņi, vai par Bosas zemnieku, vai par venēciešu dižciltīgo, kuru ielenc dižciltīgas sinjorīnas, vai arī par vācu firstiņu, kas dod pusi kājnieka ģermāņu apvienībai un vaļas brīžos nodarbojas ar zeķu žāvēšanu uz sava žoga, tas ir, uz savas valsts robežām! Lūk, kādam liktenim es biju dzimis! Jā, es sacīju, ka esmu radīts būt par turku, un es to neatsaucu. Nesaprotu, kādēļ parasti par turkiem domā slikti, Muhammedam ir šis tas labs. Lai gods un slava tarn, kas izgudrojis serālu ar hūrijām un paradīzi ar odaliskām! Neapsmiesim muhamedānismu, vienīgo reliģiju, kas izrotāta ar vistu kūti! Uz to es aicinu iedzert. Zemeslode ir viena milzīga muļķība. Un izskatās tā, it kā viņi taisītos kauties, visi šie muļķi, sasist cits citam purnu, apkaut cits citu, un pašā vasaras pilnplaukumā, preriālā[26] , kad ar kādu jauku radījumu zem rokas varētu aiziet laukos un ieelpot milzīgās sapļautās siena jūras reibinošo smaržu! Patiesi, viņi dara pārāk daudz muļķību. Kāds vecs, sadauzīts lākturis, ko es nupat redzēju pie krāmu tirgotāja, man ierosināja šādu domu: būtu pēdējais laiks apgaismot cilvēku dzimumu. Jā, man atkal kļūst skumji! Redz, ko nozīmē norīt tādu austeri un pārdzīvftt tādu revolūciju! Es atkal kļūstu drūms. Ak, šī drausmīgi vecā pasaule! Seit nopūlas, šeit pārdodas, šeit atlaiž no darba, šeit nogalina cits citu, šeit ar visu aprod!

Pēc šās daiļrunības lēkmes Grantēram pilnīgi pelnīti uznāca klepus lēkme.

—  Runājot par revolūciju, — sacīja Zolī, — šķiet, ka Bariuss ir galīgi iebīlējies.

—   Vai tu zini, kas viņa ir? — jautāja Legls.

—   Dē.

—   Nē?

—   Es taču tev saku — de!

Mariusa mīlas dēkas! — iesaucās Grantērs. — Es jau to tūlīt varu iedomāties. Mariuss ir miglas blāķis, un viņš būs atradis savu mākonīti. Mariuss ir no dzejnieku sugass Dzejnieks — tas nozīmē: bezprātis. Tymbraeus Apollo. Mariuss un viņa Marija vai viņa Mērija, vai viņa Marieta, vai viņa Mariona — tiem gan jābūt jocīgiem mīlniekiem. Varu iedomāties, kā tas ir. Tāda sajūsma, ka aizmirst pat skūpstu. Šķīsti virs zemes, bet savienojas bezgalībā. Tās ir jutekļiem apveltītas dvēseles. Viņu mīlas gulta atrodas zvaigžņu vidū.

Grantērs jau grasījās sākt otro pudeli un varbūt arī otro runu, kad no četrstūrainās trepju lūkas iznira kāda jauna būtne. Tas bija gadu desmit vecs zēns, noskrandis, maziņš, dzeltens, ar smailu sejiņu, spriganām acīm, briesmīgi pinkains, izmircis lietū, taču apmierinātu izskatu.

Zēns, nešaubīdamies izraudzījies vienu starp trijiem sarunas biedriem, kaut gan tos nepazina, griezās pie Legla no Mo.

—Vai jūs esat Bosjē kungs? &lt;— viņš vaicāja.

—       Tas ir mans kristītais vārds, — atteica Legls. — Ko tu no manis gribi?

—        Redziet, kāds garš vīrs ar gaišiem matiem uz bulvāra man jautāja: «Vai tu pazīsti Išlū māti?» Es atbildēju: «Jā, Šanvrerī ielā, vecā vīra atraitne.» Tad viņš man teica: «Aizej uz turieni! Tur tu atradīsi Bosjē kungu, un pasaki manā vārdā: «Ābece.»» Viņš jūs āzē, vai ne? Viņš man iedeva desmit sū.

—       Zolī, aizdod man desmit sū! — sacīja Legls un, pagriezdamies pret Grantēru, teica: — Grantēr, aizdod man desmit sū!

Tādējādi sanāca divdesmit sū, ko Legls iedeva zēnam.

—   Pateicos, kungs, — teica mazais zēns.

—   Kā tevi sauc? — jautāja Legls.

—   Navē, Gavroša draugs.

—   Paliec pie mums! — aicināja Legls.

—   Pabrokasto kopā ar mums! — Grantērs sacīja.

Zēns atbildēja:

—       Nevaru, es eju gājienā, es taču esmu tas, kas kliedz: «Nost ar Poliņaku!»

Un, pavilkdams vienu kāju tālu atpakaļ, kas nozīmēja viscienījamāko no visiem iespējamiem sveicināšanas veidiem, viņš aizgāja.

Kad zēns bija prom, Grantērs teica:

—       Tas ir tīrasiņu ielaspuika. Šo puiku suga ir ļoti dažāda. Notāra puiku sauc — skrejpuika, pavāra puiku — par ķēķa puiku, maiznieka puiku sauc par abrukasi, apkalpotājpuiku sauc par grūmu, jūrniekpuiku sauc par jungu, zaldātpuiku sauc par bundzinieku, gleznotāja puiku sauc par triepēju, pārdevēja puiku sauc par pasūtāmo, galma puiku sauc par pāžu, karali-puiku sauc par troņmantnieku, dievu-puiku sauc par svēto bērniņu.

Pa to laiku Legls pārdomāja, tad pusbalsī sacījas

—  Ābece nozīme «Lamarka bēres».

—       Un garais gaišmatis, — teica Grantērs, —tas ir Anžolrass, kas tev sūta ziņu.

—   Vai iesim? — jautāja Bosjē.

—       Lietus līst, — teica Zolī. — Es esbu devis zvērestu iet ugudī, bet de ūdedī. Es degribu dabūt iesdas.

—       Es palieku te, — noteica Grantērs. — Man labāk patīk brokastis, nevis līķrati.

—       Nolemts: mēs paliekam, — turpināja Legls. —Labi. Nu, tad iedzersim. Turklāt var palaist garām bēres, nepalaižot garam dumpi.

—   O, dubpis, es esbu par to, — Zolī iesaucās.

Legls paberzeja rokas.

—       Tad nu beidzot ķersies pārlabot 1830. gada revolūciju. Patiesi tā žņaudz tautai padusēs.

—       Man šī jūsu revolūcija gandrīz ir vienaldzīga, — teica Grantērs. — Es nejūtu nekāda riebuma pret pašreizējo valdību. Tas ir kronis, apvaldīts ar naktsmici. Tas ir scepteris, kas nobeidzas ar lietussargu. Patiešām, šodien, es domāju, šitādā laikā, Luijs Filips varētu izlietot savu karaļa varu divējādi: pacelt sceptera galu pret tautu un atvērt lietussarga galu pret debesīm.

Zāle grima tumsā, smagie mākoņi bija pilnīgi apslāpējuši gaismu. Neviena cilvēka nebija ne krodziņā, ne uz ielas, visi bija aizgājuši «skatīties notikumus».

—       Vai tagad ir pusdiena vai pusnakts? — iesaucās Bosjē. — Nekā nevar redzēt. Ziblote, uguni!

Grantērs sadrūmis dzēra. »

—       Anžolrass mani nicina, — viņš murmināja. — Anžolrass teica: «Zolī ir slims, Grantērs piedzēries!» Un viņš sūtīja Navē pie Bosjē. Ja viņš būtu sūtījis man pakaļ, es būtu gājis viņam līdzi. Jo ļaunāk Anžolrasam! Es uz tām viņa bērēm neiešu.

So lēmumu pieņēmuši, Bosjē, Zolī un Grantērs vairs nekustēja laukā no krodziņa. Ap pulksten diviem pēcpusdienā galds, pie kura viņi sēdēja, uzmetušies ar elkoņiem, bija apkrauts ar iztukšotām pudelēm. Uz tā dega divas sveces, viena — gluži apsūbējušā vara svečturī, otra — kādas ieplīsušas karafes kaklā. Grantērs bija pavedinājis

Zolī un Bosjē uz vīnu; Bosjē un Zolī bija palīdzējuši Grantēram atgūt jautru prātu.

Pats Grantērs kopš pusdienas bija pametis vīnu, šo visai viduvējo sapņu avotu. īstie dzērāji vīnu tikai ciena, bet ne vairāk. Skurbumu rada melnā maģija un baltā maģija, vīns ir tikai baltā maģija. Grantērs bija liels sapņu dziras cienītājs. Viņa priekšā pavērusies bīstamā reibuma tumsa viņu neatturēja, bet gan pievilka. Viņš bija pametis pie malas vīna pudeles un ķēries pie kausa. Kauss ir bezdibenis. Tā kā viņam nebija pie rokas ne opija, ne hašiša un viņš gribēja piepildīt smadzenes ar tumsu, tad bija ķēries pie tā baismīgā degvīna, alus un absinta maisījuma, kas rada šausmīgu stingumu. No šiem trejādiem tvaikiem — alus, degvīna un absinta — dvēselē rodas svina smagums. Tās ir trejas tumsas, kur nogrimst dievišķais tauriņš, un šai trīskārtainajā dūmakā, kas sabiezējot izveidojas par neskaidru sikspārņa spārnu, rodas trīs mēmas fūrijas: Murgi, Nakts, Nāve, kuras lidinās virs iemigušās Psihes.

Grantērs vēl nebija sasniedzis šo bēdīgo fāzi, līdz tai vēl bija tālu. Viņš bija ārkārtīgi jautrs, un Bosjē ar Zolī no viņa neatpalika. Viņi saskandināja. Dīvaino vārdu un domu uzsvēršanai Grantērs pievienoja žestus; cienīgi atspiedies ar kreiso dūri uz ceļgala, tā ka roka veidoja taisnu leņķi, atrisušu kaklasaiti, sēdēdams jāteniski uz taburetes, labajā rokā turēdams pilno glāzi, viņš izmeta resnajai kalponei Matlotei šādus svinīgus vārdus:

—  Lai tiek atdarīti pils vārtil Lai visi kjūst par franču akadēmiķiem un saņem tiesību noskūpstīt Išlū kundzi! Iedzersim!

Un, pagriezdamies pret Išlū kundzi, viņš piebilda:

—  Ak, antīkā un vecuma svētītā sieva, nāc tuvāk, lai es tevi apskatu!

Bet Zolī klaigāja:

—   Batlote un Ziblote, dedodiet Gradtērab vairs dzert. Viņš izgrūž traku daudu. Kopš šā rīta viņš jau ir aprijis lielā izšķērdībā divus fradkus deviņdesbit piecus sadtībus.

Bet Grantērs turpināja:

—   Kas gan bez manas atļaujas norāvis no debesīm zvaigznes un uzlicis tās galdā par svecēm?

Bosjē, arī stipri piedzēries, bija saglabājis mierīgumu.

Viņš bija apsēdies uz atvērtā loga palodzes, mērcēdams muguru lietū, un raudzījās abos draugos.

Pēkšņi viņš izdzirdēja sev aiz muguras troksni, steidzīgus soļus un kliedzienus: «Pie ieročiem!» Viņš pagriezās atpakaļ un ieraudzīja Sendenī ielā, Šanvrerī ielas galā, Anžolrasu, kas gaja ar šauteni rokā, Gavrošu ar pistoli, Feijī ar zobenu, Kurfeiraku ar šķēpu, Žanu Pruvēru ar musketonu, Kombefēru ar šauteni, Baorelu ar karabīni un visu apbruņoto un trokšņaino pūli, kurš tiem sekoja.

Šanvrerī iela nebija garāka par karabīnes šāviena attālumu. Bosjē pielika abas rokas pie mutes, izveidodams ruporu, un kliedza:

—   Kurfeirak! Kurfeirak! A-ū!

Kurfeiraks izdzirdēja saucienu, ieraudzīja Bosjē un paspēra dažus soļus pa Šanvrerī ielu, atsaukdamies: «Ko tu gribi?», kas sakrustojās ar Bosjē saucienu «Kurp tu ej?».

—   Celt barikādi, — atbildēja Kurfeiraks.

—  Jauki, nāc šurp! Te ir laba vieta! Cel te!

—   Pareizi, Ērgli, — atteica Kurfeiraks.

Un pēc Kurfeiraka mājiena viss ļaužu bars steigšus ieplūda šanvrerī ielā.

3 Pār Grantēru sāk satumst nakts

Vieta tiešām bija brīnišķīgi ierādīta: ielas sākums bija plats, tālāk sašaurinājās un pārvērtās par aklo ielu, kur to iežņaudza «Korinta»; Mondetūra ielu viegli aizbarikadēt no labās un kreisās puses, uzbrukt bija1 iespējams tikai no Sendenī ielas, tas ir, no pašas priekšas un pilnīgi atklāti. Piedzērušajam Bosjē bija tikpat ass skatiens kā nedzērušam Hannibalam.

Pūlim ielaužoties, visu ielu pārņēma izbailes. Gājēji bija nozuduši. Zibenīgā ātrumā ielas galā pa labi un pa kreisi tika aizvērtas bodītes, darbnīcas, vārti, logi, žalūzijas, mansardi, visu izmēru slēģi, sākot ar pirmo stāvu līdz pat jumtam. Kāda pārbijusies vecenīte, gribēdama apslāpēt šāvienu troksni, aizlika savam logam priekšā matraci, atbalstīdama to ar divām veļas žāvējamām kārtīm. Vienīgi krodziņš palika neaizvērts, un tam bija vērā liekams iemesls — tur bija ielauzies pūlis.

—   Ak dievs, ak dievs! — stenēja Išlū kundze.

Bosjē bija nokāpis lejā saņemt Kurfeiraku.

Zolī, izliecies pa logu, sauca:

—   Kurfeirak, tev vajadzēja paņemt lietussargu. Tu saaukstēsies.

Pa to laiku dažās minūtēs no krodziņa apakšējiem aizrestotajiem logiem tika izrauti divdesmit dzelzs stieņi un izārdītas desmit tuāzes ielas bruģa; Gavrošs un Baorels apturēja un apgāza garām braucošā kaļķu dedzinātāja Anso ratus; šais ratos atradās trīs mučeles ar kaļķiem, un tās tūda) tika apbērtas ar bruģa akmeņu kaudzēm; Anžolrass pacēla pagraba lūku, un visas Išlū atraitnes tukšās mucas tika saveltas blakus kaļķu muciņām; Feijī ar saviem pirkstiem, kas bija raduši izkrāsot smalkās vēdekļu plāksnītes, bija atbalstījis mučeles un ratus ar divām masīvām grants kaudzēm. Grants, tāpat kā viss pārējais, bija uzradusies piepeši un nez no kurienes. No kādas kaimiņmājas fasādes bija noplēstas balstu sijas un pārliktas pāri mucām. Kad Bosjē un Kurfeiraks pagriezās atpakaļ, puse ielas jau bija aizbarikadēta ar valni, kas pārsniedza cilvēka augumu. Nekas nevar līdzināties tautas rokai, kad tai jāuzceļ tas, kas tiek celts nopostot.

Matlote un Ziblote pievienojās strādātājiem. Ziblote tekāja turp un atpakaļ, pienesdama šķembas. Viņas gurdenums palīdzēja barikādei. Viņa pasniedza akmeņus tāpat kā būtu pasniegusi vīnu — it kā pa miegam.

Ielas galā parādījās omnibuss ar diviem baltiem zirgiem.

Bosjē pārlēca pāri akmeņu kaudzei, pieskrēja klāt, apturēja kučieri, lika braucējiem izkāpt, pasniedza roku «dāmām». atlaida konduktoru un, vezdams zirgus aiz pavadas, atgriezās pie barikādes ar ekipāžu.

— Omnibusi, — viņš sacīja, — nevar tikt garām «Korintai». Noti licet omnibus adire Corinthum.

Pēc brīža izjūgtie zirgi aizklīda pa Mondetūra ielu, bet uz sāniem apgāztais omnibuss galīgi aizsprostoja ielu.

Satriektā Išlū kundze bija paslēpusies otrā stāvā.

Viņas skatiens maldījās apkārt, viņa skatījās, nekā neredzēdama, un klusītiņām vaimanāja. Izbaiļu kliedzieni neiedrošinājās viņai izlauzties no rīkles.

—   Pasaules gals klāt, — viņa murmināja.

Zolī uzspieda skūpstu uz resnā, sarkanā un krunkainā Išlū kundzes kakla un teica Grantērarn:

—   Mans dārgais, es vienmēr esmu uzskatījis sievietes kaklu par kaut ko ārkārtēji smalku.

Bet Grantērs bija sasniedzis visaugstākos ditirambiskās izteiksmes kalngalus. Kad Matlote atgriezās otrā stāvā, Grantērs satvēra viņu ap vidukli un skaļi jo skaļi smējās pie atvērtā loga.

—  Matlote ir neglīta! — viņš kliedza. — Matlote ir ne glītuma ideājs! Matlote ir hirnera. Viņas dzimšanas no slēpums ir šāds: kāds gotu Pigmalions, kas darināja katedrāļu notekcaurulēm dažādu figūriņu purnus, kādā jaukā dienā iemīlējās vienā no tiem — pašā šausmīgākajā. Viņš izlūdzās, lai Mīlestība šo purnu padara dzīvu, un tas kļuva par Matloti. Palūkojieties uz viņu, pilsoņi! Viņai ir sarkani mati kā Ticiāna mīļākai, un viņa ir krietna meitene. Es jums galvoju, ka viņa dūšīgi kausies. Katrā krietnā meitenē slēpjas varonība. Bet Išlū māte ir vecs karavīrs. Paskatiet, kādas viņai ūsas! Tās viņa mantojusi no sava vīra. īsta huzārene, lūk, kas viņa ir! Arī viņa kausies. Par abām kopā viņas iedvesīs bailes visai priekšpilsētai. Biedri, mēs gāzīsim valdību, tas ir tikpat droši kā tas, ka ir piecpadsmit starpskābes starp margarīna skābi un skudrskābi. Kaut gan tas man ir gluži vienaldzīgi. Kungi, mans tēvs mani vienmēr nicināja par to, ka es nevarēju izprast matemātiku. Es izprotu tikai mīlestību un brīvību. Es esmu Grantērs — lāga zēns! Jā kā man nekad nav bijis naudas, es pie tās neesmu pieradis un tādēļ nekad neesmu jutis tās trūkumu, bet, ja es būtu bijis bagāts, tad nebūtu vairs nabago! Jūs to redzētu! Ak, ja labiem cilvēkiem būtu biezi naudas maki! Cik daudz labāk tad klātos! Es iedomājos Jēzu Kristu ar Rotšilda bagātību! Cik daudz laba viņš izdarītu! Matlote, noskūpstiet mani! Jūs esat kaislīga un kautra! Jūsu vaigi alkst māsas skūpsta, bet lūpas prasa pēc mīļākā skūpsta!

—  Apklusti, alus muca! — sacīja Kurfeiraks.

Grantērs atbildēja:

—   Es esmu Tulūzas municipālpadomes loceklis un Floras spēļu[28] maģistrs!

Anžolrass, kas ar šauteni rokā stāvēja uz aizsprosta kores, pacēla savu skaisto, bargo seju. Anžolrasam, kā zināms, piemita spartieša un puritāņa daba. Viņš būtu miris pie Termopilām kopā ar Leonīdu un kopā ar Kromvelu būtu nodedzinājis Drohedu.

—       GrantērI — viņš uzsauca. — Ej un izguli dzērumu kur citur! Te ir vieta reibumam, bet ne žūpošanai. Nedari kaunu barikādei!

Šie dusmu pilnie vārdi Grantēru ārkārtīgi iespaidoja. Viņš jutās tā, itin kā viņam būtu iešļākts sejā auksts ūdens. Viņš uzreiz atskurba. Viņš apsēdās, atspiedās ar elkoņiem uz galda līdzās logam, paraudzījās Anžolrasā ar neizsakāmu maigumu un teica tam:

—   Tu zini, ka es tev ticu.

—   Ej projām!

—   Ļauj man pagulēt tepat!

—   Ej izgulies kur citur! — sauca Anžolrass.

Bet Grantērs, cieši vērdamies viņā ar savām maiguma pilnajām un duļķainajām acīm, atbildēja:

—   Ļauj man te pagulēt — kamēr es nomiršu.

Anžolrass viņu nicīgi uzlūkoja:

—       Grantēr, tu neesi spējīgs ne ticēt, ne domāt, ne gribēt, ne dzīvot, ne mirt.

Grantērs atbildēja nopietnā balsīs

—   Gan tu redzēsi.

Viņš nomurmināja vēl dažus nesaprotamus vārdus, pēc tam viņa galva smagi noslīga uz galda, un — kas ir diezgan parasts otrai reibuma stadijai, uz ko Anžolrass viņu bija asi un pēkšņi uzvedinājis, — pēc maza brītiņa viņš jau bija aizmidzis.

4 mēģinājums nomierināt Išlū atraitni

Baorels sajūsmā par barikādi kliedza:

—   Lūk, nu iela ir dekoltēta! Prieks skatīties!

Kurfeiraks, vēl aizvien pamazām izlaupīdams krodziņu, lūkoja nomierināt krodzinieka atraitni.

—        Išlū māt, vai jūs viendien nesūdzējāties, ka jums sastādīts protokols un jūs saukšot pie atbildības par to, ka Ziblote purinājusi gultas paklājiņu pa logu?

—   Jā, mīļais Kurfeiraka kungs. Ak dievs, vai jūs ari šo galdiņu gribat stiept uz to savu briesmīgo padarīšanu? Bet par paklājiņu, tāpat arī par puķu podu, kas bija nokritis no mansarda uz ielas, valdība no manis iekasēja simt franku soda naudas. Vai tā nav nejēdzība?!

—   Nu redziet, Išlū māt, mēs par jums atriebjamies.

Išlū māte, šķiet, šādā zaudējumu atlīdzināšanā, ko viņai sniedza, nesaskatīja diez kādu labdarību. Viņai piedavāja tādu pašu gandarījumu kā tai arābietei, kas, dabūjusi no vīra pļauku, aizgājusi sūdzēties savam tēvam, brēkdama pēc atriebšanas un teikdama: «Tēvs, tev jāatmaksā manam vīram ar apvainojumu pret apvainojumu.» Tēvs jautājis: «Pa kuru vaigu viņš tev iecirta pliķi?» — «Pa kreiso.» Tēvs iecirtis viņai pliķi pa labo vaigu un sacījis: «Nu tu vari būt apmierināta. Ej un pasaki savam vīram, ka viņš ir iepliķējis manu meitu, bet es esmu iepliķējis viņa sievu.»

Lietus vairs nelija. Bija pienākuši klāt jauni cīnītāji. Strādnieki bija atnesuši zem drēbēm paslēptu pulvera muciņu, grozu ar vitriola pudelēm, divas trīs karnevāla lāpas un pilnu pītu groziņu ar spulgām, kas «bija atlikušas no karaļa vārda dienas svinībām». Šie svētki bija notikuši pavisam nesen — 1. maijā. Runāja, ka šī munīcija nākusi no kāda Sentantuāna priekšpilsētas koloniālpreču tirgotāja, vārdā Pepēns. Tika sadauzīta vienīgā laterna Šanvrerī ielā, tad pretējā laterna Sendenī ielā, un visas laternas apkārtējās ielās — Mondetūra, Gulbji, Sprediķotāju, Lielajā un Mazajā Klaidoņu ielā.

Anžolrass, Kombefērs un Kurfeiraks visu vadīja. Tagad vienā laikā tika celtas divas barikādes, abas atbalstījās uz māju, kur atradās «Korinta», un veidoja taisnu leņķi; lielākā noslēdza Šanvrerī ielu, otra noslēdza Mondetūra ielu no Gulbju ielas puses. Šī pēdējā barikāde, ļoti šaura, bija celta tikai no mucām un bruģa akmeņiem. Bija ap piecdesmit strādnieku; kādi trīsdesmit bija apbruņojušies ar šautenēm, jo pa ceļam bija izdarījuši «aizņēmumu pa tīro» kādā ieroču noliktavā.

Grūti iedomāties kaut ko dīvaināku un raibāku par šo ļaužu pūli. Viens bija ģērbies žaketē, ar jātnieku zobenu un divām seglu pistolēm, otrs kreklā, ar apaļu cepuri galvā un pulvera ragu pie sāniem, kads trešais bija uzkāris uz krūtīm deviņas pelēka papīra loksnes un apbruņojies ar seglinieka īlenu. Kāds kliedza: «Iznīcināsim visus līdz pēdējam un mirsim uz savu durkju galiem!» Bet pašam durkja nemaz nebija. Kādam citam virs svārkiem apjozta zobena siksna un nacionālās gvardes patronu soma, kuras vāks bija izrotāts ar sarkanu vilnas dzijas izšuvumu «Sabiedriskā kārtība». Te bija daudz šauteņu ar leģionu numuriem, maz platmaļu, nevienas kaklasaites, daudz kailu roku un daži pīķi. Pievienojiet tam klāt visus vecumus, visdažādākās sejas, bālos pusaudžus un saulē iedegušos ostas strādniekus. Visi steidzās un, cits citam palīdzēdami, sarunājās par iespējamo veiksmi — ka ap pulksten trijiem no rīta pienāks palīgspēki, ka var droši rēķināties ar vienu pulku, ka visa Parīze sacelsies. Tie bija šausminoši vārdi, kuriem jaucās klāt dīvaini sirsnīga jautrība. Viņi visi šķita kā brāļi, bet nezināja pat cits cita vārdu. Lielām briesmām piemīt tas skaistums, ka tās skaidri parāda brālību starp nepazīstamiem cilvēkiem.

Virtuvē iekūra uguni, un ložu lejamā veidnī kausēja krūzes, karotes, dakšiņas, visas krodziņa alvas «sudrablietas». Tam visam pa vidu tika arī dzerts. Kapseles un skrotis jaucās uz galdiņiem juku jukām ar vīna glāzēm. Biljarda istabā Išlū māte, Matlote un Ziblote, dažādi pārvērtušās aiz bailēm — viena apstulbusi, otra aizelsusies, trešā atmodusies, — plēsa vecus dvieļus un plucināja šarpiju; viņām palīdzēja trīs dumpinieki — trīs garmataini, bārdaini un ūsaini puiši, kas iedvesa viņām šausmas un plēsa audeklu tikpat veikli kā tirgotāji veikalā.

Lielā auguma vīrs, kuru Kurfeiraks, Kombefērs un Anžolrass bija ievērojuši tai brīdī, kad viņš pievienojās ļaužu pūlim Skaidu ielas stūrī, strādāja pie mazās barikādes un bija tur noderīgs. Gavrošs darbojās pie lielās. Bet jaunais cilvēks, kas bija gaidījis Kurfeiraku viņa mājas un jautājis pēc Mariusa kunga, bija nozudis apmēram tai laikā, kad tika apgāzts omnibuss.

Gavrošs, pacilāts un starojošs, bija apņēmies iekustināt visus. Viņš skraidīja šurp un turp, kāpa augšā un lejā, tad atkal augšā, trokšņoja, staroja aiz prieka. Šķita, ka viņš te atradās visiem par uzmundrinājumu. Vai viņu kāds uz to skubināja? Protams — viņa nabadzība. Vai viņam bija spārni? Jā, protams — viņa jautrība. Gavrošs bija kā viesulis. Viņu nepārtraukti varēja redzēt, viņu pastāvīgi varēja dzirdēt. Viņš it kā piepildīja gaisu, būdams vienā un tai pašā laikā visur. Ta bija sava veida visuresamība, kas gandrīz kaitināja, — viņš nejāva nj uz bridi apstāties. Milzīgā barikāde sajuta viņu uz savai muguras. Viņš nelika mierā slaistus, mudināja kūtro» uzmundrināja nogurušos, ķircināja gausos, vienus uzi jautrinaja, citus iedvesmoja, vēl citus saniknoja, visus iekustinaja, iedzēla kādam studentam, kādam strādnie- kam, apsēdās, apstājas, atkal devās prom, lidinājās virš visa šā jucekļa un darba, lēkāja no vieniem pie otriem, dūca, rūca un nedeva miera visam šim aizjūgam — īsta muša pie milzīgajiem Revolūcijas ratiem.

Viņa mazās rokas nemitīgi kustējās, viņa mazā rīkle nemitīgi klaigāja:

— Drošāk! Vēl akmeņus! Vēl mucas! Vēl kādu krāmu! Kur lai to izrauj? Surp vienu grozu ar būvgružiem gāz un šito caurumu cieti bāz! Tā jūsu barikāde jau pavisam maziņa. Vajag pacelt augstāku. Lieciet tajā iekšā visu, metiet, spraudiet iekšā visu! Jauciet nost māju! Barikāde — ta ir mičmačs no visādām paliekām. Redziet, tui1 ir stikla durvis.

Strādnieki sāka kliegt:

—  Stikla durvis! Ko tad tu domā iesākt ar stikla durvīm, ērkuli?

—  Jūs pats esat Herkuls! — attrauca Gavrošs. — Stikla durvis barikādē — tas ir lieliski. Tās netraucē barikādei uzbrukt, bet tās kavē to ieņemt. Vai tad jūs nekad neesat čiepuši ābolus un rāpušies pār žogu, kurā sasprausti pudeļu dibeni? Stikla durvis nogriezīs visas varžacis no nacionālo gvardu kājām, kad viņi gribēs uzrāpties barikādē. Velns parāvis, ar stiklu nav joķi! Ak vai, cik jums vāja fantāzija, mīļie biedri!

Viņš bija saniknots savas pistoles dēļ, kurai nebija gaiļa. Viņš gāja no viena pie otra un prasīja:

—   Šauteni! Es gribu šauteni! Kāpēc man nedod šauteni?

—   Šauteni, tev? — jautāja Kombefērs. t

—  Jā gan! — atcirta Gavrošs. — Kādēļ gan ne? Man taču bija šautene 1830. gadā, kad iznāca saraušanās ar Šarlu X!

Anžolrass paraustīja plecus.

—   Kad to pietiks vīriem, tad dos arī bērniem.

Gavrošs lepni pagriezās pret viņu un atbildēja:

—  Ja tevi nošaus pirms manis, es paņemšu tavu šauteni.

—   Puika! — iesaucās Anžolrass.

—  Zīdaini! — Gavrošs attrauca. Viņa uzmanību piesaistīja kāds nomaldījies švīts, kas

slaistījās ielas galā. , Gavrošs viņam uzsauca:

—  Nāciet pie mums, jaunais cilvēk! Vai tad jūs nekā negribat darīt, lai palīdzētu mūsu vecajai, tēvijai?

Švīts aizmuka.

5 gatavošanās

Tā laika avīzes, kas izteicās, ka Šanvrerī ielas barikāde, šī gandrīz neieņemamā celtne, kā tā tika dēvēta, esot aizsniegusi divu stāvu augstumu, maldījās. īstenībā tā nepārsniedza caurmērā sešas septiņas pēdas. Tā bija uzcelta tādējādi, ka cīnītāji varēja pēc vēlēšanās vai nu pazust aiz tās, vai pacelties pāri aizsprostam un pat uzrāpties pašā čukurā pa četrās rindās cits uz cita sakrautiem akmeņiem, kas iekšpusē izveidoja kāpnes. No ārpuses barikādes priekšpuse, kuru veidoja akmeņu kaudzes un mucas, kas bija savienotas ar sijām un dēļiem, kuru gali bija iebāzti Anso ratu un apgāztā omnibusa riteņos, izskatījās spuraina un nepieejama. Starp mājas mūri un barikādes malu, kas atradās vistālāk no krodziņa, bija atstāta pietiekami plata sprauga, lai pa to varētu izlīst cauri cilvēks, — tādā kārtā bija iespējams izkļūt laukā. Omnibusa dīsele bija pacelta stāvus un piesieta ar virvēm, un sarkans karogs, piestiprināts pie šās dīseles, plīvoja virs barikādes.

Mazā Mondetūra barikāde, paslēpusies aiz krodziņa, nebija redzama. Abas savienotās barikādes izveidoja īstu reduti. Anžolrass un Kurfeiraks nebija uzskatījuši par nepieciešamu aizbarikadēt otru Mondetūra ielas galu, kas atvēra izeju no Sprediķotāju ielas uz tirgus hallēm, gribēdami, bez šaubām, saglabāt iespēju sazināties ar ārpasauli un gandrīz nebaidīdamies uzbrukuma no bīstamās un grūti pārvaramās Sprediķotāju ieliņas puses.

Tādējādi, neskaitot šp atstāto izeju, ko Folārs savā militārajā valodā būtu nosaucis par sapu, kā arī šauro spraugu, kas izgāja uz Šanvrerī ielu, barikādes iekšien kur krodziņš radīja asu leņķi, izveidoja no visām pusēm noslēgtu iregulāru četrstūri. Starp lielo aizsprostu un augstajiem namiem ielas galā bija kādu divdesmit soju plata atstarpe, tā ka varēja sacīt, ka barikāde bija nosegta no aizmugures ar šiem kaut gan apdzīvotajiem, taču no augšas līdz apakšai noslēgtajiem namiem.

Viss darbs tika paveikts bez kādiem traucējumiem nepilnā stundā, un šī drosmīgo ļaužu saujiņa neredzēja parādāmies nevienu spalvainu cepuri, ne arī durkli. Retie buržuā, kas šai dumpja laikā vēl iedrīkstējās parādīties Sendenī ielā, uzmeta skatienu Šanvrerī ielai, ieraudzīja barikādi un paātrināja soli.

Kad abas barikādes bija pabeigtas un karogs uzvilkts, no krodziņa izstiepa laukā galdu un Kurfeiraks uzkāpa uz šā galda. Anžolrass atnesa četrstūraino kasti, un Kurfeiraks to atvēra. Kaste bija pilna ar patronām. Ieraugot patronas, pat drosmīgākajiem pārskrēja trīsas un uz mirkli iestājās klusums.

Kurfeiraks smaidīdams izdalīja patronas.

Katrs saņēma trīsdesmit patronu. Daudziem bija pulveris, un tie sāka pagatavot jaunas patronas ar tikko izlietajām lodēm. Pulvera muciņa atradās uz kāda galdiņa sānis, durvju tuvumā, un to atstāja rezervei.

Trauksmes signāls, kas skanēja pa visu Parīzi, neapklusa, bet izvērtās beidzot monotonā dunoņā, kurai vairs nepievērsa uzmanību. Sī dunoņa brīžiem attālinājās, brīžiem, baigi viļņodama, tuvojās.

Visi reizē, bez steigas, svinīgā nopietnībā pielādēja šautenes un karabīnes. Anžolrass izlika ārpus barikādēm trīs sargposteņus: vienu Šanvrerī ielā, otru — Sprediķotāju ielā, trešo — uz Mazās Klaidoņu ielas stūra. 1

Pēc tam kad barikādes bija uzceltas, katram ierādīta sava vieta, šautenes pielādētas, patruļas izliktas, palikuši vieni paši šais baigajās ielās, kur. neviens vairs nestaigāja, šo mēmo un it kā mirušo namu ielenkti, kuros nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes, ietīti pieaugošās krēslas ēnās, šai tumsā un klusumā, kurā varēja just tuvojamies kaut ko traģisku un šaušalīgu, nošķirti, apbruņoti, apņēmīgi un mierīgi viņi sāka gaidīt.

6 Gaidot

Ko viņi darīja šais gaidu stundās?

Tas katrā ziņā jāpastāsta, jo notikums pieder vēsturei.

Pa to laiku, kamēr vīrieši gatavoja patronas un sievieles — šarpiju, kamēr liels kastrolis, pilns izkausētas alvas un svina, kas bija nolemts ložu liešanai, kūpēja uz kvēlojoša ogļu poda, kamēr patruļas ar ieročiem rokāā apsargāja barikādi, kamēr Anžolrass, kuru nebija iespējams ne ar ko izklaidēt, uzmanīja patruļas, — Kombefērs, Kurfeiraks, Žans Pruvērs, Feijī, Bosjē, Zolī, Baorels un vēl daži bija uzmeklējuši cits citu un sapulcējušies kopā kā vismierīgākajās studentu sanāksmju dienās, un par kazemātu pārvērstā krodziņa kaktā, pāris soļu atstatumā no viņu uzceltās redutes, atbalstījuši uzvilktās un pielādētās karabīnes pret krēslu atzveltnēm, šie skaistie jaunekļi, atrazdamies tik tuvu savai nāves stundai, sāka skandēt mīlestības vārsmas.

Kādas vārsmas? Klausieties, kādas;

Vai atceraties viņas jaukās dienas, Kad abi bijām gluži jauni vēl, Kad sirdi bija vēlēšanās viena: Lai mūžam mūsu mīlestība kvēl.

Pie maniem gadiem pieskaitot kad jūsu, Ne četrdesmit nesanāca mums, Pat ziemas salā mājoklitī mūsu Bij pavasara dvesmas mīlīgums.

Laiks cildenais! Bij svētām dzīrēm posta Tad Parīze. Kā dzirkstīja Fuā! Bij cieņā Manuels. Un jūsu jostā Es pirkstu sadūru uz adatas.

Jūs, valdzinošo, advokātiņš dīkais Uz Prado vedu allaž pusdienās. Tik skaista bijāt, ka patiesi likās: Jūs apskaužot, pat rozes atskatās.

—   Cik viņa koša! — čukstēja tās klusi

—   Cik jauki smaržo! Mati cirtās kriti Zem apmetņa tā spārnus paslēpusi Tās cepurīte aizlidos tūlīt! —

Ar tevi klejoju es, spiezdams roku maigi lk pretimnācējs nodomāja kluss, Ka saticis viņš mīlestību vaigā, Ka maijs ar aprīli mij gredzenus.

Mēs paslēpāmies citu ļaužu acīm, Lai ļautos mīlas auglim aizliegtam. Līdz galam vārdu nepaguvu sacīt, Kad tava sirds jau atbildēja tam.

Bij Sorbonna tā idilliskā vieta, Kur augu dienu prātā biji tu. Un it kā nejauši pēc saules rieta Ceļš veda mūs uz Latiņkvartālu,

Mobēra laukumsl Skaistais Dofinlaukums! Es savā trūcīgajā istabā Ik reizi jutu zvaigzni griestos plaukstam, Kad zeķi vilki kājā slaidajā.

Man tagad maz no Platona kas tika, Maz veldzēja Malbranšs un Lamenē, Man tevis dāvāts ziediņš atklāt lika Daudz vairāk dievišķības pasaulē.

Tev klauslgs biju, tu man ļāvies liega. Lai svētīts mūsu mansards mūžīgi, Kur vienā krekliņā, vēl pilna miega, Tu rītos vēries vecā spoguli.

Es atmiņās sev saglabājis dzīvu So maigo rīta ausmas burvību Ar lentēm, puķēm, viegla zīda plivu Un brīnišķīgu mīlas žargonu.

Par dārzu pods mums bij, kur tulpe plauka, Par loga aizkaru — tavs svārciņš plāns.

Man māla krūze bij par dzerarntrauku, Tev tika smalkais Ķīnas porcelāns,

Mēs smējāmies par visām savām bēdām Par uzroci, ko nozaudēji tu, Un līksmi atkal vakariņas ēdām, Kad pārdevuši bijām Šekspīru,

Es ubags biju, bet tu — žēlsirdīgā. Es vēsās rokas skūpstīju tev kluss. Uz Bantes folianta veclaicīgā Mēs jautri ēdām cepļos kastaņus.

Kad pirmo reizi manā istabiņā No lūpām skūpsts tev risa ugunīgs Un tvīkstot slīgi manu roku ziņā, Es nobālu un kļuvu dievbijīgs«

Vai atceries, cik laimes bija mītot, Cik lakatiņu, skrandās saplēstu! Un cik daudz aizlidoja debess dzīlē Mums abiem toreiz skumju nopūtu!

Stunda, vieta, atausušās jaunības atmiņas, retās zvaigznes, kas iemirdzējās pie debesīm, tukšo ielu kapenīgais klusums, briestošo flotikumu nepielūdzamā nenovēršamība piešķīra aizgrābjošu burvību šiem pantiem, ko pusbalsī krēslā skandēja Žans Pruvērs, kurš, kā jau minējām, bija maigs dzejnieks.

Pa to laiku mazajā barikādē tika iedegta spulga, bet lielajā — viena no tām vaska lāpām, kādas var redzēt Vastlāvī ratu priekšā, kuros ķekatnieki dodas uz Kurtiju. Šās lāpas, kā mēs redzējām, tika atgādātas no Sentantuāna priekšpilsētas.

Lāpa bija ielikta savādā akmens sprostā, kas bija no trim pusēm noslēgts pret vēju, un novietota tā, ka visa gaisma krita uz karogu. Iela un barikāde palika tumsā iegrimusi, un bija redzams tikai sarkanais karogs, ko baigi apgaismoja itin kā milzīgs vējlukturis. 4 Šī gaisma piešķīra karoga spilgtajam purpuram baismīgu asins nokrāsu.

7 Skaidu ielā savervētais virs

Bija jau pavisam satumsis, bet vēl joprojām nekas nenotika. Varēja dzirdēt tikai neskaidru balsu čaloņu un laiku pa laikam šauteņu sprakstus, taču retus, saraustītus un tālus. Ieilgusi atelpa liecināja, ka valdība cenšas iegūt laiku un savelk savus spēkus. Piecdesmit vīri gaidīja sešdesmit tūkstošus.

Anžolrasu pārņēma nepacietība, kāda mēdz sagrābt spēcīgas dvēseles uz bīstamu notikumu sliekšņa. Viņš uzmeklēja Gavrošu, kas noņēmās ar patronu gatavošanu i apakšējā zālē divu sveču vājajā gaismā, kuras aiz pie-! sardzības bija uzliktas uz letes, jo uz galdiem bija izbārstīts pulveris. Abas sveces nemeta laukā ne mazāko gais; mas stariņu. Nemiernieki bija parūpējušies, lai netiktu ļ aizdegta gaisma arī augšstāvos.

Gavrošs tobrīd bija gauži aizņemts, gan ne tieši ar savām patronām.

Nupat apakšējā zālē bija ienācis vīrs no Skaidu ielas un apsēdies pie vismazāk apgaismotā galdiņa. Izdalot ieročus, viņam bija tikusi liela modēja kara šautene, ko viņš turēja starp ceļiem. Līdz šim Gavrošs, aizrāvies ar simtām «jocīgu lietu», nebija šo vīru pamanījis.

Tiklīdz tas ienāca, Gavrošs tam neviļus sekoja ar acīm, apbrīnodams tā šauteni; pēc tam kad vīrs bija apsēdies, zeņķis pēkšņi pietrūkās kājās. Tie, kas būtu novērojuši šo vīru līdz šim brīdim, būtu redzējuši, ka viņš ar īpašu uzmanību noskata visu uz barikādes un dumpinieku pulciņā; bet, kolīdz viņš bija ienācis zālē, viņu bija pārņēmušas dziļas pārdomas, un šķita, ka viņš vairs nekā neredz, kas apkārt notiek. Zēns pienāca pie domīgās personas un j sāka grozīties ap to uz pirkstgaliem, kā mēdz staigāt, kad baidās kādu uzmodināt. Tai pašā laikā viņa bērnišļ ķīgajā sejiņā, kas reizē bija tik pārgalvīga un tik noI pietna, tik vieglprātīga un tik dziļdomīga, tik jautra un ļ tik sāpīga, pavīdēja cita pēc citas visas veca vīra grima ses, kas nozīmē: «Nu nēl Nevar būt! Man tikai izliekas! ļ Es murgoju! Vai tad tas nav?… Nē, tas nav viņš! Bet tomēr! Ak nē!» utt. Gavrošs šūpojās uz papēžiem, vīstīja dūres kabatās, staipīja kaklu kā putns, izstiepa uz priekšu | apakšlūpu, kas liecināja, ka viņš laidis darbā visu savu aso pratu. Viņš bija apmulsis, nedrošs, neticīgs, pārliecināts, sajūsmināts. Viņš izskatījās pēc einuhu priekšnieka, kas atradis vergu tirgū starp resnulēm vienu Veneru, vai arī pēc lietpratēja, kas sazīmējis triepumu kaudzē Rafaēla gleznu. Viss viņā darbojās: instinkts kaut ko nojauta un prāts kombinēja. Bija skaidrs, ka Gavrošam pagadījies ķēriens.

Un tieši visspraigāko pārdomu brīdī pie viņa pienāca Anžolrass.

—       Tu esi mazs, — sacīja Anžolrass, — tevi nepamanīs. Izej aiz barikādēm, aizlavies gar namiem, pastaigā mazliet pa ielām un nāc atpakaļ man pastāstīt, kas tur notiek.

Gavrošs izstiepās taisns.

—       Tātad arī mazie kaut kam der! Ļoti jauki! Es eju. Bet pa to laiku uzticieties mazajiem un neuzticieties lielajiem … — Un, paceldams galvu un pazeminādams balsi, Gavrošs piebilda, norādīdams uz vīru no Skaidu ielas:

—   Vai jūs redzat tur to lamzaku?

—   Un kas tad ir?

—   Viņš ir spiegs.

—  Vai tu esi pārliecināts?

—       Vēl nav ne divi nedēļas garām, kopš viņš mani aiz auss norāva no Ruajāla tilta dzegas, kur es ieelpoju svaigu gaisu.

Anžolrass žigli atstāja zēnu un klusītiņām pačukstēja dažus vārdus ostas strādniekam, kas te atradās. Strādnieks izgāja no zāles un gandrīz tūdaļ atgriezās atpakaļ triju citu pavadībā. Sie četri vīri, četri plecīgi ostas krāvēji, nostājās pavisam nemanīti aiz galda, uz kura bija uzmeties ar elkoņiem vīrs no Skaidu ielas. Viņi bija pilnā gatavībā mesties tam virsū.

Tad Anžolrass piegāja sēdošajam vīram klat un jautāja tam:

—   Kas jūs esat?

No pēkšņā jautājuma vīrs sarāvās. Ieurbis skatienu Anžolrasa skaidrajās acīs, viņš, šķiet, uztvēra tā domas. Viņš pasmaidīja, cik vien nicinoši, droši un apņēmīgi var pasmaidīt, un atbildēja ar augstprātīgu cienīgumu:

—   Es redzu, ka … Tā ir!

—  Jūs esat spiegs?

—   Es esmu valdības aģents.

—   Kā jūs sauc?

— Žavērs.

Anžolrass pamāja četriem vīriem. Vienā acumirklī, iekam Žavērs paguva apgriezties, viņš tika sagrābts aiz apkakles, nogāzts gar zemi, sasiets un pārmeklēts.

Pie viņa atrada mazu, apaļu, starp diviem stikliem iestiprinātu kartīti, kurai vienā pusē bija iespiests Francijas ģerbonis ar šādu tekstu: Uzraudzība un modrība, bet otrā pusē ieraksts: Žavērs, policijas inspektors, piecdesmit divus gadus vecs un toreizējā policijas prefekta Ziskē paraksts.

Bez tam viņam vēl bija klāt arī pulkstenis un maks, kurā atradās daži zelta naudas gabali. Naudas maku un pulksteni viņam atstāja. Zem pulksteņa vestes kabatiņā pārmeklētāji sataustīja un izvilka aploksnē ieliktu papīra lapiņu, ko Anžolrass atlocīja un izlasīja tajā trīs rindiņas, rakstītas ar tā paša policijas prefekta roku:

«Inspektoram Žavēram, tiklīdz viņš savu politisko uzdevumu izpildījis, īpaši izsekojot, jāpārbauda, vai tiešām novērotas ļaundaru pēdas Sēnas labā krasta kraujā netālu no Jēnas tilta.»

Pārmeklēšanu beiguši, Žavēru uzslāja kājās, sasēja viņam rokas uz muguras un piesaistīja apakšējās zāles vidū pie tā slavenā staba, kas kādreiz bija devis krodziņam nosaukumu.

Gavrošs, kas bija klāt visā šai norisē un visam piekritis ar klusu galvas mājienu, piegāja klāt Žavēram un sacīja:

—   Šoreiz pele noķērusi runci.

Tas viss tika izdarīts tik ātri, ka tad, kad to uzzināja ļaudis, kas stāvēja krodziņa ārpusē, viss jau bija galā. Žavērs netika ne reizes iekliedzies. Dabūjuši dzirdēt, ka Žavērs piesiets pie staba, atskrēja Kurfeiraks, Bosjē, Zolī, Kombefērs un vīri, kas bija izkliedēti pa abām barikādēm.

Žavērs, atspiedies pret stabu un tik cieši sasiets ar virvēm, ka nevarēja ne pakustēties, pacēla galvu tādā nesatricināmā mierā, kāds piemīt cilvēkam, kurš nekad nav melojis.

—   Tas ir spiegs, — teica Anžolrass.

Un, pagriezdamies pret Žavēru, piebilda:

—  Jūs tiksit nošauts divas minūtes pirms barikādes ieņemšanas.

Žavērs visai valdonīgi atjautāja:

—   Kādēļ ne tūlīt?

—   Mēs taupām pulveri.

—   Nu, tad nobeidziet mani ar dunci!

—       Spiegs, — atteica skaistais Anžolrass, — mēs esam tiesātāji, nevis slepkavas.

Pēc tam viņš pasauca Gavrošu.

—   Un tu ej savās gaitās! Izdari, ko es tev liku!

—   Eju, — atteica Gavrošs.

Taču pirms aiziešanas viņš vēl apstājās.

—       Man ienāca prātā: jūs taču man dosit viņa šauteni! — Un piebilda: — Es jums atstāju muzikantu, bet gribu dabūt viņa klarneti.

Zēns militāri nosveicināja un jautri izspurdza pa lielās barikādes spraugu.

8 dažas jautājuma zīmes sakarā ar kādu Ķabiku, kuru varbūt nemaz nesauca par Ķabiku

Šis traģiskais apraksts nebūtu pilnīgs un lasītājs neredzētu precīzi un patiesajā gaismā tās sociālo radību un revolūcijas radību moku cildenās stundas, kas saistītas ar piepūli un krampjiem, ja te iesāktajā uzmetumā izlaistu kādu episku, mežonīgu šausmu pilnu atgadījumu, kas notika gandrīz tūlīt pēc Gavroša aiziešanas.

Cilvēku drūzmai, kā zināms, ir līdzība ar sniega piku: veldamās tā aplīp ar trokšņainu ļaužu masu. šie cilvēki neprasa cits citam, no .kurienes tie nākuši. Starp garāmgājējiem, kas bija pievienojušies Anžolrasa, Kombefēra un Kurfeiraka vadītajam ļaužu pulkam, atradās kāds vīrs, ģērbies krāvēja kamzolī ar stipri apdilušu muguru; viņš vēcināja rokas, klaigāja un izskatījās pēc liela dzērāja. Šis vīrs, kuru sauca vai kurš bija pieņēmis vārdu Kabiks un turklāt bija pilnīgi svešs tiem, kas apgalvoja, ka viņu pazīstot, stipri piedzēries vai arī tāds izlikdamies, bija apsēdies kopā ar dažiem citiem pie galdiņa, ko tie bija izstiepuši laukā no krodziņa. Šis Kabiks, spiezdams dzert tos, kas atsacījās, šķita vērīgi aplūkojam barikādes galā lielo namu, kura pieci stāvi augstu pacēlās pār visu ielu un fasāde izgāja uz Sendenī ielu. Pēkšņi viņš iesaucās:

—        Biedri, vai jūs zināt ko? Lūk, no tās mājas mums vajadzētu šaut Ja mēs tur novietotos aiz logiem, nu, tad pie velna, ja kāds domā parādīties šai ielā.

—       Jā, bet tā māja ir aizslēgta, — sacīja viens no pudeles brāļiem.

—   Pieklauvēsiml

—   Nevērs vaļā.

—   Uzlauzīsim durvis.

Kabiks pieskrien pie durvīm, kur karājas smags āmurs, un dauza ar to. Durvis neatveras. Viņš dauza pa otram lāgam. Neviens neatbild. Trešo reizi. Tāpat klusums.

—   Vai tur kāds ir? — kliedz Kabiks.

Ne mazākās dzīvības zīmes.

Tad viņš paķēra šauteni un sāka dauzīt durvis ar laidi. Tās bija veclaiku durvis, spriešļainas, zemas, šauras, stipras, viscaur no ozola, no iekšpuses apsistas ar skārdu un apkaltas ar dzelzi, — īstas cietokšņa slepenās durvis. No laides sitieniem māja drebēja, bet durvis nepadevās.

Taču iespējams, ka mājas iedzīvotāji bija sākuši uztraukties, jo beidzot ceturtajā stāvā parādījās gaisma un atvērās mazs, četrstūrains klausāmais lodziņš, un šai lodziņā parādījās svece un veca vīra galva sirmiem matiem un lēnprātīgu, izbijušos seju — tas bija durvju sargs.

Durvju dauzītājs aprimās.

—   Kungi, — vaicāja durvju sargs, — ko jūs vēlaties?

—   Atveri — pavēlēja Kabiks.

—   Kungi, tas nav iespējams.

—   Uz vfetas atver!

—   Nav iespējams, kungi!

Kabiks paņēma šauteni un notēmēja uz durvju sargu, bet, tā kā Kabiks stāvēja apakšā un nakts bija ļoti tumša, durvju sargs to neredzēja.

—   Vai tu vērsi vaļā? Jā vai nē?

—   Nē, kungi!

—   Tu saki nē?

— Es saku nē, cienī…

Durvju sargs nedabūja pabeigt. Atskanēja šāviens; lode viņam ieskrēja zem zoda un iznāca laukā pa pakausi, izurbdamās cauri jūga vēnai. Sirmgalvis saļima pat neievaidējies. Svece nokrita un apdzisa, un nebija redzams nekas vairāk kā nekustīga galva uz palodzes un bālganu dūmu strūkliņa, kas pacēlās pret jumtu.

—   Tāl — noteica Kabiks, nolaizdams uz bruģa šautenes laidi.

Tikko izteicis šo vārdu, viņš juta uz sava pleca nolaižamies kādu smagu roku ar ērgļa tvērienu un izdzirdēja balsi, kas viņam sacīja:

—   Uz ceļiem.

Slepkava pagriezās atpakaļ un ieraudzīja savā priekšā bālo un salto Anžolrasa seju. Anžolrass turēja rokā pistoli.

Viņš bija atnācis, izdzirdis šāvienu.

Ar kreiso roku viņš turēja Kabiku, sagrābis to aiz jakas apkakles, krekla un bikšturiem.

—   Uz ceļiem, — viņš atkārtoja.

Un ar valdonīgu kustību trauslais divdesmitgadīgais jauneklis salieca kā niedru drukno un spēcīgo nesēju un nospieda viņu uz ceļiem dubļos. Kabiks mēģināja pretoties, bet šķita, ka viņu sagrābusi pārcilvēciska roka.

Bāls, kailu kaklu, izspūrušiem matiem, Anžolrass ar savu sievišķīgo seju šai brīdī mazliet atgādināja antīko Temīdu. Ieplestās nāsis, nolaistie plaksti piešķīra viņa stingrajam grieķiskajam profilam to dusmu un šķīstības izteiksmi, kāda pēc antīkās pasaules uzskatiem piederas taisnīgumam.

Bija saskrējuši visi barikādieši, pēc tam sastājās mazliet tālāk aplī, juzdami, ka nav iespējams izteikt neviena vārda pirms tā, ko viņi tūlīt redzēs.

Pievārētais Kabiks vairs nemēģināja turēties pretī un drebēja pie visām miesām. Anžolrass palaida viņu vaļā un izvilka pulksteni.

—   Saņemies! — viņš teica. — Lūdz dievu vai pārdomā! Tev ir minūte laika.

—   Žēlastību! — nomurmināja slepkava, pēc tam nodūra galvu un izgrūda dažus neskaidrus lamu vārdus.

Anžolrass nenolaida acu no pulksteņa, viņš ļāva aizritēt vienai minūtei, tad iebāza pulksteni atpakaļ vestes kabatiņā. To izdarījis, viņš saņēma aiz matiem Kabiku, kurš, gaudodams un sarāvies čokurā, spiedās pie viņa ceļiem, un pielika tam pie auss pistoles stobru. Daudzi no šiem bezbailīgajiem vīriem, kas tik mierīgi bija devušies pašā bīstamākajā pasākumā, novērsās.

Atskanēja šāviens, slepkava nokrita ar seju uz bruģa, bet Anžolrass izslējās taisns un pārlaida visapkārt pārliecinātu un stingru skatienu.

Pēc tam viņš paspēra līķi ar kāju un teica:

—  Aizmetiet prom!

Trīs vīri pacēla nelieša ķermeni, kas vēl raustījās aizejošās dzīvības neapzinīgos krampjos, un pārsvieda pāri mazajai barikādei Mondetūra ieliņā.

Anžolrass k|uva domīgs. Nezin kādas milzīgas ēnas lēnām pārklāja viņa bargo mieru. Pēkšņi viņš sāka runāt. Iestājās klusums.

—   Pilsoņi, — sacīja Anžolrass, — tas, ko izdarīja šis vīrs, ir riebīgi, un tas, ko izdarīju es, ir šausmīgi. Viņš nogalināja, un tādēļ es nogalināju viņu. Tas man bija jādara, jo dumpim ir jābūt savai disciplīnai. Slepkavība te ir vēl lielāks noziegums nekā kaut kur citur; uz mums raugās revolūcija, mēs esam republikas priesteri, mēs esam svēts pienākuma upuris un nedrīkstam rīkoties tā, lai kāds varētu celt neslavu mūsu cīņai. Tādēļ es notiesāju un piespriedu šim vīram nāves sodu. Spiests izdarīt to, ko izdarīju, kaut arī ar riebumu, esmu notiesājis arī pats sevi, un drīz vien jūs redzēsit, kādu sodu esmu sev piespriedis.

Tie, kas klausījās, nodrebēja.

—   Mēs dalīsimies tavā liktenī, — iesaucās Kombefērs.

—   Lai notiek, — atbildēja Anžolrass. — Vēl vienu vārdu. Sodīdams šo vīru ar nāvi, es paklausīju nepieciešamībai, bet nepieciešamība ir vecās pasaules nezvērs, šo nepieciešamību sauc par Likteni. Turpretī progresa likums ir tāds, ka nezvēri izgaist eņģeļu priekšā un Liktenis nozūd Brālības priekšā. Šis ir nepiemērots brīdis, lai izrunātu mīlestības vārdu. Vienalga — es tomēr to izrunāju, un es to cildinu. Mīlestība, tev pieder nākotne. Nāve, es tevi nupat piesaucu, bet ienīstu tevi. Pilsoņi, nākotnē nebūs ne tumsas, ne negaidītu triecienu, ne nežēlīgas tumsonības, ne asiņainas atriebības. Tāpat kā vairs nebūs Sātana, nebūs arī ercenģeļa Miķeja. Nākotnē cits citu vairs nenogalinās, zeme staros, cilvēku dzimums mīlēs. Pienāks, pilsoņi, diena, kad visur valdīs vienprātība, saskaņa, gaisma, prieks un dzīvība, — tā pipnāks. Un tieši tādēļ, lai tā reiz pienāktu, mēs ejam nāvē.

Anžolrass apklusa. Viņa šķīstās lūpas aizvērās, un viņš palika brīdi stāvam nekustīgi kā marmora pīlārs tai vietā, kur bija iziējis asinis. Viņa stingais skatiens spieda citus sarunāties pusbalsī.

Žans Pruvērs un Kombefērs klusēdami sadevās rokās un, piespiedušies viens pie otra barikādes kaktā, raudzījās vienlīdz ar apbrīnu un līdzcietību uz šo nopietno jaunekli, kas reizē bija bende un priesteris, gaišs kā kristāls un ciets kā klints.

Tūdaļ arī teiksim, ka vēlāk, pēc kaujas, kad līķi tika nogādāti morgā un pārmeklēti, pie Kabika atraduši policijas aģenta karti. Sās grāmatas autors 1848. gadā ir turējis rokās speciālu ziņojumu, kas iesniegts šai sakarā policijas prefektam 1832. gadā.

Tāpat arī jāpiebilst, — ja var ticēt dīvainajiem, bet droši vien pamatotajiem policijas nostāstiem, — ka Kabiks bijis tas pats Zvadzinaudiņa. Ir fakts, ka pēc Kabika nāves nekas vairs netika dzirdēts par 2vadzinaudiņu. Nozudušais Zvadzinaudiņa nav atstājis nekādu pēdu; varētu likties, ka viņš sakusis kopā ar neredzamo. Viņa dzīve bija bijusi tumsa, viņa gals kļuva nakts.

Visa dumpinieku vienība vēl atradās šās tik ātri izmeklētās un tik ātri izbeigtās traģiskās prāvas iespaidā, kad Kurfeiraks atkal ieraudzīja uz barikādes mazā auguma jaunekli, kas no rīta viņam bija apjautājies pēc Mariusa.

Sis puisis ar drosmīgo un bezrūpīgo izskatu, tuvojoties naktij, bij atkal atnācis, lai no jauna pievienotos nemierniekiem.

TRĪSPADSMITĀ GRĀMATA MARIUSS IEIET TUMSĀ

.

1 No Plimē ielas lidz Sendenī kvartālam

Balss, kas cauri mijkrēslim bija pasaukusi Mariusu uz Šanvrerī ielas barikādi, viņam šķita kā paša likteņa balss. Viņš gribēja mirt — izdevība bija radusies; viņš klaudzināja pie kapličas vārtiem — kāda roka tumsā sniedza viņam atslēgu. Drūmā izeja, kāda tumsā paveras izmisumam, aizvien ir kārdinoša. Mariuss pašķīra režģu žoga stieņus, kas viņu tik daudzreiz bija laiduši cauri, izgāja no dārza un sacīja: «Ejam!»

Neprātīgās sāpēs, nevarēdams vairs nekā noteikti un stingri izlemt, nespēdams turpmāk vairs nekā pieņemt no likteņa pēc šiem divi mēnešiem, kas bija aizritējuši jaunības un mīlestības skurbumā, bezcerīgu domu mākts, viņš vēlējās tikai vienu: kaut drīzāk viss beigtos.

Viņš devās uz priekšu ātriem soļiem. Visai noderēja arī tas, ka viņš bija apbruņots, jo viņam bija klāt Žavēra pistoles.

Jauneklis, kuru viņš it kā bija pamanījis, nozuda no acīm ielu līkumos.

Iznācis no Plimē ielas pa bulvāri, Mariuss pārgāja pāri Esplanādef un Invalīdu tiltam, Elizejas laukiem, Luija XV laukumam un sasniedza Rivolī ielu. Veikali te bija atvērti, zem arkādēm dega gāze, sievietes bodēs iepirkās, Letēra kafejnīcā cilvēki ēda saldējumu, angļu konditorejā — saldos rausīšus. Vienīgi dažas pasta karietes aulekšiem izbrauca no Prinču viesnīcas un Merisa viesnīcas.

Pa Delorma pasāžu Mariuss iznāca Sentonorē ielā. Veikaliņi bija slēgti, tirgotāji sarunājās puspievērto durvju priekšā, garām plūda gājēji; laternas bija iedegtas, visi logi, sākot ar otro stāvu, bija apgaismoti, kā parasts. Palēruajala laukumā stāvēja kavalērija.

Mariuss gāja tālāk pa Sentonorē ielu. Jo vairāk viņš attālinājās no Palēruajāla laukuma, jo mazāk gadījās apgaismotu logu; veikaliņi bija cieši noslēgti, neviens netērzēja uz namu sliekšņiem, ielas kļuva aizvien tumšākas, bet ļaužu drūzma aizvien biezāka. Gājēji tagad bija salasījušies pūlī. Šai pūlī neredzēja nevienu sarunājamies, tomēr no tā plūda dobja un dziļa dūkoņa.

Pie Arbrseka strūklakas bija «strēglis» — nekustīgas, drūmas cilvēku grupas, kas ielas gājēju vidū šķita kā akmeņi ūdens straumē.

Pruvēru ielas sākumā pūlis vairs tālāk nevirzījās. Tā bija izturīga, masīva, stipra, blīva, gandrīz necaurlaidīga cieši sakļāvušos cilvēku masa, kuri klusu apspriedās savā starpā. Te gandrīz nemaz nebija redzamas frakas un apaļās platmales. Strādnieku virsvalki, kamzoļi, naģenes, izspūruši mati un zemaini pelēkas sejas. Šis bars neskaidri līgojās nakts miglā. Sai čukstoņā varēja saklausīt skarbu nemiera šalku pieskaņu. Kaut gan neviens nekustējās, bija dzirdama kāju mīņāšanās pa dubļiem. Otrpus šā ļaužu biezokņa, Rula ielā, Pruvēru ielā un Sentonorē ielas turpinājumā, nebija neviena paša loga, kurā degtu svece. Bija redzamas tikai vientuļu, tālumā izgaistošu laternu rindas. Tā laika laternas izskatījās kā virvē pakarinātas lielas, sarkanas zvaigznes, un tās meta uz bruģa ēnu, kam bija milzu zirnekļa apveids. Šīs ielas nebija tukšas. Tajās varēja saskatīt šauteņu piramīdas, kustošus durkļus un nornetnē izvietojušos karaspēku. Neviens ziņkārīgais negāja pāri šai robežai. Tur apstājās kustība. Tur izbeidzās pūlis un sākās armija.

Mariuss traucās uz savu mērķi ar tādu neatlaidību, kāda piemīt cilvēkam, kas zaudējis visas cerības. Viņu bija saukuši — tātad vajag iet. Viņam izdevās izspraukties cauri pūlim un izspiesties cauri karaspēka nometnei, viņš aizzagās garām patruļām un izbēga no sargposteņiem. Apmetis līkumu, viņš izgāja Betizī ielā un devas uz tirgus haļļu pusi. Burdonē ielas stūrī vairs nebija laternu.

Ticis garām pūļa zonai un pārgājis karaspēka robežu, viņš atradās šaušalīgā vietā. Neviena gajeja, neviena . zaldāta, ne mazākās gaismiņas, itin neka. Vientulība, klusums, nakts, stindzinošs saltums. Ieiet šādā ielā bija tas pats, kas ieiet pagrabā.

Viņš tikai gāja uz priekšu.

Viņš paspēra dažus soļus. Kāds paskrēja viņam garām. Vai tas bija vīrietis? Sieviete? Varbūt vairāki? Viņš nevarēja pasacīt. Pazibēja un nozuda.

Līkumodams viņš nonāca kādā ieliņā, nodomādams, ka tā ir Podnieku iela; šās ieliņas vidū viņš uzdūrās šķērslim. Viņš izstiepa rokas. Tie bija apgāzti ratiņi; viņa kājas samanīja peļķes, grambas, izsvaidītus un kaudzē sakrautus akmeņus. Tā bija aizsākta un pamesta barikāde. Pārrāpies pār akmeņu kaudzi, viņš atradās otrpus aizsprostojuma. Viņš soļoja gar pašiem ielas stabiņiem un turējās pie namu mūriem. Uz brīdi viņš šķita pamanām sev priekšā, mazliet tālāk no barikādes, kaut ko baltu. Viņš piegāja tuvāk, un baltums ieguva noteiktu apveidu. Tie bija divi balti zirgi, tie paši zirgi, kurus no rīta Bosjē bija izjūdzis no omnibusa, kuri bija maldījušies uz labu laimi no ielas ielā un beidzot te apstājušies trulā lopu pacietībā, kuri cilvēku rīcību saprot tikpat labi, kā cilvēks saprot augstākās gribas rīcību.

Mariuss pagāja zirgiem garām. Kad viņš nonāca ielā, kas viņam likās esam Sabiedriskā līguma iela, kaut kur atskanēja šautenes šāviens, un, akli pāršķeldama tumsu, turpat līdzās viņam nosvilpa lode un ieurbās virs viņa galvas vara bļodiņā, kas karājās pie friziera veikala. Vēl 1846. gadā Sabiedriskā līguma ielā, tirgus kolonādes stūrī, varēja redzēt šo cauršauto bārddziņa bļodiņu.

Taču šis šautenes šāviens bija dzīvības zīme. Pēc tam Mariusam vairs nekas neatgadījās.

Viss šis ceļa gabals bija līdzīgs kāpšanai uz leju pa melnām kāpnēm.

Un tomēr Mariuss gāja uz priekšu.

2 Parīze no pūces lidojuma

Būtne, kas šai brīdī būtu lidojusi virs Parīzes ar sikspārņa vai pūces spārniem, ieraudzītu drūmu ainu.

Viss vecais tirgus haļļu kvartāls, kas atgādina it kā pilsētu pilsētā un ko šķērso Sendenī un Senmartēna iela, kur krustojas tūkstošiem ieliņu, no kurām dumpinieki bija» izveidojuši savu reduti un placdarmu, šai -būtnei būtu izskatījies pēc Parīzes centrā izraktas milzīgas, tumšas bedres. Te skatiens gremdējās bezdibenī. Sadauzītās laternas, aizvērtie logi izdzēsa ikvienu gaismas stariņu, ikvienu dzīvības zīmi, ikvienu troksni, ikvienu kustību. Neredzamais dumpja sargātājs bija visnotaļ nomodā un uzturēja kartību, tas ir, nakts tumsību. Iegremdēt nelielu skaitu cilvēku visu aptverošā tumsā, pavairot cīnītāju skaitu ar tām iespējām, kas slēpjas šai tumsā, — tāda ir nepieciešamā sacelšanās taktika. Dienai dziestot, ikvienu logu, kurā iedegās svece, sašāva ar lodi. Gaisma tika izdzēsta, dažkārt nogalināts arī dzīvokļa iemītnieks. Tādēļ nemanīja ne dzīvības zīmes. Namos valdīja vienīgi bailes, sēras un sastingums, ielās — kaut kādas svētas šausmas. Nevarēja saskatīt pat ne garās logu un namu stāvu rindas, ne skursteņu un jumtu izrobojumus, ne neskaidros atspīdumus, ko atstaro dubļainais un slapjais bruģis. Acs, kas būtu noskatījusies no augšas uz šo tumsas sabiezējumu, varbūt šur tur pamanītu neskaidru gaismu, kaut ko līdzīgu uguntiņām, kas šaudās starp drupām un izceļ no tumsas lauztās un dīvainās līnijas, savādo konstrukciju apveidus, — tās bija barikādes. Viss pārējais izskatījās kā tumsas ezers, pilns miglas, nospiedošs, drūms, virs kura pacēlās nekustīgi un draudīgi silueti — Senžaka tornis, Senmerī baznīca un divas trīs citas grandiozas celtnes, kuras cilvēks pārvērš par milžiem, bet nakts pārvērš par rēgiem.

Visapkārt šim tukšajam un satraucošajam labirintam, kvartālos, kur Parīzes kņada nebija norimusi un kur dega dažas retas laternas, novērotājs no gaisa būtu varējis izšķirt zobenu un durkļu metālisko spīdumu, dobjo artilērijas dārdoņu un kluso bataljonu mudžēšanu, kas ik brīdi pieauga, — šausmīgo jostu, kura lēnām savilkās un saslēdzās ap dumpiniekiem.

Aplenktais kvartāls bija līdzīgs spocīgai alai, tur viss šķita aizmidzis vai nekustīgs un, kā jau redzējām, katra iela, kurā varēja iekļūt, sniedza pretī vienīgi tumsu.

Negantu tumsu, pilnu slazdu, pilnu nezināmu un bīstamu sadursmju, kurā baigi iekļūt un drausmīgi palikt, kur ienācēji drebēja to priekšā, kas viņus gaidīja, kur gaidītāji drebēja to priekšā, kas tuvojās. Neredzami cīnītāji, nostiprinājušies ik ielas pagrieziena; ar navi draudošas lamatas, paslēpušās biezajā nakts tumsa. Tas bija beigas. Nebija vairs cerību uz citu gaismu kā šāvienu uzliesmojums, uz citu sastapšanos kā pēkšņu un ātru nāves ierašanos. Kur? Kā? Kad? To neviens nezināja, bet tas bija skaidrs un neizbēgams. Te, šajā cīņai izraudzītajā vietā, valdība un sacelšanās, nacionālā gvarde un tautas apvienības, buržuāzija un dumpinieki gatavojās aklai tuvcīņai. Kā vieniem, tā otriem tas bija vienādi nepieciešams. Iziet no šejienes kā uzvarētājiem vai tikt nogalinātiem — no šā brīža tā bija vienīgā iespējamā izeja. Stāvoklis bija tik sasprindzināts, tumsa tik necaurredzama ka pašus bailīgākos sagrāba apņēmība, bet drosmīgākos — šausmas.

Starp citu, abas puses bija vienādi niknas, nežēlīgas un apņēmības pilnas. Vieniem iet uz priekšu nozīmēja mirt, un neviens nedomāja atkāpties; otriem palikt nozīmēja mirt, un neviens nedomāja bēgt.

Bija nepieciešams, lai rīt viss jau būtu pabeigts, lai uzvara būtu vienā vai otrā pusē, lai sacelšanās kļūtu par revolūciju vai izrādītos vieglprātīgs pasākums. Valdība to saprata tikpat labi kā partijas; to sajuta pats niecīgākais buržuā. Tādēļ radās mokpilnais satraukums, kas sajaucās kopā ar necaurredzamo tumsu šai kvartālā, kur visam vajadzēja izšķirties; tādēļ radās arī pieaugošais nemiers ap šo klusumu, kas draudēja izvērsties katastrofā. Te bija dzirdama tikai viena skaņa, sirdi plosoša skaņa, līdzīga krācienam, draudu pilna kā lāsts, — Senmerī trauksmes zvans. Grūti iedomāties kaut ko vair|k stindzinošu nekā šā uztrauktā un izmisušā zvana vaimanas, kurš žēli gaudās tumsā.

Kā tas bieži mēdz būt, daba, šķiet, bija piekritusi tam, ko gatavojās darīt cilvēki. Nekas netraucēja posta pilno harmoniju. Zvaigznes bija nozudušas, smagi mākoņi aizsedza ar drūmajām krokām visu apvārsni. Pār mirušajām ielām klājās melna debess, it kā milzīgs līķauts būtu pārsedzies pār milzīgu kapu.

Kamēr kauja, vēl caur un cauri politiska kauja, gatavojās tai pašā vietā, kas jau bija pieredzējusi tik daudz revolucionāru notikumu, kamēr jaunatne, slepenās biedrības un skolas principu vārdā, bet vidusšķira pašlabuma vārdā tuvojās cita citai, lai sadurtos, cieši saķertos cita ar citu un satriektu, kamēr ikviens steidzināja un piesauca pēdējo un izšķirīgo krīzes stundu, — tālumā un ārpus liktenīgā kvartāla, vecās, nožēlojamās Parīzes dzi

ļākajās, neizmērojamās bedrēs, kuras pazūd laimīgās un pārtikušās Parīzes spožuma, varēja dzirdēt dobji dunam drūmo tautas balsi.

Šausminošu un svētu balsi, kurā sajaukta zvēra rūkšana un dieva taisnais vārds, kura iedveš bailes vājajiem un brīdina gudros, kura vienā un tai pašā laikā skan no apakšas kā lauvas rēciens un no augšas kā pērkona grāviens.

3 pēdējā robeža

Mariuss bija nonācis pie tirgus hallēm.

Tur viss bija vēl klusāks, drūmāks un nekustīgāks nekā citās ielās. Šķita, ka ledains kapeņu miers izplūdis no zemes un izpleties zem debesīm.

Taču kāda sārta blāzma iezīmēja šai melnajā fonā augstjumtu namus, kas aizsprostoja Šanvrerī ielu no Sentestaša baznīcas puses. Tas bija lāpas atspīdums, kura dega «Korintas» barikādē. Mariuss devās šās blāzmas virzienā. Tā viņu atveda uz Biešu tirgu, un viņš ieraudzīja krēslaino Sprediķotāju ielas sākumu. Viņš iegriezās tajā. Dumpinieku sargpostenis, kas stāvēja sardzē ielas otrā galā, viņu nepamanīja. Viņš jutās gluži tuvu tam, ko bija meklējis, un gāja pavisam klusu. Tā viņš sasniedza Mondetūra ieliņas līkumu, kuras īsais posms, kā atceramies, bija vienīgais Anžolrasa saglabātais satiksmes ceļš ar ārpasauli. Pabāzis galvu aiz pēdējās mājas stūra kreisajā pusē, Mariuss apskatīja Mondetūra ielas posmu.

Mazliet tālāk no šās ieliņas un Šanvrerī ielas melnā stūra, kas meta platu ēnas joslu uz to vietu, kur pats bija paslēpies, viņš ieraudzīja blāvu atspīdumu uz bruģa, neskaidri iezīmēto krodziņu, bet aiz tā mirgojošu uguntiņu uz bezveidīga mūra un sakņupušus vīrus ar šautenēm uz ceļiem. Tas viss atradās desmit tuāžu atstatumā no viņa. Tā bija barikādes iekšpuse.

Nami, kas pacēlās gar ieliņas labo pusi, apslēpa skatienam pārējo krodziņa daļu, lielo barikādi un karogu.

Mariusam bija jāpasper vairs tikai viens solis.

Tad nelaimīgais jauneklis apsēdās uz ietves stabiņa, sakrustoja rokas un sāka domāt par savu tēvu.

Viņš domāja par varonīgo pulkvedi Ponmersī, par drosmīgo karavīru, kurš Republikas laikā bija sargājis Francijas robežas un imperatora laikā sasniedzis Āzijas robežas, bija redzējis Dženovu, Aleksandriju, Milānu, Turīnu, Madridi, Vīni, Drēzdeni, Berlīni, Maskavu, bija izlējis visos Eiropos kaujas laukos tās pašas asinis, kas ritēja viņa, Mariusa dzīslās, bija pirms laika nosirmojis, gan pats pakļaudamies pavēlēm, gan pavēlēdams citiem, bija nodzīvojis mūžu ar aizsprādzētu zobena siksnu, ar epoletēm, kuru bārkstis nokarājās uz krūtīm, ar pulverī nomelnējušu kokardi, ar ķiveri, kas spieda pieri, barakās, nometnēs, bivakos, kara lazaretēs un kurš pēc divdesmit gadiem bija atgriezies no lielajiem kariem ar rētu vaigā, smaidošu seju, vienkāršs, mierīgs, brīnišķīgs, skaidrs kā bērns, darījis visu Francijas labā un nekā pret to.

Mariuss teica sev, ka arī viņa diena ir pienākusi, arī viņa stunda beidzot situsi, ka, sekojot tēva paraugam, arī viņam jābūt brašam, bezbailīgam, drosmīgam, ka viņam jāiet pretī lodēm, jāgriež krūtis pretī durkļiem, jāizlej savas asinis, jāmeklē ienaidnieki, jāmeklē nāve, ka arī viņš savukārt dosies karā un izies kaujas laukā un ka šis kaujas lauks, kurā viņš izies, ir iela un karš, kurā viņš dosies, ir pilsoņu karš!

Viņš ieraudzīja pilsoņu karu savā priekšā kā atvērtu bezdibeni, un šai bezdibenī viņam būs jāmetas iekšā.

Viņš nodrebēja.

Viņš atcerējās tēva zobenu, kuru vectēvs bija pārdevis krāmu tirgotājam un kuru viņam bijis tik sāpīgi zaudēt. Viņš sev teica, ka tas bija pareizi darījis, šis varonīgais un neaptraipītais zobens, aizmūkot no viņa un nikni nobēgot tumsā; tā aizbēgdams, šis zobens pierāda, ka bijis gudrs un paredzējis nākotni, proti, tas ir iepriekš nojautis dumpi, karu notekgrāvjos, ielu karu, šaušanu no pagrabu lodziņiem, no mugurpuses izdarītus un saņemtus cirtienus; ka, nākdams no Marengo un Frīdlandes, tas negribēja doties uz Šanvrerī ielu un pēc tā, ko bija veicis tēva rokā, negribēja veikt ko citu dēla rokā! Viņš sev teica, ka šis zobens, ja tas viņam būtu bijis klāt, ja, saņēmis to pie sava mirušā tēva pagalvja, viņš būtu iedrošinājies to atnest uz šo nakts kauju, kur ielu krustojumā fra nči cīnījās pret frančiem, droši vien tas būtu apdedzinājis viņam rokas un sāktu viņa priekšā liesmot kā ercenģeļa šķēps! Kada laime, viņš sev teica, ka tas nozudis! Cik labi, cik taisnīgi. Vectēvs ir bijis īstais viņa tēva slavas sargātājs, un ir labāk, ja pulkveža zobens nonācis vairāksolīšanā, pārdots vecu lietu tirgotājam, nosviests lūžņos, nevis ja tas šodien liktu asiņot tēvzemes krūtij.

Un tad viņš sāka rūgti raudāt.

Tas bija šausmīgi. Bet ko lai dara? Dzīvot bez Kozetes viņš nevarēja. Kozete ir aizbraukusi, tādēļ viņam atliek tikai mirt. Vai tad viņš tai nebija devis godavārdu, ka nedzīvos? Viņa aizbraukusi, to zinādama, tātad viņa gribēja, lai Mariuss mirst. Skaidrs, ka Kozete viņu vairs nemīl, ja jau aizbraukusi, nekā nepaziņojusi, ne vārda neteikusi, neatrakstījusi vēstuli, kaut gan zināja adresi! Kāda nozīme un kādēļ tagad dzīvot? Un tad — kā tad tā! Atnākt līdz šejienei un atkāpties! Pienākt tuvu briesmām un bēgt! Ieraudzīt barikādi un aizlavīties! Aizlavītics, trīcot aiz bailēm un nosakot: «Diezgan, man pietiek, es to esmu redzējis, un man ar to gana, šis ir pilsoņu karš, es aizeju!» Atstāt draugus, kuri viņu gaida, kuriem viņš varbūt nepieciešams, kuru ir maza saujiņa pret veselu armiju! Kļūt uzreiz neuzticīgam visam: mīlestībai, draudzībai, dotajam vārdam! Attaisnot savu gļēvulību ar patriotismu! Tas nebija iespējams, un, ja viņa tēva gars būtu parādījies te tumsā un redzētu dēlu atkāpjamies, tas viņu nopērtu ar zobena muguru un uzkliegtu viņam: «Ej taču, gļēvuli!»

Pretrunīgo domu plosīts, viņš nodūra galvu.

Pēkšņi viņš to atkal pacēla. Viņa prātā nupat notika it kā spoža apskaidrošanās. Kapa malā mēdz paplašināties domu apvārsnis; nāves tuvums ļauj saskatīt patiesību. Kaujas vīzija, kauja, kurā viņš jutās sagatavojies tūlīt doties, nelikās viņam vairs nožēlojama, bet cildena. Viņa gara acu priekšā neizdibināmas dvēseles rosmes ietekmē ielu karš pēkšņi pārvērtās. Visi neatrisināmie jautājumi, kas viņam bija uzmākušies pārdomu laikā, atkal atgriezis, bet tie viņu vairs netraucēja. Nevienu no tiem viņš neatstāja bez atbildes.

Paraudzīsimies, kādēļ viņa tēvs būtu varējis sašust. Vai gan nemēdz būt gadījumi, kad sacelšanas paceļas līdz pienākuma augstumiem? Kas gan varētu but tāds, kas pulkveža Ponmersī dēlu pazemotu šai izraisītajā cīņā? Tā vairs nav nedz Monmiraija, nedz Sampobēra; tas ir kas cits. Te vairs necīnās par svētu zemi, bet par svētu ideju. Tēvzeme skumst, tas tiesa! Toties cilvēce apsveic sacelšanos. Turklāt — vai tad tēvzeme tiešām skumst? Francija noasiņo, bet brīvība gavilē, un šo brīvības gaviļu dēļ Francija aizmirst savu brūci. Un vēl: ja ielūkojamies visā vēl dziļāk, ko tad var sacīt par pilsoņu karu?

Pilsoņu karš? Ko tas nozīmē? Vai tad ir arī karš ar svešzemniekiem? Vai gan ikviens karš cilvēku starpā nav karš brāļu starpā? Karu raksturo tikai tā mērķis. Nav nedz kara ar svešzemniekiem, nedz pilsoņu kara, ir tikai netaisns un taisnīgs karš. Līdz tai dienai, kad tiks noslēgts lielais cilvēces konkordāts, karš, vismaz tāds, kas ir steigas pilnās nākotnes brāziens pret aizkavējušos pagātni, var būt nepieciešams. Ko šādam karam var pārmest? Karš kļūst apkaunojošs, šķēps pārvēršas par dunci tikai tad, kad tas slepkavo tiesības, progresu, saprātu, civilizāciju un patiesību. Tādā gadījumā — vai nu tas ir pilsoņu karš, vai karš pret svešzemniekiem — tas ir netaisns; tad to sauc par noziegumu. Ja nav šā svētā nosacījuma — taisnīguma, ar kādām tiesībām viena kara forma var nicināt otru? Ar kādām tiesībām Vašingtona zobens var noniecināt Kamila Demulēna pīķi? Leonīds pret svešzemnieku, Timoleons pret tirānu, — kurš no viņiem ir lielāks? Viens ir aizstāvis, otrs — atbrīvotājs. Vai gan drīkst nosodīt jebkuru bruņotu akciju valsts iekšienē, nenoskaidrojot tās mērķi? Nu, tad uzspiediet kauna zīmogu Brūtam, Marselam, Arnū de Blankenhejmam, Koliņī! Partizānu karš? Ielu karš? Kādēļ gan ne? Tāds taču bija Ambioriksa, Arteveldes, Marniksa, Pelagija karš. Bet Ambiorikss cīnījās pret Romu, Artevelde pret Franciju, Marnikss pret Spāniju, Pelagijs pret mauriem; visi cīnījās pret svešzemniekiem. Nu, lūk: monarhija ir svešzemnieks, apspiešana — svešzemnieks, «dievišķās tiesības» — svešzemnieks. Despotisms pārkāpj morālās robežas, tāpat kā invāzija pārkāpj ģeogrāfiskās robežas. Padzīt tirānu vai padzīt angļus — abos gadījumos tas nozīmē atgūt savu teritoriju. Pienāk stunda, kad vairs nepietiek vienīgi ar protestēšanu; pēc filozofijas jānāk darbībai; dzīvais spēks pabeidz to, ko iezīmējusi ideja; «Saistītais Prometejs» iesāk, Aristogeitons pabeidz; «Enciklopēdija» apgaismo dvēseles, 10. augusts tās elektrizē. Pēc Eshila—Trasibūls, pēc Didro — Dantons. Tauta tiecas izraudzīt vadoni. Masa nomet nost apātiju. Pūlis viegli saliedējams paklausībā. Ļaudis vajag iekustināt, purināt, nedot viņiem miera viņu pašu atbrīvošanās labad, viņiem jābāž acīs patiesība, jāmet viņos pilnām šaujam gaisma. Vajag, lai viņus mazliet satriektu viņu pašu glābiņš, šī spilgtā gaisma viņus atmodina. Tādēļ nepieciešami trauksmes zvani un kaujas. Vajadzīgs, lai rastos lieli cīnītāji, kas apgaismotu tautas ar pārgalvīgu drosmi un sapurinātu nožēlojamo cilvēci, pār kuru klājas «dievišķo tiesību», cēzariskās slavas, spēka, fanātisma, bezatbildīgās varas un absolūtā majestātiskuma ēnas, lai sapurinātu trokšņaino pūli, kas stulbi vēro drūmo nakts triumfu visā tā krēslainajā spožumā. Nost tirānu! Bet kā tad tā? Par ko jūs runājat? Vai tad jūs Luiju Filipu saucat par tirānu? Nē. Ne vairāk kā Luiju XVI. Viņi abi pieder pie tiem, kurus vēsturē parasts saukt par labajiem karaļiem; bet principi nav sadalāmi sīkās daļiņās, patiesības loģikai ir taisns virziens, patiesībai ir tā īpašība, ka tā nemēdz izdabāt; tātad nekādas piekāpšanās; jebkura cilvēka tiesību mīdīšana kājām jāapspiež; Luijs XVI iemieso sevī «dievišķās tiesības», tās iemieso sevī arī Luijs Filips ar savu jo esmu Burbons; abi divi pārstāv zināmā mērā tiesību atņemšanu, un, lai atbrīvotos no visur ieviesušās uzurpācijas, pret viņiem jācīnās; tas ir vajadzīgs, jo tieši Francija allaž bijusi iesācēja. Kad valdnieks tiek gāzts Francijā, viņš tiek gāzts visur.īsi sakot, vajag atkal nostiprināt sociālo taisnību, atdot brīvībai tās troni, atdot atpakaļ tautai tautu, atdot cilvēkam suverenitāti, uzlikt atpakaļ Francijas galva purpuru, atjaunot visā pilnībā saprātu un taisnīgumu, apspiest katru antagonisma dīgli, atdodot ikvienu atkal sev pašam, iznīcināt šķērsli, kādu karaļvara rada grandiozajai vispārējai vienprātībai, pacelt no jauna cilvēku dzimumu vienā līmenī ar tiesībām, — kas gan var būt vēl taisnīgāks, un tātad kāds karš var būt vēl cildenāks? Tādi kari rada mieru. Milzīgs aizspriedumu, privilēģiju, māņticību, melu, izspiešanas, ļaunprātību, varmācību, netaisnību un tumsības cietoksnis vēl aizvien paqeļas pār pasauli ar saviem ienaida torņiem. Tas jāgāž. Jāsagrauj šis baismīgais milzenis. Uzvarēt pie Austerlicas — tas ir liels varoņdarbs, ieņemt Bastīliju — milzīgs.

Nav neviena, kas nebūtu pie sevis paša novērojis, ka dvēselei — un tas ir ar visuresamību saistītās vienotības brīnums — piemīt dīvaina spēja gandrīz aukstasinīgi spriest pat viskritiskākajos apstākļos, un bieži gadās, ka bezcerīga mīlestība un dziļš izmisums pat visdrūmāko monologu agonijā iztirzā visādus jautājumus un apstrīd dažadas tēzes. Sasprindzinājumam piejaucas klāt loģika, un siloģisma pavediens rit nepārtrūkdams drūmajā domu vētrā. Tieši tādā garīgajā stāvoklī atradās Mariuss.

Tā domādams, nomākts, brīžiem pilns apņēmības, brīžiem šaubīdamies un vispār drebēdams tā priekšā, ko viņš taisījās darīt, Mariuss ļāva skatienam klīst pa barikādes iekšpusi. Tur pusbalsī sarunājās nemiernieki, nekustēdamies no vietas, un bija jūtams tas šķietamais miers, kas raksturo pēdējo gaidīšanas fāzi. Virs viņiem, kādā ceturtā stāva lodziņā, Mariuss ievēroja vienu skatītāju vai novērotāju, kas viņam šķita esam sevišķi uzmanīgs. Tas bija Kabika nošautais durvju sargs. Akmeņos apslēptās lāpas atspulgā šo galvu no apakšas nevarēja skaidri saskatīt. Vājajā un drebošajā gaismā grūti iedomāties kaut ko dīvaināku kā ziņkārīgi uz ielu izliekušos zilgani bālo, nekustīgo, izbrīna pilno seju ar izspūrušajiem matiem, ieplestajām un sastingušajām acīm un atvērto muti. Varētu sacīt, ka tas, kurš bija miris, noraugās tajos, kuriem būs jāmirst. Garš asiņu celiņš, kas bija ritējis lejup no šās galvas, iezīmējās sārtenām strūkliņām no lodziņa līdz otrajam stāvam, kur tas izbeidzās.

ČETRPADSMITA GRAMATA izmisuma DIŽENUMS

.

1 Karogs. Pirmais cēliens

Vēl aizvien neviens nerādījās. Senmerī tornī pulkstenis nosita desmit, Anžolrass un Kombefērs bija apsēdusies ar karabīnēm rokās pie lielās barikādes spraugas. Viņi nesarunājās; viņi klausījās, lūkodami uztvert kaut visklusāko un vistālāko soju troksni.

Pēkšņi šai baigajā klusumā atskanēja dzidra, jauna, jautra balss, kas šķita nākam no Sendenī ielas, un sāka skaidri dziedāt pēc vecās tautas dziesmiņas «Mēnesnīcā» meldijas rīmējumu, kas beidzās ar gaiļa dziedājumam līdzīgu kliedzienu:

Asarās es mirksiu. Draugs Bigo, kas būs? Pamāj tik ar pirkstu, Pasauc žandarmus!

Ķiveres uz sāniem, Zili šineļi… Nu man klāsies plāni!

Ķi-ki-keriki!

Viņi paspieda viens otram roku.

—   Tas ir Gavrošs, — sacīja Anžolrass.

—  Viņš mūs brīdina, — piebilda Kombefērs. Straujš skrējiens iztraucēja tukšo ielu, kļuva redzama

kāda būtne, kas žiglāk par klaunu pārvēlās pāri omnibusam, un, gluži aizelsies, barikādes iekšienē ielēca Gavrošs, saukdams:

—   Kur mana šautene? Viņi ir klāt. » Elektriskā strāva izskrēja cauri visai barikādei, un

kļuva dzirdama roku sakustēšanās, meklējot šautenes.

—   Vai negribi manu karabīni? — Anžolrass jautāja zēnam.

—   Es gribu lielo šauteni, — atbildēja Gavrošs.

Un viņš paņēma Žavēra šauteni.

Divi sardzes vīri bija atstājuši savus posteņus un atgriezās barikādē gandrīz tai pašā laikā, kad Gavrošs. Tie bija sardzes vīrs no ielas gala un patrujnieks no Mazas Klaidoņu ielas. Patruļnieks Sprediķotāju ieliņā bija palicis savā postenī, kas nozīmēja, ka no tiltu un tirgus haļļu puses vēl neviens netuvojās.

Šanvrerī iela, kuras bruģa akmeņus tikko varēja saskatīt gaismas atspulgā, kas krita no karoga, dumpiniekiem izskatījās kā lieli, melni, dūmakā atvērti vārti.

Katrs bija ieņēmis savu kaujas posteni.

Četrdesmit trīs nemiernieki, to vidū Anžolrass, Kombefērs, Kurfeiraks, Bosjē, Zolī, Baorels un Gavrošs, bija nometušies ceļos lielās barikādes iekšienē, turēdami galvas barikādes kores augstumā, notēmējuši kā no šaujamlūkām šauteņu un karabīņu stobrus uz ielu, uzmanīgi, mēmi, sagatavojušies atklāt uguni. Seši vīri, kurus komandēja Feijī, bija nostājušies ar šauteni pie pleca abu «Korintas» stāvu logos.

Aizritēja vēl daži mirkļi; pēc tam kļuva skaidri dzirdama daudzu vienmērīgu, smagu soļu dipoņa no Senlē puses. Sis troksnis, sākumā vājš, pēc tam noteikts, bet vēlāk smags un skanīgs, tuvojās lēnām, bez apstājas, nepārtraukti, mierīgā un drausmīgā vienmērībā. Nekas cits nebija dzirdams. Tas bija Komandora statujas klusums un reizē tās soļu dimdoņa, bet šim akmens solim piemita kaut kas milzīgs un daudzkārtējs, kas radīja pūļa un tai pašā laikā spoka iespaidu. Šķita, ka tur dzird soļojam šausmīgo statuju — Leģionu. Soļi tuvojās; tie pienāca vēl tuvāk un apstājās. Likās, ka ielas galā būtu dzirdama daudzu cilvēku elpa. Taču nekas nebija redzams, tikai pašā biezās tumsas dziļumā varēja saskatīt daudzas metāla stīdziņas, smalkas kā adatas un gandrīz neredzamas, kas ņirbēja līdzīgi tiem neaprakstāmajiem fosforiskajiem tīkliņiem, kādus iemiegot mēdz redzēt zem aizvērtajiem plakstiem pirmajā nomidzī. Tie bija šauteņu durkļi un stobri, kurus neskaidri apgaismoja tālais lapas liesmas atspulgs.

Iestājās atkal klusums, it kā abas puses kaut ko gaidītu. Pēkšņi no tumsas dziļuma kāda balss, kas šķita jo

baiga tāpēc, ka neviens nebija redzams, — likās, ka runātu pati tumsa, — uzsauca:

—   Kas tur ir?

Tai pašā brīdī noskanēja nolaistās šautenes.

Anžolrass atbildēja satrauktā un lepnā balsī:

—   Franču revolūcija.

—   Uguni! — nokomandēja balss.

Zibens iededza purpurā visas ielas namu fasādes, it kā būtu atvērušās un pēkšņi aizdarījušās milzu cepja durvis.

Šausmīga dārdoņa norībēja pār barikādi. Sarkanais karogs, nokrita. Zalve bija tik spēcīga un blīva, ka cirstin pārcirta kārti, tas ir, pašu omnibusa dīseles galu. Lodes, kas bija atsitušās no namu dzegām, iekļuva barikādes iekšpusē un ievainoja vairākus vīrus.

Šās pirmās zalves iespaids bija stindzinošs. Uzbrukums bija sīvs un varēja padarīt domīgus pašus "drosmīgākos. Bija skaidrs, ka te ir darīšana vismaz ar veselu pulku.

—        Biedri, — iesaucās Kurfeiraks, — nešķiedīsim velti pulveri! Nogaidīsim, kamēr viņi būs ienākuši dziļāk ielā.

—       Un pirmām kārtām, — sacīja Anžolrass, — izkārsim no jauna karogu.

Viņš pacēla karogu, kas bija nokritis tieši pie viņa kājām.

Aiz barikādes bija dzirdama rīkstiņu klaudzēšana stobros; vienība no jauna pielādēja šautenes.

Anžolrass turpināja:

—        Kam no jums ir drosme? Kas pacels karogu virs barikādes?

Neviens neatbildēja. Kāpt uz barikādes brīdī, kad tā neapšaubāmi bija no jauna izraudzīta par rnērķi — tā bija droša nāve. Vislielākais drošinieks vilcinās piespriest sev nāves sodu. Pat Anžolrass nodrebēja. Viņš atkārtoja:

—   Neviens nepiesakās?

2 Karogs. Otrais cēliens

Kopš nemiernieki bija nonākuši «Korintā» un sākuši celt barikādi, Mabefa tēvam neviens vairs nepieversa uzmanību. Mabefs tomēr nebija pametis nemierniekus. Viņš

bija iegājiskrodziņa pirmajā stāvā un apsēdies aiz letes. Tur viņš, tā sakot, iegremdējās pats sevī. Šķita, ka viņš ne uz ko neskatas un ne par ko nedomā. Kurfeiraks un citi divas trīs reizes piegāja viņam klāt, brīdinādami par briesmām un ieteikdami iet projām, bet viņš likās tos nedzirdam. Kad ar viņu neviens nerunāja, viņa mute kustējās, itin kā viņš kādam atbildētu, bet, tiklīdz viņu kāds uzrunāja, viņa lūpas kļuva nekustīgas un acu skatiens apdzisa. Dažas stundas pirms uzbrukuma barikādei viņš bija ieņēmis pozu, kuru vairs netika mainījis: abas dūres bija uzliktas uz ceļiem un galva paliekta uz priekšu, it kā viņš lūkotos bezdibenī. Nekas viņu nespēja izkustināt no šā stāvokļa, šķita, ka viņa gars atrodas tālu no barikādes. Kad visi bija devušies ieņemt savus kaujas posteņus, apakšējā zālē bija palicis tikai pie staba piesietais Žavērs, kāds nemiernieks ar kailu zobenu rokās, kurš uzraudzīja Žavēru, un viņš — Mabefs. Uzbrukuma laikā, atskanot zalvei, gaisa satricinājums viņu bija aizsniedzis un it kā uzmodinājis, viņš pēkšņi piecēlās, pārgāja pāri zālei, un tai brīdī, kad Anžolrass atkārtoja uzaicinājumu «Neviens nepiesakās?», sirmgalvis parādījās uz krodziņa sliekšņa.

Viņa parādīšanās radīja satraukumu nemierniekos. Atskanēja saucieni: «Tas ir viens no tiem, kas balsoja par karaļa nāvi! Tas ir Konventa loceklis! Tas ir tautas pārstāvis!»

Iespējams, ka viņš to nedzirdēja.

Viņš devās tieši pie Anžolrasa, — nemiernieki pašķīrās viņa priekšā svētsvinīgā bijībā, — izrāva karogu Anžolrasam, kas pārsteigts kāpās atpakaļ, un tad šis astoņdesmitgadīgais sirmgalvis, kuru neviens neiedrošinājās ne atturēt, ne viņam palīdzēt, drebošu galvu, stingriem soļiem sāka lēnām kāpt uz augšu pa barikādē ierīkotajām akmens kāpnēm. Tas bija tik baigi un tik cildeni, ka visi viņam apkārt iesaucās: «Cepures nost!» Ar katru nākamo pakāpienu skats kļuva drausmīgāks: viņa sirmie mati, vārgā seja, lielā, kailā un grumbainā piere, iekritušās acis, izbrīnā pavērtā mute, vecīga roka, pacēlusi sarkano karogu, iznira no tumsas un augtin auga asiņainajā lāpas gaismā; šķita, ka no pazemes būtu iznācis deviņdesmit trešā gada spoks ar terora karogu rokās.

Kad viņš bija sasniedzis pēdējo pakāpienu, kad šis drebošais un šausmīgais rēgs, stāvēdams uz gruvešu kaudzes pret tūkstoš divi simti neredzamām šautenēm, izslējās visā augumā vaigu vaigā pret nāvi, it kā viņš būtu stiprāks par to, visa barikāde ieguva tumsā pārdabisku un grandiozu izskatu.

Iestājās tāds klusums, kādu spēj radīt ap sevi tikai brīnums.

Šai klusumā sirmgalvis noplīvināja sarkano karogu un iesaucās:

—       Lai dzīvo revolūcija! Lai dzīvo republika! Brālība! Vienlīdzība! Un nāve!

Aiz barikādes varēja dzirdēt klusu un ātru sačukstēšanos, līdzīgu garīdznieka murmināšanai, kurš steidzas pabeigt lūgsnu. Tas laikam bija policijas komisārs, kas no otra ielas gala likuma vārdā pieprasīja izklīst.

Pēc tam tā pati skaļā balss, kas bija kliegusi: «Kas tur ir?», iesaucās:

—   Kāpiet lejā!

Mabefa kungs — bāls kā līķis, bargs, baigām, neprātā zvērojošām acīm — pacēla karogu virs galvas un atkārtoja:

—   Lai dzīvo republika!

—   Uguni! — nokomandēja balss.

Otra zalve, līdzīga kartečai, nogruva pār barikādi.

Sirmgalvim saļodzījās ceļi, tad viņš atkal izslējās, izlaida karogu no rokām un, izstiepies visā garumā, atmestām rokām nokrita augšpēdus uz bruģa. No viņa auguma apakšas sāka tecēt asins strautiņi. Viņa vecīgā seja — bāla un skumja — šķita lūkojamies debesīs.

Viena no tām cildenajām cilvēka jūtām, kas liek aizmirst pat piesardzību, pārņēma nemierniekus, un viņi tuvojās līķim ar bijīgām šausmām.

—       Kas par vīriem šie karaļslepkavas! — iesaucās Anžolrass.

Kurfeiraks noliecās pie Anžolrasa auss:

—       To es pasaku tikai tev vienam, jo negribu mazināt sajūsmu. Viņš nepavisam nebija karaļslepkava. Es viņu pazinu. Viņu suca par Mabefa tēvu. Nezinu, kas ar viņu šodien bija noticis. Bet viņš bija tikai lāga vientiesis. Paraugies tik uz viņa galvu!

—       Vientieša galva, bet Brūta sirds, — atbildēja Anžolrass.

Tad viņš sacīja skaļi:

—  Pilsoņi! Te ir priekšzīme, ko vecie rāda jaunajiem. Mēs šaubījāmies — viņš nāca! Mēs atkāpāmies — viņš devas uz priekšu! Lūk, ko tādi, kas trīc aiz vecuma, māca tādiem, kas trīc aiz bailēm! Šis sirmgalvis ir izturējies cēli pret savu dzimteni! Viņš piedzīvojis garu mūžu un cildenu nāvi! Tagad novietosim līķi pajumtē, un lai ikviens no mums aizstāv šo mirušo sirmgalvi tāpat, kā aizstāvētu savu dzīvo tēvu, un lai viņa klātbūtne padara barikādi par neieņemamu!

Šiem vārdiem sekoja drūma, apņēmības pilna piekrišanas šalkoņa.

Anžolrass noliecās, pacēla vecā vīra galvu un ar bargu sejas izteiksmi noskūpstīja uz pieres, tad, saliekdams viņa rokas un pieskardamies mirušajam ar maigu piesardzību, it kā baiļodamies nodarīt sāpes, novilka viņam svārkus, parādīja visiem asinīs notraipītos caurumus un teica:

—   šis tagad būs mūsu karogs.

3 gavrošs būtu darījis labāk, ja būtu pieņēmis Anžolrasa karabīni

Mabefa tēvu pārsedza ar garu, melnu Išlū atraitnes lakatu. Seši vīri sataisīja no savām šautenēm nestuves, uzlika uz tām līķi, kailām galvām, svinīgi lēniem soļiem ienesa to apakšstāva zālē un nolika uz lielā galda.

Šie vīri, pilnīgi nodevušies nopietnajam un svētsvinīgajam darbam, nemaz vairs nedomāja par briesmu pilno stāvokli, kādā viņi atradās.

Kad līķi nesa garām Žavēram, kas vēl aizvien bija saglabājis savu aukstasinību, Anžolrass sacīja spiegam:

—   Tūlīt būs arī tava kārta!

Pa to laiku mazajam Gavrošam, kas vienīgais nebija atstājis savu posteni un bija palicis novērošanas punktā, likās, ka viņš redz kādus cilvēkus klusi zogamies uz barikādi. Viņš tūdaļ uzsauca:

—   Piesargieties!

Kurfeiraks, Anžolrass, Žans Pruvērs, Kombefērs, Zolī, Baorels, Bosjē — visi izmetās pa galvu pa kaklu no krodziņa. Bija jau pats pēdējais laiks. Varēja redzēt spīdošu durkļu biezokni līgojam virs barikādes. Liela auguma municipālās gvardes kareivji — vieni, pārlīzdami pār omnibusu, citi, iekļūdami pa eju, — spiedās iekšā barikādē, grūzdami sev pa priekšu zēnu, kas gan kapas atpakaļ, bet nebēga.

Brīdis bija kritisks. Tas bija pirmais bīstamais ūdensplūdu mirklis, kad upe paceļas uzbēruma līmenī un ūdens sak sūkties cauri aizsprosta spraugām. Vēl viena sekunde, un barikāde būtu ieņemta.

Baorels uzklupa pirmajam municipālās gvardes kareivim, kas te parādījās, un nošāva to ar karabīni tiešā tēmējumā; otrais nodūra ar durkli Baorelu. Kāds cits jau bija nogāzis Kurfeiraku, kas kliedza: «Surp! Palīgā!» Visgarākais no visiem, īsts milzis, izstiepis durkli, devās virsū Gavrošam. Zēns pacēla savās roķelēs milzīgo Žavēra šauteni, apņēmības pilns notēmēja uz milzi un nospieda gaili. Šāviens nesprāga. Žavērs nebija pielādējis savu šauteni. Gvards skaļi iesmējās un pacēla pār bērnu durkli.

Iekāms durklis bija skāris Gavrošu, šautene izkrita no zaldāta rokām — kāda lode bija trāpījusi municipālgvardam tieši pierē, un viņš nokrita atmuguriski. Otra lode ķēra pašās krūtīs gvardu, kas bija uzklupis Kurfeirakam, un nogāza to uz bruģa.

Šāvis bija Mariuss, kas nupat ieradās barikādē.

4 Pulvera muciņa

Mariuss, visu laiku slēpdamies Mondetūra ielas līkumā, bija sekojis kaujas pirmajai fāzei šaubīdamies un drebēdams. Taču viņš nebija varējis ilgi pretoties noslēpumainajam un varenajam skurbumam, ko varētu nosaukt par aicinājumu no bezdibeņa. Draudošās briesmas, Mabefa kunga nāve — šī skumjā mīkla, nogalinātais Baorels, Kurfeiraks, kas kliedza: «Šurp! Palīgā!», apdraudētais bērns, draugi, kas sauca pēc palīdzības vai atriebšanas, — tas viss izkliedēja šaubas, un viņš metās kautiņā ar divām pistolēm rokās. Ar pirmo šāvienu viņš izglāba Gavrošu, ar otru izpestīja Kurfeiraku.

Šāvienu dārdos, ievainotajiem gvardiem kliedzot, uzbrucēji bija uzrāpušies uz nocietinājuma, kura virsotnē tagad līdz viduklim bija redzami izslējušies un vienā pūlī sajukuši municipālgvardi, līnijas zaldāti un priekšpilsētas nacionalie gvardi ar šautenēm rokā. Viņi aizņēma jau vairāk nekā divi trešdaļas aizsprosta, bet nelēca iekšā barikādē, itin kā svārstījās, baidīdamies no lamatam. Viņi raudzījās tumšās barikādes iekšienē, kā mēdz raudzīties lauvu midzenī. Lāpas gaisma apspīdēja vienīgi viņu durkļus, kažokādas cepures un nemierīgās, saniknotas sejas.

Mariusam vairs nebija ieroču, viņš bija nosviedis savas izšautās pistoles, bet apakšējā zālē pie durvīm ieraudzīja pulvera muciņu.

Kad viņš, pa pusei pagriezies, skatījās turp, kāds zaldāts sāka mērķēt uz viņu. Tai mirklī, kad zaldāts notēmēja uz Mariusu, kāda roka uzgūla šautenes stobra galam un aizklāja to. Tas bija kāds uz priekšu izskrējis jauns strādnieks samta biksēs. Norībēja šāviens, lode izskrēja cauri rokai un varbūt arī strādniekam pašam, jo viņš nokrita, bet lode neaizsniedza Mariusu. Viss bija tīts biezos dūmos un vairāk atgādināja šķitumu nekā īstenību. Mariuss, kas patlaban gāja iekšā apakšējā zālē, gandrīz nebija pamanījis notikušo. Taču viņš bija neskaidri redzējis pret sevi pavērsto šautenes stobru un roku, kas to bija aizklājusi, kā arī dzirdējis šāvienu. Bet tādos brīžos viss, ko cilvēks redz, tā ņirb un joņo, ka viņš nekā neievēro. Viņš tikai neskaidri jūt, ka tiek rauts vēl lielākā tumsā un viss ap viņu ir tīts miglā.

Nemiernieki, pārsteigti, bet neizbijušies, savilka atkal savus spēkus. Anžolrass uzsauca: — Pagaidiet! Nešaujiet uz labu laimi! — Pirmajā apjukumā viņi tiešām varēja ievainot cits citu. Vairums bija uzkāpuši pie otrā stāva logiem un bēniņos, no kurienes varēja apšaudīt uzbrucējus. Apņēmīgākie ar Anžolrasu, Kurfeiraku, Žanu Pruvēru un Kombefēru priekšgalā bija lepni un atklāti atspiedušies pret namiem aiz krodziņa ar seju pret zaldātiem un gvardiem, kas atradās uz barikādes čukura.

Tas viss norisa bez steigas, ar to savādo un draudpilno nopietnību, kāda mēdz iestāties pirms tuvcīņas. Abas puses pagrieza šauteņu stobrus viena pret otru tiešā tēmējumā, tās stāvēja tik tuvu viena otrai, ka varēja sarunāties. Kad viss bija jau tik tālu, ka dzirkstele kuru katru brīdi var aizdegties, kāds oficieris ar metāla plāksni uz krūtīm un kuplām epoletēm izstiepa zobenu uz priekšu un uzsauca: — Nolikt ieročus!

—   Uguni! — atsaucās Anžolrass.

Divas zalves norībēja vienā laikā, un viss pazuda dūmos.

Tie bija kodīgi un smacīgi dūmi, kuros, klusi un dobji kunkstot, rāpoja mirstošie un ievainotie.

Kad dūmi izklīda, kļuva redzams, ka cīnītāju rindas abās pusēs bija kļuvušas retākas, bet aizvien vēl stāvēja tais pašās vietās un klusējot pielādēja ieročus.

Pēkšņi atskanēja dārdoša balss, kas kliedza:

—  Vācieties prom, vai es uzsperšu gaisā barikādi!

Visi pagriezās uz to pusi, no kuras atskanēja balss.

Mariuss bija iegājis apakšējā zālē, paķēris tur pulvera muciņu, pēc tam, izmantodams dūmus un tumšo miglu, kas klājās pār nožogoto telpu, aizlīdis gar barikādi līdz akmens sprostam, kurā bija iestiprināta lāpa. Izraut lāpu, nolikt tās vietā pulvera muciņu, pagrūst akmeņu kaudzi zem muciņas, kurai kaut kādā šausmīgā padevībā uzreiz izkrita dibens, — tas viss bija prasījis no Mariusa tik daudz laika, cik vajadzīgs, lai noliektos un atkal pieceltos, un tagad visi — nacionālie gvardi, municipālgvardi, oficieri, zaldāti, kas bija saspiedušies barā barikādes otrā galā, — noraudzījās stulbās šausmās, kā, stāvēdams uz akmeņiem ar lāpu rokā, lepnu seju, kurā plaiksnīja liktenīga apņemšanās, viņš nolieca lāpas liesmu pret šo baigo kaudzi, no kuras rēgojās iedauzītā pulvera muciņa, un baismīgā balsī izkliedza:

—  Vācieties prom, vai es uzsperšu gaisā barikādi!

Mariuss uz šīs barikādes pēc astoņdesmitgadīgā sirmgalvja — tā bija jaunās revolūcijas vīzija pēc vecās revolūcijas rēga.

—       Uzspersi barikādi? — iesaucās kāds seržants. — Un pats sevi līdz!

Mariuss atbildēja:

—   Un pats sevi līdz.

Un viņš tuvināja lāpu pulvera muciņai.

Bet uz barikādes vairs neviena nebija. Uzbrucēji, pametuši savus kritušos un ievainotos, plūda atpakaļ juku jukām uz -ielas otru galu un no jauna pazuda naktī. Tā bija paniska bēgšana.

Barikāde bija atbrīvota.

5 Apklust Žana Pruvēra dzeja

Visi ielenca Mariusu. Kurfeiraks metās viņam ap kaklu.

—  Tu šeit!

—   Kāda laime! — Kombefērs iesaucās.

—   Tu atnāci īstajā laikā! — piebiedrojās Bosjē.

—   Bez tevis es jau būtu beigts! — ieteicās Kurfeiraks.

—   Bez jums es jau būtu dzīvs aprīts! — Gavrošs piebilda.

Mariuss jautaja:

—   Kas te ir priekšnieks?

—  Tu, — atbildēja Anžolrass.

Cauru dienu Mariusa smadzenes bija degušas kā ēzē, tagad tanīs bija īsts viesulis. Šis viesulis, kas plosījās viņā pašā, viņam likās esam ārpus viņa un raujam sev līdz. Viņam šķita, ka viņš jau ir bezgala tālu no dzīves. Divi gaišie laimes un mīlestības mēneši pēkšņi pārtrūkuši pie šā šausmīgā bezdibeņa, viņam zudusī Kozete, barikāde, Mabefa kungs, kas bija gājis nāvē par republiku, viņš pats — nemiernieku vadonis, — tas viss viņam likās kā baismīgi murgi. Viņam bija jāpiespiež visi savi prāti, lai atcerētos, ka viss, kas ap viņu noris, ir īstenība. Mariuss vēl bija pārāk maz dzīvojis, lai zinātu, ka nav nekā nenovēršamāka par neiespējamo un ka vienmēr jāparedz neparedzamais. Viņš noskatījās pats savas dzīves drāmu kā nesaprotamu lugu.

Savā domu apmātībā viņš nepamanīja Žavēru, kas, piesiets pie staba, nebija pat pagriezis galvu pa barikādes ieņemšanas laiku un noraudzījās uz apkārt viļņojošo sacelšanos ar mocekļa padevību un soģa diženumu. Mariuss viņu pat neievēroja.

Taču uzbrucēji vairs nerādījās; varēja dzirdēt, kā viņi staigā un ņudz ielas galā, bet uzbrukt no jauna šai neieņemamajai redutei viņi neiedrīkstējās, gaidīdami vai nu pavēles, vai papildspēkus. Nemiernieki izlika sargposteņus, bet daži medicīnas studenti sāka pārsiet ievainotos.

No krodziņa bija izvākti visi galdi, izņemot divus, kas bija atstāti šarpijas un patronu novietošanai, un galdu, uz kura gulēja Mabefa tēvs. Iznestos galdus pievienoja barikādei, bet apakšējā zālē to vietā izklāja Išlū atraitnes un kalpoņu gultas maisus. Uz šiem maisiem noguldīja ievainotos. Runājot par trim nabaga radījumiem, kas dzīvoja «Korintā», jāteic, ka neviens nezināja, kur viņas palikušas. Galu galā viņas tomēr atrada paslēpušās pagrabā.

Atbrīvotās barikādes priekus aptumšoja dziļš apbēdina jums.

Tika izdarīta klātesošo pārbaude. Viena nemiernieka trūka. Kura tad? Viena no visvairāk iemīļotajiem, viena no drosmīgākajiem — Žana Pruvēra. Izmeklējās starp ievainotajiem — viņa tur nebija. Izmeklējās starp kritušajiem — arī tur viņa nebija. Acīmredzot viņš bija kritis gūstā.

Kombefērs sacīja Anžolrasam:

—       Pie viņiem ir mūsu draugs, bet mums ir viņu aģents. Vai tev katrā ziņā vajadzīga šā spiega nāve?

—.Jā, — atbildēja Anžolrass, — bet mazāk nekā Žana Pruvēra dzīvība.

Tas notika apakšējā zālē netālu no Žavēra staba.

—        Labi, — turpināja Kombefērs, — es piesiešu mutautiņu pie sava spieķa un iešu kā parlamentārs piedāvāt viņu cilvēka apmaiņu pret mūsējo.

—       Paklausies! — sacīja Anžolrass, uzlikdams roku uz Kombefēra pleca.

Ielas galā varēja dzirdēt aizdomīgu ieroču žvadzoņu.

Atskanēja kāda vīrišķīga balss, kas sauca:

—   Lai dzīvo Francija! Lai dzīvo nākotne!

Tā bija Pruvēra balss.

Nozibsnīja uguns, un norībēja zalve.

Atkal iestājās klusums.

—   Viņi to nošāva, — iesaucās Kombefērs.

Anžolrass paraudzījās uz Žavēru un teica viņam;

—   Tavi draugi nupat tevi nošāva.

6 Nāves agonija pēc dzīves agonijas

Sāda veida kara īpatnība ir tā, ka uzbrukumi barikādēm gandrīz vienmēr tiek izdarīti frontāli un uzbrucēji lielākoties atturas no pozīciju apiešanas, vai nu tādēļ, ka baidās rto slēpņiem, vai arī tādēļ, ka baiļojas pārāk dziļi ieiet līkumainajās ielās. Tādēļ tad arī visa nemiernieku uzmanība bija pievērsta lielajai barikādei, kas acīmredzot bija visvairāk apdraudētā vieta un kur katrā ziņā atkal vajadzēja sākties kaujai. Mariuss tomēr iedomājās arī mazo barikādi un devās turp. Tā bija tukša, un to apsargāja vienīgi spulga, kas mirgoja starp bruģa akmeņiem. Starp citu, Mondetūra ieliņā, kā arī Mazās Klaidoņu un Gulbju ielas krustojumā valdīja dziļš miers.

Kad Mariuss, izdarījis apskati, gribēja doties atpakaļ, viņš izdzirdēja, ka tumsā kāds viņu klusi pasauca:

—   Mariusa kungs!

Viņš nodrebēja, jo pazina balsi, kas pirms divi stundām viņu bija saukusi cauri režģiem Plirnē ielā.

Tikai tagad šī balss likās skanam kā vāja dvesma.

Viņš paraudzījās apkārt, bet nevienu neredzēja.

Mariuss nodomāja, ka ir pārklausījies, ka tā bijusi halucinācija, ko viņa iztēle pievienojusi tiem neparastajiem notikumiem, kas risinājās ap viņu. Viņš paspēra vēl vienu soli, lai tiktu laukā no attālā kakta, kur atradās barikāde.

—   Mariusa kungs! — balss atkārtoja.

Šoreiz vairs nevarēja būt nekādu šaubu, viņš bija skaidri dzirdējis; Mariuss atkal pavērās apkārt, bet nevienu neredzēja.

—   Pie jūsu kājām, — sacīja balss.

Viņš noliecās un ieraudzīja tumsā kādu ēnu, kas līda uz viņa pusi. Tā rāpoja pa bruģi. Tā bija viņu uzrunājusi.

Spulgas gaismā varēja saskatīt blūzi, saplēstas rupja samta bikses, kailas kājas un kaut ko līdzīgu asiņu peļķei. Mariuss pamanīja bālu seju, kas pacēlās pret viņu, un izdzirdēja:

—   Jūs mani vairs nepazīstat?

—   Nē.

—   Eponīna.

Mariuss strauji noliecās. Patiešām, tā bija šī nelaimīgā meitene. Viņa bija ģērbusies vīrieša drēbēs.

—   Kā jūs šurp nokļuvāt? Ko jūs te darāt?

—   Es mirstu, — viņa atbildēja.

Ir tādi vārdi un notikumi, kas atmodina bēdu nomāktas būtnes. Mariuss iekliedzās kā no miega uztrūcies:

—   Jūs esat ievainota! Pagaidiet, es jūs aiznesīšu uz «Korintu». Tur jus pārsies. Vai esat smagi ievainota? Kā lai es jus saņemu, nenodarot jums sāpes? Kur jūs esat ievainota? Ak dievs! Palīgā! Bet kādēļ jūs šurp atnacāt?

Un Mariuss mēģināja pabāzt viņai apakšā roku, gribēdams viņu pacelt.

Ceļot viņu uz augšu, Mariuss pieskārās viņas rokai.

Viņa klusi iekliedzas.

—   Vai es jums nodarīju sāpes? — jautāja Mariuss.

—   Mazliet.

—   Bet es piedūros tikai jūsu rokai.

Viņa pacēla roku tuvāk Mariusa acīm, un Mariuss delnas vidū ieraudzīja melnu caurumu.

—   Kas kait rokai? — viņš vaicāja.

—   Tā ir pāršauta.

—   Pāršauta?

—   Jā.

—   Ar ko?

—   Ar lodi.

—   Kā tad tā?

—   Vai jūs redzējāt uz jums notēmēto šauteni?

—   Jā, un kādu roku, kas aizsedza stobra caurumu.

—   Tā bija mana roka.

Mariusam pārskrēja drebuļi.

—       Kāds neprāts! Nabaga bērns! Bet jo labāk, ja tas ir tā; tas ir tīrais nieks. Ļaujiet, es jūs aiznesīšu uz gultu. Jūs pārsies; sašautas rokas dēļ neviens nemirst.

Viņa čukstēja:

—        Lode izskrēja cauri rokai, bet iznāca laukā pa muguru. Nav vērts nest mani prom no šejienes. Es jums tūdaļ pateikšu, kā jūs varēsit mani pārsiet labāk nekā pats ķirurgs. Apsēdieties man blakus uz šā akmens!

Mariuss paklausīja; viņa uzlika galvu uz Mariusa ceļiem un, to neuzlūkodama, teica:

—   Ai, cik jaukil Cik labi! Man vairs nemaz nesāp.

Brīdi viņa klusēja, tad, saņemdama spēkus, pagrieza galvu un uzlūkoja Mariusu.

—       Vai jūs zināt, Mariusa kungs? Es dusmojos, ka jūs gājāt tai dārzā, — tas bija muļķīgi, jo es jau pati jums parādīju to māju, un bez tam galu gala man taču vajadzēja saprast, ka tāds jauneklis kā jūs ..,

Viņa apravās un, atgaiņādamās no tumšajām domām, kas acīmredzot pazibēja viņas smadzenēs, ar sāpīgu smaidu atsāka:

—   Es jums likos neglīta, vai ne?

Viņa turpināja:

—   Redziet, jūs esat pazudis! Tagad neviens vairs neaizies no šās barikādes. Un tā biju es, kas jūs atveda šurp. Jūs drīz mirsit. To es arī biju gribējusi. Un tomēr, kad ieraudzīju, ka uz jums tēmē, es aizliku roku priekšā šautenes stobram. Cik jocīgi! Bet tas bija tādēļ, ka es gribēju nomirt pirms jums. Kad mani ķēra šī lode, es atlīdu uz šejieni, mani neviens neredzēja, mani neviens nepacēla. Es jūs gaidīju, domāju: «Vai tad viņš tiešām neatnāks?» Ak, kaut jūs zinātu! Es iekodos ar zobiem blūzē, tik ļoti es cietu! Tagad man ir labi. Vai atceraties to dienu, kad es iegāju jūsu istabā un spoguļojos jūsu spogulī, un to dienu, kad satiku jūs uz bulvāra netālu no veļas mazgātājām? Kā toreiz dziedāja putni! Tas nav nemaz tik sen. Jūs man iedevāt simt sū, bet es sacīju: «Man nav vajadzīga jūsu nauda.» Vai jūs vismaz pacēlāt to naudas gabalu? Jūs taču neesat bagāts. Man neienāca prātā pasacīt, lai jūs to paceļat. Laiks bija saulains, nebija auksts. Vai atceraties, Mariusa kungs? Ak, es esmu tik laimīga! Visi taču drīz mirs.

Viņai bija neprātīga sejas izteiksme, nopietna un sirdi plosoša. Caur saplēsto blūzi varēja redzēt viņas kailās krūtis. Runādama viņa spieda sašauto roku pie krūtīm, kur bija otrs caurums, no kura laiku pa laikam izšļācās asins strūkliņa kā vīna šalts pa atvērtu spundi.

Mariuss ar dziļu līdzjūtību uzlūkoja nelaimīgo radījumu.

—  Vai! — viņa pēkšņi ievaidējās. — Jau atkal. Es smoku nost!

Viņa iekodās ar zobiem blūzē, un viņas kājas stīvi izstiepās uz bruģa.

Sai brīdī uz barikādes atskanēja mazā Gavroša spalgā balstiņa. Zēns, gribēdams pielādēt savu šauteni, bija uzkāpis uz galda un jautri dziedāja toreiz tik populāro dziesmiņu:

Lafaijetu ieraugot, Žandarms nebeidz atkārtot: Maksim! Muksim! Muksim!

Eponīna mazliet pacēlās uz augšu, ieklausījās, pēc tam nomurmināja:

—   Tas ir viņš.

Un, pagriezusies pret Mariusu, piebilda;

—       Tur ir mans brālis. Labāk lai viņš mani neredz. Viņš mani bārs.

— Jūsu brālis? — jautāja Mariuss, ar rūgtumu un sāpēm sirdī domādams par saviem pienākumiem, ko tēvs bija viņam uzdevis izpildīt pret Tenardjē ģimeni.

—   Kurš tad ir jūsu brālis? .

—   Tas mazais.

—   Tas, kurš dzied?

—   Jā.

Mariuss sakustējas.

—       Ak, neejiet prom! — viņa sacīja. — Tas vairs nebūs ilgi!

Viņa bija piecēlusies gandrīz sēdus, bej; balss skanēja ļoti klusu, un brīžiem to raustīja žagas. Laiku pa laikam to pārtrauca gārdzieni. Viņa pacēla galvu pēc iespējas tuvāk Mariusa sejai un turpināja ar savādu izteiksmi:

—        Klausieties, negribu spēlēt ar jums komēdiju. Man kabatā ir priekš jums vēstule. No vakardienas. Man to lika nodot pastā. Bet es to paturēju. Negribēju, ka jūs to saņemtu. Bet jūs varbūt dusmotos par to uz mani tur, kur mēs drīz satiksimies. Tur taču atkal visi satiekas, vai ne? Ņemiet savu vēstuli!

Ar savu sašauto roku viņa drudžaini satvēra Mariusa roku, bet šķita, ka viņa vairs nejuta sāpju. Viņa iebāza Mariusa roku savas blūzes kabatā. Mariuss tur tiešām sataustīja kādu papīru.

—   Ņemiet! — viņa teica.

Mariuss paņēma vēstuli.

Viņa apmierināta piekrītoši pamāja.

—   Tagad par manām pūlēm apsoliet man…

Un viņa aprāvās.

—   Ko? — vaicāja Mariuss.

—   Apsoliet man!

—   Es jums apsolu.

—       Apsoliet noskūpstīt mani uz pieres, kad būšu mirusi. Es to jutīšu.

Viņas galva noslīdēja uz Mariusa ceļiem, plakstiņi aizvērās. Viņš nodomāja, ka šī nabaga dvēsele jau aizlidojusi. Eponfna vairs nekustējās; pēkšņi, tai brīdī, kad

-Mariuss domāja, ka meiča aizmigusi uz mūžu, viņa lēnām atvēra acis, kurās jau bija jaušams tumšais nāves dzijums, un sacīja tam ar tādu maigumu, kas šķita nākam jau no citas pasaules:

— Ziniet, Mariusa kungs, man liekas, ka es biju mazliet iemīlējusies jūsos. Viņa lūkoja vēl pasmaidīt un nomira.

7 Gavrošs — labs attālumu aprēķinātājs

Mariuss turēja solījumu. Viņš noskūpstīja bālo pieri, uz kuras rasoja aukstas sviedru lāses. Tā nebija neuzticība pret Kozeti; tā bija dompilna un maiga atvadīšanās no nelaimīgas dvēseles.

Vēstuli, ko Eponīna viņam bija nodevusi, viņš saņēma ar drebošu sirdi. Viņš tūdaļ juta, ka vēstulē ir kas svarīgs. Viņš dega aiz nepacietības to izlasīt. Tāda nu reiz ir vīrieša sirds: tikko nelaimīgais bērns bija aizvēris acis, Mariuss jau domāja par vēstules atplēšanu. Viņš lēnītiņām noguldīja Eponīnu zemē un aizgāja projām. Kaut kas viņam sacīja, ka viņš nedrīkst lasīt šo vēstuli pie nomirušās.

Viņš piegāja pie sveces apakšējā zālē. Tā bija maza vēstulīte, salocīta un aizzīmogota ar smalku sievietes rūpību. Adrese bija rakstīta ar sievietes roku, un tā ī)ija šāda:

«Mariusam Ponmersī kungam, pie Kurfeiraka kunga, Stiklu ielā 16.»

Viņš atlauza zieģeli un lasīja:

«Mans visumīļais! Ak vai, tēvs Vēlas, lai mēs tūlīt brauktu. Šovakar būsim Bruņu vīra ielā 7. Pēc nedēļas mēs būsim Londonā. — Kozete. 4. jūnijā.»

Viņu mīlestība bija tik nevainīga, ka Mariuss pat nepazina Kozetes rokrakstu.

To, kas bija noticis, var pastāstīt nedaudzos vārdos. Visu bija izdarījusi Eponīna. Pēc 3. jūnija vakara viņai prātā bija tikai divas domas: izjaukt sava tēva un bandītu nodomus sakarā ar Plimē ielas māju un izšķirt Mariusu ar Kozeti. Viņa apmainīja savas skrandas ar pirmo pretimnākošo jauno slaistu, kuram likās amiŽanti

pārģērbties par sievieti, un uzvilka šā vīrieša drēbes. Tā bija viņa, kas Marsa laukā bija iemetusi Žanam Valžānam klēpī izteiksmīgo brīdinājumu «Pārvācieties!». Žans Valžāns, atgriezies mājās, bija tiešām pateicis Kozetei: «Šovakar mēs aizbraucam un dosimies kopā ar Tusēnu uz Bruņu vīra ielu. Nākamnedēļ mēs būsim Londonā.» Šā negaidītā trieciena pārsteigta, Kozete bija steigšus uzrakstījusi pāris rindiņu Mariusam. Bet kā lai nogādā vēstuli uz pastu? Viņa nemēdza iziet no mājām viena, bet Tusēna, brīnīdamās par šādu uzdevumu, katrā ziņā parādītu vēstuli Fošlevāna kungam. Nemiera tirdīta, Kozete bija ieraudzījusi caur žogu vīrieša drēbēs ģērbušos Eponīnu, kas tagad visu laiku ložņāja ap dārzu. Kozete pasauca «jauno strādnieku», iedeva viņam piecus frankus un vēstuli, sacīdama: «Aiznesiet tūlīt šo vēstuli uz norādīto adresi!» Eponīna iebāza vēstuli kabatā. Nākamajā rītā, 5. jūnijā, viņa bija aizgājusi pie Kurfeiraka un vaicājusi pēc Mariusa ne tādēļ, lai nodotu tam vēstuli, bet — un to sapratīs ikviena greizsirdīga un mīloša dvēsele — «lai to redzētu». Tur viņa bija gaidījusi Mariusu vai vismaz Kurfeiraku — arī tikai tādēļ, lai redzētu. Kad Kurfeiraks viņai pateica: «Mēs ejam uz barikādēm,» — viņai iešāvās prātā kāda doma: mesties šai nāvē, kā viņa būtu metusies jebkurā citā, un ievilkt tajā arī Mariusu. Viņa bija sekojusi Kurfeirakam, uzzinājusi vietu, kur ceļ barikādi, un, būdama droša, ka Mariuss, kamēr nebija saņēmis nekādu ziņu, — jo viņa bija aizturējusi vēstuli, — naktij iestājoties, kā katru vakaru ieradīsies satikšanās vietā, viņa bija aizgājusi uz Plimē ielu, sagaidījusi tur Mariusu un draugu vārdā nodevusi tam aicinājumu, kuram, kā viņa domāja, vajadzēja to atvest uz barikādi. Viņa lika cerības uz Mariusa izmisumu, kad tas vairs neatradīs Kozeti; viņa nebija maldījusies. Pēc tam arī viņa pati bija atgriezusies Šanvrerī ielā. Mēs jau redzējām, ko viņa tur izdarīja. Viņa nomira ar to traģisko prieku, kādu izjūt greizsirdīgas dvēseles, kas aizrauj sev līdzi nāvē mīļoto būtni un saka: «Tā nepiederēs nevienam!»

Mariuss apklāja skūpstiem Kozetes vēstuli. Tātad viņa to mīl! Vienu brīdi viņam iešāvās prātā doma, ka tagad viņam vairs nevajag mirt. Pēc tam viņš nodomāja: «Viņa aizbrauc. Tēvs ved viņu uz Angliju, bet mans vectēvs ir pret mūsu laulību. Liktenis nemaz nav grozījies.»

Mariusam līdzīgiem sapņotājiem mēdz uznākt neizturamu moku brīži, kuros tad arī tiek pieņemti izmisuma pilni lēmumi. Dzīves nasta k|uvusi nepanesama, nāve ir labākais atrisinājums.

Viņšiedomājās, ka viņam atlicis izpildīt divi pienākumus: jāpaziņo Kozetei par savu nāvi un jānosūta pēdējās ardievas, kā arī jāglābj no nenovēršamās bojāejas, kādu sev gatavoja šis nabaga zēns, Eponīnas brālis un Tenardjē dēls.

Viņam bija klāt kabatas grāmatiņa, tā pati, kurā bija atradusies burtnīciņā, kur viņš bija ierakstījis tik daudzas Kozetei veltītas pārdomas par mīlestību. Viņš izplēsa no grāmatiņas vienu lapu un uzrakstīja ar zīmuli nedaudz rindiņu:

«Mūsu laulība nav iespējama. Es lūdzu atjauju no sava vectēva, viņš to nedeva; esmu bez līdzekļiem, un Tu arī. Aizsteidzos pie Tevis, bet Tevis vajrs nesastapu. Tu zini solījumu, kādu Tev esmu devis, — es to turēšu. Es mirstu. Mīlu Tevi. Kad Tu šo lasīsi, mana dvēsele būs pie Tevis un Tev uzsmaidīs.»

Mariusam nebija nekā, ar ko vēstuli aizzieģelēt, tādēļ viņš tikai salocīja lapu četrām kārtām un uzrakstīja šādu adresi:

Kozetei Fošlevāna jaunkundzei, Fošlevāna kunga dzīvokli, Bruņu vira ielā 7.

Salocījis vēstuli, viņš uz mirkli kļuva domīgs, paņēma atkal kabatas grāmatiņu, atvēra to un ierakstīja ar? to pašu zīmuli pirmajā lappusē četras rindiņas:

«Mans vārds ir Mariuss Ponmersī. Nogādājiet manu līķi manam vectēvam Žilnormāna "Rungām Golgatas māsu ielā 6, Marē.»

Viņš iebāza grāmatiņu atpakaļ svārku kabatā, tad pasauca Gavrošu. Uz Mariusa saucienu atskrēja zēns ar priecīgo un uzticības pilno sejiņu.

—   Vai gribi man izdarīt kādu pakalpojumu?

— Visu, ko vien vēlaties, — atbildēja Gavrošs. — Ak tu žēlīgais dievs! Bez jums es, nudien, jau sen būtu atstiepis kājas.

—   Vai redzi šo vēstuli?

—   Jā.

—  Paņem to! Ej tūlīt prom no barikādes (Gavrošs nemierīgi pakasīja aiz auss) un rīt no rīta nodod to Kozetes jaunkundzei pie Fošlevāna kunga, Bruņu vīra ielā 71

Varonīgais zēns atbildēja:

—       Labi, bet… pa to laiku var ieņemt barikādi, un rnanis te nebūs.

—       Pēc visām pazīmēm, barikādei neuzbruks pirms rītausmas, un to neieņems ātrāk kā rīt ap pusdienas laiku.

Šī atelpa, kādu uzbrucēji bija devuši barikādei, patiešām ieilga. Tas bija viens no tiem pārtraukumiem, kādi nereti mēdz būt nakts kaujās un kuriem aizvien seko divkārt nikns trieciens.

—       Nu, labi, — attrauca Gavrošs, — bet ja es to jūsu vēstuli aiznestu rīt no rīta?

—       Tas būs par vēlu. Barikāde droši vieri tiks ielenkta, visās ielās būs izlikti sargposteņi, un tu nevarēsi tikt laukā. Ej tūlīt!

Gavrošam nebija vairs, ko iebilst, viņš stāvēja, svārstīdamies un skumji kasīdams aiz auss. Pēkšņi ar viņam parasto putna iespurdzienu viņš paņēma vēstuli.

—   Labi, — viņš teica.

Un skriešus devās prom pa Mondetūra ieliņu.

Gavrošam bija ienākusi prātā kāda doma, kura viņam palīdzēja izšķirties, bet kuru viņš noklusēja aiz bailēm, ka Mariuss varētu ko iebilst.

Šī doma bija tāda:

«Vēl nav ne pusnakts. Bruņu vīra iela nav tālu, es tūlīt aiznesīšu vēstuli un paspēšu laikā atgriezties.»

PIECPADSMITA GRAMATA  BRUŅU VĪRA IELA

.

1 Pļāpīgā dzēšlapa

Kas gan ir kādas pilsētas vētrainie satraukumi salīdzinājumā ar dvēseles nemieru? Cilvēks ir vēl dziļāka dzelme nekā tauta. Žanu Valžānu tobrīd bija pārņēmis šausmīgs uzbudinājums. Viņā bija no jauna atvērusies visi bezdibeņi. Arī viņš drebēja tāpat kā Parīze, stāvot uz baiga un neizdibināma apvērsuma sliekšņa. Bija pieticis ar dažām stundām. Viņa liktenis un sirdsapziņa pēkšņi apmācās. Par viņu, tāpat kā par Parīzi, varēja sacīt: «Te darbojas divi spēki. Gaismas gars un tumsas gars saķērušies viens ar otru uz tilta virs bezdibeņa. Kurš no abiem nogrūdīs otru lejā? Kurš gūs virsroku?»

Tā paša 5. jūnija priekšvakarā Žans Valžāns kopā ar Kozeti un Tusēnu bija pārkravājušies uz Bruņu vīra ielu. Tur viņu gaidīja pēkšņs kļūmīgs sarežģījums.

Kozete nebija atstājusi Plimē ielu bez pretošanās mēģinājuma. Pirmo reizi, kopš viņi dzīvoja kopā, Kozetes un Žana Valžāna vēlēšanās bija dažādas; kaut arī šīs vēlēšanās nenonāca konfliktā, tās tomēr bija pretējas. No vienas puses iebildumi, no otras — nelokāmība. Pēkšņais padoms «Pārvācieties!», ko Žanam Valžānam bija iemetis klēpī svešinieks, bija viņu tā satraucis, ka viņš kļuva nepiekāpīgs. Viņš bija pārliecināts, ka viņu izsekojuši un viņu vajā. Kozetei vajadzēja piekāpties.

Viņi abi ieradās Bruņu vīra ielā klusēdami, ne vārda viens ar otru nerunādami, ikviens iegrimis pats savās rūpēs; Žans Valžāns bija tik satraukts, ka neredzēja Kozetes skumjas, bet Kozete tik skumja, ka neredzēja Žana Valžāna satraukumu.

Žans Valžāns bija paņēmis līdzi Tusēnu, ko nekad nebija darījis agrākajos prombūtnes laikos. Viņš nojauta, ka varbūt vairs neatgriezīsies Plimē ielā, un nevarēja nedz atstāt Tusēnu tur, nedz arī izpaust tai savu noslēpumu. Turklāt viņš to uzskatīja par padevīgu un uzticamu cilvēku. Kalpa neuzticība pret saimnieku sākas ar ziņkārību. Bet Tusēna, itin kā viņai jau no dzimšanas būtu nolemts būt par Žana Valžāna kalponi, nebija ziņkārīga. Stostīdamās viņa rnēdza teikt savā Barnevilas zemnieces izloksnē: «Kāda nu esmu, tāda esmu; daru tik savu darbu; gar citu man nav daļas.»

Aizbraucot no Plimē ielas, — un šī aizbraukšana izskatījās gandrīz kā bēgšana, — Žans Valžāns šoreiz nebija paņēmis līdzi nekā cita kā mazo, smaržojošo koferīti, ko Kozete bija nokristījusi par «nešķiramo». Smagām lādēm būtu bijuši vajadzīgi nesēji, bet nesēji ir liecinieki. Tika pasaukts važonis pie Babilonas ielas vārtiņiem, un viņi aizbrauca.

Tikai ar lielām pūlēm Tusēna bija izdabūjusi atļauju iesaiņot līdzi kaut cik veļas, drēbju un dažus tualetes piederumus. Bet Kozete paņēma līdzi tikai šķirstiņu ar rakstāmlietām un susināmā papīra mapi.

Lai viņu nozušana būtu vēl klusāka un nemanāmāka, Žans Valžāns bija iekārtojis tā, ka Plimē ielas savrupmāja tika atstāta novakarē, tādēļ Kozetei bija pieticis laika uzrakstīt vēstulīti Mariusam. Bruņu vīra ielā viņi ieradās pilnīgā tumsā.

Viņi aizgāja gulēt klusēdami.

Dzīvoklis Bruņu vīra ielā atradās dibenpagalmā, trešajā stāvā, un tajā bija divas guļamistabas, ēdamistaba un ēdamistabai līdzās virtuve ar istabiņu pažobelē, kur atradās saliekamā gulta, kas tika Tusēnai. Ēdamistaba vienlaikus bija arī priekšnams un atdalīja vienu no otras abas guļamistabas. Dzīvoklis bija apgādāts ar visiem nepieciešamajiem mājturības piederumiem.

Cilvēki nomierinās gandrīz tikpat pēkšņi, kā uztraucas, tādā nu ir cilvēka daba. Tiklīdz Žans Valžāns nokļuva Bruņu vīra ielā, viņa nemiers norima un pamazām izgaisa. Ir nomierinošas vietas, kas itin kā mehāniski iedarbojas uz garu. Iela bija maz pazīstama, iedzīvotāji mierīgi, un Žans Valžāns juta, ka viņam it kā pielīp miers šai vecās Parīzes ieliņā, tik šaurā, ka braukšanai tā bija aizsprostota ar baļķi, kas bija pārlikts šķērsām pāri diviem stabiem, tik mēmā un kurlā trokšņainas pilsētas vidū, krēslainā gaišas dienas laikā un it kā pasargātā no visiem uztraukumiem ar savām divi rindām augsto, simtgadīgo namu, kuri rāmi klusē, kā tas sirmgalvjiem piederas. Sai ielā mājo sastingusi aizmirstība. Žans Valžāns te brīvi uzelpoja. Kā gan viņu te kāds varētu sameklēt?

Viņa pirmās rūpes bija novietot pie savas gultas «nešķiramo».

Viņš gulēja labi. Rīts gudrāks par vakaru; var pievienot: rīts gaišāks par vakaru. Otrā rītā viņš piecēlās gandrīz jautrs. Neglītā ēdamistaba ar veco, apaļo galdu, zemo bufeti un slīpi pakārto spoguli virs tās, ar ķirmju izgrauzto atzveltnes krēslu un dažiem krēsliem, kas bija apkrauti ar Tusēnas saiņiem, viņam likās burvīga. No viena saiņa līda laukā Žana Valžāna nacionālās gvardes formas tērps.

Bet Kozete bija likusi Tusēnai ienest buljonu viņas istabā un nerādījās līdz pat vakaram.

Ap pulksten pieciem Tusēna, kas visu laiku tekāja, būdama ļoti aizņemta ar vienkāršā dzīvoklīša iekārtošanu, pasniedza ēdamistabā aukstu putna cepeti, ko Kozete aiz cieņas pret tēvu bija ar mieru nogaršot.

Pēc tam, aizbildinādamās ar stiprām galvassāpēm, Kozete novēlēja Žanam Valžānam labu nakti un ieslēdzās savā guļamistabā. Žans Valžāns ar apetīti apēda cāļa spārniņu un, atspiedies ar elkoņiem uz galda, pamazām kļuva mierīgāks, sāka justies atkal drošībā.

Ieturot vienkāršās pusdienas, viņš pa ausu galam dzirdēja, kā Tusēna stostīdamās divi trīs reizes viņarn teica: «Kungs, visapkārt dzird troksni un kņadu, Parīzē kaujas.» Bet, daudzu iekšēju pārdomu nodarbināts, viņš šos vārdus nemaz neievēroja. Taisnību sakot, viņš tos nemaz lāgā nebija dzirdējis.

Viņš piecēlās un sāka staigāt no loga uz durvīm un no durvīm uz logu, arvien vairāk un vairāk nomierinādamies.

Tiklīdz viņš bija atguvis garīgo līdzsvaru, viņam atkal ienāca prātā Kozete — viņa vienīgās rūpes. Ne tādēļ, ka viņu būtu uztraukušas Kozetes galvassāpes, šis nelielais nervu satricinājums, jaunas meitenes untums, acumirklīgs mākonītis — tas viss pāries vienā divi dienās; bet viņš domāja par nākotni un kā parasti domāja par to ar maigumu. Lai kā, viņš neredzēja nekādus šķēršļus tam, ka viņu laimīgā dzīve atkal ievirzīsies ierastajās sliedēs. Ir brīži, kad viss šķiet neiespējams, bet brīžiem atkal viss liekas viegls; Žanam Valžānam patlaban bija viens no šiem laimīgajiem brīžiem. Tie parasti mēdz uznākt pēc jaunajiem, tāpat kā diena pēc nakts, saskaņā ar pretstatu maiņas likumu, kas ir pašas dabas pamatā un ko paviršie prāti sauc par antitēzi. Patvēries šai mierīgajā ielā, Žans Valžāns atbrīvojās no visa, kas viņu kopš kāda laika bija satraucis. Tieši tādēļ, ka viņš bija redzējis daudz tumsas, viņš sāka samanīt šur tur debesu zilumu. Pamest Plimē ielu bez kādiem sarežģījumiem un starpgadījumiem — tas jau bija labs iesākums. Varbūt būtu prātīgāk atstāt Franciju — kaut vai uz dažiem mēnešiem — un aizbraukt uz Londonu. Jā, viņi brauks. Dzivot Francijā vai dzīvot Anglijā — vai nav vienalga, ja vien viņam līdzās būs Kozete? Kozete bija viņa tēvzeme. Viņa laimei pietika ar Kozeti; bet doma, ka Kozetes laimei varbūt nepietiek ar viņu, — šī doma, kas agrāk radīja viņā nemieru un bezmiegu, tagad viņam nemaz neienāca prātā. Visas agrākās sāpes norima, un viņš bija pilns optimisma. Ja Kozete bija līdzās, viņam šķita, ka tā pieder viņam; tie ir optiski māņi, ko izbaudījuši visi. Viņš izkārtoja savās domās — un ar visām iespējamām ērtībām — braucienu ar Kozeti uz Angliju un kaut kur sapņu tālēs jau redzēja atdzimstam savu lairni.

Šurpu turpu lēni staigājot pa istabu, viņš pēkšņi ievēroja kaut ko savādu.

Tieši pretī, slīpi virs bufetes pakārtajā spogulī, viņš ieraudzīja un skaidri izlasīja šīs trīs rindiņas:

«Mans visumīļais! Ak vai, tēvs vēlas, lai mēs tūlīt brauktu. Šovakar būsim Bruņu vīra ielā 7. Pēc nedēļas mēs būsim Londonā. — Kozete. 4. jūnijā.»

Žans Valžāns samulsis apstājās.

Pēc atbraukšanas Kozete bija nolikusi savu rakstāmmapi ar susināmo papīru uz bufetes spoguļa priekšā un, mocīdamās sāpīgā nemierā, bija to tur aizmirsusi, neievērodama pat, ka atstājusi to atvērtu, turklāt tieši tai lappusē, kur nosusinājusi trīs uzrakstītās rindiņas, kuras bija iedevusi jaunajam strādniekam, kas gāja garām pa Plimē ielu. Raksts bija nospiedies uz mapes dzēšpapīra.

Spogulis atspoguļoja šo rakstu.

Te bija vērojams tas, ko ģeometrijā sauc par simetrisko attēlu; tādējādi uz dzēšpapira otrādi apgrieztais raksts spogulī izkārtojās pareizi un atguva savu īsto jēgu; Žana Valžāna acu priekšā atradās vēstule, ko Kozete iepriekšējā dienā bija rakstījusi Mariusam.

Tas bija vienkārši un satricinoši.

Žans Valžāns piegāja pie spoguļa. Viņš vēlreiz pārlasīja trīs rindiņas, bet neticēja savām acīm. Sīs rindiņas viņam šķita parādāmies zibens uzliesmojuma gaismā. Tā bija halucinācija. Tas nebija iespējams. Tas nevar būt.

Pamazām viņš sāka skaidrāk.apjēgt; viņš uzlūkoja Kozetes mapi un atguva īstenības apziņu. Tad paņēma mapi un sacīja: «Tas nāk no šejienes.» Viņš drudžaini apskatīja dzēšlapā nospiestās trīs rindiņas; ačgārnie burti veidoja dīvainus ķeburus, un viņš tajos neredzēja nekādas jēgas. Tad viņš nodomāja: «Bet tas taču nekā nenozīmē, te nekas nav rakstīts.» Un, neizsakāmi atvieglots, viņš uzelpoja ar pilnu krūti. Kurš gan nav izjutis šo muļķīgo prieku šausmu brīžos? Dvēsele nepadodas izmisumam, kamēr nav izsmēlusi visas ilūzijas.

Viņš turēja rokā mapi un aplūkoja to, vientiesīgi priecādamies, gandrīz gatavs smieties par halucināciju, kas viņu piemuļķojusi. Pēkšņi acis atkal pavērās spogulī un viņš no jauna ieraudzīja to pašu vīziju. Trīs rindiņas tur iezīmējās nepielūdzamā skaidrībā. Šoreiz tā vairs nebija mirāža. Vīzijas atkārtošanās jau ir realitāte; viss bija skaidrs kā uz delnas — spogulī pareizi atainojās lasāmais raksts. Viņš saprata.

Žans Valžāns sagrīļojās, izmeta no rokām mapi un smagi atkrita vecajā atzveltnes krēslā līdzās bufetei; viņa galva noslīga, skatiens kļuva stiklains, apmulsis. Viņš nodomāja, ka nav nekādu šaubu, ka šīs pasaules gaisma viņam izdzisusi uz visiem laikiem, ka Kozete to kādam rakstījusi. Tad viņš izdzirdēja savu dvēseli, kas, atkal kļuvusi baismīga, izgrūda tumsā dobju rēcienu. Pamēģiniet atņemt lauvam krātiņā gaļu!

Savādi un bēdīgi, bet tobrīd Mariuss vēl nebija saņēmis Kozetes vēstuli; nejaušs gadījums to bija nodevīgi pasniedzis Žanam Valžānam, pirms tā tika nodota Mariusam.

Žanu Valžānu līdz tai dienai vēl nebija pieveicis neviens pārbaudījums. Viņš bija pārdzīvojis baismīgus brīžus, viņam nebija tikusi aiztaupita neviena neveiksme; nežēlīgais liktenis, bruņojies visiem pārmācības līdzekļiem un visiem sabiedrības aizspriedumiem, bija izraudzījis viņu par savu mērķi un nikni vajājis viņu. Taču viņš nebija ne atkāpies, ne liecies kāda priekšā. Ja vajadzēja, viņš pieņēma vispārdrošākos lēmumus; viņš bija ziedojis savu jauniekaroto personas neaizskaramību, atdevis savu brīvību, riskējis ar savu galvu, visu zaudējis, visu izcietis un palicis tik nesavtīgs un stoisks, ka brīžiem likās, ka viņš līdzīgi moceklim atteicies pats no sevis. Viņa sirdsapziņa, norūdījusies cīņā pret dažādajiem triecieniem, varēja likties mūžam neuzveicama. Taču tagad, ja kāds būtu varējis ieskatīties viņa sirds dziļumos, tas būtu spiests atzīt, ka tā sāk kļūt vājāka.

No visām mokām, kādas viņš bija pārcietis ilgajā spīdzināšanā, ko viņam bija piešķīris liktenis, šīs mokas bija visbriesmīgākās. Nekad viņš nebija atradies līdzīgās spīlēs. Viņš sajuta visu snaudošo jūtu noslēpumainu atdzīvošanos. Viņš sajuta dūrienu viņam nezināmā nervā. Ak vai, vislielākais posts, pareizāk sakot, vienīgais posts, ir mīļotās būtnes zaudēšana.

Nabaga vecais Žans Valžāns, protams, mīlēja Kozeti vienīgi kā tēvs, bet mēs jau agrāk minējām, ka pati viņa bārā dzīve bija ietvērusi šai tēvišķumā visus mīlestības veidus: viņš mīlēja Kozeti kā meitu, mīlēja to kā māti "un mīlēja to kā māsu. Taču, tā kā viņam nekad nebija bijis nedz mīļākās, nedz sievas un tā kā daba ir tāds kreditors, kas nepieņem nevienu protestētu vekseli, tad ari šīs visnegaistošākās jūtas bija piejauktas visām citām, neskaidras, neizprotamas, apžilbinoši tīras, neapzinātas, debešķīgas, eņģeliskas, dievišķīgas; ne tik daudz jūtas, cik instinkts, ne tik daudz instinkts, cik tieksme, nemanāma un neredzama, tomēr reāla, un viņa bezgalīgajā maigumā pret Kozeti mīlestība šā vārda īstajā nozīmē bija kā zelta ādere kalnu dzīlēs — apslēpta un neskarta.

Atcerēsimies viņa jūtu stāvokli, par ko jau tikām runājuši. Nekāda laulība nebija iespējama starp viņiem, pat ne garīga, un tomēr nebija šaubu, ka viņu likteņi bija cieši sasaistījušies. Izņemot Kozeti, tas ir, izņemot bērnu, Žans Valžāns visā savā garajā mūžā nebija pazinis nekā, ko būtu varējis mīlēt. Kaislības un mīlestības jūtas, kas cita citu nomaina, nebija atstājušas viņa dvēselē tās pakāpeniskās zaļuma nokrāsas no gaiši zaļā līdz tumši zaļajam, kuras vērojamas pārziemojušā lapotnē un cilvēkos, kas pārkāpuši pāri piecdesmitiem. īsi sakot, — un mēs jau vairākkārt esam to minējuši, — viss šis iekšējais jūtu saliedējums, viss šis veselais, kura rezultāts bija cēla tikumība, galu galā padarīja Žanu Valžānu par Kozetes tēvu. Tas bija savāds tēvs, kurā apvienojās gan vectēvs, gan dēls, gan brālis, gan vīrs; tēvs, kurā tai pašā reizē bija jūtama ari māte; tēvs, kas mīlēja un dievināja Kozeti un kam šis bērns nozīmēja gaismu, mājvietu, ģimeni, tēvzemi, paradīzi.

Kad viņš ieraudzīja, ka tas uz visiem laikiem beidzies, ka Kozete no viņa aizlido, izslīd viņam no rokām, pazūd, nenotverama kā mākonis, kā ūdens, kad viņa acu priekšā nostājās satriecošā īstenība; tās sirds tiecas pēc cita, kāds cits ir tās dzīves sapnis, tai ir savs iemīļotais, es esmu tikai tēvs, es tai vairs neeksistēju; kad viņam nebija vairs ne mazāko šaubu, kad viņš sev sacīja: «Tā aiziet no manis!» — sāpes, ko viņš izcieta, sniedzās pāri cilvēka spēkiem. Izdarīt visu to, ko viņš bija darījis, un beidzot nonākt tiktāl! Kā tad tā? — Viņš vairs nav nekas! Tad, kā jau mēs sacījām, viņš nodrebēja protestā no galvas līdz kājām. Ikvienā savas būtnes daļiņā viņš sajuta mostamies milzīgu patmīlību, un šā vīra dvēseles dziļumos ierēcās viņa «es».

Mēdz būt iekšējas katastrofas. Bezcerības pārliecība nekad neiekļūst cilvēkā, nenobīdot sānis un nesalaužot dažus visdziļākos pamatus, kas bieži vien veido paša cilvēka būtību. Sāpes, kad tās sasniedz šādu pakāpi, nozimē visu sirdsapziņas spēku atkāpšanos. Tās ir liktenīgas krīzes. Daži no mums tās pārdzīvo, palikdami uzticīgi paši sev un stingri sava pienākuma pildīšanā. Kad ciešanu mērs iet pāri malām, pat visnesatricināmākā tikumība sāk svārstīties. Žans Valžāns atkal paņēma rakstāmmapi un vēlreiz pārliecinājās par patiesību; viņš palika sagubis un it kā pārakmeņojies, stingu skatienu vērdamies trīs neapstrīdamajās rindiņās; varēja nodomāt, ka viss viņa dvēselē grūst, — tik ļoti viņš bija sadrūmis.

Viņš pētīja šo atklājumu, iedomās pārspīlēdams ta lielo nozīmi, ar šķietamu un šausminošu mieru — jo tiešām tas ir briesmīgi, kad cilvēka mierīgums pārvēršas statujas stingumā.

Viņš apsvēra briesmīgo soli, ko liktenis bija spēris bez viņa ziņas, atcerējās pērnās vasaras bažas, kuras tik vieglprātīgi bija izklīdinājis, un atkal ieraudzīja bezdibeni. Tas bija tas pats bezdibenis, tikai Žans Valžāns tagad nestavēja tā malā — viņš atradās pašās dzīlēs.

Nedzirdēti un mokoši: viņš bija tur iekritis, pats to nemanīdams. Visa viņa dzīves gaisma bija izdzisusi, bet viņš taču bija cerējis, ka allaž redzēs sauli.

Viņa instinkts vairs nesvārstījās. Viņš nostatīja blakus dažus apstākļus, dažus datumus, atcerējās, kā Kozete dažreiz bija nosarkusi, dažreiz nobālējusi, un nodomāja sevī: «Tas ir viņš.» Izmisuma gaišredzība ir sava veida noslēpumains loks, kura bultas nekad nešauj garām. Ar pašiem pirmajiem minējumiem viņš trāpīja Mariusu. Viņš nezināja vārdu, bet tūdaļ atrada šā vārda īpašnieku. Atmiņas nepielūdzami iznira cita aiz citas, un to dziļumā viņš skaidri ieraudzīja nepazīstamo klaiņotāju Luksemburgas dārzā, šo nožēlojamo mīlas dēku meklētāju, sentimentālo romānu dīkdienīgo varoni, šo muļķi, šo nelieti, jo tā taču ir nelietība — raidīt mīlas skatienus meitenei, kurai līdzās sēž tēvs, kas to mīl.

Noteikti konstatējis, ka visa notikušā galvenais vaininieks ir šis jauneklis un ka viss radies tā dēļ, Žans Valžāns, atdzimušais vīrs, vīrs, kas tik daudz bija cīnījies ar ļaunumu savā dvēselē, vīrs, kas tik ļoti bija nopūlējies, lai visu savu dzīvi, visu postu un visas nelaimes pārvērstu par mīlestību, ielūkojās sevī pašā un ieraudzīja tur spoku — Ienaidu.

Lielas sāpes dziļi nomāc. Tās rada vilšanos dzīvē. Cilvēks, kuru piemeklē sāpes, sajūt kaut ko no sevis aizejam. Jaunībā sāpju pieskāriens mēdz būt drūms, bet vēlāk tas ir baismīgs. Ak vai, ja pat tad, kad asinis vēl karstas, kad mati ir tumši, kad galva uz pleciem turas taisni kā lāpas liesma, kad likteņa kamols gandrīz vēl nemaz nav risināts, kad iecerētas mīlestības pārpilnai sirdij vēl atbild otras sirds puksti, kad vēl ir laiks izlabot kļūdas, kad visas sievietes un visi smaidi, un visa nākotne, un visi apvāršņi vēl sasniedzami, kad dzīvības spēks vēl ir pilnā briedumā, — ja arī tad izmisums ir briesmīgs, kā gan tad ir vecumā, kad gadi, aizvien vairāk izbālēdami, trauktin traucas pretī tai krēslainajai stundai, kad sākam saskatīt kapa zvaigznesl

Kamēr viņš pārdomāja, ienāca Tusēna. Žans Valžāns piecēlās un viņai jautājas

—   Kur tas notiek? Vai jus nezināt?

Apmulsusi Tusēna nespēja nekā cita kā atjautāti

—   Ko jūs vēlaties?

Žans Valžāns turpinājās

—   Vai tad jūs man nupat neteicāt, ka kaut kur kaujas?

—   Ak jā, kungs, — atbildēja Tusēna. — Tas ir Senmerī pusē.

Ir tādi pēkšņi uzbrāzmojumi, kurus bez mūsu ziņas izraisa visapslēptākā doma. Droši vien šāda uzbrāzmo juma ietekmēts un pats to gandrīz vai neapzinādamies, Žans Valžāns pēc piecām minūtēm jau atradās uz ielas.

Kailu galvu viņš sēdēja uz ietves stabiņa pie savas majas vārtiem. Šķita, ka viņš ko klausās.

Bija pienākusi nakts.

2 ielaszēns — gaismas ienaidnieks

Cik ilgu laiku viņš bija tā pavadījis? Kādi uzplūdi un atplūdi bija viņa traģiskajām pārdomām? Vai viņš spēja atkal izslieties? Vai viņš palika noliekts pie zemes? Vai viņš bija jau galīgi salauzts? Vai viņš vēl varēja atžirgt un atrast savā apziņā kādu stingru atbalsta punktu? Droši vien ari viņš pats nebūtu varējis uz to atbildēt.

Iela bija tukša. Daži izbijušies buržuā, kas steidzīgi atgriezās mājās, tikko viņu ievēroja. Briesmu brīžos ikviens domā tikai par sevi. Laternu aizdedzējs Ifā parasti atnāca iedegt laternu, kas karājās tieši pretī nama Nr. 7 vārtiem, un aizgāja. Žans Valžāns, ja kāds viņu būtu ievērojis šai tumsā, nebūtu licies pēc dzīva cilvēka. Viņš sēdēja pie vārtiem uz stabiņa nekustīgs kā ledū sasalis spoks. Izmisums parasti it kā sasaldē cilvēku. Varēja dzirdēt trauksmes zvana skaņas un dusmu pilnu, neskaidru pūļa dūkoņu. Pa vidu šiem zvana sitieniem, kas saplūda kopā ar dumpja troksni, Senpola tornī pulkstenis svinīgi un nesteigdamies nosita vienpadsmit, jo trauksmes zvans ir cilvēka, bet laiks — dieva roku darbs. Pulksteņa sitieni neatstāja uz Žanu Valžānu nekādu iespaidu; Žans Valžāns nepakustējās. Bet gandrīz tai pašā bridi no tirgus haļļu puses atskanēja pēkšņa zalve, tai sekoja otra, vēl spēcīgāka; tas droši vien bija uzbrukums barikādei Šanvrerī ielā, kuru, kā jau redzējām, atsita Mariuss. No šās divkārtējās zalves, kas nakts klusumā likās vēl negantāka, Žans Valžāns nodrebēja; viņš piecēlās un pagriezās uz to pusi, no kurienes nāca troksnis, pēc tam atkal apsēdās uz stabiņa, sakrustoja rokas, un viņa galva no jauna lēnām noslīga uz krūtīm.

Viņš atkal atsāka drūmo dialogu pats ar sevi.

Pēkšņi viņš pacēla acis — pa ielu kāds gāja, viņš dzirdēja tuvumā soļus; viņš paskatījās un laternas gaismā pie Arhīva, kur nobeidzas iela, ieraudzīja bālu, jaunu un starojošu seju.

Gavrošs nupat bija sasniedzis Bruņu vīra ielu.

Viņš lūkojās gaisā un, šķita, kaut ko meklēja. Viņš ļoti labi redzēja Žanu Valžānu, bet nepievērsa tam uzmanību.

Palūkojies uz augšu, Gavrošs sāka raudzīties uz leju; pastiepies pirkstgalos, viņš sāka apskatīt apakšstāva durvis un logus; tie visi bija aizvērti, aizslēgti un aizbultēti. Pārbaudījis piecas sešas tādējādi aizbarikadētas namu fasādes, zēns paraustīja plecus un novērtēja stāvokli, pats pie sevis noteikdams:

—  Velns parāvis!

Pēc tam viņš atkal sāka skatīties uz augšu.

Žans Valžāns, kas vēl brīdi pirms tam atradās tādā dvēseles stāvoklī, ka nebūtu ne ar vienu ne runājis, ne ari kādam atbildējis, sajuta neatvairāmu vēlēšanos uzrunāt šo zēnu.

—   Mazais, — viņš teica, — kas tev vajadzīgs?

—  Man vajadzīgs ēst, — Gavrošs skaidri atbildēja.

Un piebilda: — Pats jūs esat mazais.

Žans Valžāns parakņājās kabatā un izvilka no tās piecfranku gabalu.

Bet Gavrošs, kas piederēja pie cielavu sugas un ātri pārlēca no vienas kustības uz otru, jau bija paķēris kādu akmeni. Viņš bija ieraudzījis laternu.

—  Skat,— viņš teica, — jums te vēl deg laternas. Jūs neievērojat noteikumus, mīļie draugi. Tā nav nekāda kārtība. Ņemsim un sadauzīsim to.

Un viņš iesvieda ar akmeni laternai, kuras stikli nobira ar tādu šķindoņu, ka buržuā, kas bija paslēpušies aiz logu aizkariem pretējā mājā, iekliedzās: — Nu jau atkal sākas deviņdesmit trešais gadsl

Laterna stipri sašūpojās un apdzisa. Iela pēkšņi kļuva tumša.

—       Tā, tā, vecā iela, — noteica Gavrošs, — mauc vien galvā savu naktsinici!

Un, pagriezies pret Žanu Valžānu, jautāja;

—        Kā sauc tur to milzu celtni jūsu ielas galā? Tas ir Arhīvs, vai ne? Vajadzētu apdauzīt mazliet tās resnās, muļķīgās kolonnas un uzcelt no tām jauku jauko barikādi.

Žans Valžāns piegāja pie Gavroša.

—        Nabadziņš, — noteica viņš pie sevis pusbalsī, — viņš ir izsalcis.

Un viņš iespieda tam rokā piecfranku gabalu.

Gavrošs pacēla snīpi gaisā, izbrīnījies par šā «sū» lielumu; viņš paskatījās uz to tumsā, un lielās monētas spožums viņu apžilbināja. Piecfranku gabalus viņš pazina tikai pēc nostāstiem, šo naudas gabalu labā slava viņam bija tīkama; viņš bija sajūsmā, redzēdams vienu no tiem tik tuvu. Viņš sacīja: «Nu, tad apskatīsim ar šo tīģeri.»

Dažus mirkļus viņš to jūsmīgi aplūkoja, tad, pagriezies pret Žanu Valžānu, sniedza tam naudas gabalu un majestātiski teica:

—       Buržuā, man labāk patīk dauzīt laternas. Ņemiet atpakaļ savu zvērul Mani nevar uzpirkt. Tam ir pieci nagi, bet mani tas neieskrambās.

—   Vai tev ir māte? — vaicāja Žans Valžāns.

Gavrošs atbildēja:

—  Varbūt drīzāk nekā jums.

—       Nu, tad paturi šo naudu un atdod savai māteil — turpināja Žans Valžāns.

Gavrošs jutās aizkustināts. Turklāt viņš nupat ievēroja, ka vīrs, kas ar viņu sarunājas, bija bez cepures, un tas viņam iedvesa uzticību.

—       Vai ne, — viņš teica, — tas nav tādēļ, lai es vairs nedauzītu laternas?

—   Dauzi, cik tev patīk!

—   Jūs esat brašs vīrs, — noteica Gavrošs.

Un viņš iebāza piecfranku gabalu vienā no savām kabatām.

Viņa uzticība pieauga, un viņš piemetināja:

—   Vai jūs dzīvojat šai ielā?

—  Jā, un kas tad ir?

—   Vai jūs man nevarētu parādīt septīto numuru?

—   Kam tev vajadzīgs septītais numurs?

Te zēns aprāvās; viņš nobijās, ka pateicis pārāk daudz, un sparīgi ielaida nagus matos, atbildot tikai:

—   Tāpat vien.

Žanam Valžānam iešāvās prātā atminējums. Sāpju brīžos mēdz uznākt šāda apskaidrība. Viņš vaicāja zēnam:

—   Vai tik tu neesi man atnesis vēstuli, ko es gaidu?

—       Jums? — jautāja Gavrošs. — Jūs jau neesat sieviete.

—   Vēstule ir Kozetes jaunkundzei, vai ne?

—        Kozetei? — noņurdēja Gavrošs. — Jā, liekas, ka tāds ir tas jocīgais vārds.

—       Nu redzi, — turpināja Žans Valžāns, — man viņai jānodod šī vēstule. Dod šurpl

—       Tādā gadījumā jūs taču zināt, ka esmu atsūtīts no barikādes.

—   Bez šaubām, — noteica Žans Valžāns.

Gavrošs iebāza roku kādā citā kabatā un izvilka no tās četrkārt salocīto papīra lapu.

Pēc tam viņš militāri nosveicināja.

—       Cieņu pret depešu, — viņš teica. — Tā nāk no pagaidu valdības.

—   Dod šurpl — sacīja Žans Valžāns.

Gavrošs turēja papīra lapiņu, pacēlis to virs galvas.

—       Nedomājiet, ka tā ir kāda mīlestības vēstule. Tā ir rakstīta sievietei, bet domāta tautai. Mēs, vīrieši, karojam, bet mēs cienām vājo dzimumu. Mēs neesam tādi ka augstākā sabiedrība, kur modes āksti sūta muļķīgas vēstulītes visādām muļķēm.

—   Dod šurpl

—       Patiesi, — turpināja Gavrošs, — jūs, liekas, esat brašs vīrs.

—   Dod žigli!

—   Ņemiet!

Un viņš nodeva papīriņu Žanam Valžānam.

—       Tikai pasteidzieties,Sozes kungs, jo Sozītes jaunkundze gaida.

Gavrošs bija apmierināts, ka izgudrojis šādu vārdu.

Žans Valžāns jautāja:

—  Vai atbilde jānogādā uz Senmerī?

—   Jūs maldāties, — iesaucās Gavrošs, — saldu rausi nosaukdami par pankūku. Sī vēstule nāk no Šanvrerī ielas barikādes, un es turp atgriežos. Ar labu nakti, pilsoni!

To pateicis, Gavrošs aizgāja vai, pareizāk sakot, aizspurdza kā brīvībā izsprucis putniņš uz turieni, no kurienes bija atlidojis. Viņš atkal ienira tumsā, itin kā izurbdams tajā caurumu, ar neatslābstošu lodes ātrumu; Bruņu vīra ieliņa palika klusa un tukša; vienā acumirklī šis dīvainais zēns, kurš atgādināja ēnu vai sapni, bija nogrimis tumšo namu rindu miglā un izgaisis tajā kā dūmi nakts tumsā; varētu domāt, ka viņš izkusis un izkūpējis, ja dažas minūtes pēc viņa nozušanas skaja stikla šķindoņa un milzīgs krītošas laternas brīkšķis uz. bruģa pēkšņi nebūtu atkal uzmodinājis sašutušos buržuā. Tur Gavrošs skrēja pa Salmu ielu.

3 kamēr Kozete un Tusēna guļ

Žans Valžāns atgriezās dzīvoklī ar Mariusa vēstuli.

Viņš uzkāpa pa trepēm taustoties, apmierināts . ar tumsu kā pūce, kas notvērusi laupījumu, klusi atvēra uņ aizvēra savas istabas durvis, paklausījās, vai nedzird kādu troksni, konstatēja, ka, spriežot pēc visa, Kozete un Tusēna guļ, iemērca Fimada maisījuma pudelītē trīs četrus sērkociņus, kamēr viens no tiem aizdegās, — tik ļoti viņam drebēja roka; tas, ko viņš nupat darīja, līdzinājās zādzībai. Beidzot svece bija aizdegta, viņš atspiedās ar elkoņiem uz galda, atlocīja zīmīti un sāka lasīt.

Stipru jūtu uzplūdumā cilvēks nelasa, viņš, tā sakot, uzklūp papīram, kas viņam rokās, sažņaudz to kā upuri, burza to, ielaiž tajā savu dusmu vai prieka nagus; viņš ķer no beigām, pārlec uz sākumu; viņa uzmanība kļūst drudžaina, tā saprot lasāmo tikai vispārējos vilcienos, apmēram pašu galveno; tā uztver tikai kaut ko vienu, bet viss pārējais pazūd. Mariusa vēstulītē Kozetei Žans Valžāns redzēja tikai šos vārdus;

«… Es mirstu. Kad Tu šo lasīsi, mana dvēsele būs pie Tevis.»

Raugoties šai rindiņā, Žana Valžāna acis šausmīgi apžilba; kādu brīdi viņš jutās kā satriekts no jūtu pārmaiņas, kāda viņā norisa. Viņš vērās Mariusa zīmītē ar skurbu izbrīnu, acu priekšā tēlojās lieliska aina — ienīstās būtnes nāve.

Viņa sirds baigi iegavilējās aiz prieka. Tātad tas viss ir beidzies. Atrisinājums pienācis ātrāk, nekā to varēja iedrošināties cerēt. Būtne, kas bija nostājusies viņam ce|ā, nozudīs. Tā aizies no dzīves pati, nepiespiesti, no laba prāta. Bez viņa, Žana Valžāna līdzdalības, bez kādas viņa vainas «šis cilvēks» drīz mirs. Varbūt tas jau ir miris. Te savā drudžainajā satraukumā viņš sāka aplēst. Nē. Viņš vēl nav miris. Vēstule acīmredzot bija rakstīta tā, lai Kozete to lasītu rīt no rīta; pēc tām divi zalvēm, kas bija atskanējušas starp pulksten vienpadsmitiem un pusnakti, nebija nekas noticis; barikādei pa īstam neuzbruks ātrāk kā rītausmā, bet vienalga, kopš tā brīža, kad «šis cilvēks» iesaistījies šai karā, tas ir pazudis, iekļuvis starp zobratiem. Žans Valžāns jutās atbrīvots. Tātad viņš atkal būs divatā ar Kozeti. Sāncensība izbeigusies; atkal pavērās nākotne. Vajag tikai noglabāt šo vēstulīti savā kabatā. Kozete nekad nedabūs zināt, kur «šis cilvēks» palicis. «Jāļauj tikai notikt, kam jānotiek. Sis cilvēks nekur nevar izbēgt. Ja tas vēl nav miris, tad katrā ziņā mirs. Kāda laimei»

To visu apsvēris, viņš kļuva drūms.

Pēc tam viņš nogāja lejā un uzmodināja durvju sargu.

Pēc kādas stundas Žans Valžāns izgāja no mājas pilnīgā nacionālās gvardes formas tērpā un apbruņojies. Durvju sargs bija bez pūlēm sameklējis pie kaimiņiem viņam trūkstošo uzkabi. Viņam bija pielādēta šautene un pilna patronu soma. Viņš devās uz tirgus haļļu pusi.

4 Gavroša pārmērīgā dedzība

Pa to laiku Gavrošam atgadījās kāds piedzīvojums. Pēc labākās sirdsapziņas Salmu ielā sasitis ar akmeni laternu, Gavrošs iznāca Vecajā Odrietu ielā un,

nesastapdams tur pat «nevienu kaķi», nodomāja, ka tagad ir izdevigs gadījums uzraut vienu no tām daudzajām dziesmiņām, kuras viņš prata. Dziesmiņa viņa soli nepadarīja vis gausāku, bet gan ātrāku. Iedams gar aizmigušajiem vai izbiedētajiem namiem, viņš sāka bārstīt šos ugunīgos pantus:

Mazs putnēns čirkst no birztaliņas) Te vakar skaistā Atala Ar kādu krievu redzēta …

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Jā, draugs Pjero, tev bēdu ziņas: Stāv Mita tur pie lodziņa Un mani iekšā aicina.

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Sis šķelmes nezūd man no miņas, To inde mani skurbina, Un beigts no tās kungs Orfila, Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Cik karstas krūtis modās dziņas, Kad kādreiz Zeilas mantija Tās daiļumus man pavēra .., Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Kā teiksmu tēls no pasaciņas Skiet Lolas gaišā galviņa, Ar rožu ziediem rotāta.

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

No Žannas mazās istabiņas, Kur ģērbās tā pie spoguļa, Sirds mana sveikā nespruka. Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Kas zvaigznes? — Bālas uguntiņas Pret to, kā Stella staroja, Kad beigusies bij kadriļa.

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Dziedādams Gavrošs neskopojās ar žestiem. Žests ir piedziedājuma atbalsta punkts. Viņa seja, šī neizsmeļamā masku krātuve, raustījās un vaibstījās tik fantastiskās grimasēs kā saplīsušas veļas caurumi lielā vējā. Zēl tikai, ka viņš bija viens un tas notika naktī, tādēļ neviens to neredzēja un arī nevarēja redzēt. Gadās, ka svece paliek zem pūra.

Pēkšņi viņš apstājās.

— Pārtrauksim dziesmu, — viņš noteica.

Viņa kaķa acis nupat bija saskatījušas vārtu dziļumā to, ko glezniecībā sauc par ansambli, tas ir, kādu dzīvu būtni un kādu priekšmetu; šis priekšmets bija rokas ratiņi, bet dzīvā būtne — ratiņos guļošs overnietis.

Ratiņu rokturi atbalstījās pret bruģi, bet overnieša galva — uz ratiņu priekšas. Viņa ķermenis gulēja saritinājies uz šās slīpās plaknes, bet kājas skārās pie zemes.

Gavrošs ar savu lielo dzīves pieredzi uzreiz saprata, ka tas ir dzērājs.

Tas bija kāds ratiņstūmējs, stipri iesviķojies un cieši aizmidzis.

«Lūk, kam noder vasaras naktis,» nodomāja Gavrošs. «Overnietis iemieg savos rateļos. Ratiņi tiek paņemti republikai, bet overnieti atstāj monarhijai.»

Viņa prātu nupat bija apgaismojusi spoža doma:

«Šie rateļi jauki piestāvēs mūsu barikādei.»

Overnietis krāca.

Gavrošs lēnītēm pavilka ratiņus aiz pakaļgala, bet overnieti aiz priekšgala, tas ir, aiz kājām, un pēc mirkļa overnietis mierīgi gulēja, izstiepies uz bruģa.

Ratiņi bija atbrīvoti.

Gavrošs, pieradis sastapties ar visādām nejaušībām, visas savas mantas vienmēr nēsāja klāt. Viņš parakņājās vienā no kabatām un izvilka no turienes papīra strēmelīti un sarkana zīmuļa galiņu, ko bija nočiepies kādam namdarim.

Viņš uzrakstīja:

«Francijas republika.

Ratiņi saņemti.»

Un parakstījās: «GAVROŠS.»

Tad viņš iebāza zīmīti gu|ošā overnieša samta vestes kabatā, satvēra ar abām rokārn ilksis un, stumdams sev pa priekšu dārdošos ratiņus, triumfēdams devās aulekšiem tirgus haļļu virzienā.

Tas bija bīstami. Pie Karaliskās spiestuves atradās sargpostenis. Gavrošs to nebija iedomājies. Šo posteni bija ieņēmuši priekšpilsētas nacionālie gvardi. Atmodušies gvardi sāka satraukti rosīties, un drīz te, drīz tur no saliekamajām gultām pacēlās galvas. Divas viena pēc otras sadauzītās laternas, pilnā rīklē d-ziedātā dziesmiņa — tas bija par daudz šīm bailīgajām ielām, kurām jau līdz ar saulrietu uznāk miegs un kurās tik agri uz degošajām svecēm tiek uzlikti gaismas noslāpētāji. Kopš kādas stundas šai mierīgajā rajonā līdzīgi pudelē iesprukušai mušai ālējās ielaspuika. Priekšpilsētas seržants ieklausījās. Viņš nogaidīja. Tas bija piesardzīgs vīrs.

Negantā ratiņu dārdoņa beidzot izveda seržautu no pacietības, un viņš nolēma doties izlūkot apkārtni.

—       Viņu tur ir vesela banda! — viņš noteica. — Palūkosimies klusītiņām.

Bija skaidrs, ka anarhijas hidra izlīdusi no sava midzeņa un plosās šai kvartālā.

Un seržants sadūšojies izgāja klusiem soļiem no Sardzes telpām.

Pēkšņi, tai mirklī, kad Gavrošs, stumdams ratiņus, taisījās izbraukt no Vecās Odrietu ielas, viņš sadūrās ar kādu uniformu, ķiveri, spalvu pušķi un šauteni.

Viņš otrreiz apstājās kā apstulbis.

—       Skat, — viņš sacīja, — tā jau viņa ir. Labvakar, sabiedriskā kārtība.

Gavroša izbrīns nemēdza būt ilgstošs un ātri izgaisa.

— Kur tu ej, diedelniek? — uzkliedza seržants.

—       Pilsoni, — atbildēja Gavrošs, — es jūs vēl netiku nosaucis par buržuā. Kāpēc jūs mani apvainojat?

—   Kur tu ej, palaidni?

—       Kungs, — atteica Gavrošs, — varbūt vakar jūs bijāt prātīgs cilvēks, bet šorīt jums šis goda nosaukums atņemts.

—   Es tev.prasu, kur tu ej, nelieti?.

Gavrošs atbildēja:-

—       Jūs runājat ļoti laipni. Patiesi, jums nevar dot jūsu gadus. Jums vajadzētu pārdot visus savus matus par simt frankiem gabalā. Jums tiktu veseli pieci simti franku.

—   Kur tu ej? Kur tu ej? Uz kurieni tu ej, bandīt?

Gavrošs atcirta:

—        Kas par nejaukiem vārdiem! Nākamreiz, kad māte jūs zīdīs, lai viņa jums labāk noslauka muti.

Seržants izstiepa uz priekšu durkli.

—   Riebekli, vai tu man beidzot teiksi, kurp tu ej?

—       Ģenerāļa kungs, — Gavrošs atbildēja, — eju pasaukt ārstu savai sievai, viņa tūlīt dzemdēs.

—   Pie ieročiem! — iesaucās seržants.

Izglābties ar tā palīdzību, kas var pazudināt, — tā ir stipro cilvēku vislielākā māksla; Gavrošs uzreiz novērtēja stāvokli. Ratiņi viņu bija iegrūduši nelaimē, ratiņiem viņš arī jāglābj.

Tai mirklī, kad seržants jau gribēja mesties Gavrošam virsū, ratiņi, pārvērtušies par šāviņu, kas no visa spēka palaists ar katapultu, neganti ripoja virsū seržantam, un seržants, trāpīts pašā vēderā, ievēlās, kūleņus mezdams, grāvī, bet viņa šautene izšāva gaisā.

Uz seržanta kliedzienu pa galvu pa kaklu izmetās laukā sardzes vīri; šāvienam sekoja vesela juceklīga zalve, pēc tam ieročus no jauna pielādēja un atkal sāka šaut.

Aklā apšaude turpinājās krietnu stundas ceturksni, un tika izšautas vairākas logu rūtis.

Pa to laiku Gavrošs, kas aizgūtnēm bija meties atpakaļ, apstājās piecas sešas ielas no notikuma vietas un aizelsies apsēdās uz ielas stabiņa, kas iezīmē Sarkano bāriņu ielas stūri.

Viņš uzmanīgi klausījās.

Mazliet atvilcis elpu, viņš pagriezās uz to pusi, rio kurienes skanēja briesmīgā šaudīšanās, pacēla kreiso roku un trīs reizes no vietas parādīja garu degunu, sizdams ar labo roku sev pa pakausi; šis iespaidīgais žests, kurā Parīzes ielaspuikas ietvēruši visu franču ironiju, acīmredzot ir visai iedarbīgs, jo saglabājies jau veselu pusgadsimtu.

Bet šo jautrību nomāca rūgtas pārdomās.

«Jā,» viņš nodomāja, «es te ņirdzu, smejos, vēderu turēdams, plīstu pušu aiz prieka, bet esmu nomaldījies no ceļa, gribot negribot būs jāmet līkums. Kaut tikai laika tiktu atpakaļ uz barikādi!» Pēc tam viņš turpināja savu ceļu. Un skriedams iedomājās: — Ak jā, kur tad es apstājos?

Viņš atkal sāka dziedāt savu dziesmiņu, žigli ienirdams no vienas ielas otrā, un, aizvien vairāk apklustot, tumsā skanēja:

No visa tā vairs nav ne miņas. Vēl tik ar skubu jāgādā, Lai gāztos vecā iekārta.

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Vai kāds alkst sīvas ķegļu cīņas? No viena nūjas belziena fSūs monarhija sagrauta!

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Lai nepaliek ne kripatiņas No Luvras, kurā izplesta Dirn dinastija praulainā!

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Nav traipa mums uz sirdsapziņas: Nupat no Sarla Desmitā Kā kacens galva nocirsta.

Ak, jaukās daiļaviņas, Kurp aizsteidzaties tā?

Sargzaldātu uguns atklāšana nepalika bez panākumiem. Ratiņi bija iegūti, piedzērušais saņemts gūstā. Ratiņi tika apķīlāti, piedzērušajam vēlāk kara tiesa piesprieda nelielu sodu kā līdzvainīgam. To laiku prokuratūra ar šo gadījumu pierādījusi savu nenogurstošo cītību sabiedriskās kārtības aizsargāšanā.

Gavroša piedzīvojums, kas saglabājies Tampla kvartāla nostāstos, ir viena no visbaigākajām veco Marē buržuā atmiņām, un viņi to nosaukuši par «nakts uzbrukumu Karaliskās spiestuves sargpostenim».

V daļa Žans Valžāns

.

PIRMĀ GRAMATA kars starp ČetrĀm SIENĀM

.

1 Sentantuāna priekšpilsētas Haribda un Tampla priekšpilsētas Skilla

ivas visvairāk atmiņā palikušās barikādes, ko sociālo nelaimju novērotājs varētu minēt, nepieder tam laika posmam, kurā noris šās grāmatas darbība. Abas šis barikādes, kas katra savā veidā simbolizē bargu laikmetu, izauga no zemes 1848. gada jūnija liktenīgās sacelšanās laikā, kad risinājās pašas sīvākās ielu cīņas, kādas vien vēsture pieredzējusi.

Dažkārt gadās, ka izmisīgā dumpiniece, salašņu masa, saceļas pat pret cildeniem principiem, pat pret brīvību, vienlīdzību un brālību, pret vispārējām vēlēšanu tiesībām, pret tautas valdību, saceļas no sava izmisuma un posta, vilšanās, satraukuma, trūkuma, smirdoņas, nezināšanas, tumsonības dzīlēm, un pūlis pieteic karu tautai.

Skrandaiņi uzbrūk sabiedriskajām tiesībām, ohlokrātija saceļas pret dēmosu.

Tās ir drūmas dienas, jo pat šai neprātā ir sava daļiņa taisnīguma, šai divkaujai piemīt kaut kas līdzīgs pašnāvībai; un šķietami aizskarošie vārdi — skrandaiņi, salašņas, ohlokrātija, pūlis — pierāda,,ak vai, drīzāk to vainu, kuri valda, nekā to vainu, kas cieš, drīzāk privileģēto vainu nekā dzīves pabērnu vainu.

Sos vārdus nekad nespējam izrunāt bez sāpēm un cieņas, jo, tiklīdz filozofija iedziļināsies parādībās, uz kurām šie vārdi attiecas, tā tur itin bieži līdzās niecīgajam atradīs arī diženo. Atēnās bija ohlokrātija, gēzi ir radījuši Holandi, plebeji vairākkārt izglābuši Romu un salašņas sekoja Jēzum Kristum.

Nav tāda domātāja, kas brīžiem nebūtu apcerējis sabiedrības padibeņu diženumu.

Tieši par šiem salašņām, par visiem nabaga ļaudīm, klaidoņiem, par visiem nožēlojamiem, no kuru vidus radušies apustuļi un mocekļi, droši vien būs domājis svētais Hieronīms, kad viņš sacīja mīklainos vārdus; Fex urbis, lex orbis.

Šā cietēja, asiņojošā pūļa sašutums, bezjēdzīgā dumpošanās pret pašu dzīvei nepieciešamajiem principiem un nelikumības ir valsts apvērsumu mēģinājumi, un tiem jātiek apspiestiem. Godprātīgs cilvēks to uzņemas, un tieši aiz mīlestības uz pazemotajiem viņš uzsāk pret tiem cīņu. Bet kā viņš tiem jūt līdzi, kaut gan nepadodas tiem! Kā viņš tos ciena, kaut gan pretojas tiem! Te ir viens no retajiem gadījumiem, kad, pareizi rīkojoties, jūtam apmulsumu un itin kā neiedrīkstamies iet tālāk; mēs pretojamies, jo tas ir vajadzīgs, bet mūsu apmierinātā sirdsapziņa ir skumja; mēs pildām savu pienākumu, bet mūsu sirds sažņaudzas.

Tūdaļ jāpiebilst: 1848. gada jūnijs bija īpašs notikums, un vēstures filozofijā to gandrīz nav iespējams klasificēt. Visi nupat izteiktie vārdi jāatsauc, kad runa ir par šo nepieredzēto dumpi, kurā izpaudās svētās darba dusmas, pieprasot savas tiesības. Šo dumpi vajadzēja apspiest, to prasīja pienākums, jo dumpis apdraudēja Republiku. Bet kas tad īstenībā bija 1848. gada jūnijs? Tautas sacelšanās pašai pret sevi. 4

Tur, kur nav izlaists no redzesloka galvenais sižets, nekādas novirzīšanās nav, tādēļ lai atļauts mirkli uzkavēt lasītāja uzmanību pie divām pilnīgi vienreizējām barikādēm, par kurām mēs nupat runājām un kuras raksturo šo bruņoto sacelšanos.

Viena no tām aizsprostoja ieeju Sentantuāna priekšpilsētā, otra aizsargāja pieeju Tampla priekšpilsētai; tie, kuriem gadījās zem jūnija dzidrajām, zilajām debesīm redzēt izaugam šos divus baigos pilsoņu kara meistardarbus, nekad tos neaizmirsīs.

Sentantuāna barikāde bija milzīga; tā bija trīsstāvu nama augstumā un septiņsimt pēdu platumā. Tā aizsprostoja no viena stūra līdz otram plašo priekšpilsētas grīvu, tas ir, veselas trīs ielas; izrakņāta, izrobota, zobaina, sakapāta, ar milzīgu iedobi, atbalstīta pret akmeņu kaudzēm, kas jau pašas veidoja bastionus, šur tur izvirzīdamās uz priekšu, stingri balstīdamās pret diviem augstiem zemes ragiem, ko veidoja priekšpilsētas nami, tā pacēlās kā gigantisks aizsprosts baigā laukuma galā, kurs kādreiz bija pieredzējis 14. jūliju. Deviņpadsmit barikādes pacēlās ielu dziļumā aiz šās barikādes, kas bija it ka pārējo mate. To ieraugot vien, varēja just pilsētas nomaļu milzīgas pirmsnāves mokas, kas šai brīdī bija sasniegušas to robežu, kad posts jau pārvēršas par katastrofu. No kā bija celta šī barikāde? No tīši sagrautu triju sešstāvu namu gruvešiem — sacīja vieni. No tautas dusmības brīnuma — teica otri. Sīs drupas izskatījās nožēlojamas — tāpat kā viss, ko uzceļ naids. Varēja jautāt: kas to uzcēlis? Bet varēja arī jautāt: kas to sagrāvis? Tā bija mutuļojoša niknuma improvizācija. Pag! te ir durvis! tur režģi! re, kur nojume! lūk, rāmis! te ir salauzta plītiņa! te ieplīsis pods! Dodiet visu šurp! metiet visu šurp! stumiet! cērtiet! jauciet nost! gāziet! graujiet visu! Vienā kaudzē draudzīgi krita bruģa akmeņi, šķembas, baļķi, dzelzs sijas, lupatas, sadauzīti stikli, krēsli bez sēdekļiem, kāpostu kaceni, skrandas, kankari, lāsti. Te bija gan diženums, gan niecīgums. Tā bija elles parodija, ko acumirklī radījis haoss un nekārtība. Masa līdzās atomam, atrauts mūra gabals un caura bļodiņa, visdažādāko lūžņu baiga brālība; Sīsifs te bija nometis klints bluķi un ījabs māla trauka lausku. Kopumā — šaušalīgs skats. Tā bija baskāju Akropole. Gar visu nogāzi rēgojās apgāzti rati; šķērsām novietotā milzu ore ar riteņiem uz augšu izskatījās kā rēta šai dumpīgajā sejā; kāds omnibuss, visiem jautri smejoties, uzsturnts pašā kaudzes virsotnē, itin kā šās mežonīgās celtnes cēlāji būtu gribējuši savienot šausmīgo ar draiskulīgo, sniedzāš ar savu izjūgto dīseli pret kaut kādiem debesu zirgiem. Šis gigantiskais uzbērums, ko bija sanesuši dumpja viļņi, sauca atmiņā Osas uzkraušanu uz Pēlija, kā tas notiek visās revolūcijās: 93. gads uz 89. gada, 9. termidors uz 10. augusta, 18. brimērs uz 21. janvāra, vandemjērs uz preriāla, 1848. gads uz 1830. gada. Laukums bija to vērts, un barikādei bija tiesība pacelties tai pašā vietā, kur bija nozudusi Bastīlija. Ja okeāns celtu aizsprostus, tas uzceltu tos tieši tādus. Paisuma negantums bija uzspiedis savu zīmogu šim bezveidīgajam uzbērumam. Kāda paisuma? Pū|a. Šķita, ka mēs redzam pārakmeņojušās vaimanas. Šķita, ka dzirdam virs šās barikādes dūkoņu, itin kā virs stropa dūktu vētrainā progresa neredzētas milzu bites. Vai tie bija neizbrienami brikšņi? Vai dzērāju orģijas? Vai cietoksnis? Likās, ka to radījis neprāts ar savu spārnu vēzienu. Bija kaut kas riebīgs šai nocietinājumā un kaut kas olimpisks šai juceklī. Trakajā jūklī šur tur rēgojās jumtu spāres, tapsētu mansardu stūri, logu rāmji ar visām rūtīm, kas stāvēja gruvešos, gaidot lielgabala šāvienu, no jumtiem norauti dūmeņi, skapji, galdi, soli bezjēdzīgā, brēcošā nekārtībā, tūkstoš daždažādu nabadzīgu krāmu, kurus noniecinājuši pat ubagi un kuros slēpās dusmu un reizē postīšanas pēdas. Varētu sacīt, ka tās bija tautas skrandas — koka, dzelzs, bronzas, akmens skrandas — un ka Sentantuāna priekšpilsēta ar spēcīgu slotas vēzienu izmēzusi to visu aiz durvīm, uzceldama no savas nabadzības šo barikādi. Kluči, kas atgādināja bendes bluķus, sarautas važas, karātavām līdzīgas sastatnes ar šķērskoku, guliski riteņi, rēgojoties laukā no gruvešiem, piešķīra šai anarhijas celtnei tautas izciesto seno mocību drūmo izskatu. Sentantuāna barikāde pārvērta par ieročiem visu; no turienes traucās viss, ar ko pilsoņu karš var sviest pa galvu sabiedrībai; tā nebija kauja, tā bija trakuma lēkme; karabīnes, kuras aizstājēja šo reduti un starp kurām bija arī daži musketoni, šāva ar porcelāna lauskām, spēju kauliņiem, pogām, pat ar naktsgaldiņu ritenīšiem — visai bīstamiem šāviņiem, jo tie bija no vara. Barikāde plosījās, tā raidīja pret debesīm briesmīgus kliedzienus; laiku pa laikam, it kā ķircinot karaspēku, tā pārklājās ar trakojošu pūli, to vainagoja trokšņainu karstgalvju jūra; tā ņudzēt ņudzēja; tā slējās gaisā ar šauteņu, zobenu, nūju, cirvju, pīķu un durkļu aso kori; milzīgs sarkans karogs plandījās vējā; tur bija dzirdami komandas saucieni, kaujas dziesmas, bungu rībieni, sievu šņuksti un badā mirstošo baigie smiekli. Tā bija neaptverami liela un pilna dzīvības; tā meta dzirksteles līdzīgi elektriskās rajas mugurai. Revolūcijas gars klājās kā mākonis pār šo virsotni, no kuras dimdēja tautas balss, līdzīga dieva balsij; dīvains cildenums plūda no šī milzīgā gruvešu blāķa. Tā bija mēslu kaudze, un tas bija Sinaja kalns.

Kā jau agrāk sacīts, barikāde cīnījās Revolūcijas vārdā. Ar ko? Ar revolūciju. Sī barikāde, ko bija radījusi nejaušība, nekārtība, apjukums, pārpratums, nezināšana, staveja aci pret aci ar satversmes sapulci, pret tautas suverenitāti, pret vispārīgām vēlēšanu tiesībām, pret nāciju, pret Republiku; Karmaņola izaicināja uz cīņu Marseljēzu.

Tas bija bezprātīgs izaicinājums, taču varonīgs, jo šī veca priekšpilsēta pati bija varone.

Priekšpilsēta un tās redute atbalstīja viena otru. Priekšpilsēta atspiedās uz redutes pleca, redute atbalstījās pret priekšpilsētas mugurii. Milzīgā barikāde pacēlās kā klints, pret kuru sašķīda Alrikas ģenerāļu stratēģija. Visi tās iedobumi, grumbas, puni, kupri itin kā vaibstījās un ņirgājās zem dūmu aizsega. Kartečas iestrēga tā bezveidīgajā masā, šāviņi iestiga, tie tika rītin aprīti; lielgabalu lodes izsita tikai caurumus. Kāda jēga bombardēt haosu? Un karapulki, pieraduši pie baigākajām kara ainām, nemierīgi raudzījās uz šo nezvēru 1 — reduti, kas bija saraina kā mežacūka un milzīga kā kalns.

Ceturtdaļljē attālumā no turienes, no Tampla ielas stūra, kura netālu no Satodo iziet uz bulvāri, ja iedrošinājās pabāzt galvu aiz asā izvirzījuma, ko veidoja Dalemaņa veikala vitrīna, varēja ieraudzīt tālumā viņpus kanālam visaugstākajā ielas daļā, kas kāpņveidīgi paceļas Belvilas priekšpilsētā, kādu dīvainu mūri divstāvu mājas augstumā, līdzīgu savienojuma zīmei starp labās un kreisās puses mājām, itin kā iela pati būtu atvirzījusi atpakaļ savu visaugstāko mūri, lai pēkšņi noslēgtos. Šis mūris bija celts no bruģakmeņiem. Tas bija taisns, līdzens, augsts, stāvs, pārbaudīts ar leņķmēru, mūrēts pēc šņores, līdzināts pēc svērteņa. Protams, tas nebija cementēts, taču, tāpat kā daudziem romiešu mūriem, šis fakts nemaitāja tā stingro arhitektūru. Pēc augstuma varēja uzminēt mūra biezumu. Karnīzs bija matemātiski precīzi paralēls pamatnei. Pelēkajā virsmā ik pa gabalu varēja vērot tikko jaušamas šaujamlūkas, kas atgādināja melnas svītras. Šīs šaujamlūkas citu no citas šķīra vienāds atstatums. .Cik vien tālu sniedzās skatiens, iela bija tukša. Visi logi un durvis bija noslēgtas. Galā pacēlās šī barjera — nekustīgs un kluss mūris, kas ielu pārvērta par aklo ielu; uz šā mūra neviena neredzēja, neko nedzirdēja: neviena kliedziena, nekāda trokšņa, nekādas dvesmas. īsta kapene.

Žilbinoša jūnija saule pārplūdināja ,ar gaismu šo baigo celtni.

Tā bija Tampla priekšpilsētas barikāde.

Nonākot šai vietā un ieraugot mūri, pat visdrosmīgākajiem bija jākļūst domīgiem šā noslēpumainā rēga priekšā. Te viss bija pielāgots, rūpīgi piestiprināts, cieši salaists kopā, taisns, simetrisks un drūms. Te bija apvienota zinātne un maģija. Šķita, ka šās barikādes cēlājs bijis vai nu ģeometrs, vai spoks. Tajā raugoties, varēja sarunāties tikai klusām.

Ja kāds zaldāts, oficieris vai tautas varas pārstāvis laiku, pa laikam iedrošinājās šķērsot šo tukšo ielu, atskanēja ass sīciens un gājējs nokrita ievainots vai beigts, vai arī, ja viņam izdevās izbēgt, varēja redzēt, ka lode ieurbjas kādā aizvērtā slēģī, ķieģeļu starpā vai sienas apmetumā. Dažkārt pārlidoja arī kāda karteča, jo vīri uz barikādes bija pagatavojuši no divām čuguna gāzes vada caurulēm, kam viens gals bija aizbāzts ar pakulām un māliem, divus mazus lielgabalus. Pulveri velti nešķieda. Gandrīz katrs šāviens trāpīja. Šur tur bija redzami līķi, uz bruģa asins peļķes. Atceros kādu baltu tauriņu, kas lidinājās šurp un turp pa ielu. Vasara tomēr ir vasara.

Apkārtējo namu pievārtes bija pieb-līvētas ar ievainotajiem.

Ikviens tur juta, ka uz viņu tēmē neredzams šāvējs, un saprata, ka iela visā garumā ir piešauta. «

Zaldātu kolonnas, izkārtotas ierindā uzbrukumam Tampla priekšpilsētas sākumā aiz kuprainā kanāla tilta, nopietni un koncentrēti vēroja drūmo reduti, šo nekustīgumu, šo vienaldzīgumu, no kurienes rēgojās jiāve. Daži uz vēdera aizlīda līdz loka tilta vidum, cenzdamies galvu turēt noliektu, lai neieraudzītu viņu ķiveres. Drosmīgais pulkvedis Monteinārs ar sirds drebēšanu apbrīnoja šo barikādi. «Kā tā uzcelta!» sacīja viņš kādam deputātam. «Neviens akmens nespraucas laukā. Tā ir kā no porcelāna.» Tai mirklī lode sadragāja krustu pie viņa krūtīm, un viņš saļima kā nopļauts.

— Zaķpastalas! — dzirdēja saucam. — Lai taču viņi parādās! Lai ļauj sevi apskatīt! Viņi neiedrošinās! Viņi slēpjas! — Tampla priekšpilsētas barikāde, kuru aizstāvēja astoņdesmit vīru un kurai uzbruka desmit tūkstoši, noturējās trīs dienas. Ceturtajā, tāpat kā pie Zaačas un

Konstantinas, uzbrucēji iekjuva namos, pārrāpās pār jumtiem, un barikāde tika ieņemta. Neviens no astoņdesmit «zaķpastalām» pat nedomāja bēgt; visi tika nogalināti, izņemot vadoni Bartelemī, par kuru tūdaļ pastāstīsim.

Sentantuāna barikāde pārsteidza ar pērkona grāvieniem, Tampla barikāde — ar klusumu. Abas šīs redutes atšķīrās viena no otras tāpat kā atšķiras briesmīgais no draudīgā. Viena izskatījās kā zvēra purns, otra — kā maska.

Ja pieņemtu, ka gigantiskajā un drūmajā jūnija dumpī bija apvienotas dusmas ar noslēpumu, tad pirmajā barikādē rēgojās pūķis, bet aiz otrās — sfinksa.

Sos abus cietokšņus bija būvējuši divi vīri, no kuriem vienu sauca Kurnē, otru — Bartelemī. Kurnē bija uzcēlis Sentantuāna barikādi, Bartelemī — Tampla barikādi. Katra no tām bija sava cēlāja atspulgs.

Kurnē bija liela auguma vīrs, plecīgs, sārtu seju, stiprām dūrēm, drošsirdīgs, ar skaidru dvēseli, atklātu un bargu skatienu. Būdams bezbailīgs, enerģisks, ātrs, straujš, viņš bija vislabsirdīgākais cilvēks un visbīstamākais karotājs. Karš, cīņa, kautiņš — tas bija viņa elements un radīja viņā pacilātu garastāvokli. Viņš bija bijis flotes virsnieks, un no viņa kustībām un balss varēja uzminēt, ka viņš nācis no okeāna un bijis vētras radīts; viņš traucās kaujā kā viesulis. Kurnē bija kaut kas no Dantona, tomēr trūka tā ģenialitātes, tāpat kā Dantonam bija kaut kas no Herkulesa, bet trūka tā dievišķības.

Vājais, slimīgais, bālais, mazrunīgais Bartelemī atgādināja traģisku ielaszēnu; dabūjis reiz no policista pliķi, viņš izsekoja to, uzglūnēja tam un nogalināja to, un septiņpadsmit gadu vecumā nokļuva katorgā. No tās iznācis, viņš uzcēla barikādi.

Vēlāk Londonā, kur viņi abi dzīvoja trimdā, liktenīgā kārtā Bartelemī nogalināja Kurnē. Tā bija nelaimīga divkauja. Mazliet vēlāk, iepinies vienā no tām mīklainajām avantūrām, kuras pamatā ir kaislība, vienā no tām katastrofām, kur franču tiesa saskata vainu mīkstinošus apstākļus, bet angļu tiesa nesaskata nekā cita kā tikai slepkavību, Bartelemī tika pakārts. Mūsu sabiedriskā iekārta ir tik bēdīga, ka materiālā trūkuma dēļ, morāliskās tumsības dēļ šis nelaimīgais radījums, kas katrā ziņā bija apveltīts ar krietni vai varbūt pat augsti attīstītu prātu, bija iesācis ar katorgu Francijā un nobeidzis ar karātavām Anglijā. Visos gadījumos Bartelemī mēdza pacelt tikai vienu karogu — melno.

2 Tā kā bezdibeni nav, ko darīt, atliek tikai patērzēt

Sešpadsmit gadu ilga slepenā gatavošanās uz sacelšanos, un 1848. gada jūnijs bija daudz ko iemācījies salīdzinājumā ar 1832. gada jūniju. Tāpat Šanvrerī ielas barikāde bija tikai uzmetums, tikai iedīglis salīdzinājumā ar divām kolosālajām barikādēm, par kurām nupat stāstīts, taču savā laikmetā arī tā bija briesmīga.

Anžolrasa uzraudzībā — jo Mariuss vairs nekam nepievērsa uzmanību — dumpinieki bija lietderīgi izmantojuši nakti. Barikādi ne vien salaboja, bet izbūvēja vēl lielāku. To pacēla divi pēdas augstāk. Bruģī ieraktās dzelzs sijas izskatījās kā slīpi turēti pīķi. Daždažādie no visām malām sanestie un samestie lūžņi padarīja barikādes izskatu vēl haotiskāku. Redute bija uzcelta prasmīgi: iekšpusē gluda siena, bet no ārpuses — īsti brikšņi.

Tika salabotas akmens kāpnes, pa kurām varēja uzkāpt uz redutes kā uz citadeles mūra.

Barikādē visu sakārtoja: izmēza gružus no apakšējās zāles, pārvērta virtuvi par ambulanci, pārsēja visus ievainotos, savāca kopā uz grīdas un galdiem izbārstīto pulveri, izlēja lodes, pagatavoja patronas, saplūkāja šarpiju, izdalīja zemē izmētātos ieročus, uzposa redutes iekšieni, savāca lauskas, iznesa līķus.

Kritušos sakrāva kaudzē Mondetūra ieliņā, kas joprojām atradās dumpinieku rokās. Bruģis šai vietā vēl ilgu laiku palika sarkans. Kritušo vidū bija četri priekšpilsētas nacionālie gvardi. Anžolrass lika uzglabāt viņu formas tērpus.

Anžolrass ieteica pāris stundu nogulēties. Anžolrasa padoms bija tikpat kā pavēle, taču tam sekoja tikai kādi trīs četri vīri. Feijī šās divi stundas izmantoja, lai mājas sienā iepretim krodziņam iegravētu uzrakstu:

LAI DZĪVO TAUTAS!

Sos trīs vārdus, kas ar naglu tika ieskrāpēti akmenī, varēja uz sienas salasīt vēl 1848. gadā.

Trīs sievietes bija izmantojušas nakts atelpu un pavisam nozudušas; nu dumpinieki varēja brīvāk uzelpot.

Viņām bija izdevies paslēpties kādā kaimiņu namā.

Lielākā daļa ievainoto varēja un gribēja vēl cīnīties. Par ambulanci pārvērstajā virtuvē uz matračiem un salmu cisām gulēja pieci smagi ievainoti vīri, no kuriem divi bija municipālgvardi. Šos gvardus pārsēja pašus pirmos.

Apakšējā zālē bija palikuši tikai Mabefs zem melnā apsega un pie staba piesietais Žavērs.

—   Te būs līķu kambaris, — sacīja Anžolrass.

Šai telpā, ko vāji apgaismoja viena svece, pašā dibenā aiz staba līdzīgi horizontālam šķērsim rēgojās galds ar līķi un neskaidri iezīmējās milzu krusts, ko veidoja stāvošais Žavērs un gulošais Mabefs.

Omnibusa dīsele, kaut arī pa apšaudes laiku aplauzta, turējās vēl diezgan stingri, lai pie tās varētu piestiprināt karogu.

Anžolrass, kuram piemita vadoņa īpašība vienmēr darīt to, ko viņš saka, piesēja pie šā koka kāta nogalinātā sirmgalvja ložu izurbtos asiņainos svārkus.

Nekādas maltītes ieturēt vairs nebija iespējams. Nebija vairs ne maizes, ne gaļas. Barikādes piecdesmit vīri sešpadsmit stundās, kopš viņi te atradās, bija ātri iztukšojuši trūcīgos krodziņa pārtikas krājumus. Pienāk brīdis, kad jebkura barikāde, kas cīnās, neizbēgami pārvēršas par «Medūzas» plostu. Vajadzēja samierināties ar izsalkumu. Pienāca šās spartiskās dienas — 6. jūnija — pirmās stundas, kad uz Senmerī barikādes Žanns, kuru bija ielenkuši dumpinieki, prasīdami maizi, visiem cīnītājiem, kas kliedza: «Ēst!», atbildēja: «Kādēļ? Tagad pulkstenis ir trīs. Četros mēs jau būsim beigti.»

Tā kā nebija ko ēst, Anžolrass neļāva arī dzert. Vīnu pavisam aizliedza, degvīnu sadalīja devās.

Pagrabā bija uzietas kādas piecpadsmit pilnas blīvi aizkorķētas pudeles. Anžolrass un Kombefērs tās pārbaudīja. Uznācis augšā, Kombefērs teica:

—   Tās ir no Išlū tēva vecajiem krājumiem — viņam sākumā bija pārtikas veikaliņš.

—   Tam jābūt lieliskam vīnam, — piebilda Bosjē. — Par laimi, Grantērs guļ. Ja viņš negulētu, pudelēm nebūtu glābiņa.

Anžolrass, neievērojot kurnēšanu, uzlika veto šīm piecpadsmit pudelēm un, lai neviens tām nepieskartos un tās būtu itin kā svētas, lika novietot zem galda, uz kura atdusējās Mabefa tēvs.

Ap pulksten diviem naktī notika pārbaude. Vēl bija palikuši trīsdesmit septiņi vīri.

Sāka aust diena. Nupat izdzēsa lāpu, kas bija iesprausta atpakaļ agrākajā spraugā starp akmeņiem. Barikādes iekšiene, kas izskatījās pēc maza iežogota pagalmiņa ielas vidū, grima tumsā un cauri neskaidrajai rīta krēslai izskatījās pēc avarējuša kuģa klāja. Barikādes cīnītāji staigāja pa to šurpu turpu kā melnas ēnas. Pāri šausmīgajam tumsības perēklim slējās mēmo namu zilganie apveidi; vēl augstāk gaisā vizēja baltie skursteņi. Debesi klāja tā burvīgā, nenoteiktā nokrāsa, kas brīžiem šķiet balta, brīžiem zila. Gaisā, jautri vīterodami, lidinājās putni. Uz augstās mājas jumta, kura noderēja par barikādes galveno balstu un vērsās uz austrumiem, iedegās rožaina atblāzma. Ceturtā stāva jumta lodziņā rīta vējiņš plivināja mirušā vīra sirmos matus.

—   Es priecājos, ka lāpu izdzēsa, — Kurfeiraks sacīja Feijī. — Šī izbijusies lāpa vējā mani kaitināja. Izskatījās, ka tai ir bailes. Lāpas gaisma ir līdzīga zaķpastalu gudrībai: tā dod vāju gaismu, jo dreb.

Rītausma atmodina prātus tāpat kā putnus: visi sāka sarunāties.

Zolī, ieraudzīdams pa jumta reni ložņājam kaķi, atrada ieganstu pafilozofēt.

—   Kas ir kaķis? — viņš iesaucās. — Tas ir kļūdas izlabojums. Dievs tēvs pēc tam, kad bija radījis peli, teica: «Pag, esmu izdarījis muļķību.» Un viņš radīja kaķi. Kaķis ir pele pēc drukas kļūdas izlabojuma. Pele un kaķis — tas ir pārbaudīts un izlabots radīšanas mēģinājuma nospiedums.

Kombefērs, studentu un strādnieku ielenkts, runāja par mirušajiem — par Žanu Pruvēru, par Baorelu, Mabefu, pat par Kabiku un par Anžolrasa bargajām skumjām. Viņš sacīja:

—   Harmodijs un Aristogeitons, Brūts, Hereass, Stefanuss, Kromvels, Šarlote Kordē, Žands — viņi visi,

Izdarījuši sitienu, pārdzīvoja dvēseles mokas. Mūsu sirds ii tik jūtīga un cilvēka dzīvība ir tik liels noslēpums, ka pat politiskas slepkavības gadījumā, pat atbrīvošanas slepkavības gadījumā, ja tāda ir, sirdsapziņas pārmetumi par cilvēka nogalināšanu pārsniedz prieku par cilvēcei izdarīto pakalpojumu.

Un mirkli vēlāk — jo pārmītiem vārdiem piemīt apbrīnojama izlocīšanās spēja, — pieskaroties Žana Pruvēra dzejoļiem, Kombefērs jau pievērsās «Georgiku» tulkotāju salīdzināšanai: Ro salīdzināja ar Kurnānu, Kurnānu ar Delilu, norādīdams uz atsevišķiem fragmentiem, ko tulkojis Malfilatrs, it īpaši uz lieliskajiem pantiem par Cēzara nāvi; un, pieminot Cēzara vārdu, viņš atkal atgriezās pie Brūta.

—   Cēzars, — sacīja Kombefērs, — ir kritis taisnīgi. Cicerons bija bargs pret Cēzaru, un viņam bija taisnība. Šī bardzība nav ļaunprātīga nozākāšana. Kad Zoils apvaino Homēru, kad Mevijs apvaino Vergiliju, kad Vizē apvaino Moljēru, kad Pops apvaino Šekspīru, kad Frerons apvaino Voltēru, te darbojas vecais skaudības un ienaida likums; ģēniji allaž tiek zākāti, dižus cilvēkus allaž vairāk vai mazāk aprej. Taču Zoils un Cicerons ir divi dažādi cilvēki. Cicerons nosoda ar domu, tāpat kā Brūts nosoda ar šķēpu. Es nicinu šo tiesāšanas veidu — šķēpu, taču senajos laikos to pieļāva. Cēzars, Rubikonas pārgājējs, it kā savā vārdā piešķīra augstos amatus, uz ko bija tiesības tikai tautai, un, ienākot senātam, nepiecēlās kājās, viņš — kā Eitropijs izsakās — rīkojās kā ķeizars un gandrīz kā tirāns, regia ac paene tgrannica. Viņš bija liels cilvēks; jo ļaunāk vai, pareizāk sakot, jo labāk: tāpēc, ka pamācība vairāk pārliecina. Viņa divdesmit trīs brūces mani aizkustina mazāk nekā spļāviens Jēzus Kristus sejā. Cēzaru nodūra senatori, Kristum sita sejā kalpi. Pēc apvainojumu lieluma mēs nojaušam dievu.

Bosjē, stāvēdams uz akmeņu kaudzes ar karabīni rokās un paceldamies augstāk par citiem runātājiem, iesaucās:

—   Ai, Kidatenej, ai, Mirrin, ai, Probalint, ai, skaistais Eantīdl Kas gan man dos to laimi skandēt Homēra pantus līdzīgi grieķiem no Laurija vai Edapteona!

3 Noskaidrošanās un apmākšanās

Anžolrass bija devies izlūkos. Viņš bija izgājis pa Mondetūra ieliņu, līzdams gar namu sienām.

Nemiernieki, jāteic, bija pilni cerību. Tas, kā viņi bija atsituši nakts uzbrukumu, jāva viņiem jau iepriekš gandrīz vai ar nicināšanu domāt par rītausmas uzbrukumu. Viņi to gaidīja smiedamies. Viņi nemaz nešaubījās par saviem panākumiem, tāpat kā nešaubījās par savu taisnību. Turklāt bija skaidrs, ka viņi saņems pastiprinājumu. Ar to viņi rēķinājās. Ar šo vieglo uzvaras paredzēšanu, kas ir viens no franču cīnītāju pārākumiem, austošo dienu viņi sadalīja trijās noteiktās fāzēs: pulksten sešos no rīta kāds pulks, «ko viņi bija apstrādājuši», pārnāks viņu pusē, pusdienas laikā — visas Parīzes sacelšanās, ap saulrietu — revolūcija.

Bija dzirdams Senmerī trauksmes zvans, kas kopš vakardienas ne mirkli nebija apklusis; tas bija pierādījums, ka otrā barikāde, lielā Žanna barikāde, vēl aizvien turējās.

Visas šīs cerības pārlidoja no grupas uz grupu kā jautri un baismīgi čuksti, kas atgādināja kareivīgu bišu stropa sanoņu.

Atkal parādījās Anžolrass. Viņš atgriezās no sava drūmā ērgja lidojuma pa tumšo barikādes apkārtni. Sakrustojis rokas, viņš brīdi klusēdams noklausījās šai priecīgajā rūkoņā. Pēc tam, svaigs un sārts aizvien pieaugošā rīta gaišumā, viņš sacīja:

— Viss Parīzes karaspēks ir kaujas gatavībā. Trešā daļa no šā karaspēka ir vērsta pret barikādi, uz kuras jūs atrodaties. Turklāt arī nacionālā gvarde. Es saskatīju piektā līnijas pulka ķiveres un sestā leģiona nozīmes. Jums uzbruks pēc stundas. Tauta vakar dumpojās, bet šorīt nekustas no vietas. Nav, ko gaidīt, nav, uz ko cerēt. Ne uz kādu priekšpilsētu, ne uz kādu pulku. Jūs esat pamesti vieni.

Šie vārdi iekrita sanošajos vīru pulciņos un radīja tur tādu iespaidu, kādu rada pirmās pērkona negaisa lietus lāses uz bišu spietu. Visi kļuva mēmi. Iestājās neizsakāma klusuma mirklis, kurā it kā bija dzirdamas nāves vēdas.

Šis mirklis bija īss.

Kāda balss no grupas, kas atradās vistumšākajā stūrī, uzsauca Anžolrasam:

— Lai notiek kas notikdams! Pacelsim barikādi par divdesmit pēdām augstāk un paliksim te visi. Pilsoņi, protestēsim ar saviem līķiem. Pierādīsim, ka pat tad, kad tauta pamet republikāņus, republikāņi nepamet tautu.

Šie vārdi atbrīvoja visu domas no smagā mākoņa, ko bija radījis ikviena paša baiļu pilnais satraukums. Tos uzņēma ar jūsmīgiem izsaucieniem.

Nekad neviens nedabūja zināt tā vīra vārdu, kurš tā bija runājis; tas bija kāds nezināms strādnieks, nepazīstams, aizmirsts, neievērojams varonis, cēls bezvārdis, kāds aizvien mēdz būt klāt cilvēces krīzes un jaunas sociālās iekārtas tapšanas brīžos, kurš vajadzīgā brīdī valdonīgi pasaka izšķirīgu vārdu un pazūd tumsā pēc tam, kad zibens gaismā vienu mirkli pārstāvējis tautu un dievu.

Šis nelokāmais lēmums tik ļoti atbilda 1832. gada 6. jūnija garam, ka gandrīz tai pašā laikā uz Senmerī barikādes nemiernieki izkliedza šādu saucienu, kas kļuva vēsturisks un tika pieminēts tiesas protokolā: «Vai kāds nāks mums palīgā vai nenāks — vienalga! Lai mūs nogalina te visus līdz pēdējam!»

Kā redzams, abas barikādes, kaut arī fiziski šķirtas, bija garīgi vienotas.

4 Par pieciem mazāk, par vienu vairāk

Kad svešais vīrs bija deklarējis «līķu protestu» un izpaudis vispārējo dvēseles noskaņojumu, no visu mutēm atraisījās dīvaini apmierināts un nikns kliedziens, kas bija drūms pēc savas jēgas, taču skanēja triumfāli:

—   Lai dzīvo nāve! Mēs paliksim visi uz vietas.

—   Kādēļ visi? — jautāja Anžolrass.

—  Visi! Visi!

Anžolrass atsāka:

—       Pozīcijas ir izdevīgas, barikade — lieliska. Pietiek ar trīsdesmit vīriem. Kādēļ gan upurēt četrdesmit?

Viņi atbildēja:

—  Tādēļ, ka neviens pats negribēs aiziet.

—       Pilsoņi, — iesaucās Anžolrass, un viņa balsī ieskanējās it kā sašutums, — republika nav tik bagāta ar cilvēkiem, lai tos veltīgi izšķiestu. šāda tukša godkāre ir izšķērdība. Ja dažu pienākums ir aiziet, šim pienākumam jātiek izpildītam kā kuram katram citam pienākumam.

Anžolrasam, šim principu cilvēkam, bija pār saviem domubiedriem neierobežota vara, kādu izraisa absolūtais. Taču, lai cik liela bija viņa visvarenība, vīri sāka kurnēt.

Būdams vadonis līdz pat matu galiem, Anžolrass, izdzirdis kurnēšanu, vēl vairāk uzstāja. Viņš augstprātīgi atsāka:

—       Lai tie, kas baidās, ka mēs paliksim tikai trīsdesmit, piesakās.

Kurnēšana pieņēmās.

—       Turklāt, — aizrādīja balss no kādas grupas, — ir jau viegli pasacīt: «Ejiet prom!» Barikāde taču ir ielenkta.

—   Bet ne no Tirgus puses, — iebilda Anžolrass.

—  Mondetūra iela ir brīva, un pa Sprediķotāju ielu var nokļūt līdz Inosānu tirgum.

—   Un tur tad arī saķers ciet, — atskanēja cita balss.

—   lekritīsi nacionālās gvardes vai priekšpilsētas gvardu nagos. Viņi katrā ziņā pamanīs vīru darba blūzē ar naģeni galvā. «Klau, no kurienes tu nāc? Vai tik tu neesi no barikādes?» Un viņi aplūkos tavas rokas. «Tu jau od pēc pulvera. Nošaut!»

Anžolrass, nekā neatbildējis, uzlika roku Kombefēram uz pleca, un abi iegāja apakšstāva zālē.

Pēc brītiņa viņi atkal iznāca laukā. Anžolrass abās izstieptajās rokās turēja četrus formas tērpus, kurus bija licis paglabāt. Kombefērs viņam sekoja, nesdams uzkabi un ķiveres.

—       Šādā formas tērpā, — sacīja Anžolrass, — var viegli iejukt karaspēka rindās un izmukt. Vismaz četriem vīriem te pietiks.

Un viņš nometa zemē četrus formas tērpus.

Stoiskos klausītājus tas nemaz nesatricināja. Tad Kombefērs sāka runāt.

—       Klausieties, — viņš teica, — jābūt taču kaut cik žēlsirdīgiem. Vai jūs zināt, par ko te ir runa? Te ir runa par sievietēm. Sakiet, vai jums ir sievas? Jā vai nē? Vai jums ir bērni? Jā vai nē? Vai jums ir mātes, kuras šūpo ar kaju šūpuļus un ap kurām sastājies vesels bariņš mazuļu? Kurš no jums nekad nav redzējis zīdītājas krūti, lai paceļ roku. Ak tā, jūs gribat ļaut sevi nogalināti Arī es pats to gribu, es, kas ar jums patlaban runāju, bet es negribu redzēt ap sevi sievietes, lauzām rokas. Mirstiet, lai notiek, bet nelieciet mirt citieml Pašnāvības, kādas te notiks, ir cildenas, bet pašnāvība ir šaurs jēdziens, tam nav plašas nozīmes, un, kolīdz tā pieskarsies jūsu tuviniekiem, šī pašnāvība jau sauksies par slepkavību. Padomājiet par mazajām gaišajām galviņām, padomājiet par sirmajām galvāml Paklausieties, nupat Anžolrass man pastāstīja, ka Gulbju ielas stūrī redzējis kādu apgaismotu logu, šaurā lodziņā piektajā stāvā degusi svece un uz rūts bijusi redzama dreboša vecenītes ēna; izskatījies, ka vecīte cauru nakti pārlaidusi bez miega un gaidījusi kādu. Varbūt tā bija māte kādam no jums. Nu, tad lai viņš iet projām, lai viņš steidzas pateikt savai mātei: «Māt, te es esmu!» Lai viņš ir mierīgs, mēs izdarīsim to, kas darāms. Tam, kurš ar savu darbu uztur tuviniekus, nav tiesību sevi upurēt. Tas nozīmētu pamest ģimeni likteņa varā. Un tie, kam ir meitas, un tie, kam ir māsas! Vai esat padomājuši par viņām? Jūs ļausit sevi nogalināt, jūs būsit beigti — labi. Un rīt? Ja jaunām meitenēm nav maizes, tas ir briesmīgi! Vīrietis ubago, sieviete pārdodas. Ai, burvīgie radījumi, tik piemīlīgi un maigi, puķēm izrotātām cepurītēm galvā, viņas dzied, tērzē, piepilda jūsu māju ar nevainību, viņas ir kā dzīvīga smarža, ar savu jaunavīgo šķīstību virs zemes viņas pierāda eņģeļu esamību debesīs. Žanna, Liza, Mimī, šie burvīgie un godprātīgie radījumi, kas ir jūsu mājas svētība un lepnums, un — ak dievs — viņām būs jācieš bads! Ko lai jums saku? Ir tirgus, kur pārdod cilvēka miesu, un vai gan jūsu dvēseles, kas lidināsies ap viņām, aizkavēs viņu nonākšanu šai tirgū? Iedomājieties ielu, iedomājieties gājēju pilnos trotuārus, iedomājieties veikalus, gar kuriem pa dubļiem slaistās puskailas sievietes. Ari šīs sievietes ir bijušas šķīstas. Padomājiet par savām māsām — tie, kuriem tās ir. Trūkums, prostitūcija, policija, Senlazāra slimnīca -— jā gan, tur jānogrimst šīm maigajām skaistulēm, trauslajiem, kautrīgajiem, piemīlīgajiem un daiļajiem brīnumradījumiem, kas ir svaigāki par maija ceriņiem. A, jūs ļāvāt sevi nogalināt! Ak tā, jūs vairs neesat šai saulē! Ļoti jauki. Jūs esat gribējuši paglābt tautu no karaļvaras un atdodat savas meitas policijai. Attopieties, draugi, esiet līdzcietīgi! Sievietes, nabaga sievietes, mēs neesam raduši par viņām daudz domāt. Mēs paļaujamies uz to, ka sievietes nav tik izglītotas kā vīrieši, viņām liedz lasīt, viņām liedz domāt, viņām liedz nodarboties ar politiku, bet vai jūs aizliegsit viņām šovakar iet uz morgu un identificēt jūsu līķus? Dzirdiet tie, kuriem ir ģimenes, nepretojieties, paspiediet mums roku un ejiet prom, gan mēs te vieni paši tiksim galā. Es ļoti labi saprotu, ka ir vajadzīga dūša, lai aizietu, tas ir grūti; bet, jo grūtāk tas ir, jo lielāks nopelns. Jūs sakāt: man ir šautene, esmu uz barikādes, lai notiek kas notikdams, es palieku. «Lai notiek kas notikdams,» — tas ir pārsteidzīgi teikts. Mani draugi, rītdiena pienāks, jūs šo rītdienu nepieredzēsit, bet jūsu piederīgie to pieredzēs. Un cik daudz ciešanu tos sagaida! Iedomājieties jauku, veselīgu bērnu ar sārtiem, ābolam līdzīgiem vaidziņiem, kurš lalina, čivina, pļāpā, smejas, kurš tik jauki smaržo, kad viņu skūpsta, — vai jūs zināt, kas ar viņu notiks, kad viņš tiks pamests? Es vienu tādu tiku redzējis, pavisam maziņu, šitik lielu. Viņa tēvs bija miris. Nabadzīgi ļaudis viņu bija pieņēmuši aiz žēlastības, bet viņiem pašiem trūka maizes. Bērns vienmēr bija izsalcis. Bija ziema. Viņš neraudāja. Viņš aizvien staigāja gar krāsni, kurā nekad nekurējās uguns un kuras skurstenis bija noziests ar dzelteniem māliem. Bērns drupināja ar pirkstiņiem šīs māla piciņas un ēda. Viņam bija gārdzoša elpa, bāla sejiņa, vārgas kājiņas un liels vēders. Viņš nemaz nerunāja. Ja viņam ko teica, viņš neatbildēja. Viņš nomira. Viņš bija atnests, lai nomirtu Neķēra slimnīcā, kur es viņu arī redzēju. Tai slimnīcā es praktizējos iekšķīgajās slimībās. Tad nu, ja starp jums ir tēvi, tēvi, kuriem sagādā prieku pastaigāties svētdienās, turot lielajā, spēcīgajā plaukstā sava bērna rociņu, lai ikviens no šiem tēviem iedomājas, ka tas ir viņa bērns. Es atceros viņu, šo nabaga mazuli, liekas, ka es viņu vēl tagad redzu guļam kailu uz anatomiskā galda, viņa ribas spiedās cauri ādai kā kapu kopiņas zem kapsētas zāles. Vēderā viņam atrada kaut ko dubļiem līdzīgu. Zobos viņam bija pelni. Tad nu pārbaudīsim savu sirdsapziņu un paklausīsim savas sirds padomam. Statistika rāda, ka baro bērnu mirstība sasniegusi piecdesmit piecus procentus. Es atkārtoju: runa ir par sievietēm, runa ir par mātēm, runa ir par jaunām meitenēm, runa ir par mazuļiem. Vai tad kāds piemin jūs pašus? Mēs it labi zinām, kas jūs esat; velns parāvis, mēs ļoti labi zinām, ka jūs visi esat drošsirdīgi. Mēs ļoti labi zinām, ka jūs visi ar prieku un lepnumu sirdī gribat atdot savu dzīvību par lielo ideju; mēs ļoti labi zinām, ka jūs jūtaties aicinati un izredzēti, lai lietderīgi un cildeni mirtu, un ka ikvienam no jums ir dārga sava daļiņa kopējā triumfā. Brīnišķīgil Bet jūs taču neesat vieni pasaulē. Ir vēl arī v citi radījumi, par kuriem jums jāpadomā. Nevajag būt egoistiem.

Visi drūmi nodūra galvu.

Cik dīvainas pretrunas atklājas cilvēka sirdī šādos cildenos brīžos! Kombefērs, kas tā runāja, pats nemaz nebija bārenis. Viņš atcerējās citu mātes, bet aizmirsa pats savu. Viņš devās nāvē. Viņš bija «egoists».

Mariuss, ciezdams izsalkumu un mocīdamies ar drudzi, zaudējis citu pēc citas it visas cerības, pārdzīvojis vissmagāko katastrofu — sabrukumu sāpēs, vētrainu jūtu plosīts un juzdams drīzu galu, .aizvien vairāk un vairāk iegrima dīvainā sastingumā, kāds allaž mēdz iestāties pirms labprātīgi pieņemtas liktenīgās stundas.

Fiziologs būtu varējis viņā novērot aizvien vairāk pieaugošas zinātniski izpētītās un klasificētās slimīgās sevī iegremdēšanās simptomus, kurai ir tāds pats sakars ar ciešanām kā kaislībai ar baudu. Arī izmisumam ir savi ekstāzes mirkļi. Mariuss patlaban tos pārdzīvoja. Viņš uztvēra visu itin kā no ārpuses. Kā jau zinām, viss, kas norisa viņa priekšā, viņam šķita tāls; viņš uztvēra visu kopumā, bet neatšķīra vairs sīkumus. Viņš redzēja visus kustamies itin kā aiz liesmaina aizkara. Viņš dzirdēja runātāju balsis kā no bezdibeņa dzīles.

Taču Kombefēra runa viņu aizkustināja. Sai aina bija asums, kas aizsniedza viņu un atmodināja. Viņa bija palikusi tikai viena vienīga doma — mirt, un viņš negribēja no tās atraisīties, taču savā baigaja pusnomodā nodomāja, ka, sevi pazudinot, viņam nav liegts glābt citus.

Viņš pacēla balsi:

— Anžolrasam un Kombefēram taisnība, — viņš sacīja, — nav vajadzīgi veltīgi upuri. Es pievienojos

viņiem, un vajag pasteigties. Kombefērs jums ir teicis neapstrīdamu patiesību. Jūsu vidū ir tādi, kam ir ģimenes, matēs, māsas, sievas, bērni. Lai tie iznāk uz priekšu.

Neviens nepakustējās.

—       Lai precētie vīri un ģimenes apgādnieki iznāk uz priekšu! — atkārtoja Mariuss.

Viņam bija liels iespaids. Anžolrass gan bija barikādes vadonis, bet Mariuss bija tās glābējs.

—        Es to pavēlu! — sauca Anžolrass. — Es jūs lūdzu, —sacīja Mariuss.

Tad, Kombefēra runas aizkustināti, Anžolrasa pavēles satricināti, Mariusa lūguma aizgrābti, varonīgie vīri sāka norādīt cits uz citu.

—       Taisnība gan, «— teica kāds jauneklis pusmūža vīram. — Tu esi ģimenes tēvs. Ej tu!

—       Tad jau drīzāk tu, — atbildēja pusmūža vīrs. — Tev ir divas māsas, kuras tu uzturi. — Un izcēlās nedzirdēti strīdi. Neviens nejāvās izvilkt sevi no kapa.

—       Pasteigsimies, — skubināja Kurfeiraks, — pēc stundas ceturkšņa būs jau par vēlu.

—        Pilsoņi, — turpināja Anžolrass, — te mums ir republika un viss tiek izšķirts ar balsošanu. Izraugiet paši, kuriem jāaiziet.

Viņam paklausīja. Dažu minūšu laikā vienbalsīgi tika izraudzīti pieci vīri, kas iznāca uz priekšu.

—   Viņi ir pieci! — iesaucās Mariuss.

Bet formas tērpi bija tikai četri.

—        Kas tur, — atsaucās pieci vīri, — vienam būs jāpaliek.

Un atkal ikviens centās palikt un meklēja ieganstu, kādēj citiem nevajadzētu palikt. Augstsirdīgais strīds sākās no jauna.

—   Tev ir sieva, kas tevi mīl.

—   Tev ir veca māte.

—       Tev nav ne tēva, ne mātes, kas gan notiks ar taviem trijiem mazajiem brāļiem?

—   Tu esi piecu bērnu tēvs.

—       Tev ir tiesības dzīvot, tev ir tikai septiņpadsmit gadu, tev vēl pārāk agri mirt.

Šīs lielās revolucionārās barikādes bija vieta, kur sacentās varonībā. Neiespējamais te kļuva par gluži vienkāršu parādību. Šie vīri nebrīnījās cits par citu.

—   Rīkojieties žigli! — atkārtoja Kurfeiraks.

No vīru pulciņiem sauca Mariusarm

—   Norādiet jūs, kuram jāpaliek.

—        Pareizi, — noteica visi pieci. — Izraugieties! Mēs jums paklausīsim.

Mariuss nebija ticējis, ka viņu vēl spēj kaut kas aizkustināt. Taču, iedomājoties, ka viņam jāizrauga viens cilvēks nāvei, Mariuss sastinga šausmās. Viņš būtu nobālējis, ja būtu iespējams vēl vairāk nobālēt.

Viņš piegāja pie pieciem vīriem, kas viņam smaidīja pretī, un ikvienam no tiem dega acīs tā pati svētā liesma, kāda sirmajā senatnē dega Termopilu aizstāvju acīs, un ikviens viņam sauca:

— Manil Manil Mani!

Un Mariuss apmulsis tos pārskaitīja, aizvien vēl to bija pieci! Tad viņa acis noslīdēja uz četriem formas tērpiem.

Šai mirklī uz četriem formas tērpiem kā no debesīm nokrita piektais.

Piektais vīrs bija glābts.

Mariuss pacēla acis un pazina Fošlevāna kungu.

Žans Valžāns tikko bija ieradies barikādē.

Vai nu dabūjis zināt, vai instinktīvi, vai nejauši, — viņš bija atnācis šurp pa Mondetūra ieliņu. Savā nacionālā gvarda formas tērpā viņš bija viegli ticis cauri.

Dumpinieku izliktais postenis Mondetūra ieliņā nebija sacēlis trauksmi viena nacionālā gvarda dēļ. Viņi to izlaida cauri šai ieliņai, nodomādami, ka tas droši vien ir kāds no papildspēkiem vai sliktākā gadījumā tiks sagūstīts. Mirklis bija pārāk nopietns, lai sardze atrautos no sava pienākuma un pamestu novērošanas posteni.

Tai brīdī, kad Žans Valžāns bija ienācis redutē, neviens viņu nebija ievērojis, jo visu acis bija cieši pievērstas pieciem izraudzītajiem vīriem un četriem formas tērpiem. Bet Žans Valžāns bija visu redzējis un dzirdējis un, klusītēm novilcis savu formas tērpu, uzmeta to virs pārējo tērpu kaudzītes.

Tas visus neaprakstāmi aizkustinaja.

—   Kas ir šis vīrs? — jautāja Bosjē.

—       Tas ir cilvēks, kas glābj citus, — atbildēja Kombefērs.

Mariuss piebilda nopietnā balsī:

—   Es viņu pazīstu.

Ar šo galvojumu visiem pietika.

Anžolrass pagriezās pret Žanu Valžānu.

—  Esiet sveicināts, pilsoni! Un viņš piebilda:

—  Vai jūs zināt, ka mums visiem būs jāmirst?

Žans Valžāns, nekā neatbildējis, palīdzēja dumpiniekam, kuru viņš glāba, pārģērbties savā formas tērpā.

3 Kāds apvārsnis paveras no barikādes augšas

Jūtoņa, kas visus bija pārņēmusi šai liktenīgajā stundā un nepielūdzamajā vietā, sasniedza augstāko izpausmi Anžolrasa dziļajā grūtsirdībā.

Anžolrass bija īsts revolucionārisma iemiesojums, taču ari viņš nebija pati pilnība, cik nu to pieļauj absolūtais: viņš bija pārāk līdzīgs Senžistam un maz Anaharsam Klocam. Tomēr Ābeces draugu biedrībā viņa gars beigu beigās bija zināmā mērā uzņēmis Kombefēra idejas; kopš kāda laika viņš pamazām bija atbrīvojies no šaurajiem dogmas ietvariem un ļāvis progresam paplašināt savu redzesloku, nonākdams pie atziņas, ka lieliskā evolūcija beigsies ar lielās Francijas republikas pārveidošanos par milzīgu viscilvēces republiku. Runājot par rīcības veidiem, pašreizējos apstākļos viņš atzina varmācības lietošanu pret varmācību; šai ziņā viņš negrozīja savus uzskatus un palika uzticīgs tai episkajai, bargajai skolai, kuru izsaka vārdi: Deviņdesmit trešais gads.

Anžolrass stāvēja uz akmens kāpnēm, atspiedies ar elkoni uz karabīnes stobra. Viņš bija nogrimis pārdomās; brīžiem viņš nodrebēja it kā no vēja pūsmas; vietās, kur dveš nāve, mēdz dvesmot arī pravietisks gars. No viņa acīm, kuru skatiens bija vērsts uz iekšu, staroja it kā apslāpēta uguns. Pēkšņi viņš pacēla galvu, viņa gaišie mati atkrita atpakaļ kā eņģelim, kas lido zvaigžņotos nakts ratos, kā izspūrušas lauvas krēpes oreola mirdzumā, un Anžolrass iesaucās:

— Pilsoņi, vai jūs varat iedomāties nākotni? Gaismas pārplūdinātas pilsētu ielas, uz māju sliekšņiem zaļi zari, visas tautas ir māsas, cilvēki ir taisnīgi, sirmgalvji svētī bērnus, pagātne dzīvo saskaņā ar tagadni, domātājiem — pilnīga brīvība, ticīgajiem — pilnīga vienlīdzība, reliģijas vietā — debesis, augstākais priesteris ir pats dievs, altāri aizstāj cilvēka sirdsapziņa, nav vairs ienaida, darbnīcās un skolās valda brālība, soda un atalgojuma vietā atzinība, katram darbs, visiem tiesības, pār visiem miers, nav vairs asins izliešanas, nav vairs karu, mātes ir laimīgas! Pakļaut sev matēriju — tas ir pirmais solis, īstenot ideālu — otrais. Padomājiet, ko visu jau paveicis progress. Kādreiz pirmatnējās ciltis noskatījās ar šausmām uz hidru, kas šņākdama peldēja pa ūdens virsu, uz pūķi, kurš spļāva uguni, uz grifu, kas bija drausmīgs gaisa ērms un lidoja ar ērgļa spārniem un tīģera nagiem, — uz šausmīgajiem radījumiem, kas bija stiprāki par cilvēku. Taču cilvēks izlika slazdus, svētos saprāta slazdus, un beidzot sagūstīja šos nezvērus.

Mēs esam savaldījuši hidru, un tās vārds ir tvaikonis; mēs esam savaldījuši pūķi, un tas ir lokomotīve; mēs drīz jo drīz savaldīsim grifu, jau esam to notvēruši, un tā vārds ir gaisa balons. Tai dienā, kad šis Prometeja darbs būs pabeigts un cilvēks būs galīgi pakļāvis savai gribai šo trejādo antīko Himeru — hidru, pūķi un grifu, viņš kļūs par ūdens, uguns un gaisa valdnieku, viņš kļūs pārējām dzīvajām radībām tas pats, kas kādreiz senie dievi bijuši viņam. Drosmi un uz priekšu! Pilsoņi, kurp mēs ejam? Uz zinātnes vadītu valsti, uz reālo lietu spēku, kas būs kļuvis par vienīgo sabiedrisko spēku, uz dabisko likumu, kurš ietvers sevī pašā ir atzīšanas, ir nosodīšanas tiesības un apliecinās sevi ar savu redzamību, uz patiesības lēktu, kas būs līdzīgs saules lēktam. Mēs ejam uz tautu apvienošanos, mēs ejam uz cilvēces vienotību. Nebūs vairs viltus patiesību, nebūs vairs parazītu. Patiesības vadīta īstenība ir mūsu mērķis. Civilizācijas sēdeklis atradīsies Eiropas centrā, bet vēlāk kontinentu centrā, lielajā saprāta parlamentā. Kaut kas līdzīgs jau ir bijis agrāk. Amfiktioniem bija divas sanāksmes gadā: vienreiz Delfos, dievu miteklī, otrreiz Termopilās, varoņu miteklī. Eiropai būs savi amfiktioni, zemeslodei būs savi amfiktioni. Francija nes šo cildeno nākotni savā klēpī. Lūk, ar ko kļuvis grūts deviņpadsmitais gadsimts. Francija ir cienīga pabeigt to, ko bija iesākusi Grieķija. Uzklausi mani, Feijī, godīgais strādniek, tautas dēls, tautu dēls! Es tevi cienu. Jā, tu skaidri redzi nākamos laikus, jā, tev ir taisnība. Tev nebija ne tēva, ne mātes, Feijī, un tu izraudzīji sev par māti cilvēcību un par tēvu — tiesības.

Tev te nolemts mirt, tas ir, svinēt uzvaru. Pilsoņi, lai šodien notiek kas notikdams, vai nu mūs gaida sakāve, vai uzvara, — mēs tomēr taisām revolūciju. Tāpat kā ugunsgrēki apgaismo visu pilsētu, Tevolūcijas apgaismo visu cilvēci. Un kādu revolūciju mēs taisām? Es nupat to sacīju: Patiesības revolūciju. No politiskā viedokļa ir tikai viens princips: cilvēka suverenitāte pār sevi pašu. Sī mana suverenitāte pār manu «es» saucas Brīvība. Tur, kur apvienojas divas vai vairākas šādas suverenitātes, rodas valsts. Taču šai apvienībā nav nekādas pašatteikšanās. Ikviena suverenitāte labprātīgi atdod zināmu daļu no sevis pašas, lai radītu sabiedriskās tiesības. Sī daļa ir vienlīdz liela visiem. Sī vienādā piekāpšanās, ko ikviens izdara citu labā, saucas Vienlīdzība/ Sabiedriskās tiesības nav nekas cits kā katra cilvēka tiesību kopīga aizsardzība. Tādu kopīgu aizsardzību ikviena tiesībām sauc par Brālību. Visu šo kopā saņemto suverenitāšu krustošanās punktu sauc par Sabiedrību. Tā kā šī krustošanās ir savienošanās, tad šāds punkts ir mezgls. Te rodas tas, ko sauc par sociālo saikni. Daži to sauc par sabiedrisko līgumu, kas īstenībā ir viens un tas pats, jo vārds «līgums» etimoloģiski darināts no tā paša saiknes jēguma. Vienosimies par vienlīdzības izpratni; ja brīvība ir galotne, tad vienlīdzība ir pamats. Bet vienlīdzība, pilsoņi, nenozīmē, ka viss, kas aug un attīstās, būtu jāmērī ar vienu olekti, tā nav lielas zāles un zemu ozoliņu sakopojums, tā nav skaudības un nenovīdības attiecības, kas viena otru padara neauglīgu; civilajā žiņā tā ir vienlīdz brīvs ceļš visām spējām, politiskajā — vienāds svars visām vēlētāju balsīm, reliģiskajā — vienādas tiesības ikviena sirdsapziņai. Vienlīdzībai ir varens ierocis — bezmaksas obligāta izglītība. Tiesības uz izglītību — ar to ari jāiesāk. Pamatskola obligāta visiem, vidusskola pieejama visiem — tāds ir galvenais likums. Vienāda izglītība rada vienlīdzīgu sabiedrību. Jā, izglītība! Gaisma! Gaisma! Viss nāk no gaismas, uri viss tajā atgriežas. Pilsoņi, deviņpadsmitais gadsimts ir liels, bet divdesmitais gadsimts būs laimīgs. Tad vairs nebūs nekā līdzīga agrākajai vēsturei; nebūs vairs kā tagad jābaidās no iekarošanas, invāzijas, iebrukšanas, bruņotu tautu sāncensības, civilizācijas attīstības pārtraukšanas, kas atkarīga no laulībām karaļnamā, no mantinieka piedzimšanas tirānu dinastijā, no tautu saskaldīšanās kongresā, no sadrumstalošanās, ko rada dinastijas bojāeja; nebūs vairs divu reliģiju cīņas, kuras badās kā divi elles āži uz bezgalības laipas; nebūs vairs jābaidās no bada, izmantošanas, no prostitūcijas trūkuma dēļ, no nabadzības bezdarba dēļ, no ešafota, no zobena, no kaujām, no nejauša bandītisma notikumu jūklī. Varētu gandrīz vai sacīt: nebūs vairs nekādu notikumu. Visi būs laimīgi. Cilvēce pildīs savu pienākumu, tāpat kā zemeslode pilda savu; atkal iestāsies saskaņa starp dvēseli un debesu spīdekļiem. Dvēseli pievilks patiesība, tāpat kā planētas pievelk saule. Draugi, laiks, kurā mēs dzīvojam, un brīdis, kurā es ar jums runāju, ir drūms, bet par šo šausmīgo maksu mēs pērkam nākotni. Revolūcija ir mūsu izpirkšanas maksa. Ai, cilvēce tiks atbrīvota, paaugstināta un iepriecinātai To mēs tai apliecinām no šās barikādes. No kurienes gan lai atskan mīlestības sauciens, ja ne no pašuzupurēšanās augstumiem? Ak, mani brāļi, šī ir tā vieta, kur apvienojas tie, kas domā, un tie, kas cieš, šī barikāde nav uzcelta ne no akmeņiem, ne no baļķiem, ne no dzelzs lūžņiem, tā uzcelta no lielām idejām un lielām sāpēm. Posts te sastopas ar ideālu. Diena te apkampj nakti un saka tai: «Es miršu kopā ar tevi, un tu atdzimsi kopā ar mani.» No visu bēdu saplūšanas dzimst ticība. Ciešanas atnes šurp savas nāves mokas, bet idejas — savu nemirstību. Šī agonija un šī nemirstība saplūdīs kopā un kļūs par mūsu nāvi. Brāļi, kurš te mirs, tas mirs, nākotnes apmirdzēts, un mēs nokāpsim rītausmas apstarotā kapā.

Anžolrass drīzāk aprāva, nevis nobeidza savu runu, viņa lūpas mēmi kustējās, it kā viņš vēl sarunātos pats ar sevi, tādēļ visi viņā uzmanīgi raudzījās, lūkodami vēl ko saklausīt. Aplausu nebija, bet visi vēl ilgi sačukstējās. Ja vārds ir vēja pūsma, tad prātu satraukums ir līdzīgs lapu šalkoņai.

4 Mariuss ir drūms, Žavērs — lakonisks

Parunāsim par to, kas norisinājās Mariusa domās. Atcerēsimies viņa dvēseles stāvokli. Nesen minējām, ka viss viņam šķita kā parādība. Apkārtni viņš uztvēra it kā caur miglu. Uzsvērsim, ka Mariuss atradās lielo, tumšo spārnu ēna, kuri ir izplesti pār mirstošajiem. Viņš jutās ka tumšā kapā, viņam šķita, ka viņš jau atrodas otra pusē, un dzīvo sejas viņš skatīja miroņa acīm.

Kā te bija nokļuvis Fošlevāna kungs? Kādēļ viņš bija atnācis? Ko viņš te meklēja? Mariuss to nemaz sev nejautāja. Turklāt mūsu izmisumam piemīt īpatnība, kura liek domāt, ka tas pārņēmis arī citus, un tādēļ Mariusam šķita dabiski, ka visi dodas nāvē.

Vienīgi atceroties Kozeti, viņš juta, ka sirds sažņaudzas.

Starp citu, Fošlevārra kungs ar viņu nerunāja, nepaskatījās uz viņu un likās pat nedzirdam, kad Mariuss bija pacēlis balsi, sacīdams: «Es viņu pazīstu.»

Mariusu Fošlevāna kunga izturēšanās apmierināja, un, ja tādu vārdu varētu lietot, zinot jaunekļa pārdzīvojumus, tad mēs sacītu — iepriecināja. Viņam vienmēr bija licies pilnīgi neiespējami uzrunāt šo mīklaino vīru, kas šķita reizē ir aizdomīgs, ir cienījams. Turklāt viņš ļoti ilgi nebija to redzējis; šis apstāklis Mariusa kautrajai un atturīgajai dabai vēl jo vairāk liedza to uzrunāt.

Pieci izraudzītie vīri aizgāja no barikādes pa Mondetūra ieliņu; viņi izskatījās gluži kā nacionālie gvardi. Viens no viņiem devās projām raudādams. Pirms aiziešanas viņi apkampās ar palicējiem.

Kad pieci dzīvei atdotie vīri bija aizgājuši, Anžolrass iedomājās uz nāvi notiesāto. Viņš iegāja apakšstāva zālē. Žavērs, piesiets pie staba, bija nogrimis pārdomās.

—  Vai tev ko nevajag? — jautāja viņam Anžolrass.

Žavērs atbildēja:

—   Kad jūs mani nogalināsit?

—   Pagaidi! Patlaban mums jātaupa katra patrona.

—   Nu, tad dodiet man nodzerties! — teica Žavērs.

Anžolrass pats pasniedza tam glāzi ūdens un, tā kā Žavērs bija sasaistīts, palīdzēja nodzerties.

—  Vai tas viss? — atkal jautāja Anžolrass.

—       Man ir grūti stāvēt pie staba, — Žavērs atbildēja. — Tas nav visai laipni no jums, ka jūs mani tā atstājāt uz visu nakti. Sasieniet mani, kā jums tīk, bet vai tad jūs nevarētu noguldīt mani uz galda, tāpat kā tur to.

Un ar galvas mājienu viņš norādīja uz Mabefa kunga līķi.

Mēs atceramies, ka zāles dibenā bija liels, garš galds, uz kura tika lietas lodes un taisītas patronas. Kad patronas bija gatavas un viss pulveris izlietots, galds kļuva brīvs.

Pēc Anžolrasa pavēles četri dumpinieki atsēja Žavēru no staba. Kamēr viņu sēja vaļā, piektais turēja pie viņa krūtīm durkli. Viņam atstāja uz muguras saistītas rokas, ap kājām apsēja tievu, stipru pātagas auklu, kas ļāva paspert piecpadsmit collu garu soli, kā to dara ar tiem, kuriem jākāpj uz ešafota; tad viņu aizveda līdz galdam zāles dibenā, kur noguldīja, cieši piesienot ap vidukli pie galda.

Lielākas drošības labad, lai bēgšanu padarītu pilnīgi neiespējamu, šo sasiešanas sistēmu papildināja ar īpašu paņēmienu, ko cietumos mēdz saukt par martingalu: ap kaklu apsieto virvi, kas nokarājas no pakauša, pārdala jostas vietā divi daļās un, izņemot to starp kājām, sasien arī rokas.

Kamēr Žavēru sēja, kāds vīrs, stāvēdams uz durvju sliekšņa, noskatījās uz viņu .sevišķi uzmanīgi. Ēna, kas krita no šā vīra, lika Žavēram pagriezt galvu. Viņš pacēla acis un pazina Žanu Valžānu. Viņš pat nenodrebēja, bet augstprātīgi nolaida acis uz leju un tikai noteica:

— Tas ir pilnīgi saprotams.

7 Stāvoklis kļūst sarežģītāks

Strauji ausa gaisma. Taču neviens logs neatdarījās, nevienas durvis nepavērās; tā bija rītausma, nevis atmoda. No Šanvrerī ielas gala iepretī barikādei, kā jau minējām, zaldāti bija aizvākti prom, iela likās tukša un baigā mierā vērās pretī gājējiem. Sendenī iela bija klusa kā Sfinksu aleja Tēbās. Ielu krustojumos, kas blāvoja rītausmas atspīdumā, nebija nevienas dzīvas radības. Nav nekā skumjāka par šādām tukšām ielām rīta dzidrumā.

Nevarēja nekā redzēt, toties varēja dzirdēt. Gluži netālu kaut kas noslēpumaini kustējās. Bija skaidrs, ka liktenīgais brīdis tuvojās. Tāpat kā vakar vakarā, izlūki tika atsaukti, bet šoreiz visi.

Barikāde bija vairāk nostiprināta nekā pirmā uzbrukuma laikā. Pēc piecu vīru aiziešanas to uzcēla vēl augstāku.

Pēc tā izlūka ieteikuma, kurš bija novērojis tirgus rajonu, Anžolrass, baidīdamies no negaidīta aizmugures uzbrukuma, pieņema svarīgu lēmumu. Viņš lika aizbarikadēt šauro Mondetūra ieliņas spraugu, kas līdz šim bija palikusi brīva. Šim nolūkam izjauca bruģi vēl gar dažām mājām. Tādējādi barikāde, kas šķērsoja ar akmens mūri trīs ielas — no priekšas Šanvrerī ielu, pa kreisi Gulbju un Mazo Klaidoņu ielu, pa labi Mondetūra ielu, — kļuva patiesi gandrīz neieņemama; tiesa gan, nemiernieki tajā bija pilnīgi ieslēgti. Tai bija trīs frontes, bet nebija vairs nevienas izejas.

— Pa pusei cietoksnis, pa pusei peļu slazds, — smiedamies noteica Kurfeiraks.

Anžolrass lika sakraut kaudzē pie krodziņa durvīm kādus trīsdesmit akmeņus, kas bija «bez vajadzības izlauzti», kā izteicās Bosjē.

Tai pusē, no kurienes vajadzēja sākties uzbrukumam, tagad valdīja tik dziļš klusums, ka Anžolrass lika visiem ieņemt savus kaujas posteņus.

Katram izsniedza degvīna devu.

Nav nekā dīvaināka par barikādi, kas gatavojas atsist uzbrukumu. Ikviens iekārtojas ērtāk — gluži kā teātra izrādē. Dažs atbalstās pret sienu, dažs atspiežas uz elkoņiem, dažs pieslejas ar plecu. Daži sakrauj no akmeņiem sev soliņu. Tur traucē kāds sienas stūris — no tā pavelkas tālāk; tur ir kāds izvirzījums, kas var aizsargāt, — pie tā patveras. Neatsverami kļūst kreiļi: viņi ieņem vietas, kas citiem nav ērtas. Daudzi iekārtojas tā, lai varētu cīnīties sēdus. Visi cenšas atrast tādu stāvokli, lai būtu ērti nogalināt un labāk mirt. Liktenīgajā 1848. gada jūnija kaujā kāds dumpinieks, kas lieliski šāvis un cīnījies no jumta terases, bija licis tur atnest Voltēra atzveltnes krēslu, tajā viņu arī trāpījusi kartečas zalve.

Tiklīdz komandieris bija pavēlējis sagatavoties kaujai, juceklīgā kņada izbeidzās: vīri vairs nesasaucās cits ar citu, nesastājās pulciņos, nesačukstējās, nenogrupējās savrup; visas blakusdomas koncentrējās un pārvērtās uzbrukuma gaidās. Barikāde pirms briesmām ir haoss, briesmu brīdī — disciplīna. Briesmas rada kārtību.

Tiklīdz Anžolrass paņēma savu divstobru karabīni un nostājās pie izraudzītās spraugas, kas atgādināja šaujamlūku, visi apklusa. Gar akmens sienu atskanēja viegla, sausa sprakšķēšana. Pielādēja šautenes.

Visi izturējās lepnāk un drošāk nekā jebkad, visaugstākā pašuzupurēšanās ir sevis apliecināšana; viņiem nebija vairs cerību, toties bija palicis izmisums. Izmisums ir pēdējais ierocis, kas dažkārt noved pie uzvaras, — tā teicis Vergilijs. Galīga apņēmība ķeras pie galējiem līdzekļiem. Mesties nāves atvarā dažkārt nozīmē izbēgt no bojāejas, un zārka vāks var kļūt par glābšanas dēli.

Tāpat kā iepriekšējā vakarā visu uzmanība bija pievērsta, varētu pat teikt, piesaistīta, ielas galam, kas tagad bija gaišs un labi saskatāms.

Jāgaida nebija ilgi. Varēja skaidri dzirdēt, ka no Senlē puses sākas neskaidra kustēšanās, bet šis troksnis nebija līdzīgs pirmā uzbrukuma kustības troksnim. Ķēžu žvadzēšana, kādas milzu ierīces satraucoši dārdi, vara šķindoņa uz bruģa akmeņiem, svinīga dunoņa vēstīja baigas dzelzs mašīnas tuvošanos. Līdz pašiem pamatiem drebēja vecās, mierīgās ielas, kas bija nospraustas un izbūvētas auglīgai interešu un ideju apmaiņai, bet nebija ierīkotas, lai pa tām ripotu šaušalīgie kara rati.

Visu cīnītāju ciešie skatieni, kas bija pievērsti ielas galam, kļuva vēl saspringtāki.

Parādījās lielgabals.

Artilēristi stūma šo lielgabalu, tas bija šaušanas gatavībā; ratu priekša bija atkabināta; divi pieturēja lafeti, četri stāvēja pie riteņiem, citi sekoja ar šāviņu kasti. Varēja redzēt kūpam aizdegto degli.

—   Uguni! — uzsauca Anžolrass.

Visa barikāde izšāva reizē, atskanēja drausmīgs grāviens, dūmu mākulis aizsedza un apslēpa lielgabalu un cilvēkus; pēc dažām sekundēm dūmi izklīda, un atkal kļuva redzams lielgabals un cilvēki. Apkalpe sāka uzstādīt lielgabalu pretī barikādei, lēnām, rūpīgi un nesteigdamies. Neviens nebija ievainots. Pēc tam lielgabala tēmētājs uzgūla stobra resgalim, lai paceltu mērķēkli, un sāka notēmēt lielgabalu gluži kā astronoms, kurš nostāda tālskati.

—   Bravo, lielgabalnieki! — iesaucās Bosjē.

Un visa barikāde sāka sist plaukstas.

Brīdi vēlāk, stingri nostiprināts pašā ielas vidū, šķērsām notekai, lielgabals bija kaujas gatavībā. Atbaidoša rīkle vērās pretī barikādei.

—   Jautri! — iesaucās Kurfeiraks. — Tas tik ir zvērs! Sākumā ar knipjiem, pēc tam ar dūrēm. Karaspēks izstiepj pret mums savu lielo ķetnu. Barikādi krietni sapurinas. Ar šauteni iztausta, ar lielgabalu noknallē.

—   Tas ir astoņcollīgais lielgabals, jauns modelis, no bronzas, — piemetināja Kombefērs. — Šie lielgabali, ja mazliet kļūdās proporcijā — uz simt dajām vara desmit daļas alvas, — var viegli sasprāgt gabalos. Ja alvas ir vairāk, tie kļūst trausli. Tad var gadīties, ka stobrā rodas poras un sārņi. Lai izvairītos no šīm briesmām un varētu palielināt lādiņu, vajadzētu varbūt atgriezties pie četrpadsmitā gadsimta paņēmiena — apstīpošanas — un uzmaukt uz stobra veselu virkni nemetinātu tērauda gredzenu, sākot no stobra resgaļa līdz pat tievgalim. Līdz tam laikam izlīdzas kā varēdami; ar āmura palīdzību izdodas noskaidrot, kurā vietā lielgabala stobrā ir plaisas un pūtes. Bet ir kāds labāks līdzeklis — Gribovāla kustīgā dzirkstele.

—   Sešpadsmitajā gadsimtā, — aizrādīja Bosjē, — izgatavoja rievainus lielgabalus.

—   Jā, — atteica Kombefērs, — tas palielina ballistisko spēku, bet mazina šāviena precizitāti. Bez tam, šaujot tuvā distancē, trajektorijai nav vajadzīgā leņķa, parabola pārāk palielinās, šāviņa ceļš nav pietiekami taisns, lai varētu trāpīt visiem objektiem ceļā; taču kaujā tas ir nepieciešams un ir jo svarīgāk, jo tuvāk atrodas ienaidnieks un jo biežāk jāšauj. Šis šāviņa līknes defekts, ķāds piemīt sešpadsmitā gadsimta rievainajiem lielgabaliem, radās no samazināta sprāgstvielu daudzuma, bet tas šāda veida lielgabalos atbilda ballistikas prasībām, piemēram, tādām kā ilgāka lafetes saglabāšana. Kopumā šis despots lielgabals nespēj izdarīt visu, ko tas grib, tā spēks īstenībā ir liels vājums. Lielgabala lode nenoskrien vairāk kā seši simti ljē stundā, turpretī gaismas ātrums ir septiņdesmit tūkstoši ljē sekundē. Tāds ir Jēzus Kristus pārākums pār Napoleonu.

—   Pielādēt ieročus! — pavēlēja Anžolrass.

Vai barikādes apšuvums spēs izturēt lielgabala lodi? Vai šāviņš izsitīs tajā caurumu? Tāds bija jautājums. Kamēr nemiernieki lādēja šautenes, artilēristi lādēja lielgabalu.

Redutes aizstāvjus pārņēma dziļš satraukums.

Atskanēja šāviens, viss nodārdēja.

—   Esmu klāt! — iesaucās kāda priecīga balss.

Un tai pašā mirklī, kad šāviņš trāpīja barikādi, tajā iedrāzās arī Gavrošs.

Viņš nāca no Gulbju ielas puses, bija veikli pārkāpis pār papildbarikādi, kas atradās iepretī līkumainajai Mazajai Klaidoņu ielai.

Gavrošs barikādē radīja lielāku iespaidu nekā lielgabala lode.

Lode bija iestrēgusi grabažu kaudzē. Tā bija sadragājusi tikai vienu omnibusa riteni un iznīcinājusi vecos Anso ratus. To redzēdami, visi barikādes vīri sāka smieties.

—  Turpiniet! — uzsauca Bosjē artilēristiem.

8 Artilēristi liek saprast, ka ar viņiem nav joki

Visi saskrēja ap Gavrošu.

Bet viņš nepaguva neko pastāstīt. Mariuss drebēdams paveda viņu sānis.

—   Kādēļ tu nāci šurp?

—  Vai tu redzējies! — zēns atbildēja. — Un jūs paši?

Un viņš cieši noskatīja Mariusu ar izaicinoši mierīgu

skatienu. Viņa acis kļuva lielākas no lepnā spožuma, kas tajās mirdzēja.

Mariuss stingrā balsī turpināja:

—       Kas tev lika nākt atpakaļ? Vai tu vismaz nodevi manu vēstuli, kam pienākas?

Gavrošs mazliet juta sirdsapziņas pārmetumus šās vēstules dēļ. Steigdamies atpakaļ uz barikādi, viņš drīzāk bija atbrīvojies no vēstules nekā to nodevis. Viņš bija spiests sev pašam atzīties, ka fo mazliet vieglprātīgi uzticējis svešam cilvēkam, kuram pat lāgā nebija varējis saskatīt seju. Tiesa, viņš bija redzējis, ka šim vīram bija kaila galva, bet ar to vien nepietika. Vārdu sakot, viņš sev mazliet pārmeta un baidījās no Mariusa bārieniem. Lai izkultos no ķezas, viņš izvēlējās visvienkāršāko līdzekli: sāka nekaunīgi melot.

—       Pilsoni, es nodevu vēstuli durvju sargam. Tā dāma gulēja. Viņa saņems vēstuli, tiklīdz uzmodīsies.

Nosūtot vēstuli, Mariusam bija divi nodomi: atvadīties no Kozetes un izglābt Gavrošu. Viņam vajadzēja apmierināties ar pusi no tā, ko bija gribējis.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka starp viņa vēstules nosūtīšanu un Fošlevāna kunga atrašanos uz barikādes ir kads sakars. Viņš parādīja Gavrošam Fošlevāna kungu.

—  Vai tu pazīsti šo vīru?

—   Nē, — atteica Gavrošs.

Mēs jau minējām, ka Gavrošs Žanu Valžānu bija redzējis tikai naktī.

Neskaidrās un slimīgās aizdomas, kas bija pazibējušas Mariusa smadzenēs, izklīda. Vai tad viņš zināja Fošlevāna kunga uzskatus? Varbūt Fošlevāna kungs bija republikānis. Tādā gadījumā viņa piedalīšanās šai kaujā ir gluži saprotama.

Pa to laiku Gavrošs jau bija otrā barikādes galā un kliedza:

—   Kur mana šautene?

Kurfeiraks lika to atdot viņam atpakaļ.

Gavrošs brīdināja «biedrus», kā viņš tos sauca, ka barikāde ielenkta. Viņš atkļuvis šurp ar lielām grūtībām. Līnijas bataljons, kura ieroču piramīdas atrodoties Mazajā Klaidoņu ielā, uzmanot ceļu no Gulbju ielas puses; pretējā pusē municipālgvarde ieņemot Sprediķotāju ielu. Tieši pretī esot savilkti galvenie spēki.

Pavēstījis šās ziņas, Gavrošs piebilda:

—   Es jums atļauju viņus krietni samizot.

Pa to laiku Anžolrass, uzmanīgi ausīdamies, pa šaujamlūku vēroja ienaidnieku.

Uzbrucēji, acīmredzot ne visai apmierināti ar šāvienu, to vairs neatkārtoja.

Pienāca klāt kāda kājnieku daļa un ieņēma ielas galu aiz lielgabala. Zaldāti lauza bruģi un cēla no akmeņiem tieši pretī barikādei nelielu, zemu mūri, kaut ko līdzīgu aizsargvalnim, kas nebija neko augstāks par astoņpadsmit collām. Aiz šā vaļņa kreisā stūra bija redzama Sendenī ielā koncentrētā priekšpilsētas bataljona priekšējā kolonna.

Anžolrasam slēpnī likās, ka viņš saklausījis to īpatnējo troksni, kāds dzirdams, kad no ratiem velk laukā karteču kastes, un ieraudzīja, k&lt;a tēmētājs pagriež lielgabala stobru mazliet pa kreisi. Pēc tam lielgabalnieki sāka lielgabalu pielādēt. Tēmētājs pats satvēra degi! un pielika to pie lielgabala cauruma.

—   Nolieciet galvas, spiedieties pie mūra! — uzsauca Anžolrass. — Un visi uz ceļiem gar barikādi!

Nemiernieki, kas bija izklīduši ap krodziņu vai atstājuši savu kaujas posteni, Gavrošam ierodoties, metās pa galvu pa kaklu uz barikādes pusi, bet, iekām Anžolrasa pavēle tika izpildīta, atskanēja šāviens un šausmīga kartečas šņākoņa. Tā tiešām bija drausmīga zalve.

šāviņš bija tēmēts uz nocietinājuma spraugu, atsitās tur pret mūri, un briesmīgais rikošets divus vīrus nogalināja un trijus ievainoja.

Ja tā turpināsies, barikāde nebūs noturama. Kartečas tai sitās cauri.

Izcēlās satraukuma pilna kņada.

— Lūkosim aizkavēt vismaz otro šāvienu, — sacīja Anžolrass.

Un, nolaidis zemāk savu karabīni, viņš notēmēja uz lielgabala tēmētāju, kas, tai brīdī noliecies pār lielgabala resgali, pārbaudīja un nostādīja pareizi mērķēkli.

Lielgabala tēmētāis bija skaists artilērijas seržants, pavisam jauniņš, gaišiem matiem, ar ļoti maigu seju un gudru izteiksmi, kāda raksturīga šā izredzētā un baigā ieroča apkalpei, ieroča, kam, kļūstot aizvien pilnīgākam savu šausmu darbu veikšanā, beidzot būs jāiznīcina pats karš.

Kombefērs, stāvēdams līdzās Anžolrasam, aplūkoja jaunekli.

—   Cik žēl! — teica Kombefērs. — Cik pretīgi ir šie slaktiņi! Lūk, kad nebūs vairs karaļu, nebūs vairs arī karu. Anžolras, tu tēmē uz seržantu un pat neskaties uz viņu. Iedomājies, ka tas ir burvīgs jauneklis, viņš ir bezbailīgs, var redzēt, ka viņš domā, —viņi ir ļoti izglītoti, šie jaunie artilēristi; viņam ir tēvs, māte, ģimene, viņš droši vien ir iemīlējies, viņam nekādā gadījumā nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem, viņš varētu būt tavs brālis.

—   Viņš arī ir mans brālis, — noteica Anžolrass.

—Jā, — turpināja Kombefērs, — un arī mans. Klausies, nenogalināsim viņu.

« Liecies mierā! Kas jādara, tas jādara.

Un pār Anžolrasa marmorbālo vaigu lēnām noritēja asara.

Tai pašā mirklī viņš nospieda karabīnes gaili. Nozibēja uguns. ArtUērists, izstiepis uz priekšu rokas un atmetis galvu, it kā gribēdams ieelpot gaisu, apgriezās divi reizes apkārt, tad uzkrita sāniski uz lielgabala un palika tur nekustīgi guļam. Varēja redzēt viņa muguru, no kuras vidus stāvus šļācās asiņu strūkla. Lode bija izskrējusi cauri krūtīm. Viņš bija beigts.

Viņu vajadzēja aiznest projāmun aizstāt ar citu tēmētāju. Nemiernieki bija ieguvušidažas minūtes.

9 Kā tiek izlietots agrākais malu mednieka talants un trāpīgais šāviens, kas bija ietekmējis 1796. gada tiesas spriedumu

Barikādes vīri sāka apspriesties. Lielgabals drīz atkal saks šaut. Pret šīm kartečām viņi nenoturēsies pat ne stundas ceturksni. Katrā ziņā vajadzēja vājināt trieciena spēku.

Anžolrass uzsauca pavēli:

—   Tur jānoliek kāds gultas maiss.

—  Mums to nav, — atbildēja Kombefērs, — uz tiem guļ ievainotie.

Žans Valžāns, sēdēdams atstatāk uz ietves stabiņa pie krodziņa stūra, nolicis šauteni starp ceļiem, līdz šim brīdim nebija nemaz piedalījies apkārtējos notikumos. Viņš likās nedzirdam, kā cīnītāji apkārt runāja: «Lūk, viena šautene, kas stāv dīkā.»

Izdzirdējis Anžolrasa pavēli, Valžāns piecēlās.

Kā atceramies, nemierniekiem ierodoties Šanvrerī ielā, kāda vecenīte, paredzēdama šaudīšanos, bija aizlikusi savam logam priekšā matraci. Šis logs bija jumtistabiņas lodziņš kādā septiņstāvu namā, kas atradās mazliet nostāk no barikādes. Matracis bija nolikts šķērsām, no apakšas to balstīja divas veļas žaujamās kārtis, bet augšgalā satuTēja divas virves, kas iztālēm izskatījās kā tievas aukliņas un bija piesietas pie bēniņu loga rāmī iedzītām naglām. Šīs virves skaidri iezīmējās pret" debesīm kā smalki matu pavedieni.

—   Vai kāds nevarētu man aizdot divstobru karabīni?—jautāja Žans Valžāns.

Anžolrass, kas tikko bija pielādējis savu karabīni, sniedza to viņam.

Žans Valžāns notēmēja uz bēniņiem un izšāva.

Viena no abām virvēm, kas saturēja matraci, tika pārcirsta.

Matracis turējās vairs tikai vienā virvē.

Žans Valžāns izšāva otrreiz. Otrā virve atsitās pret mansarda logu. Matracis izslīdēja starp abām kārtīm un nokrita uz ielas.

Barikāde aplaudēja.

Visi kliedza:

—  Matracis rokā!

—       Jā, — noteica Kombefērs, — bet kas tam aizies pakaļ?

Matracis tiešām bija nokritis ārpus barikādes starp ielenktajiem un aplencējiem. Turklāt, artilērijas seržanta nāves satracināti,-zaldāti pirms dažiem mirkļiem bija nogūlušies uz vēdera aiz viņu pašu sakrauto akmeņu vaļņa un, lai aizstātu lielgabalam uzspiesto bezdarbību, kurš klusēja, gaidīdams apkalpes pārkārtošanu, bija raidījuši uz barikādi šauteņu zalves. Nemiernieki neatbildēja uz šo apšaudi, taupīdami munīciju. Šauteņu uguns barikādi neapdraudēja, bet iela, kur lodes spindza vienā spingšanā, bija bīstama.

Žans Valžāns izlīda pa spraugu, nokļuva uz ielas, izgājis cauri ložu krusai, sasniedza matraci, pacēla to, uzvēla sev uz muguras un atgriezās barikādē.

Viņš pats iebāza matraci spraugā. Viņš to piestiprināja pie sienas tā, ka artilēristi nevarēja redzēt. Kad tas bija izdarīts, visi sāka gaidīt kartečas.

Ilgi nebija jāgaida.

Lielgabals rēkdams izspļāva savu kartečas lādiņu. Bet rikošeta vairs nebija. Karteča iestrēga matracī. Cerētais efekts bija sasniegts. Barikāde bija pasargata.

—       Pilsoni, — Anžolrass uzrunāja Žanu Valžānu, — republika jums pateicas.

Bosjē bija sajūsmināts un smējās. Viņš izsaucās:

—       Patiešām amorāli, ka matracim ir tik daudz spēka. Tas, kurš pakļaujas, uzveic zibšņu metēju. Bet tas nav svarīgi, lai slavēts gultas maiss, kas tiek gala ar lielgabalu!

10 Rīta blāzma

Tieši šai brīdī Kozete pamodās.

Viņas istabiņa bija šaura, spodra, vienkārša, ar platu logu uz rītiem, uz mājas dibenpagalmu.

Kozete nezināja, kas notiek Parīzē. Viņa nekur netika iepriekšējā dienā izgājusi un atradās jau savā istabiņā, kad Tusēna sacīja: «Man šķiet, ka pilsētā ir nemierīgi.»

Kozete bija gulējusi tikai dažas stundas, toties cietā miegā. Viņa bija redzējusi jaukus sapņus — pa daļai varbūt tāpēc, ka viņai bija gluži balta gultiņa. Viņa bija sapņojusi par kādu gaismas apmirdzētu jaunekii, kas izskatījās pēc Mariusa. Viņa atmodās, saule spīdēja tieši acīs, un tādēļ viņai sākumā likās, ka sapnis vēl turpinās.

Pirmās domas, kas vēl saistījās ar sapni, bija pilnas gaiša prieka. Kozete jutās pavisam mierīga. Tāpat kā pirms dažām stundām Žans Valžāns, viņa tagad bija tādā noskaņā, kad dvēsele nepavisam negrib ticēt nelaimei. Viņa visiem spēkiem sāka cerēt, pati nezinādama, kādēļ. Tad pēkšņi viņas sirds sažņaudzās. Jau trīs dienas viņa nav redzējusi Mariusu. Bet viņa sev iestāstīja, ka tas noteikti saņēmis viņas vēstuli, zina, kur viņa atrodas, un būs tik saprātīgs, lai izdomātu veidu, kā nokļūt pie viņas. Turklāt tas notiks katrā ziņā šodien, varbūt pat šorīt. Bija jau liela diena, bet saules stari vēl krita pavisam slīpi, un Kozete nodomāja, ka vēl ir ļoti agrs, taču laiks celties augšā, lai saņemtu Mariusu.

Viņa juta, ka nespēj dzīvot bez Mariusa un ka ar to vien jau pietiek, lai Mariussatnāktu. Neķādi iebildumi netika pieļauti. Viss bija neapšaubāms. Jau tas bija pietiekami briesmīgi, ka viņa cietusi trīs dienas. Trīs dienas neredzēt Mariusu — mīļais dievs, tas taču bija šausmīgil Tagad šis nežēlīgais likteņa joks, šis pārbaudījums jau aiz muguras. Mariuss tūdaļ ieradīsies un atnesīs labas ziņas. Tāda ir jaunība — tā ātri nožāvē asaras, sāpes uzskata par nevajadzīgām un nepieņem tās. Jaunība ir nākamības smaids, kas tiek dāvāts nezināmajam, tas ir, sev pašai. Tai ir dabiski būt laimīgai. Šķiet, ka pati tās elpa ir pārpilna cerību.

Turklāt Kozete nevarēja un nevarēja atcerēties, ko Mariuss bija teicis par savu prombūtni, kas nebūšot garāka par vienu dienu, un ar ko viņš to bija izskaidrojis. Mēs visi esam novērojuši, cik veikli paslēpjas zemē nokritis naudas gabals un kā tas prot pārvērsties, kļūt neatrodams. Tādu pašu joku ar mums mēdz izspēlēt arī domas: tās sablīvējas kādā mūsu smadzeņu stūrītī, un to vairs nav, tās ir zaudētas, tās vairs nav atsaucamas atmiņā. Kozete mazliet nopukojās par veltīgajām pūlēm kaut ko atcerēties. Viņa nodomāja, ka ir ļoti neglīti un apkaunojoši, ka viņa aizmirsusi Mariusa teiktos vārdus.

Viņa izkāpa no gultas un izdarīja divējādu — dvēseles un miesas apmazgāšanos: noskaitīja lūgšanu un nomazgājās.

Aiz nepieciešamības var ievest lasītaju jaunlaulāto guļamistabā, bet nekādā gadījumā jaunavas guļamtelpā. Dzeja vēl to kaut cik varētu iedrīkstēties, bet prozai tas nav atļauts.

Tas ir vēl neuzplaukuša zieda biķerītis, tas ir gaišums tumsā, kautrīgs vēl aizvērtas lilijas pumpurs, kuru neklājas uzlūkot nevienam cilvēkam, iekāms to nav uzlūkojusi saule. Sieviete pumpurā ir svēta. Šī šķīstā, pusatsegtā gulta, burvīgais puskailums, kas baidās pats no sevis, baltā kājiņa, kura slēpjas rīta kurpītē, krūtis, ko apsedz pat spoguļa priekšā, itin kā spogulim būtu acis, krekls, kas steidzīgi tiek pārvilkts pār kailo plecu, tiklīdz iekrakšķas kāds mēbeļgabals vai ierības garām braucoši rati, mezglā sasietās lentes, aizāķētās sprādzītes, savilktās saitītes, apmulsums, vieglie aukstuma un kauna drebulīši, daiļais kustību biklums, gandrīz vai putna tramīgums tur, kur nav, ko baidīties, cits citam sekojošie apģērba gabali, kas ir tikpat skaisti, kā rītausmas mākoniši, — stāstīt par to visu neklājas, un lr jau pārāk daudz, ja to piemin.

Cilvēka acij jāraugās uz jaunas meitenes atmošanos ar daudz lielāku svētbijību nekā uz zvaigznes uzlēkšanu. Nespēja aizsargāties jāpaceļ jo augstākā cieņā. Persika pūciņa, plūmes apsarme, sniegpārslas zvaigznīte, samtainais tauriņa spārns — tas viss ir daudz rupjāks salīdzinājumā ar šo šķīstību, kas pat nezina, ka ir šķīsta. Jauna meitene ir tikai sapņa atspulgs, tā vēl nav mīlestības iemiesojums. Tās alkovs vēl ir apslēpts tumšajās ideāla dzīlēs. Nekautrīgs acu skatiens rupji aizskar šo neskaidro puskrēslu. Pat ielūkošanas te jau nozīme apgānīšanu.

Tādēļ nemaz neradīsim Kozetes piemīlīgo pošanos, no rīta pieceļoties.

Kāda austrumnieku teika stāsta, ka dievs radījis rozi baltu, bet Ādams to uzlūkojis brīdī, kad tā vērusies vaļā, tā nokaunējusies un kļuvusi sārta. Mēs piederam pie tiem, kas apmulst, uzlūkojot jaunas meitenes un ziedus, un godbijīgi noliecamies to priekšā.

Kozete žigli apģērbās, sasukājās, sakārtoja matus, kas bija ļoti vienkārši izdarāms tais laikos, kad sievietes vēl neuzbužināja matu cirtas ar vates spilventiņiem un valnīšiem un nevalkāja liekos matus. Tad viņa atvēra logu un pārlaida acis visapkārt, cerēdama saskatīt mazliet ielas, mājas stūri, gabaliņu ielas bruģa, lai nepalaistu garām Mariusa parādīšanos. Bet pa logu nekas nebija redzams. Dibenpagalmu apņēma augsti mūri, aiz kuriem bija jaušami kaut kādi dārzi. Kozete atzina, ka šie dārzi ir riebīgi; pirmo reizi mūžā puķes viņai likās neglītas. Pat vismazākā notekas maliņa ielu krustojumā viņai butu patikusi labāk. Tad viņa sāka raudzīties debesīs, it kā domādama, ka Mariuss varētu ierasties arī no turienes.

Pēkšņi viņa sāka raudāt. Ne tādēļ, ka viņai būtu bijis grozīgs garastāvoklis, — viņu pārņēma grūtsirdība izirušu cerību dēļ. Viņa neskaidri nojauta kaut ko briesmīgu. Ziņas taču mēdz dažkārt lidot pa gaisu. Viņa sacīja sev, ka ne par ko nav droša, ka pazaudēt vienam otru no acīm nozīmē iet bojā, un doma, ka Mariuss .varētu ierasties pie viņas no debesīm, nelikās vairs pievilcīga, bet gan baiga.

Pēc tam — tādi nu ir šie mākonīši — viņā atkal atgriezās miers un cerība un lūpas rotāja neapzināts smaids, pilns paļāvības uz dievu.

Mājā visi vēl gulēja. Visur valdīja provinces klusums. Neviens slēģis vēl nebija atvērts. Durvju sarga istabiņa bija aizslēgta. Tusēna vēl nebija piecēlusies, un Kozete, gluži dabiski, nodomāja, ka arī tēvs vēl guļ. Acīmredzot viņa bija daudz pārcietusi un cieta vēl arī tagad, jo viņai likās, ka tēvs bijis ļauns; taču viņa paļāvās uz Mariusu. Ka tāds spīdeklis varētu satumst, bija pilnīgi neiedomājami. Viņa pielūdza dievu. Brīžiem viņa dzirdēja tālumā dobjus dārdus un nodomāja: «Savādi, ka tik agrā stundā virina vārtus.» Tie bija lielgabala šāvieni, kas grāva barikādi.

Dažas pēdas zem Kozetes loga uz vecas, nomelnējušas "sienas dzegas atradās svīru ligzdiņa; ligzdas mala mazliet izvirzījās ārpus dzegas, un no augšas varēja ielūkoties šai mazajā paradīzē. Māte tupēja ligzdiņā, izpletuši spārnus kā vēdekli pār savu perējumu: tēvs lidinājās apkārt, aizlaidās, tad atlaidās, atnesdams knābī barību un skūpstus. Austošā diena bārstīja zeltu pār šo laimīgo ģimeni, lielais Vairošanās likums te gavilēja savā cildenumā un maigais noslēpums uzplauka rīta krāšņumā. Ar saules pielijušiem matiem un sapņu pilnu dvēseli, mīlestības un rītausmas apmirdzēta, Kozete nemanot noliecās un, gandrīz nedrīkstēdama sev atzīties, ka šai brīdī domā par Mariusu, sāka aplūkot putnus, šo putnu ģimeni, tēviņu un mātīti, māti un mazuļus, juzdama to dziļo satraukumu, kādu jaunavā modina ligzda.

11 Šautene, kuras lode allaž trāpa, bet nevienu nenogalina

Aplencēju uguns nemitējās. Muskešu šāvieni mijās ar kartečām, bet lielus postījumus, taisnību sakot, neradīja. Cieta vienīgi «Korintas» fasādes augša: otrā stāva logi un jumta mansardi, ložu un karteču izurbti, pamazām tika sagrauti. Kaujiniekiem, kas tur bija novietojušies, vajadzēja pazust. Tāda nu reiz ir barikāžu sturmēšanas taktika: ilgstoša apšaude, lai iztukšotu nemiernieku munīcijas krājumu, ja tie aiz aplamības gribētu viņiem atbildēt. Tiklīdz pēc vājākas atbildes uguns var nomanīt, ka barikādes aizstāvjiem nav vairs ne ložu, ne pulvera, tiek dota pavēle mesties triecienuzbrukumā.Anžolrass neiekrita šais lamatās: barikāde neatbildēja.

Pēc katra zaldātu šāviena Gavrošs izspīlēja ar mēli vaigu, tā izrādīdams vislielāko nicināšanu.

—  Jauki, — viņš sacīja, — plēsiet vien audeklul Mums tieši vajadzīga šarpija.

Kurfeiraks skaļi pieprasīja paskaidrojumu, kādēļ karteča precīzi netrāpa, un uzsauca lielgabalam:

—   Onkulīt, tu kļūsti pārāk pļāpīgs!

Kaujā, tāpat kā ballē, cits citu cenšas intriģēt. Iespējams, ka redutes klusēšana sāka aplencējus uztraukt, viņos modās bailes no pārsteiguma un neatvairāma vēlēšanās skaidri ieskatīties cauri šai akmeņu kaudzei un izdibināt, kas īsti notiek aiz nejūtīgās sienas, kura saņēma šāvienus, uz tiem neatbildot. Pēkšņi nemiernieki ieraudzīja uz kaimiņu nama jumta saulē mirdzošu ķiveri. Atspiedies ar muguru pret augstu skursteni, nekustīgi kā sardzē stāvēja ugunsdzēsējs. Viņa skatiens gremdējās tieši barikādes iekšienē.

—1 Šis uzraugs ir neciešams, — Anžolrass teica.

Žans Valžāns bija atdevis atpakaļ Anžolrasa karabīni, bet viņam vēl bija sava šautene.

Ne vārda neteicis, viņš notēmēja uz ugunsdzēsēju, un pēc mirkļa lodes trāpītā ķivere skanēdama nokrita uz ielas. Pārbiedētais zaldāts steidzīgi pazuda.

Viņa vietu ieņēma kāds cits novērotājs, šoreiz tas bija oficieris. Žans Valžāns no jauna pielādēja šauteni, notēmēja uz jaunatnācēju un aizraidīja oficiera ķiveri pakaļ zaldāta ķiverei. Oficieris nepretojās un žigli aizgāja, šoreiz brīdinājums tika saprasts. Uz jumta neviens vairs neparādījās; uzbrucēji bija atteikušies no barikādes izspiegošanas.

— Kādēļ jūs to vīru nenošāvāt? — Bosjē jautāja Žanam Valžānam.

Žans Valžāns neatbildēja.

12 Nekārtība kalpo kārtībai

Bosjē iečukstēja Kombefēram ausī:

—  Viņš neatbildēja uz manu jautājumu.

—   Tas ir vīrs, kas ar šautenes šāvienu dara labus darbus, — atteica Kombefērs.

Tie, kas vēl kaut cik atceras šos tālos laikus, zina, ka priekšpilsētas nacionālā gvarde drosmīgi cīnījās pret nemieriem. īpašu niknumu un sīkstumu tā parādīja 1832. gada jūnija dienās. Tāds vientiesīgs «Ķipara», «Tiklības» vai «Grāvīša» krodzinieks, kura «iestādei» dumpja dēļ bija jāstāv dīkā, redzēdams savu dejas zāli tukšu, cīnījās kā lauva un devās nāvē, lai glābtu kārtību, ko pārstāvēja viņa krodziņš. Tajā buržuāziskajā un reizē varonīgajā laikmetā līdzās idejām, kam bija savi bruņinieki, pastāvēja iedzīvošanās kāre, kam savukārt bija savi paladīni. Prozaiskie motīvi nemaz nemazināja rīcības drosmi. Dukātu kaudzes noplakšana iika baņķieriem dziedāt Marseljēzu. Jūsmīgi tika izlietas asinisbodes letes dēj un ar spartisku entuziasmu tika aizstāvēta bodīte — šī milzīgi sašaurinātā tēvzeme.

īstenībā jāatzīst, ka tas viss bija ļoti nopietni. Cīņā bija iesaistījušies sociālie elementi, gaidīdami dienu, kad iestāsies līdzsvars.

Otra tā laika raksturīga iezīme bija anarhijas sajaukums ar «valdībniecību» (barbarisks lojālistu partijas nosaukums). Tika aizstāvēta kārtība bez disciplīnas. Te pēkšņi bungas sāka sist trauksmi pēc tāda un tāda nacionālās gvardes pulkveža iegribas; tur kāds kapteinis, iedvesmas dzīts, devas ugunī; vēl kāds cits nacionālais gvards cīnījās «par ideju» pats pēc sava prāta. Kritiskos brīžos, tā saucamajās «izšķirīgajās dienās», rīkojās ne tik daudz pēc komandieru pavēles, cik pēc saviem instinktiem. Ar- mijā, kas cīnījās par kārtību, atradās arī īsti partizāni, vieni, kas cīnījās ar šķēpu, kā, piemēram, Faniko, otri — ar spalvu, kā Anrī Fonfreds.

Civilizācija, ko tai laikā diemžēl vairāk pārstāvēja interešu apvienojums nekā principu savienība, bija vai šķita esam briesmās; tā sauca palīgā, un ikviens, uzskatīdams sevi par civilizācijas balstu, to aizstāvēja, glāba un aizsargāja pēc savas saprašanas; katrs, kam vien ienāca prātā, uzņēmās pienākumu glābt sabiedrību.

Centība dažkārt kļuva liktenīgi traģiska. Kaut kāds nacionālo gvardu pulciņš patvarīgi nodibināja kara padomi, piecās minūtēs notiesāja sagūstītu nemiernieku un izpildīja spriedumu. Tieši šāda veida improvizācijā bija nogalināts arī Žans Pruvērs. Te darbojās nežēlīgais Linča likums, kuru nevienai partijai nav tiesību pārmest otrai, jo tas tika pielietots tiklab republikāniskajā Amerikā, kā monarhistiskajā Eiropā. Linča tiesa varēja viegli kļūdīties. Kādā sacelšanās dienā jaunam dzejniekam, vārdā Pols Etnē Garnjē, Karaliskajā laukumā dzinās pakaļ nacionālie gvardi ar durkļiem rokās, un viņš izglābās tikai, paslēpdamies 6. nama pavārtē. Gvardi kliedza: «Lūk, vēl viens sensimonists!» — un gribēja viņu nogalināt. Tiešām, viņam padusē atradās hercoga Sensimona memuāru sējumiņš. Kāds nacionālais gvards bija izlasījis uz gramatas vāka vardu «Sensimons» un sācis kliegt: «Nāvi viņam!»

1832. gada 6. jūnijā priekšpilsētas nacionālās gvardes vienība, kuru komandēja minētais kapteinis Faniko, savas iedomas un patikšanas dēļ iedzina sevi nāvē Šanvrerī ielā. So faktu, lai cik tas dīvains, konstatēja vēlāk tiesas izmeklēšanā, kas tika uzsākta pēc 1832. gada sacelšanās. Kapteinis Faniko, kaut kas līdzīgs kārtības kondontjeram, nepacietīgs un pārdrošs buržuā, viens no tiem, kurus nupat raksturojām, fanātisks un nevaldāms «valdībniecības» piekritējs, nespēja atturēties no kārdinājuma atklāt uguni pirms noteiktā laika, dzīdamies pēc goda ieņemt barikādi viens pats, tas ir, ar savu vienību. Satracināts par izkārto sarkano karogu un pēc tam par vecajiem svārkiem, kurus noturēja par melno karogu, viņš ņēmās skaļi lamāt ģenerāļus un korpusu komandierus, kas tikai apspriežoties un neredzot, ka pienācis izšķirīgā uzbrukuma brīdis, un, kā zīmīgi izteicies kāds no viņiem, ļaujot, lai «sacelšanās vārās pati savā sulā». Faniko atzina, ka barikāde ir nobriedusi un kā ikvienam nobriedušam auglim tai jākrīt, tādēļ viņš mēģināja tai uzbrukt.

Viņš komandēja tikpat drosmīgus vīrus, kāds bija pats, «trakuļus», kā izteicās kāds liecinieks. Viņa rota, tā pati, kas bija nošāvusi dzejnieku Žanu Pruvēru, atradās pašā bataljona priekšgalā un stāvēja uz ielas stūra. Brīdī, kad to vismazāk varēja gaidīt, kapteinis raidīja savus v?rus uzbrukumā pret barikādi. Šis uzbrukums, kurā bija vairāk labas gribas nekā stratēģijas, Faniko rotai dārgi maksāja. Pirms viņi bija paguvuši noskriet divi trešdaļas ielas garuma, viņus sagaidīja vienota barikādes zalve. Četri visdrošsirdīgākie vīri, kas skrēja pa priekšu, tika nošauti tiešā tēmējumā pašā redutes piekājē, un drosmīgais nacionālo gvardu pulciņš, šie varonīgie viri, kuriem trūka militāras izturētības, pēc neilgas svārstīšanās bija spiests atkāpties, atstājot uz bruģa piecpadsmit līķu. Svārstīšanās brīdis ļāva nemierniekiem no jauna pielādēt ieročus, un otra visai postoša zalve panāca rotu, iekāms tā bija paguvusi sasniegt ielas stūri, kur varēja patverties. Vienu brīdi rota atradās starp divām ugunīm — tā iekļuva ari pašu lielgabala apšaudē, jo lielgabala tēmētājs, nesaņēmis pavēli, nebija pārtraucis šaušanu. Bezbailīgais un nepiesardzīgais Faniko kļuva par vienu šās kartečas upuri. Viņu nogalināja lielgabals, tas ir, kārtība.

Sis uzbrukums, drīzāk pārgalvīgs nekā nopietns, satracināja Anžolrasu.

—   Plānprātiņi! — viņš iesaucās. — Viņi grūž nāvē savus vīrus un spiež mūs veltīgi izšķiest munīciju.

Anžolrass runāja kā īsts sacelšanās ģenerālis, un tas viņš arī bija. Nemiernieki un apspiedēji necīnās ar vienādiem ieročiem. Nemiernieku rezerves ir ātri izsmejamas, viņi var izšaut tikai nelielu skaitu šāviņu un upurēt nelielu skaitu cilvēku. Viņiem nav ar ko aizstāt ne tukšu patronsomu, ne nošautu vīru. Apspiedēji, kuru rīcībā ir visa armija, nerēķinās ar cilvēkiem un, tā kā viņu rīcībā ir arī Vensēnas arsenāls, nerēķinās ar šāviņiem. Apspiedējiem ir tik daudz pulku, cik barikādei vīru, un tik daudz arsenālu, cik barikādei patronsomu. Tādēļ tad arī šīs cīņas — viens pret simtu — vienmēr beidzas ar barikādes sagrāvi, ja vien pēkšņi neuzliesmo, revolūcija, kas iemet svaru kausā savu liesmojošo ercenģeļa zobenu. Tas mēdz notikt. Tad saceļas kājās visi, ielas sāk mutuļot, ātri izaug tautas barikādes, Parīze nodreb līdz pašām dzīlēm, jūtams quid divinum , gaisā dvesmo 10. augusts, gaisā dvesmo 29. jūlijs, iedegas brīnumaina gaisma, rupjie spēki kāpjas atpakaļ kā zvērs ar atplestu rīkli, un armija, šī lauva, ierauga savā priekšā pravietiskā lēnībā paceļamies Franciju.

13 Cerības stars dziest

Jūtu un kaislību haosā, kuras aizstāv barikādi, var atrast visu: drosmi, jaunību, godprātību, entuziasmu, ideālus, pārliecību, azartu, bet it īpaši — cerības uzliesmojumus.

Viens no šādiem uzliesmojumiem, viens no šiem neskaidrajiem cerības stariem negaidītākajā brīdī pēkšņi apspīdēja Šanvrerī barikādi.

—   Klausieties, — piepeši iesaucās Anžolrass, joprojām stāvēdams savā novērošanas postenī, — man liekas, ka Parīze mostas.

Patiešām, 6. jūnija rītā vienu vai divas stundas šķita, l&lt;a sacelšanās kustība pieaug. Senmerī trauksmes zvana neatlaidība bija uzpūtuši šur tur plēnošās kaislības. Puarjē ielā, Graviljē ielā izauga barikādes. Senmartēna vārtu priekšā kāds jauneklis, apbruņojies ar karabīni, uzbruka viens pats veselam kavalērijas eskadronam. Klajā vietā, pašā bulvāra vidū, viņš nometās uz viena ceļa, piespieda pie pleca šauteni, izšāva, nogalināja eskadrona komandieri un pagriezies sacīja: «Lūk, vēl viens, kurš mums nedarīs vairs ļaunu!» Viņu ar zobeniem sacirta gabalos. Sendenī ielā kāda sieviete šāva uz inunicipālgvardi, stāvēdama aiz nolaistas žalūzijas. Varēja redzēt, kā no katra šāviena nodrebēja žalūzijas plāksnes. Kosonerī ielā kādu četrpadsmit gadu vecu zēnu aizturēja ar patronu pilnām kabatām. Uzbruka vairākiem posteņiem. Bertēna-Puarē ielas sākumā sīva un pilnīgi negaidīta apšaude pārsteidza kādu kirasieru pulku, kura priekšgalā soļoja ģenerālis Kaveņaks de Baraņs. Planšmibrē ielā karaspēku apmētāja no jumtiem ar trauku suķēm un virtuves piederumiem — tā bija slikta zīme; un, kad šo atgadījumu paziņoja maršalam Suitam, vecais Napoleona virsnieks kļuva domīgs, atcerēdamies Sišē vārdus pie Saragosas: «Kad vecas sievas sāk izgāzt mums uz galvas savus naktspodus, mēs esam pazuduši.»

Sie vispārējie simptomi, kas parādījās brīdī, kad tika uzskatīts, ka sacelšanās jau lokalizēta, šis sašutuma viesulis, kas lauzās uz āru, dzirksteles, kas šur tur lidfriājās virs dziļi apslēptās degvielas slāņiem, kurus sauc par Parīzes priekšpilsētām, — tas viss kopā satrauca militāros priekšniekus. Viņi steidzās apdzēst ugunsgrēka perēkļus. Kamēr nebija apslāpēti atsevišķie uzliesmojumi, viņi atlika uzbrukumu Mobjē, Šanvrerī un Senmerī barikādēm, lai vēlāk varētu pievērsties tikai tām un izbeigt visu ar vienu triecienu. Nemierā rūgstošajās ielās tika izmestas karaspēka kolonnas, kas izslaucīja lielās ielas un pārmeklēja mājas — pa labi un pa kreisi, brīžiem piesardzīgi un lēni, brīžiem trauksmainā gaitā. Karaspēks izlauza to namu durvis, no kuriem bija šauts; tai pašā laikā jātnieku patruļas izklīdināja gājēju pulciņus bulvāros. Apspiešana nenoritēja bez skaļas kurnēšanas un juceklīga trokšņa, kā(fe raksturīgs karaspēka sadursmēm ar tautu. Šo troksni tad arī Anžolrass dzirdēja lielgabalu un šauteņu darbības apklusuma brīžos. Bez tam viņš bija redzējis, ka ielas galā uz nestuvēm tika aiznesti garām ievainotie, un teica Kurfeirakam:

—   Šie ievainotie nav no šejienes.

Cerības nebija ilgstošas, to stars ātri izdzisa. Nepagāja ne pusstunda, kad viss, kas bija vīterojis gaisā, izklīda, tas bija kā zibens bez pērkona negaisa, un nemiernieki juta, ka no jauna viņiem uzgulst it kā svina velve, ar kuru tautas vienaldzība nospieda likteņa varā pamestos spītniekus.

Vispārējais satraukums, kas~~6ija sācis neskaidri iezīmēties, apsīka, un kara ministra uzmanība, kā arī ģenerāļu stratēģija tagad varēja koncentrēties ap trim četrām barikādēm, kās vēl turējās.

Saule kāpa aizvien augstāk.

Kāds dumpinieks griezās pie Anžolrasa: -

—   Mēs esam izsalkuši. Vai tad tiešām mums tā ir būs jānomirst neēdušiem?

Anžolrass, aizvien vēl atspiedies ar elkoņiem uz lūkas, neizlaizdams no acīm ielas galu, apstiprinādams pamāja ar galvu.

14 Nodaļa, kurā varēs izlasīt Anžolrasa iemīļotās vārdu

Kurfeiraks, sēdēdams uz akmens līdzās Anžolrasam, nerimās ņirgāties par lielgabalu, un katru reizi, kad ar drausmīgu šņākoņu aizlidoja garām tumšais šāviņa mākonis, ko sauc par karteču, viņš to saņēma ar veselu zobgalību izvirdumu.

—   Tu jau esi galīgi aizsmacis, mans nabaga vecīt, man tevis žēl, par velti tu trokšņo. Tas jau nav nekāds pērkons. Tas ir tikai kāss.

Un visi viņam apkārt smējās.

Kurfeiraksun Bosjē, kuru drosme un jautrība pieauga reizē arbriesmām, pēc Skarona kundzes parauga aizstāja ēdienu ar jokiem un, tā kā trūka vīna, pacienāja visus ar jautrību.

—   Es apbrīnoju Anžolrasu, — teica Bosjē. — Viņa nesatricināmā pārdrošība mani sajūsmina. Viņš dzīvo viens pats un tāpēc varbūt ir mazliet skumīgs; Anžolrass sūdzas par savu dižumu, kas viņu spiež dzīvot kā atraitnim. Mums, pārējiem, gandrīz visiem lielākā vai mazākā mērā ir mīļākas, kas mūs padara trakus, tas ir, varonīgus. Kad esam iemīlējušies kā tīģeri, nav nemaz grūti cīnīties ka lauvām. Tas ir labākais veids, kā varam atriebties par visām viltībiņām, kādas ar mums izspēlē mūsu dāmas, mūsu grizetes. Rolands dodas nāvē, lai sarūgtinātu Andželiku. Par visiem saviem varoņdarbiem mums jāpateicas mūsu sievietēm. Vīrietis bez sievietes ir kā pistole bez gaiļa; tikai sieviete spēj iedarbināt vīrieti. Bet Anžolrasam nav sievietes. Viņš nav iemīlējies, tomēr spēj būt bezbailīgs. Tas ir kas nedzirdēts, ka var būt auksts kā ledus un karsts kā uguns.

Anžolrass likās neklausāmies, bet, ja kāds būtu stāvējis viņam līdzās, tas būtu dzirdējis viņu pusbalsī nočukstam: Patria.

Bosjē vēl vienmēr jokoja, kad Kurfeiraks iesaucās:

—  Vēl viens!

Un, atdarinādams pils sulaiņa balsi, piesakot viesi, viņš piebilda:

—   Viņa ekselence Astoņcollu Lielgabals.

Patiesi: skatuvē parādījās jauns personāžs. Tā bija otra ugunsspļāvēja rīkle.

Artilēristi steidzīgi atkabināja no priekšratiem otru lielgabalu un uzstādīja to blakus pirmajam.

Tas tuvināja atrisinājumu.

Dažus mirkļus vēlāk abi lielgabali, ātri pielādēti, šjiva tiešā tēmējumā uz reduti; kājnieku vadu un priekšpilsētas gvardu uguns atbalstīja artilēriju.

Kaut kur tālāk arī bija dzirdama kanonāde. Tai pašā laikā, kad abi lielgabali lielā niknumā dragāja Šanvrerī ielas reduti, divas citas.uguns rīkles, viena notēmēta no Sendenī ielas, otra — no Obrīlebušē ielas, kapāja Senmerī barikādi. Četri lielgabali ar baigu atbalsi sasaucās savā starpā.

Šo nikno kara suņu rejas bija saskanīgas.

No diviem lielgabaliem, kas patlaban apšaudīja Šanvrerī ielas barikādi, viens šāva ar karteču, otrs — ar lodēm.

Lielgabals, kas šāva ar lodēm, bija notēmēts mazliet augstāk un tēmēklis aprēķināts tā, lai lodes sistu pa barikādes augstākās šķautnes ārējo malu, to grautu un apbērtu nemierniekus ar akmeņu šķembām kā ar karteču.

Šādas apšaudes mērķis bija nodzīt cīnītājus no redutes augšas un piespiest paslēpties iekšpusē, citiem vārdiem sakot, tas vēstīja triecienuzbrukuma sākšanu.

Tiklīdz cīnītāji būs ar lodēm padzīti no barikādes augšas un ar karteču no krodziņa logiem, uzbrucēju kolonnas varēs doties uz priekšu pa ielu, vairs nebaidoties, ka tās ieraudzīs un apšaudīs, pēkšņi uzrāpsies uz redutes kā vakar vakarā un — kas zina — varbūt, nemierniekus pārsteidzot, to ieņems.

—       Lai tur vai kas, šie lielgabali jāpadara nekaitīgi, — sacīja Anžolrass. Viņš uzsauca: — Uguni uz artilēristieml

Visi bija sagatavojušies. Barikāde, kas tik ilgi bija klusējusi, atklāja sīvu uguni, cita citai sekoja septiņas astoņas zalves, pilnas negantuma un līksmes, iela pieplūda bieziem dūmiem, un pēc dažām minūtēm cauri šai miglai, kurā šaudījās liesmas, varēja neskaidri saredžēt, ka divi trešdaļas artilēristu gulēja zem lielgabalu riteņiem. Tie, kas bija palikuši stāvam, nesatricināmā mierā turpināja lielgabalu pielādēšanu; taču uguns bija kļuvusi lēnāka.

—       Tas tik ir jauki, — sacīja Bosjē Anžolrasam. — Tas ir sasniegums.

Anžolrass pakratīja galvu un atbildēja:

—       Vēl ceturtdaļstundas tāda sasnieguma, un mums nebūs vairs pat ne desmit patronu.

Šķiet, ka Gavrošs dzirdēja šos vārdus.

15 Gavrošs viņpus barikādes

Pēkšņi Kurfeiraks ieraudzīja kādu lejā pie barikādes, uz ielas, zem ložu krusas.

Gavrošs bija paņēmis krodziņā pudeļu grozu, izlīdis laukā pa spraugu un mierīgi darbojās, iztukšodams redutes pakājē nošauto nacionālo gvardu patronsomas.

—   Ko tu tur dari? — uzkliedza Kurfeiraks.

Gavrošs uzmeta degunu:

—   Piepildu savu grozu, pilsoni.

—  Vai tad tu neredzi karteču?

Gavrošs atbildēja:

—  Tavu brīnumu: lietus līst. Un tad?

Kurfeiraks uzkliedza:

—   Nāc atpakaļ!

—  Tūlīt, — attrauca Gavrošs.

Un ar vienu lēcienu viņš atradās ielas vidū.

Kā zināms, Faniko rota atkāpjoties bija pametusi aiz sevis daudz līķu.

Kādi divdesmit kritušie izklaidus gulēja uz bruģa visgarām ielai. Gavrošam tas nozīmēja kādas divdesmit patronsomas, barikādei — veselu krājumu patronu.

Dūmi klājās pār ielu kā migla. Kas ir redzējis kalnu aizā starp divi stāvām nogāzēm iekritušu mākoni, tas var iedomāties šo biezo dūmu segu, it kā saspiestu starp divi tumšām augstu namu rindām. Dūmi lēnām kāpa uz augšu un nemitīgi saradās no jauna, tādēļ pamazām viss ietinās tumsā, padarot blāvu pat dienas gaismu. Cīnītāji tikko varēja saskatīt cits citu no pretējiem ielas galiem, kaut gan iela bija pavisam īsa.

Šī migla, kas droši vien bija vēlama un ko bija paredzējuši komandieri, kuriem vajadzēja vadīt uzbrukumu, kļuva noderīga arī Gavrošam.

Dūmu plīvura aizsegā Gavrošs, būdams maza auguma, varēja diezgan tālu aiziet pa ielu nepamanīts. Viņš bez lielām briesmām iztukšoja pirmās septiņas astoņas patronsomas.

Viņš līda uz vēdera, lēkāja uz visām četrām, turēdams grozu zobos, griezās, slīdēja, locījās, rāpoja no viena līķa pie otra un tukšoja patronsomas vai kārbas tik veikli, kā pērtiķis izloba riekstu.

No barikādes, pie kuras viņš vēl bija diezgan tuvu, viņu neiedrošinājās skaļi saukt atpakaļ, baidoties pievērst viņam uzmanību.

Pie kāda kaprāļa līķa Gavrošs atrada pulvera ragu.

—       Gan noderēs slāpju remdēšanai, — viņš noteica, iebāzdams to sev kabatā.

Virzīdamies uz priekšu, viņš nonāca tādā vietā, kur pulvera dūmi jau bija gandrīz izklīduši.

Tad līnijas pulka ierindā nostādītie un aiz akmeņu uzbēruma paslēpušies strēlnieki, kā arī priekšpilsētas strēlnieki, kuri bija sapulcināti uz ielas stūra, sāka cits citam rādīt uz kaut ko, kas kustējās dūmu miglā.

Tai bridi, kad Gavrošs atbrīvoja no patronām seržantu, kas gulēja pie ietves stabiņa, kāda lode trāpīja līķi,

— Velns ar ārāl — iesaucās Gavrošs. — Viņi šauj nost manus miroņus.

Otra lode izšķīla dzirksteli no bruģa viņam līdzās. Treša apgāza viņa grozu.

Gavrošs pavērās un ieraudzīja, ka šauj priekšpilsētas gvardi.

Viņš izslējās visā augumā, iesprieda rokas sānos un vējā plīvojošiem matiem, cieši raudzīdamies nacionālajos gvardos, kas uz viņu šāva, sāka dziedāt:

Ja riebekļa daudz Nantērā, Tad vaina slēpjas Voltērā, Bet, ja daudz muļķu Paleso, Tad vainojams par to Ruso.

Pacēlis savu grozu, viņš salika atpakaļ izbirušās patronas, nevienu nepamezdams, un, iedams pretī lodēm, devās iztukšot kādu citu patronsomu. Tur viņam nosvilpa garām ceturtā lode. Gavrošs dziedāja tālāk:

Ja neesmu es cienīgs mērs, Tad jāvaino par to Voltērs. Ja viegls putniņš es, par to Ir vainojams Žans Zaks Ruso,

Piektajai lodei izdevās tikai izvilināt no viņa trešo pantu:

Pēc dabas priecīgs es kā nerrs, Un vainojams par to Voltērs, Es sakrāt neprotu neko — Par to ir vainojams Ruso«

Tā tas turpinājās labu laiku.

Tā bija baiga un saistoša aina. Apšaudītais Gavrošs it kā ķircinājās ar lodēm. Likās, ka viņš bija ļoti jautrā omā. Viņš bija kā zvirbulis, kas knābā medniekus. Uz katru zalvi viņš atbildēja ar jaunu pantu. Uz viņu nemitīgi tēmēja un nekad nevarēja trāpīt. Nacionālie gvardi un zaldāti smējās, uz viņu tēmēdami. Viņš gūlās, trūkās kājās, slēpās aizdurvēs, atkal izlēca laukā, nozuda, no jauna parādījās, skrēja prom, atgriezās, mēdīja karteču, rādīdams tai garu degunu, un tai pašā laikā čiepa patronas, iztukšoja patronsomas un pildīja savu grozu.

Nemiernieki, aiz bailēm elsdami, sekoja viņam ar acīm. Barikāde rebēja, bet viņš tikai dziedāja. Tas nebija bērns, tas nebija virs, tas bija mazs, dīvains burvis. Viņu varētu noturēt par kaujās neievainojamu pundurīti. Lodes dzinās viņam pakaļ, bet viņš bija žiglāks par tām. Viņš it kā spēlēja paslēpes ar nāvi; ik reizes, kad spokainā strupdegune viņam tuvojās, zēns tai iesita knipi.

Tomēr viena lode, vai nu labāk notēmēta, vai nodevīgākā nekā citas, beidzot trāpīja šo malduguntiņu. Visi redzēja, kā Gavrošs sagrīļojās un pēc tam saļima. Barikāde iekliedzās, bet šai pigmejā bija kaut kas no Anteja: pieskaršanās pie ielas bruģa ielaszēnam nozīmē to pašu, ko milzim pieskaršanās pie zemes. Gavrošs vēl nebija lāgā nokritis, kad jau atkal uztrūkās sēdus un tā palika, gara asins strūkliņa tecēja viņam pār seju, viņš pacēla abas rokas gaisā, paskatījās uz to pusi, no kurienes bija nācis šāviens, un sāka dziedāt:

Ja sodība reiz mani ķers, Par to būs vainojams Voltērs, Ja deguns grāvī plaks, par to Būs vainojams ,,,

Viņš nenobeidza. Tā paša šāvēja otra lode viņu apklusināja pusvārdā. Šoreiz viņš nokrita ar seju pret bruģi un vairs nekustējās.

Mazā, cēlā dvēsele aizlidoja.

16 kā brālis top par tēvu

Tai pašā laikā pa Luksemburgas dārzu — mēs taču nekā nedrīkstam palaist garām šai drāmā — saķērušies rokrokā gāja divi zēni. Vienam varēja būt kādi septiņi gadi, otram — pieci. Viņi bija izmirkuši lietū, tāpēc gāja pa alejām saules pusē, vecākais veda jaunāko. Noskranduši un bāli, viņi izskatījās kā rūsgani putnēni. Mazākais sacīja:

— Man dikti gribas ēst.

Vecākais, izturēdamies jau kā mazs aizbildnis, veda brāli pie kreisās rokas, bet labajā turēja žagariņu.

Viņi bija vienīgie dārzā. Policija sacelšanās dēļ bija likusi aizslēgt dārza vārtiņus. Tur nometnē apmetušās karaspēka daļas bija aizgājušas cīnīties.

Kā bērni te bija iekļuvuši? Varbūt izmukuši no neaizslēgtas sardzes būdas, varbūt izbēguši no kāda balagāna, kas atradās tuvumā — pie Elles barjeras vai Observatorijas laukumā, Vai tuvējā ielu krustojumā, kur paceļas augsts frontons ar uzrakstu: invenerunt parvulum pannis involutum-,1 varbūt viņi iepriekšējā vakarā, kad parks tika slēgts, izslīdējuši no dārza uzraugu acīm un pavadījuši nakti kādā no laikrakstu lasāmiem paviljoniem? Lai nu kā, bet tagad viņi klaiņoja un jutās pilnīgi brīvi. Ja bērns klaiņo un jūtas pilnīgi brīvs, tad tas nozīmē, ka viņš ir pamests. Nabaga mazuļi tiešām bija pamesti.

Abi zēni bija tie paši, par kuriem, kā lasītājs atceras, tik ļtfti bija rūpējies Gavrošs. Tenardjē bērni, kas agrāk dzīvoja pie Manjonas un tika piedēvēti Žilnormāna kungam, tagad bija kā no atlauzta zara nobirušas lapas, kuras, vēja dzenātas, vēlās pa zemi.

Viņu drēbes, kas bija bijušas tīras Manjonas laikā, tā noderot par rekomendāciju Žilnormāna kunga acīm, tagad bija pārvērtušās kankaros.

Kopš šā brīža šie radījumi piederēja statistikai «Pamestie bērni», kurus policija atrod, pievāc, nozaudē un atkal atrod uz Parīzes bruģa.

Tikai šādā nemierīgā dienā mazie nabadziņi varēja iekļūt šai dārzā. Ja sargi viņus ievērotu, tie būtu padzinuši šos skrandaiņus. Mazus ubagus nelaiž publiskos dārzos, kaut gan vajadzētu iedomāties, ka viņiem kā bērniem ir tiesības uz puķēm.

Šie bērni te bija iekļuvuši tikai tāpēc, ka bija aizslēgti vārtiņi. Viņi bija pārkāpuši noteikumus. Viņi bija ielavījušies dārzā un tur palikuši. Aizslēgtie vārtiņi sargiem nedod tiesības pamest darba vietu, uzraudzībai itin kā jāturpinās, taču tā kļūst vājāka un it kā atpūšas, bet uzraugi, paši vispārējā nemiera pārņemti un vairāk interesēdamies par to, kas notiek ārpus dārza nekā pašā dārzā, vairs to nepieskatīja un nebija pamanījuši abus likumpārkāpējus.

Atrasts autiņos ietīts zīdainis. (Lai.)

iepriekšējā dienā bija lijis, un arī no rīta mazliet smidzināja. Bet jūnija lieti ir tīrais nieks. Stundu pēc negaisa vairs tikko manāms, ka šī skaistā, gaišā diena ir raudājusi. Zeme vasarā tikpat ātri nožūst kā bērna vaidziņš.

Šai saulgriežu laikā spožā dienasvidus gaisma, ja tā varētu izteikties, spiežas cauri. Tā pārņem visu. Tā piespiežas un pieplok pie zemes, itin kā to zīstu. Liekas, saulei slāpst. Lietus tai ir kā glāze ūdens, lietu tā izdzer viena malka. No rīta vēl viss pludoja, bet pēcpusdienā viss put.

Nav nekā brīnišķīgāka par lietus nomazgātu un saules staru izžāvētu zajurnu, tas ir tāds silts svaigums, Dārzi un pļavas, uzņēmušas ūdeni savās saknēs un sauli ziedos, pārvēršas vīraka kvēpināmos traukos un izdveš visas zemes smaržas. Viss smejas, dzied un sniedzas mums pretī. Mēs sajūtam vieglu skurbumu. Pavasaris ir paradīzes pievārte, saule palīdz cilvēkam paciesties un gaidīt.

Ir būtnes, kas nekā vairāk ari neprasa; ir mirstīgie, kas, raudzīdamies debesu zilgrnē, saka: «Mums ar to pietiek!» ir sapņotāji, kas, iegrimuši brīnumu pasaulē, smeļas dabas dievināšanā vienaldzību pret labu un ļaunu, visuma vērotāji, kuri bezbēdīgi atraujas no cilvēka, kuri nesaprot, kādēļ jārūpējas par kaut kādiem izsalkušajiem, par kaut kādiem izslāpušajiem, par nabaga radījumiem, kam ziemā nav siltu drēbju, par bērna mugurkaula slimīgu izliekumu, par sirdzēja gultu, par bēniņiem, par cietuma kameru, par salā drebošām, noskrandušām meitenēm, ja var sapņot zem kokiem; šie līdzsvarotie, baismīgie prāti nepazīst žēluma un ir ar visu apmierināti. Dīvaini, viņiem pietiek ar bezgalību. Cilvēka lielo tieksmi pēc pilnīguma, kas būtu sasniedzams, viņi nepazīst. Pilnīgais, kas paredz progresu, cildenais darbs — viņi par to nedomā. Tas nezināmais, kas rodas no cilvēciskā un dievišķā, bezgalīgā un pilnīgā apvienošanās, paslīd viņiem garām. Ja vien viņi var mierīgi stāvēt aci pret aci ar bezgalīgo, viņi ir laimīgi. Viņi nepazīst prieku, tikai sajūsmu. Iegremdēšanās ir viņu dzīve. Cilvēces vēsture viņiem ir tikai sīka visuma daļiņa. Veselais tajā neietilpst, īstais Veselais paliek ārpusē. Vai tad ir vērts nodarboties ar tādu sīkumu kā cilvēks? Cilvēkscieš, — tas ir iespējams, bet paraugieties taču uzlecošajā Aldebaranā! Mātei nav vairs piena, jaundzimušais mirst, — kas man daļas, bet

palūkojieties taču brīnišķīgajā rozetē, ko mikroskopā veido priedes gremzdu aplītis! Vai tad ar to var maz salīdzināt pat vissmalkākās mežģīnes?! Šādi domātāji aizmirst mīlestību. Zodiaks viņus interesē tik ļoti, ka liedz viņiem redzēt -raudošu bērnu. Dievs aptumšo viņiem dvēseli. Tā ir reizē lielu un mazu prātu cilts. Tāds bija Horācijs, tāds bija Gēte, varbūt arī Lafontēns; tie ir lieliski bezgalības egoisti, mierīgi cilvēka sāpju vērotāji, kuri neredz Neronu, ja ir labs laiks, kuriem saule noslēpj ugunssārtu, kuri noraugās giljotinēšanā, meklēdami tajā gaismas efektus, kuri nedzird ne kliedzienus, ne raudāšanu, ne pirmsnāves gārdzienus, ne trauksmes zvanu, kuriem viss ir skaists, ja vien ir maija mēnesis, kuri ar visu apmierināti, ja viņiem virs galvas peld purpura un zelta mākonīši, un kuri ir stingri apņēmušies būt laimīgi, kamēr vien mirdzēs zvaigznes un skanēs putnu dziesmas.

Tie ir starojoši tumsībnieki. Viņi nemaz neapjauš, ka ir nožēlojami. Protams, viņi ir tādi. Kas neraud, tas ne-redz. Viņi ir jāapbrīno un jānožēlo, kā būtu jānožēlo un jāapbrīno tāda būtne, kas reizē būtu nakts un diena un kam nebūtu acu, bet pieres vidū mirdzētu zvaigzne.

Šo domātāju vienaldzība tad nu arī, pēc dažu ieskatiem, ir augstākā filozofija. Lai notiek, bet šai pārākumā slēpjas pat kroplums. Var būt nemirstīgs un tai pašā reizē klibs, to apliecina Vulkāns. Var būt pārāks par cilvēku un tai pašā reizē zemāks par cilvēku. Dabā atrodama milzīga nepilnība. Kas zina, vai pati saule nav akla?

Bet ko nu, kam tad uzticeties? Solem quis dicere falsurri audeat?  Vai tad tiešām dažs labs ģēnijs, dažs pārcilvēks, cilvēks spīdeklis tāpat varētu maldīties? Tātad arī tā, kas ir augšā pāri visam, pašos augstumos, zenītā, tā, kas sūta uz zemi tik daudz gaismas, vai tā varētu redzēt maz, redzēt vāji, pavisam neredzēt? Vai tas lai nerada izmisumu? Nē. Bet kas tad ir augstāks par sauli? Dievs.

1832. gada 6. jūnijā ap pulksten vienpadsmitiem no rīta tukšais un vientuļais Luksemburgas dārzs bija burvīgs. šaha galdiņa veidā sastādītie koki un puķu laukumi apmainījās saules mirdzā ar brīnišķīgām smaržām un žilbinošām krāsām. Pusdienas saules tveicē noreibušie zari it kā tiecās apkampties. Kļavās skanēja sarkankrūtīšu čivināšana, zvirbuļi līksmoja, dzeņi kāpelēja pa kastaņu stumbriem, dauzīdami ar knābjiem pa ieplaisājušo mizu. Garajās puķu dobēs ar pilnām tiesībām valdīja lilijas; dievišķākā smarža ir tā, ko izdveš baltums. Visapkart lidinājās asā neļķu smarža. Marijas Mediči laiku vecās vārnas mīlinājās lielajos kokos. Saule zeltīja, sārtoja un aizdedza tulpes, kas nav nekas cits kā puķēs pārvērstās liesmu mēles. Visapkārt tulpju dobēm kā šo ugunīgo ziedu dzirksteles lidinājās bites. Viss bija piemīlības un līksmes pilns, pat draudošais lietutiņš; šis jaunais lietus, pēc kura bija izslāpušas kreimenes un sausserži, nepavisam nebija bīstams; zemu lidojošās bezdelīgas bija tā mīlīgās vēstneses. Kas te atradās, jutās laimīgs; dzīve brīnišķīgi smaržoja, visa daba izdvesa sirdsskaidrību, līdzjūtību, izpalīdzību, tēvišķu gādību, piemīlību un rītausmu. Domas, kas nolaidās no debesīm, bija maigas kā bērna rociņa, kuru mēs skūpstām.

Kailās, baltās statujas zem kokiem bija tērpušās gaismas izrobotās ēnu drānās; saule bija saplēsusi skrandās šo dieviešu tērpus, visās malās no tām nokarājās staru šķipsnas. Ap lielo baseinu zeme jau bija tik izžuvusi, ka likās gandrīz vai izdegusi. Viegls vējiņš sacēla šur tur mazus putekļu mākonīšus. Dažas nodzeltējušas lapas, kas bija palikušas no pērnā rudens, draiskodamās jautri dzenāja cita citu. «

Gaismas pārpilnībā bija kaut kas nomierinošs. Viss bija dzīvības, sulu, siltuma, iztvaikojumu pārpilns; ņem dabas apsega varēja just bezgala lielu avotu; visās šais mīlestības piestrāvotajās vēsmās, atspulgu un atspīdumu rotaļās, visā šai pārbagātajā staru mirdzumā, nebeidzamajā zelta straumes plūdumā varēja just neizsmeļamu dāsnumu, un aiz šā krāšņuma kā aiz liesmu aizkara varēja saskatīt dievu, zvaigžņu miljonāru.

Smiltis nebija atstājušas nevienu dubļu peļķīti, lietus nebija atstājis nevienu puteklīti. Puķes bija tikko nomazgājušās, samts, zīds, zilgme, zelts, kas spraucas laukā no zemes puķu veidā, bija nevainojams. Sis krāšņums bija pilns šķīstības. Dārzu pildīja liels aplaimotās dabas klusums. Dievišķīgs klusums, kas saskanēja ar tūkstoš melodijām, putnu dūdošanu, bišu spietu sanoņu, vēja pūsmiņām. Visas pavasara harmonijas saplūda daiļskanīgā kori; pavasara iestāšanās un aiziešana kārtojās stingrā secībā: ceriņi beidza, jasmīni sāka ziedēt, daži ziedi bija aizkavējušies, daži kukaiņi parādījušies par agru; sarkano jūnija tauriņu avangards brāļojās ar balto maija tauriņu arjergardu. Platānas mainīja mizu. Maigs vējiņš rotaļājās kuplajos kastaņu zaros. Tas bija lieliski. Kāds kaimiņu kazarmas veterāns, ielūkodamies caur režģiem, sacīja: «Lūk, arī pavasaris nostājies ierindā, turklāt parādes uniformā.»

Daba ieturēja brokastis, visa dzīvā radība sēdēja ap galdu; bija īstais maltītes laiks, lielais zilais galdauts bija izklāts debesīs un lielais zaļais galdauts pār zemi, saule spīdēja ā giornoK Dievs deva mielastu visumam. Katra radība saņēma savu ēdienu vai barību. Meža balodis dabūja kaņepju sēklas, žubīte — prosu, dadzītis dabūja virzu, sarkankrūtītis — tārpus, bite dabūja ziedus, muša — infuzorijas, stērste dabūja mušas. Viņi gan dažkārt aprija arī cits citu, — te slēpjas lielais laba un ļaunā noslēpums, — bet neviena radība nepalika ar tukšu vēderu.

Abi pamestie bērni bija nonākuši pie lielā baseina un, mazliet iztrūkušies no visa šā lielā spožuma, mēģināja paslēpties, paklausīdami nabagā un vājā instinktam — bīties no visa krāšņā, pat ja tas ir nedzīvs; un viņi aizslēpās aiz gulbju namiņa.

Kad uzpūta vējš, no vienas vai otras puses brīžiem neskaidri atplūda kliedzienu skaņas, balsu čalas, skali sprakstieni — šauteņu šāvieni — un dobji dārdi — lielgabalu zalves. Virs jumtiem tirgus pusē pacēlās dūmi. Tālumā, kā palīgā saukdams, skanēja zvans.

Bērni, kā šķita, neievēroja šo troksni. Mazākais laiku pa laikam klusi atkārtoja:

— Man gribas ēst.

Gandrīz tai pašā laikā lielajam baseinam tuvojās cits pāris. Piecdesmitgadīgs resnītis veda aiz rokas sešgadīgu resnīti. Acīmredzot — tēvs ar dēlu. Sešgadīgais rešņuks turēja rokā lielu, saldu veģi.

Tais laikos dažiem iedzīvotājiem no tuvējām ielām — Princeses un Elles ielas — bija Luksemburgas dārza atslēga, ko viņi lietoja, kad vārtiņi bija aizslēgti, vēlāk šī privilēģija tika atcelta. Sis tēvs un dēls droši vien dzīvoja viena no šādiem namiem.

Abi mazie nabadziņi ieraudzīja nākam «šo kungu» un paslēpās vēl dziļāk.

Šis vīrs bija kāds buržuā. Varbūt tas pats, kuru Mariuss kādreiz savos mīlestības murgos pie šā paša baseina bija dzirdējis dodam savam dēlam padomu «bēgt no negausības». Viņam bija laipns un reizē augstprātīgs vaigs un mute, kas, nekad neaizvērdamas, vienmēr smaidīja. Šis mehāniskais smaids, kas radās no pārmērīgi lielā žokļa, kura nosegšanai bija par maz ādas, atklāja vairāk zobus nekā dvēseli. Zēns ar savu iekosto veģi izskatījās labi nobarots. Zēns sakarā ar dumpi bija apģērbts nacionālā gvarda tērpā, bet tēvs palicis civildrēbēs — piesardzības dēļ.

Tēvs un dēls bija apstājušies pie baseina, kurā plunčājās divi gulbji. Šķita, ka šis buržuā izjuta pret gulbjiem sevišķu patikšanu. Viņš tiem līdzinājās tai ziņā, ka viņam bija tāda pati gaita.

Tai brīdī gulbji peldēja, un tā arī ir gulbju augstākā māksla; tie bija lieliski.

Ja abi mazie nabadziņi būtu klausījušies un jau sasnieguši to vecumu, kad var saprast, viņi būtu varējuši uztvert prātīga vīra vārdus. Tēvs sacīja dēlam:

—       Gudrais apmierinās ar mazumu. Dēls, ņem priekšzīmi no manis! Es nemīlu greznību. Nekad neesmu valkājis ar zeltu vai dārgakmeņiem izrotātas drānas es atstāju šo neīsto spožumu zemāk attīstītām dvēselēm.

Šai brīdī neskaidrie kliedzieni, kas nāca no tirgus puses, kļuva vēl skaļāki, jo tiem pievienojās zvana skaņas un pūļa dūkoņa.

—   Kas tas ir? — iejautājās zēns.

Tēvs atbildēja:

—   Tās ir saturnālijas.

Pēkšņi viņš ieraudzīja abus mazos skrandaiņus, kas nekustēdamies stāvēja aiz zaļā gulbju namiņa.

—   Nupat sākas, — viņš noteica.

Un, bridi klusējis, piebilda:

—  Anarhija iespiežas arī šai dārzā.

Pa to laiku dēls nokoda gabaliņu veģa, izspļāva to un ne no šā, ne no tā sāka raudāt.

—   Kāpēc tu raudi? — tēvs jautāja.

—   Es vairs negribu ēst, — zēns atbildēja.

Tēva smaids kļuva vēl platāks.

—   Rausīti var apēst arī tad, ja negribas ēst.

—   Man apnicis šis rausis. Tas ir ciets.

—   Tu to vairs negribi?

—   Nē.

Tēvs viņam parādīja uz gulbjiem,

—   Pasvied tiem pleznkājiem!

Zēns vilcinājās. Ja arī pašam vairs negribas rauša, tas vēl nav nekāds iemesls atdot to citam.

Tēvs turpināja:

—   Esi humāns! Dzīvniekus vajag žēlot.

Un, paņēmis no dēla smalkmaizīti, viņš to iesvieda baseinā.

Rausis iekrita diezgan tuvu pie malas.

Gulbji atradās tālu, baseina vidū, un tur meklēja laupījumu. Tie nebija redzējuši ne buržuā, ne smalkmaizīti.

Buržuā, manīdams, ka rausis tūlīt nogrims, un uztraucies, ka tas veltīgi aizies bojā, sāka visādi vicināt ar rokām un beidzot pievērsa gulbju uzmanību.

Tie pamanīja, ka virs ūdens kaut kas peld, pagriezās ar otru bortu kā īsti kuģi un lēnām stūrēja smalkmaizītes virzienā ar svētulīgu cēlumu, kāds piederas baltiem dzīvniekiem.

—       Gulbji saprot zīmes,[33] — sacīja buržuā, priecādamies par savu asprātību.

Sai mirklī tālais pilsētas troksnis pēkšņi kļuva vēl skaļāks. Šoreiz tas jau bija draudīgs. Mēdz būt vēja brāzmas, kas runā skaidrāk par citām. Tā, kas pūta šai brīdī, atnesa skaidri sadzirdamus bungu rībienus, kliedzienus, šauteņu zalves, kam drūmi piebalsoja trauksmes zvans un lielgabali. Tai pašā laikā melns mākonis pēkšņi paslēpa sauli.

Gulbji vēl nebija piepeldējuši pie smalkmaizītes.

—        Iesim mājās, — noteica tēvs, — tur uzbrūk Tilērijām.

Viņš atkal paņēma dēlu aiz rokas. Tad turpinājās

—       No Tilērijām līdz Luksemburgai attālums ir tikpat liels kā no karaļa līdz peram, tas nav tālu. Tūlīt sāks birt ložu krusa.

Viņš paskatījās mākonī.

—   Un var būt, ka arī īstā krusa sāks birt, arī debesis iejaucas; jaunākais dinastijas zars nolemts bojāejai. Steigsimies majas!

—   Man gribētos redzēt, kā gulbji ēdīs maizīti, — zēns ierunājās.

Tēvs atbildēja:

—   Tas būtu neprātīgi.

Un viņš aizveda mazo buržuā projām.

Dēls, noskumis par šķiršanos no gulbjiem, raudzījas atpakaļ uz baseinu, līdz tas pazuda skatienam aiz kokiem apstādītās alejas pagrieziena.

Pa to laiku reizē ar gulbjiem veģim tuvojās abi mazie klaidoņi. Veģis peldēja virs ūdens. Mazākais skatījās uz maizīti, lielākais vēroja aizejošo buržuā.

Tēvs un dēls iegāja aleju labirintā, kuras ved uz lielajām kāpnēm birzī Princeses ielas pusē.

Tiklīdz viņi vairs nebija redzami, vecākais žigli nogūlās garšļaukus uz baseina ieapaļās malas, ieķerdamies tajā ar kreiso roku, pārkārās pār ūdeni, gandrīz vai tajā iekrizdams, izstiepa labo roku ar žagariņu uz maizītes pusi. Gulbji, ieraudzījuši ienaidnieku, sāka ātrāk peldēt un, steigā šķeldami ar krūtīm ūdeni, izdarīja pakalpojumu mazajam zvejniekam: ūdens gulbju priekšā pašķīrās, un viens no mīkstajiem koncentriskajiem viļņiem viegli pastūma maizīti uz žagariņa pusi. Gulbji vēl nebija piepeldējuši klāt, kad žagariņš aizsniedza smalkmaizīti. Zēns žigli uzsita ar žagariņu, pievilka klāt maizīti, sabaidīja gulbjus, satvēra smalkmaizīti un piecēlās kājās. Maizīte bija izmirkuši, bet bērniem gribējās ēst un dzert. Vecākais pārlauza maizīti uz divi daļām — vienu lielāku un otru mazāku, pats paņēma mazāko, bet lielāko atdeva brālītim un teica:

—   še, ķepē iekšā savā rorē!

17 Mortuus pater filium moriturum expectal [34]

Mariuss bija pa galvu pa kaklu izskrējis aiz barikādes. Kombefērs viņam sekoja. Bet bija jau par vēlu. Gavrošs bija miris. Kombefērs atnesa barikādē grozu ar patronām. Mariuss pārnesa zēnu.

«Ak vai!» viņš domāja. «To, ko zēna tēvs tika izdarījis manam tēvam, eg atdarīju dēlam; tikai Tenardjē bija iznesis manu tēvu dzīvu, bet es iznesu tā zēnu beigtu.»

Kad Mariuss ar Gavrošu uz rokām iegāja redutē, viņa seja, tāpat kā bērnam, bija noplūdusi asinīm.

lai brīdī, kad viņš bija noliecies, lai paceltu Gavrošu, lode viņam ieskrambāja galvu; viņš to nemaz nebija manījis.

Kurfeiraks noņēma savu kaklasaiti un pārsēja ar to Mariusam pieri.

Gavrošu noguldīja uz tā paša galda, kur gulēja Mabefs, un pār abiem augumiem pārsedza melno lakatu. Ar to pietika ir sirmgalvim, ir bērnam.

Kombefērs izdalīja patronas no pārnestā groza.

Katram vīram tika piecpadsmit šāvieniem.

Žans Valžāns vēl arvien nekustīgi sēdēja tai pašā vietā uz ietves stabiņa. Kad Kombefērs sniedza viņam piecpadsmit patronas, viņš papurināja galvu.

—   Tas nu gan ir rets savādnieks, — Kombefērs klusi sacīja Anžolrasam. — Kā viņš var, būdams uz barikādes, necīnīties?

—   Taču tas viņu nekavē aizstāvēt barikādi, — atbildēja Anžolrass.

—   Arī starp varoņiem gadās īpatņi, — attrauca Kombefērs. Bet Kurfeiraks, kas to bija dzirdējis, piebilda:

—   Sis ir no citādas sugas nekā Mabefa tēvs.

Jāpiebilst, ka uguns, ko raidīja uz barikādi, tās aizstāvjus sevišķi neuztrauca. Tie, kas paši nekad nav atradušies šāda veida kara viesulī, nevar nemaz iedomāties, cik dīvaini tur mijas miers ar sasprindzinājuma brīžiem. Ļaudis staigā šurp un turp, tērzē, joko, slaistās. Kādam no maniem paziņām viens cīnītājs pašā karteču ugunī teicis: «Mēs te esam kā vecpuišu dzīrēs.» Šanvrerī ielas redute — mēs to atkārtojam — likās iekšpusē itin mierīga. Visi sarežģījumi un visas grūtību fāzes jau bija vai arī drīz tām vajadzēja būt aiz muguras. Stāvoklis no kritiska bija kļuvis par draudīgu, .bet no draudīga droši vien drīz pārvērtīsies par bezcerīgu. Jo drūmākās kļuva izredzes, jo sārtāks varonības oreols apmirdzēja barikādi. Anžolrass svinīgi pacēlās pār to, stāvēdams gluži kā jauns spartietis, kurš veltījis savu kailo šķēpu drūmajam Epidota ģēnijam.

Kombefērs, aplicis priekšautu, pārsēja ievainotos; Bosjē un Feijī taisīja patronas, izmantojot pulvera ragu, ko Gavrošs bija paņēmis no mirušā kaprāļa, un Bosjē teica Feijī:

— Drīz mums būs jāiekāpj diližansā braucienam uz citu planētu.

Uz dažiem akmeņiem, ko viņš bija izraudzījies Anžolrasa tuvuma, Kurfeiraks rūpīgi kā jauna meitene, sakārtojot savus nieciņus, salika un izvietoja visu savu arsenālu: spieķī apslēpto zobenu, šauteni, divi seglu pistoles un vienu kabatas pistoli. Žans Valžāns klusēdams raudzījās uz pretējo sienu. Kāds strādnieks lūkoja uzsiet uz galvas Išlū mātes salmenīcu ar platām malām, lai nedabūtu saules dūrienu, kā viņš paskaidroja. Jaunekļi no Eksas pilsētas Kugurdas jautri tērzēja savā starpā, it kā steigdamies pēdējo reizi parunāties savā dialektā. Zolī, kas bija noņēmis no sienas Išlū atraitnes spoguli, aplūkoja tajā savu mēli. Daži cīnītāji, atraduši kādā atvilktnē appelējušas maizes garozas, kāri tās grauza. Mariuss bija nobažījies par to, ko viņam tūlīt sacīs tēvs.

18 Klijāns top par laupījumu

Pakavēsimies pie kādas psiholoģiskas parādības, «kas raksturīga barikādēm. Mēs nedrīkstam izlaist neko, kas raksturo šo neparasto ielu karu.

Lai būtu kāds būdams dīvainais iekšējais miers, par kuru nupat runājām, tiem, kas atrodas barikādē, tā ir un paliek tikai vīzija.

Pilsoņu karam piemīt kaut kas apokaliptisks; biezā miglā tītais nezināmais jaucas kopā ar negantiem uzliesmojumiem; revolūcijas ir līdzīgas sfinksai, un ikvienam, kas cīnījies uz barikādes, šķiet, ka viņš sapņojis.

Ko cilvēks izjūt šādās vietās, tika atklāts, pastāstot par Mariusu, un mēs redzēsim arī šā stāvokļa sekas — tās ir spilgtākas un reizē arī bālākas nekā reālā dzīve. Izgājis no barikādes, cilvēks vairs neatceras, ko tur redzējis.

Viņš tur bijis briesmīgs, bet pats to nav apzinājies. Viņam apkārt ir cīnījušās idejas, kurām bija cilvēku sejas, viņa galvu tika apspīdējis nākotnes mirdzums. Tur bija

gulējuši līķi un kājās stāvējuši rēgi. Stundas ritējušas bezgala gausi un šķitušas kā vesela mūžība. Viņš bija it kā pārdzīvojis nāvi. Garām viņam slīdējušas ēnas. Kas tās bija? Viņš tur redzējis asinīm aptraipītas rokas, tur ir bijusi šausmīga dārdoņa, tur ir bijis ari baigs klusums; tur ir bijušas ieplestas mutes, kas kliegušas, un bijušas ieplestas rnutes, kuras klusējušas; viņš tur bijis dūmos tīts vai varbūt atradies nakts tumsā. Viņam šķiet, ka viņš tur pieskāries baigai valgmei, kas izsūkusies no nezināmām dzīlēm; viņš aplūko sarkanus plankumus uz saviem pirkstiem. Viņš vairs nekā neatceras.

Atgriezīsimies Šanvrerī ielā.

Pēkšņi divu zalvju starplaikā atskanēja tāli pulksteņa sitieni.

—   Pusdienas laiks, — noteica Kombefērs.

Divpadsmitais sitiens vēl nebija noskanējis, kad Anžolrass izslējās visā augumā un uzsauca no barikādes augšas pērkona balsī:

—  Nesiet mājā akmeņus! Aizkraujiet tos priekšā palodzēm lejā un bēniņos! Puse vīru pie ieročiem, otra puse — pie akmeņiem! Nezaudēt nevienu mirkli!

Ielas galā parādījās sapieru ugunsdzēsēju vads pilnā kaujas gatavībā, ar cirvjiem pār plecu.

Tās varēja būt tikai kolonnas priekšējās rindas. Bet kādas kolonnas? Acīmredzot triecienkolonnas, jo-sapieriem, kuru uzdevums ir barikādi sagraut, allaž seko zaldāti, kam tā ar triecienu jāieņem.

Acīmredzot tuvojās brīdis, kuru Klermona-Tonēra kungs 1822. gadā bija nosaucis par «cilpas savilkšanu».

Anžolrasa pavēle tika izpildīta precīzi un ātri, kas raksturīgi karotājiem uz kuģiem un barikādēm — vienīgajiem kaujas laukiem, no kuriem atkāpšanās nav iespējama. Nepagāja ne minūte, kad divi trešdaļas akmeņu, ko Anžolrass bija licis sakraut pie «Korintas» durvīm, tika uznesti otrā stāvā un bēniņos, un, pirms bija aiztecējušas pāris minūtes, šie akmeņi, prasmīgi salikti cits uz cita, aizsedza līdz pusei otrā stāva logu un bēniņu lūkas. Pa dažām spraugām, kuras tālredzīgi bija licis atstāt galvenais konstruktors Feijī, varēja izbāzt šauteņu stobrus. Logu nocietināšanu varēja jo vieglāk veikt tādēļ, ka karteču uguns bija apklususi. Abi lielgabali šāva tagad ar lodēm pa barikādes centru, cenzdamies izsist tur caurumu vai, ja būtu iespējams, radīt tajā pārrāvumu sturmēšanai.

Kad pēdējai aizsardzībai domātie akmeņi bija savās vietās, Anžolrass lika uznest otrā stāvā pudeles, kas bija novietotas zem galda, uz kura gulēja Mabefs.

—   Kas tad tās izdzers? — jautāja viņam Bosjē.

—   Viņi, — atbildēja Anžolrass.

Pēc tam aizbarikadēja apakšstāva logu un turēja gatavībā dzelzs stieņus, kurus mēdza pa nakti aizlikt priekšā krodziņa durvīm no iekšpuses.

Tagad te bija īsts cietoksnis. Barikāde bija valnis, krodziņš — cietokšņa tornis.

Ar atlikušajiem akmeņiem aizsprostoja barikādē atstāto eju.

Tā kā barikādes aizstāvji vienmēr spiesti taupīt munīciju un uzbrucēji to zina, tad uzbrucēji veic savus priekšdarbus uztraucoši gausi, novietojas pirms laika ugunslīnijā, vairāk gan šķietami nekā īstenībā, un iekārtojas, kā vien patīk. Sagatavošanos uzbrukumam izdara allaž ar zināmu metodisku gausumu, bet pēc tam seko zibenīgs trieciens.

Sis gausums ļāva Anžolrasam visu pārbaudīt un papildināt. Viņš saprata, ka tādu vīru nāvei, ja jau tiem jāmirst, ir jābūt nepārspēti varonīgai.

Viņš sacīja Mariusam:

—       Mēs abi te esam vadoņi. Es iešu iekšā nodot pēdējās pavēles. Bet tu paliec ārā un novēro!

Mariuss ieņēma novērošanas posteni uz barikādes kores.

Anžolrass lika aiznaglot durvis uz virtuvi, kas bija, kā mēs atceramies, pārvērsta par ambulanci.

—   Lai ievainotos neķertu šķembas, — viņš noteica.

Viņš nodeva pēdējos rīkojumus apakšējā zālē strupā,

bet ļoti mierīgā balsī; Feijī tos uzklausīja un atbildēja visu vārdā.

—       Otrā stāvā turiet gatavībā cirvjus kāpņu saciršanai! Vai cirvji ir?

—   Ir, — atbildēja Feijī.

—   Cik?

—   Divi cirvji un viens skaldnis.

—   Labi. Mēs esam divdesmit seši vīri. Cik ir šauteņu?

—   Trīsdesmit četras.

—       Astoņas liekas. Turiet šās astoņas šautenes pielādētas tāpat kā pārējās un pa tvērienaml Pie jostām zobenus un pistoles. Divdesmit virus uz barikādi. Sešus uz bēniņiem un pie otrā stāva loga apšaudīt uzbrucējus no šaujamlūkām starp akmeņiem. Lai neviens nesēž dīkā. Tiklīdz bungas sāks vēstīt uzbrukumu, lai tie divdesmit no lejas metas uz barikādi. Kas aizskries pirmie, ieņems labākās vietas.

Pēc šiem rīkojumiem viņš pagriezās pret Žavēru un sacīja tam:

—   Es tevi neesmu aizmirsis.

Un, uzlicis uz galda pistoli, viņš piebilda:

—       Kurš no šejienes izies beidzamais, sašķaidīs šim spiegam galvu,

—   Tepat? — jautāja kāda balss.

—       Nē, nejauksim šo līķi klāt mūsējiem. Var pārrāpties pāri mazajai barikādei uz Mondetūra ieliņu. Sī barikāde ir tikai četras pēdas augsta. Sis vīrs ir cieši sasiets. Aizvediet viņu turp un tur nošaujietl

Kāds šai brīdī bija vēl nesatraucamāks par Anžolrasu, tas bija Žavērs.

Sai brīdī parādījās Žans Valžāns.

Viņš bija iejucis nemiernieku bariņā. Tagad viņš iznāca uz priekšu un teica Anžolrasam:

—  Vai jūs esat komandants?

—  Jā.

—  Jūs man nupat izteicāt pateicību.

—       Republikas vārdā. Barikādei ir divi glābēji; Mariuss Ponmersī un jūs.

—       Vai jūs domājat, ka esmu izpelnījies kādu apbalvojumu?

—   Protams.

—   Tad es prasu apbalvojumu.

—   Kādu?

—   Es pats gribu ietriekt lodi šim vīram pierē.

Žavērs pacēla galvu, ieraudzīja Žanu Valžānu, tikko manāmi sakustējās un sacīja:

—   Tas ir taisnīgi.

Anžolrass, kas bija nodarbināts ar karabīnes pielādēšanu, pārlaida acis visapkārt.

—  Vai iebilumu nav?

Un viņš pagriezās pret Žanu Valžānu.

—   Ņemiet šo spiegu!

Žans Valžāns tiešām pārņēma Žavēru savā zināšanā, apsēzdamies uz galda gala. Viņš izvilka pistoli, un kluss sprakšķis liecināja, ka viņš to pielādēja.

Gandrīz tai pašā brīdī atskanēja trompetes pūtieni.

—       Uzmanību, — iesaucās Mariuss no barikādes augšas.

Žavērs sāka smieties viņam raksturīgiem neskanīgiem smiekliem un, cieši uzlūkodams nemierniekus, teica:

—   Jums pašiem neklāsies nemaz labāk kā man»

—  Visi laukā! — kliedza Anžolrass.

Nemiernieki metās ārā un, skriedami laukā pa durvīm, saņēma tieši mugurā — lai mums piedod šo izteicienu — šādus Žavēra vārdus:

—   Uz drīzu redzēšanos!

19 Žans Valžāns atriebjas

Palicis viens ar Žavēru, Žans Valžāns atraisīja virvi, kura bija apsieta gūsteknim ap vidu un kuras mezgls atradās zem galda. Pēc tam viņš tam deva zīmi piecelties.

Žavērs paklausīja, smaidot neaprakstāmo smaidu, ķurā izpaužas važās iekaltas varas pārākums.

Žans Valžāns paņēma Žavēru aiz valga kā jūga lopu aiz pavadas un, vilkdams sev līdzi, izgāja lēnām no krodziņa, jo Žavērs ar sapītām kājām varēja paspert tikai sīkus solīšus.

Žans Valžāns turēja rokā sažņaugtu pistoli.

Tā viņi pārgāja pāri barikādes iekšējam trapecveida laukumam. Nemiernieki, gaidīdami neizbēgamo uzbrukumu, stāvēja, uzgriezuši viņiem muguras.

Tikai Mariuss, nostājies malā nocietinājuma kreisajā stūrī, redzēja viņus paejam garām. Sos abus stāvus — notiesāto un bendi — apspīdēja tā pati kapenīgā gaisma, kāda bija apņēmusi viņa dvēseli.

Žans Valžāns lika sasietajam Žavēram rāpties, kaut gan tas bija grūti, pāri zemajam Mondetūra ieliņas uzbērumam, ne mirkli neizlaizdams virvi no rokām.

Pārkāpuši pāri aizsprostam, viņi atradās vieni paši tukšajā ieliņā. Neviens viņus vairs nevarēja redzēt. Namu līkums viņus paslēpa no dumpiniekiem. Dažus soļus tālāk šausmīgā kaudzē gulēja līķi, kas bija iznesti no barikādes.

No miroņu kaudzes rēgojās laukā kāda zilgana seja, vaļā atrisuši mati, sašauta roka un puskailas sievietes krūtis. Tā bija Eponīna.

Žavērs uzmeta greizu skatienu mirušajai un pavisam mierīgi sacīja pusbalsī:

—   Man liekas, es šo meiču pazīstu.

Tad viņš pagriezās pret Žanu Valžānu.

Žans Valžāns pasita pistoli padusē un uzlūkoja Žavēru ar ciešu skatienu, kas bez vārdiem izteica: «Tas esmu es, Žavēr.»

Žavērs atbildēja:

—   Nu tu vari atriebties.

Žans Valžāns izvilka no vestes kabatas nazi un atvāza to.

—        Duncis! — iesaucās Žavērs. — Pareizi. Tas tev labāk piestāv.

Žans Valžāns pārgrieza valgu, kas bija Žavēram ap kaklu, pēc tam pārgrieza roku saites, tad noliecies pārgrieza pinekli ap kājām un, izslējies taisni, sacīja:

—   Jūs esat brīvs.

Žavēru nebija viegli pārsteigt. Taču ar visu savu lielo pašsavaldīšanos viņš nespēja apslāpēt satraukumu. Apstulbis viņš palika nekustīgi stāvam.

Žans Valžāns turpināja:

—       Es nedomāju, ka aiziešu no šejienes. Taču, ja es gadījumā izietu no šejienes dzīvs, es dzīvoju ar Fošlevāna vārdu Bruņu vīra ielā, septītajā numurā.

Žavērs saspurojās kā tīģeris un, sašķobījis muti, norūca caur zobiem:

—   Piesargies!

—   Ejiet! — teica Žans Valžāns.

Žavērs pārprasīja:

—   Tu sacīji — Fošlevāns, Bruņu vīra ielā?

—   Septītajā numurā.

Žavērs pusbalsī atkārtojas

—   Septītajā numurā.

Viņš atkal sapogāja svārkus, militāri izslēja plecus, izdarīja puspagriezienu, sakrustoja rokas, atbalstīdams ar vienu plaukstu zodu, un sāka soļot tirgus virzienā. Žans Valžans ar skatienu sekoja viņam. Pagājis dažus soļus, Žavērs pagriezās atpakaļ un uzsauca Žanam Valžānam)

—   Jūs man esat apnicis. Labāk nošaujiet manil

Žavērs pats nemaz nemanīja, ka vairs neuzrunāja

Žanu Valžānu ar «tu».

—   Ejiet prom! — noteica Žans Valžāns.

Žavērs attalinājās lēniem soļiem. Pēc brīža viņš no griezās aiz Sprediķotāju ielas stūra.

Kad Žavērs bija nozudis, Žans Valžāns izšāva gaisā.

Tad viņš atgriezās atpakaļ uz barikādi un teica:

—   Darīts.

Raugiet, kas pa to laiku bija noticis:

Mariuss, vairāk aizņemts ar to, kas notika ārpusē un nevis mājas iekšienē, nebija līdz šim uzmanīgāk apskatījis sasieto spiegu apakšstāva zāles tumšajā kaktā.

Kad viņš to ieraudzīja dienas gaismā kāpjam pāri ba rikādei ceļā uz nošaušanu, viņš to pazina. Pēkšņi viņš kaut ko atcerējās. Viņš atcerējās Pontuāzas ielas policijas inspektoru un divas pistoles, ko tas viņam bija iedevis un kas viņam, Mariusam, bija noderējušas uz šās pašas barikādes; un viņš atcerējās ne vien seju, bet arī vārdu.

Taču šīs atmiņas bija miglainas un juceklīgas kā yisas viņa domas. Tas nebija apstiprinājums, drīzāk tasbija jautājums, ko viņš sev uzstādīja: «Vai tik tas nav tas pats policijas inspektors, kurš man teica, ka viņa vārds ir Žavērs?»

Varbūt vēl nav par vēlu aizbilst kādu vārdu par šo vīru? Bet vispirms vajadzētu uzzināt, vai tas tiešām ir Žavērs.

Mariuss uzsauca Anžolrasam, kas nupat bija nostājies barikādes Otrā galā:

—  Anžolras?

—   Kas ir?

—   Kā sauc šo vīru?

—   Kuru?

—   Policijas aģentu. Vai tu zini viņa vārdu?

—  Protams. Viņš mums to pateica.

—   Kā tad viņu sauc?

— Žavērs.

Mariuss izslējās taisni.

šai brīdī atskanēja pistoles šāviens.

Žans Valžāns atnāca atpakaļ un sauca: «Darīts.»

Nāves saltums ieskāva Mariusa sirdi.

20 Mirušajiem taisnība, un dzīvie nav vainīgi

Barikādei tuvojās agonija.

Viss veicināja šā pēdējā mirkļa traģisko cildenumu: tūkstošiem noslēpumainu trokšņu gaisā, neredzama apbruņota pūļa elpa, kurš kustējās ielās, saraustīta jātnieku auļu dipoņa, smagi artilērijas dārdi, šauteņu un lielgabalu krustugunis Parīzes ielu labirintā, pulvera dūmi, kas zelta mutuļiem cēlās pār jumtiem, neskaidri un baigi kliedzieni tālumā, draudu pilni uguns atspīdumi visās malās, Senmerī trauksmes zvans, kas tagad skanēja kā šņuksti, vasarīgs maigums, saules mākoņu pilnas debess krāšņums, dienas skaistums un drausmīgs namu klusums.

Kopš vakardienas abas namu rindas Šanvrerī ielā bija pārvērtušās par diviem mūriem — diviem baigiem mūriem. Durvis aizslēgtas, logi aizvērti, slēģi aizdarīti.

Tais laikos, kas tik atšķirīgi no mūsu laikiem, pienākot brīdim, kad tauta gribēja darīt galu novecojušai kārtībai, dāvātajai hartai vai pastāvošajiem likumiem, kad gaiss bija tautas dusmu piekaitēts, kad pati pilsēta bija ar mieru izlauzt savus bruģus, kad sacelšanās lika labvēlīgi smaidīt buržuāzijai, čukstēdama tai ausī savu paroli, — tad mierīgais iedzīvotājs, dumpīga gara pārņemts, itin kā kļuva par cīnītāja palīgu un nams brāļojās ar improvizēto cietoksni, būdams tam par atbalstu. Bet, ja stāvoklis vēl nebija nobriedis, ja sacelšanās vēl neguva masu piekrišanu, ja masas vēl atsacījās no šās kustības, tad cīnītājiem bija beigas; pilsēta ap sacelšanos pārvērtas tuksnesī, sirdis sasala ledū, visi patvērumi aizslēdzās un iela atvēra ceļu, palīdzēdama karaspēkam ieņemt barikādi.

Nevar tautu piespiest ar varu soļot ātrāk, nekā ta grib. Vai tam, kas mēģinātu to paskubinatl Tauta necieš spaidus. Tad tā pamet sacelšanos tās pašas ziņa. Nemiernieki pārvēršas par mēra apsēstiem. Nams kļūst par stāvu krauju, durvis, kļūst par noraidījumu, fasāde kļūst par mūri. Sis mūris redz, dzird, bet negrib palīdzēt. Tas varētu pavērties un glābt jūs. Nē. Sis mūris ir soģis. Viņš uz jums skatās un jūs notiesā. Cik drūmi izskatās šie aizslēgtie nami! Tie liekas izmiruši, kaut gan īstenībā ir dzīvi. Dzīve, kas tur šķietami apstājusies, joprojām turpinās. Neviens no turienes nav izgājis kopš divdesmit četrām stundām, bet visi ir tur. Sās klints iekšienē staigā, kustas, iet gulēt, ceļas augšā; visa ģimene ir kopā, tur ēd un dzer, tur dreb aiz bailēm — un tas ir šausmīgi! Bailes liek piedot šo briesmīgo neviesmīlību, tās jaucas kopā ar apmulsumu — un tas ir vainu mīkstinošs apstāklis. Dažkārt —arī tas ir redzēts — bailes pārtop apmātībā, izbīlis var pārvērsties niknumā, tāpat kā piesardzība — trakumā; no tā cēlies dziļi tvertais izteiciens: «Trakie no mērenajiem.» Mēdz būt ārkārtēju baiļu uzliesmojumi, kas izraisa sīviem dūmiem līdzīgas dusmas. «Ko gan šie ļaudis vēlas? Viņi nekad nav apmierināti. Viņi tik ierauj nelaimē mierīgos cilvēkus. Itin kā vēl nebūtu diezgan šo revolūciju! Ko viņi te meklē? Lai tik vācas prom. Tā viņiem vajag. Tā ir viņu pašu vaina. Lai saņem, ko pelnījuši. Kas mums daļas! Visa mūsu nabaga iela ložu sakapāta. Neliešu banda. Galvenais, neveriet vaļā .durvis!» Un nams pārvēršas par kapu. Dumpinieks šo durvju priekšā mokās agonijā, viņš redz tuvojamies karteču un kailus zobenus. Viņš zina, ka viņa kliedzienus dzirdētu, bet neviens palīgā nenāktu; ir mūri, kur viņš varētu patverties, ir cilvēki, kas viņu varētu glābt, — un šiem mūriem ir dzīvas ausis, bet šo cilvēku sirdis ir no akmens.

Kas te ir vainīgs?

Neviens un visi.

Nepilnīgais laiks, kurā mēs dzīvojam.

Utopija aizvien pati uz savu galvu pāraug par sacelšanos un pārvēršas no filozofiska protesta par bruņotu protestu, no Minervas par Pallādu. Utopija, kura kļūst nepacietīga un pārvēršas par dumpi, zina, kas to sagaida, gandrīz vienmēr tā ierodas par agru. Tad tā samierinās un triumfa vietā stoiski pieņem katastrofu. Nesūdzēdamās un pat attaisnodama, tā kalpo tiem, kas to neatzīst, un tās cēlsirdība pieļauj, ka visi to pamētātā ir nepiekāpīga šķēršļu priekšā un iecietīga pret nepateicību.

Bet vai tā ir nepateiciba?

No cilvēces redzes viedokļa — jā.

No atsevišķa indivīda redzes viedokļa — nē.

Progress ir cilvēka neatņemams īpašums. Cilvēces dzīvi kopumā sauc par Progresu; cilvēces kopsoli sauc par Progresu. Progress soļo uz priekšu, tas ir cilvēka lielais zemes ceļojums uz debešķīgo un dievišķo; tam ir savas apstāšanās ceļā, kur tas pagaida nosebojušos; tam ir savas pieturas vietas, kur tas pārdomā, skatot kādu brīnišķīgu Kanaānas zemi, kas pēkšņi pavērusi tam savu apvārsni; tam ir savas naktis, kad tas guļ; un domātājam vismokošākais nemiers rodas, kad viņš redz cilvēces dvēseli tumsībā un kad, taustoties pa tumsu, nevar uzmodināt aizmigušo progresu.

«Dievs varbūt ir miris,» sacīja kādu dienu šo rindiņu rakstītājam Zerārs de Nervāls, sajaukdams progresu ar dievu un noturēdams kustības pārtraukumu par augstākās būtnes nāvi.

Tiem, kas izsamist, nav taisnība. Progress aizvien mostas, un vispār varētu teikt, ka tas ir gājis uz priekšu, pat miegā būdams, jo tas ir audzis. Kad to atkal ieraugām piecēlušos, mēs. redzam, ka tas kļuvis lielāks. Būt allaž miera stāvoklī progresam ir tikpat neiespējami kā strautam, neceliet tam aizsprostus, nemetiet tajā klinšu bluķus; šķēršļi liek ūdenim putot un cilvēcei mutuļot. Lūk, no kā rodas nemieri, pēc šiem nemieriem ieraugām, ka esam pavirzījušies uz priekšu. Kamēr nebūs nodibināta kārtība, un kārtība nav nekas cits kā vispārējs miers, — kamēr nevaldīs harmonija un vienotība, tikmēr par progresa etapiem kalpos revolūcijas.

Kas tad ir Progress? Mēs to jau pateicām. Nepārtraukta tautu dzīve.

Taču dažkārt gadās, ka pārāk īsā indivīdu dzīve pretojas mūžīgajai cilvēces dzīvei.

Atzīsim bez rūgtuma: indivīdam ir savas personiskas intereses, un nav nekāds pārkāpums cīnīties par šīm interesēm un tās aizstāvēt; tagadnei pieļaujams zināms egoisma daudzums, īsajai dzīvei ir savas tiesības, un tai nav vajadzīgs nemitīgi ziedoties nākotnes labā. Paaudze, kas patlaban atrodas savā zemes ceļojumā, nav spiesta to saīsināt gluži līdzīgu citu paaudžu laba, kuru kārta pienāks vēlāk. «Es dzīvoju,» čukst kāds, kura vārds ir Visi. «Es esmu jauns un esmu iemīlējies, es esmu vecs un gribu atpūsties, es esmu ģimenes tēvs, es strā. dāju, esmu pārticis, mani pasākumi zeļ, man ir izīrējami nami, man ir naudas noguldījumi, es esmu laimīgs, man ir sieva un bērni, es to visu mīlu, es gribu dzīvot, lieciet mani mierā!» Lūk, kādēļ zināmos laika posmos cēlai3 cilvēces avangards sastop tik saltu vienaldzību.

Turklāt jāatzīst, ka, uzsākdama karu, utopija nokāpj no saviem mirdzošajiem augstumiem. Rītdienas patiesība patapina savu metodi — karus — no vakardienas meliem. Nākotne rīkojas tāpat kā pagātne. Tīrā ideja pārvēršas par varmācību. Savu varonību utopija aptumšo .ar varmācību, par kuru tai taisnīgi jāatbild, ar rupju un līdzekļu ziņā negodīgu varmācību, kas ir pretrunīga principiem un par ko tā tiek liktenīgi sodīta. Utopija-sacelšanās cīnās ar veco kara kodeksu rokās: tā nošauj spiegus, tā soda ar nāvi nodevējus, tā iznīcina dzīvus cilvēkus un iemet tos dziļā tumsībā. Tā ņem palīgā nāvi — un tas ir smags noziegums. Šķiet, ka utopijai nav vairs ticības patiesības mirdzumam, tās nesatricināmajam un neizsīkstošajam spēkam. Tā cērt ar šķēpu. Bet neviens šķēps nav vienkāršs rīks. Katrs šķēps ir abpusēji griezīgs; kas ievaino citu, ievaino ari pats "sevi.

Izteikuši šo piebildi, turklāt visai bargi, mēs tomēr nevaram neapbrīnot slavenos cīnītājus par nākotni, utopijas sludinātājus, vienalga, vai tie sasniedz savu mērķi vai ne. Pat tad, ja viņiem neveicas, viņi ir pelnījuši cieņu, un varbūt tieši neveiksmēs visvairāk izpaužas viņu diženums. Uzvara, ja tā veicina progresu, ir pelnījusi visas tautas aplausus, bet varonīgai sakāvei jāaizkustina tautas sirds. Uzvara ir krāšņa, sakāve — cildena. Mums, kas mocekļu nāvi vērtējam augstāk par panākumiem, Džons Brauns ir lielāks par Vašingtonu un Pīzakāne lielāks par Garibaldiju.

Kādam taču jāstāv uzvarēto pusē.

Mēs esam netaisni pret dižajiem nākotnes izlūkotājiem, kad viņi cieš sakāvi.

Revolucionārus apvaino par to, ka viņi sējot šausmas. Ikviena barikāde liekas kā atentāts. Viņus apvaino par viņu teorijām, apšauba viņu mērķi, baidās no viņu apslēptajām domām, tur aizdomās viņu godīgumu. Viņiem pārmet, ka viņi uzceļot, sablīvējot un sakraujot pret pastāvošo sociālo iekārtu trūkuma, sāpju, netaisnības, sūdzību, izmisuma kalnus un izvelkot no sabiedrības padibenēm tumsas blāķus, lai varētu uzrāpties to virsotnē un cīnīties. Viņiem kliedz: «Jūs izlaužat elles bruģi!» Viņi varētu atbildēt: «Toties mūsu barikāde ir bruģēta ar labiem nodomiem.»

Vislabākais, protams, ir miermīlīgs atrisinājums. Vispār jāatzīst, ka, skatoties uz akmeņiem, jāatceras lāča pakalpojums, un tieši šī labā griba visvairāk uztrauc sabiedrību. Bet sabiedrības glābšana ir atkarīga no pašas sabiedrības; lai tad tā arī pati parāda savu labo gribu. Nekādi spaidu līdzekļi tad nebūs vajadzīgi. Izpētīt ļaunumu bez naida, konstatēt to, pēc tam no tā izdziedēt. Uz to mēs tad aicinām sabiedrību.

Lai būtu kā būdams, pat kritušie, it īpaši kritušie, ir diženi, šie cilvēki, kas visās pasaules malās, cieši lūkodamies uz Franciju, cīnās par lielo ideju ar nesatricināmu ideāla loģiku; viņi nesavtīgi atdod savas dzīvības progresa labā, viņi pilda providences gribu, viņi veic svētu darbu. Noteiktā stundā, paklausīdami dievišķajam scenārijam, ar tikpat lielu bezkaislību, kāda piemīt aktierim, kas izsaka savu kārtējo repliku, viņi aiziet kapā. Un šo bezcerīgo cīņu, šo stoisko bojāeju viņi pieņem, lai visā pasaulē spoži un cildeni uzplauktu diženā cilvēces kustība, kas neapturami sākās 1789. gada 14. jūlijā. Šie kareivji ir priesteri. Franču revolūcija ir dieva veikums.

Tomēr ir viena atšķirība, un tā jāpievieno jau norādītajām atšķirībām kādā citā nodaļā: mēdz akceptēt bruņotas sacelšanās, ko sauc par revolūcijām, un mēdz noraidīt revolūcijas, ko sauc par dumpjiem. Uzliesmojusi sacelšanās ir ideja, kurai jāiztur pārbaudījums tautas priekšā. Ja tauta iemet melno bumbiņu, ideja ir neauglīga, sacelšanās nolemta neveiksmei.

Tauta neiesaistās cīņā pēc kura katra aicinājuma un ikreizf, kad utopija to vēlas. Nācijām nav vienmēr un katru brīdi varoņu un mocekļu dvēseles noskaņojuma.

Tās ir saprātīgas. A priori sacelšanās tām nav pa prātam, pirmkārt, tāpēc, ka tā bieži vien noved katastrofā, otrkārt, tāpēc, ka tās izejas punkts aizvien ir abstrakcija.

Bet tie, kas upurē sevi, — un tieši tas ir skaisti, — allaž upurējas ideāla dēļ un vienīgi ideāla dēļ. Sacelšanās ir entuziasms. Entuziasms var iedegties dusmās, tad tas ķeras pie ieročiem. Taču katra sacelšanās, kas tēmē uz valdību vai valsts iekārtu, tēmē vēl augstāk. Tā, piemēram, —un mēs to uzsveram, — tas, pret ko cīnījās 1832. gada sacelšanās vadoņi un it īpaši Šanvrerī ielas jaunie -entuziasti, tas nebija tieši Luijs Filips. Vaļsirdīgās sarunās lielākā daļa atzina šā mērenā karaļa labās īpašības, kurš pārstāvēja gan monarhiju, gan revolūciju; neviens viņu neienīda. Bet viņi uzbruka dieva svaidīto jaunākajam zaram Luija Filipa personā, tāpat kā agrāk bija uzbrukuši vecākajam zaram Sarla X personā; un, gazdami karaļa varu Francijā, viņi — kā jau paskaidrojam — gribēja visā pasaulē gāzt pretlikumīgo viena cilvēka varu pār otru cilvēku un privilēģiju nostādīšanu pāri likumam. Šodien — Parīze bez karaļa, rit — pasaule bez despotiem. Apmēram tā viņi sprieda. Viņu mērķis, protams, bija tāls, varbūt neskaidrs un tāds, kas nav sasniedzams grūtību dēļ, tomēr liels.

Tā tas ir. Un cilvēki ziedojas šo vīziju labā, kuras tiem, kas ziedojas, gandrīz allaž mēdz būt ilūzijas, bet tādas ilūzijas, kurām piejaukta klāt tik droša pārliecība, kāda vien cilvēkam iespējama. Dumpinieks šo sacelšanos poetizē un redz to rožainā gaismā. Viņš metas iekšā savā traģiskajā liktenī, apreibinādamies ar nākamības sapņiem. Kas zina, varbūt viņi sasniegs cerēto. Viņu gan ir neliels skaits, viņiem pretī vesela armija, bet viņi aizstāv tiesības, dabisko likumu, katra cilvēka suverenitāti pār sevi pašu, no kuras nav iespējams atteikties, viņi aizstāv taisnīgumu, patiesību, un, ja būs vajadzīgs, viņi mirs tāpat, kā mira trīssimt senie spartieši. Viņi sapņo nevis par Donu Kihotu, bet par Leonīdu. Un viņi iet uz priekšu un, reiz uzsākuši šo ceļu, vairs neatkāpjas, bet kā sadeguši traucas tik tālāk, cerēdami uz nedzirdētu uzvaru, līdz galam novestu revolūciju, uz brīvības vainagotu progresu, uz cilvēces augstāku pacelšanu, vispārēju atbrīvošanu, bet ļaunākajā gadījumā — uz Termopilām.

Šādas bruņotas sadursmes progresa dēļ bieži cieš neveiksmes, un mēs jau sacījām, kādēļ. Paladīniem grūti vilkt sev līdz nepiekāpīgo pūli. Smagnējas masas, lielais ļaužu pūlis, neuzticams tieši sava smagnējuma dēļ, baidās no riska, bet ideāla sasniegšana vienmēr saistīta ar risku.

Turklāt nedrīkst aizmirst, ka te iejauktas arī personiskās intereses, kas diez kā nesaderas ar ideāliem un jūtām. Kuņģis dažkārt paralizē sirdi.

Francijas diženums un skaistums ir tieši tas, ka franči ir mazāk atkarīgi no vēdera nekā citas tautas, tie mīļuprāt sajož ciešāk jostu. Tie pirmie atmostas un pēdējie iemieg. Tie traucas uz priekšu. Tie ir meklētāji.

Tas izskaidrojams ar franču tautas māksliniecisko dabu.

Ideāls nav nekas cits kā loģikas kulminācijas punkts, tāpat kā skaistums nav nekas cits kā patiesības virsotne. Tauta māksliniece ir arī pārņēmēja. Mīlēt skaistumu nozīmē tiekties pēc gaismas. Tādēļ arī Eiropas lāpu, proti, civilizāciju, sākumā nesusi Grieķija, kas to nodevusi Itālijai, bet tā savukārt Francijai. Dievišķīgās apgaismotājas tautas! Viiae lampada tradunt.

Apbrīnojami, ka tautas poēzija ir šās tautas progresa nepieciešams elements. Civilizācijas kvantitāte mērojama ar iztēles kvantitāti. Taču civilizētai tautai jāpaliek vīrišķīgai tautai. Taj jābūt Korintai, bet ne Sibarisai. Kas kļūst sievišķīgs, tas izvirst. Nevajag būt ne diletantam, ne virtuozam, ir jābūt māksliniekam. Civilizācijai nevajag tiekties pēc izsmalcinātības, bet gan pēc pilnības. Ievērojot šo priekšnosacījumu, cilvēcei tiek dāvāts ideāla paraugs.

Mūsdienu ideālam ir savs tips mākslā un sava metode zinātnē. Tikai ar zinātnes palīdzību mēs varēsim piepildīt. cēlo dzejnieku sapni: sociālās iekārtas skaistumu. Ēdene tiks atjaunota ar A+B palīdzību. Tai pakāpē, kādu civilizācija sasniegusi, precizitāte ir nepieciešams skaistuma elements, un zinātniskā doma ne vien palīdz mākslinieciskajai izjūtai, bet ari papildina to; sapnim jāprot rēķināt. Iekarotājai mākslai par atbalsta punktu jābūt zinātnei, kas ir mākslas kaujas zirgs. Svarīgi, lai šis balsts būtu stiprs. Mūsdienu saprāts ir Grieķijas ģēnijs, kura kaujas rati ir Indijas ģēnijs, Aleksandrs uz ziloņa muguras.

Nācijas, kas sastingušas dogmā vai demoralizējušās no iedzīvošanās kāres, nav derīgas civilizācijas vadīšanai. Ceļu locīšana kāda elkadieva vai zelta teļa priekšā rada dzīvo muskuļu un aktīvās gribas atrofiju. Aizraušanās ar reliģijas jautājumiem vai veikalnieciskām interesēm aptumšo tautas mirdzumu, pazemina tās garīgo līmeni, sašaurina apvārsni un atņem tautām misionārēm cilvēcisko un reizē dievišķo spēju sniegties pēc visas cilvēces kopīgā mērķa. Babilonijai nav ideāla, Karlāgai nav ideāla. Atēnas un Roma to saglabājušas un iznesušas cauri visai gadsimtu biezajai tumsai civilizācijas oreolu.

Francijas tautai piemīt tās pašas īpašības, kas Grieķijas un Itālijas tautām. Francija ir atēniete ar savu skaistumu un roiniete ar savu dižumu. Turklāt tā ir labsirdīga. Tā atdod sevi visu. Tā biežāk nekā citas tautas ir noskaņota būt pašaizliedzīga un uzupurēties. Tikai šī noskaņa tai ātri uznāk un ātri pāriet. Un tieši te slēpjas lielākās briesmas tiem, kas skrien skriešus, kad tā grib tikai soļot, vai tiem, kas soļo, kad tā grib apstāties. Francijai mēdz uznākt materiālisma lēkmes, un dažubrīd idejas, kas piegružo tās augsto prātu, vairs nemaz neatgādina franču diženumu un ir tikai kaut kāda Misūrijas vai Dienvidkarolīnas štata cienīgas. Ko lai dara? Milze izliekas par pundurīti; dižajai Francijai ir savi mazi niķīši. Tas arī ir viss.

Neko darīt. Tautām, tāpat kā spīdekļiem, ir tiesība uz aptumsumu. Un tā nav liela bēda, kaut tikai gaisma atkal atgrieztos un aptumsums nepārvērstos mūžīgā naktī. Rītausma un atdzimšana ir sinonīmi. Jauna gaismas ataušana atbilst mūžīgai «es» atjaunotnei.

Konstatēsim šos faktus mierīgi. Nāve uz barikādes vai kaps trimdā ir pašaizliedzībai pieņemams un paredzēts atrisinājums. Uzupurēšanās īstais vārds ir nesavtība. Lai pamestie paliek pamesti, lai trimdinieki iet trimdā, iDet lūgsim no lielajām tautām tikai vienu: neatkāpties pārāk tālu atpakaļ, kad tās atkāpjas. Aizbildinoties ar atgriešanos pie veselā saprāta, nevajag nolaisties pārāk zemu.

Matērija eksistē, laiks eksistē, personiskās intereses eksistē, vēders eksistē, bet vēders nedrīkst kļūt par vienīgo likumu. Laicīgajai dzīvei ir savas tiesības, mēs tās labprāt atzīstam, bet savas tiesības ir arī mūžīgajai dzīvei. Ak vai! Ja kāds ir augstu pacēlies, tas nenozīmē, ka tas nevar arī krist. Vēsturē mēs to redzam biežāk, nekā gribētu. Kāda nācija ir slavena, tā augstu vērtē ideālu, tad pēkšņi sāk rakņāties pa dubļiem un atrod tajos patikšanu, bet, ja kāds tai jautātu, kādēļ tā pamet Sokrātu un izraugās Falstafu, tā atbildētu: «Tādēļ, ka man patīk valstsvīri.»

Vēl dažus vārdus, pirms atgriežamies pie cīņām.

Tadas kaujas kā šī, par kuru nupat stāstīts, nav ne kas cits kā izmisīga dzīšanās pēc ideāla. Sasaistīts progress ir slimīgs, un tam mēdz uznākt traģiskas epilepsijas lēkmes. Sī progresa slimība, pilsoņu karš, mums neizbēgami bija jāsastop savā ceļā. Sī ir viena no liktenīgajām fāzēm, reizē cēliens un starpbrīdis drāmā, kuras galvenā persona ir sabiedrības nolādēts cilvēks un kuras īstais nosaukums ir Progress.

Progress!

Sai izsaucienā, kas bieži pasprūk no lūpām, slēpjas visas mūsu cerības, un, tā kā idejai, kas tajā ietverta, šeit sniegtās drāmas turpmākajā risinājumā būs vēl jāpiedzīvo ne viens vien pārbaudījums, varbūt ir atjauts mēģināt pacelt tās plīvuru vai vismaz ļaut caur aizsegu iespīdēt tās spožajam mirdzumam.

Grāmata, kas patlaban atrodas lasītāja acu priekšā, no viena gala līdz otram, savā kopumā un atsevišķās detaļās, lai kādi būtu tās novirzieni, izņēmumi vai trūkumi, ir ceļš no ļauna uz labu, no netaisnības uz taisnīgumu, no meliem uz patiesību, no nakts uz dienu, no iekārēm uz sirdsapziņu, no pīšļiem uz dzīvību, no zvēriskuma uz pienākuma apziņu, no elles uz debesīm, no nebūtības uz dievu. Izejas punkts ir matērija, galapunkts — dvēsele. Sākumā — hidra, beigās — eņģelis.

21 Varoņi

Pēkšņi sāka rībēt bungas, vēstījot uzbrukumu.

Uzbrukums izvērtās viesuļvētrā. Iepriekšējā vakarā pa tumsu ienaidnieks bija pielavījies klusi kā milzu čūska. Tagad, gaišā dienas laikā, šai klajajā vietā negaidīts uzbrukums bija pilnīgi neiespējams, jo uzbrucēju dzīvais spēks bija skaidri redzams: lielgabals sāka rēkt, karaspēks brāzās virsū barikādei. Niknums izpaudās veiklībā. Spēcīga līnijas kājnieku kolonna, ko pēc līdzīgām atstarpēm papildināja nacionālās gvardes un municipālgvardes daļas un atbalstījamilzīgas rezerves, kuras nevarēja redzēt, bet tikai dzirdēt aizmugurē, bungām rībot, taurei skanot, ar izstieptiem durkļiem, ar sapieriem priekšgalā skriešus iedrāzās ielā un, nesaliecoties zem ložu krusas, devās tieši uz barikādi ar tādu spēku kā vara tarāns pret mūri.

Mūris izturēja.

Nemiernieki atklāja niknu uguni. Aplenktās barikādes kore mirdzēja šāvienu zibeņos. Uzbrukums„ bija tik spēcīgs, ka vienu brīdi barikāde bija pārplūdināta ar uzbrucējiem, bet tā nokratīja no sevis zaldātus, tāpat kā lauva nokrata suņus; aplencēji to bija pārklājuši, kā putas mēdz pārklāt klinti, un mirkli vēlāk tā atkal stāvēja melna un drausmīga.

Kolonna, kas bija spiesta atkāpties, palika uz ielas slēgtā ierindā, atklātā pozīcijā, tomēr briesmīga, un atbildēja redutei ar sīvu šauteņu uguni. Kas ir redzējis uguņošanu, atcerēsies sakrustotus zibens kūlīšus, ko sauc par buķeti. Lai viņi iedomājas šādu buķeti nevis vertikālā, bet horizontālā stāvoklī, ar lodi, skroti vai karteču katras ugunīgas bultas galā izkuļam nāvi no ikviena pērkondārda čemura. Barikāde atradās šā negaisa varā.

Abas puses bija vienlīdz apņēmīgas. Drošsirdība sniedzās gandrīz vai līdz mežonībai un jaucās kopā ar varonīgu niknumu, kas iesāka ar sevis paša ziedošanu. Tas bija laikmets, kad nacionālie gvardi kāvās kā zuāvi. Karaspēks gribēja visu ātrāk beigt, dumpinieki gribēja cīnīties. Agonijas paildzināšana jaunības plaukumā un veselības briedumā pārvērš bezbailību bezprātā. Ikvienam šai kautiņā pēdējā stunda vilkās bezgala gari. Iela pārklājās līķiem.

Barikādes vienā galā stāvēja Anžolrass, otrā — Mariuss. Anžolrass, kuram galvā atradās viss barikādes aizsardzības plāns, taupīja sevi un turējās aizsegā; trīs zaldāti cits pēc cita krita zem viņa šaujamlūkas, viņu pašu nemaz neredzējuši; Mariuss cīnījās bez aizsega. Viņš bija kā mērķis. Viņš pacēlās virs redutes pāri par jostasvietu. Nav negantāka izšķērdētāja kā sīkstulis, kad tas sāk trakot; nav briesmīgāka cilvēka kaujā kā sapņotājs. Mariuss bija baismīgs un domīgs. Kaujā viņš jutās kā sapnī. Viņu varēja noturēt par spoku ar šauteni rokās.

Ielenktajiem sāka apsīkt patronas, bet viņu zobgalības neizsīka. Nāves virpulī, kas rāva līdz, tie vēl arvien zobojās.

Kurfeiraks stāvēja kailu galvu.

—  Kur tad tu esi licis savu cepuri? — jautāja viņam Bosjē.

Kurfeiraks atbildēja:

—  Beidzot viņiem izdevās man to noraut ar lielgabala šāviņu.

Brīžiem viņi izmeta augstprātīgas un nicinošas piezīmes.

—   Saproti nu šos cilvēkus! — rūgti iesaucās Feijī (un viņš nosauca vārdus, pazīstamus un pat slavenus vārdus, dažus no vecās armijas). — Viņi solījās mums pievienoties, zvērēja mums palīdzēt, dodami savu godavārdu, viņi, šie mūsu ģenerāļi, — un tagad viņi mūs pametuši!

Bet Kombefērs, drūmi pavīpsnādams, tikai atteica:

—   Ir cilvēki, kas uz goda likumiem raugās tāpat kā uz zvaigznēm — no liela tāluma.

Barikādes iekšiene bija tik biezi nosēta ar izjautu patronu čaulām, ka izskatījās kā piesnigusi.

Uzbrucējiem bija pārsvars skaita ziņā, dumpinieki bija pārāki ar savām pozīcijām. Viņi atradās augšā uz mūra un šāva tiešā tēmējumā uz zaldātiem, kas, klupdami pār mirušajiem un ievainotajiem, bija iestrēguši stāvajā kraujā. Šī barikāde, kas tā bija uzcelta un lieliski nostiprināta no iekšpuses, bija tiešām viena no tām pozīcijām, no kurām saujiņa vīru spēj apdraudēt veselu leģionu. Taču uzbrucēju kolonna, zem ložu krusas aizvien papildinādamās un pieaugdama, nemitīgi tuvojās, un tagad karaspēks pamazām, soli pa solim, lēnām, bet noteikti saspieda barikādi kā spīlēs.

Triecieni sekoja cits pēc cita. Briesmas auga augdamas.

Un tad uz šās akmeņu kaudzes Šanvrerī ielas vidū sākās Trojas mūru cienīga kauja. Novājējušie, skrandainie, pārgurušie vīri, kas divdesmit četras stundas nebija ēduši, nebija gulējuši, kam bija atlikuši vairs tikai daži šāviņi un kas taustījās pa savām tukšajām kabatām pēc patronām, gandrīz visi ievainoti, ar rūsganu vai melnganu lupatu pārsietām galvām un rokām, drēbēs ar ložu izurbtiem caurumiem, pa kuriem tecēja asinis, vāji apbruņoti .ar nolietotām šautenēm un veciem, atcirstiem zobeniem, pārvērtās par titāniem. Barikādei kādas desmit reizes nāca virsū, uzbruka, rāpās uz tās, bet ieņemt tomēr nevarēja.

Lai rastos priekšstats par šo kauju, iedomājieties, ka pie šo baigās drosmes pārņemto siržu ugunskura pielikta uguns un jūs raugāties ugunsgrēkā. Tā nebija kauja, tā bija milzu krāsns rīkle; mutes tur izelpoja liesmas, sejas bija nedabiski sašķobītas, cilvēki vairs neizskatījās cilvēcīgi, kaujinieki kvēloja dusmās, un bija šaušalīgi skatīties uz šīm sarkanajos dūmos lodājošām kara salamandrām. Grandiozā slaktiņa kopainu, kā arī atsevišķās secīgas ainas mēs atsakāmies aprakstīt. Vienīgi epopejai ir tiesība aizpildīt divpadsmit tūkstošus rindu ar vienas kaujas aprakstu.

Tas atgādināja brahmanisma elli, visšausmīgāko no septiņpadsmit bezdibeņiem, ko Vēdas sauc par šķēpu mežu.

Cīnījās vīrs pret vīru aci pret aci ar pistolēm, zobeniem, dūrēm, šāva no tālienes, no tuvuma, no augšas, no apakšas, no visām malām, no mājas jumta, no krodziņa logiem, no pagraba lūkām, kur daži bija ielīduši. Viņi bija viens pret sešdesmit. Pussagrautā «Korintas» fasāde izskatījās drausmīga. Ar karteču tetovētais logs, bez stikliem un rāmjiem, bija pārvērties par bezveida caurumu, kas aizkrauts ar steigā samestiem akmeņiem. Bosjē bija kritis, Feijī bija kritis, Kurfeiraks bija kritis, Zolī bija kritis; Kombefērs, kam krūtīs ieurbās trīs durkļa dūrieni tieši tai brīdī, kad viņš gribēja pacelt kādu ievainotu zaldātu, paguva tikai paraudzīties uz debesīm un izlaida pēdējo elpu.

Mariuss, kas vēl joprojām cīnījās, bija tik daudzas reizes ievainots, it īpaši galvā, ka viņa seja bija vienās asinīs un šķita apsegta ar sarkanu mutautu.

Vienīgi Anžolrass bija neskarts. Kad viņam vairs nebija ieroča, viņš pastiepa roku pa labi vai pa kreisi un kāds dumpinieks iespieda viņam saujā cērtamo ieroci.«No četriem zobeniem viņam bija palicis vairs tikai viens nolauzts; Fransuā Pirmajam pie Marinjānas bija bijis par vienu zobenu mazāk.

Homērs teicis: «Diomēds nokāva Aksilu, Teitranija dēlu, kas dzīvoja laimīgajā Arisbē; Eirials Mēkisteja dēls atņēma dzīvību Drezam, Ofeltam, Ezepam un Pedasam, kuru najāda Abarbareja bija ieņēmusi no nevainojamā Būkoliona; Odisejs nonāvēja Piditu no Perkosas, Antilohs — Ableru, Polipets — Astialu, Polidamants — Otu no Killēnes un Teikrs — Aretaonu. Megantijs mirst no Eiripila pīķa. Agamemnons, vislielākais varonis, satriec pīšļos Elatu, kas dzimis pilsētā uz augstas kraujas, kuru apskalo šalcošā Satnionas upe.» Vecfranču varoņeposa poēmās Esplandiāns uzbrūk ar ugunīgu āvu milzim marķīzam Svantiboram, kas aizstāvas, mezdams bruņiniekam virsū no zemes izrautus torņus. Mūsu senās freskas rāda divus hercogus, Bretaņas un Burbonas, bruņās, ar ģerboņiem uz vairogiem, ķiverēm gaivā, jāšus uz zirgiem; viņi auļo viens otram pretī ar kaujas cirvjiem rokā, nolaistiem dzelzu sejsegiem, dzelzu zābakiem kājās, dzelzu cimdiem rokās, viens apmetis sermuliņādas mantiju, otrs tērpies debeszilā apmetnī; bretonis — ar lauvu starp diviem kroņa žuburiem, Burbons — ar milzīgu lilijas ziedu sejsegam priekšā. Taču, lai būtu dižens, nav nepieciešams valkāt hercoga ķiveri kā Ivonarn, turēt saujā dzīvu liesmu kā Esplandiānam, nedz arī līdzīgi Filesam Polidamanta dēlam atvest no Efiras krietnas bruņas — vīru valdnieka Eifēta dāvanu; pietiek ar dzīvības atdošanu par savu pārliecību vai uzticības zvēresta dēļ. Lūk, vientiesīgais zaldātiņš, vakarējais zemnieks no Bosas vai Limuzēnas, kas ar kājnieku zobenu pie sāniem luncinās ap auklēm Luksemburgas dārzā; lūk, jaunais, bālais studentiņš, noliecies pār anatomijas preparātu vai grāmatu, gaišmatains jauneklis, kas apgriež sev bārdu ar šķērēm,— paņemiet viņus abus, iedvesiet viņos pienākuma apziņu, nostādiet viņus vienu pret otru Bušrā krustcelēs vai Planšmibrē aklajā ieliņā un lieciet, lai viens cīnās par savu karogu, bet otrs — par savu ideālu un lai viņi abi iedomājas, ka cīnās par tēvzemi; sāksies grandiozs kautiņš, un ēna, kas no šā kājnieciņa un medicīnas studentiņa divkaujas kritīs uz lielās episkas arēnas, kur cīnās cilvēcība, būs tikpat liela kā ēna, ko metis Meganions, tīģeriem bagātās Likijas ķēniņš, cieši jo cieši sažņaudzis vareno, dieviem līdzīgo Ajaksu.

22 Soli pa solim

Kad vairs nebija palicis citu dzīvu vadoņu kā tikai Anžolrass un Mariuss, katrs savā barikādes galā, centrs, kuru tik ilgi bija turējis Kurfeiraks, Zolī, Bosjē, Feijī un Kombefērs, atkāpās. Lielgabals, kaut arī neizlauzdams ejai derīgu spraugu, izsita redutes vidū diezgan platu ieapaļu iedobumu, ložu sašautā mūra kore šai vietā nogruva, un lauskas, kas krita gan uz iekšu, gan uz āru, beidzot sakrājās un izveidoja abās pusēs vaļņiem līdzīgus aizsprostus — vienu iekšpusē, otru ārpusē. Ārējais valnis izveidoja uzbrukšanai izdevīgu slīpu plakni.

Te aplencēji izdarīja izšķirīgo uzbrukumu, un šis uzbrukums izdevās. Izstieptiem durkļiem, ciešā ierindā kājnieki nevaldāmi metās skriešus uz priekšu, un nocietinājuma virsotnē cauri dūmiem parādījās triecienkolonnas spēcīgais avangards. Šoreiz visam bija beigas. Nemiernieku grupa, kas aizstāvēja centru, atkāpās juku jukām.

Tagad dažos no viņiem pamodās briesmīga griba dzīvot. Kad vesels šauteņu mežs tēmēja uz viņiem, dažs labs vairs negribēja mirt. Tas bija brīdis, kad sāk brēkt pašaizsargāšanās instinkts un cilvēkā pamostas zvērs. Viņi bija atspiesti līdz lielam septiņstāvu namam, kas kalpoja redutei par balstu. Šis nams būtu varējis viņus glābt. Šis nams bija aizbarikadējies un it kā aizmūrēts no augšas līdz apakšai. Iekāms kājnieku vienība būtu iekļuvusi redutes iekšpusē, durvis paspētu atvērties un aizvērties, tam pietiktu viena zibenīga acumirkļa; un šā nama pēkšņi pavērušās un tūdaļ aizvērušās durvis izmisušajiem cilvēkiem būtu nozīmējušas dzīvību. Aiz šās mājas atradās ielas, bēgšanas iespēja, plašums. Viņi sāka dauzīt durvis ar šauteņu laidēm, spert ar kājām, saukdami pēc palīdzības, kliegdami, lūgdamies saliktām rokām. Neviens neatvēra. No kāda ceturtā stāva lodziņa uz viņiem skatījās miroņa galva.

Bet Anžolrass un Mariuss kopā ar kādiem septiņiem astoņiem vīriem metās viņiem palīgā. Anžolrass uzkliedza zaldātiem: «Ne soli tālāk!» — un, kad kāds oficieris nepaklausīja, Anžolrass nogalināja šo oficieri. Tagad Anžolrass stāvēja redutes iekšējā pagalmiņā, atspiedies ar muguru pret «Korintas» mūri, zobenu vienā rokā, karabīni otrā, turēdams atvērtas krodziņa durvis, no kurām atgaiņāja uzbrucējus. Viņš uzsauca izmisušajiem:

— Palikušas tikai vienas atvērtas durvis. Šīs te.

Un, aizsegdams tos ar savu augumu, stāvēdams viens pats pret veselu bataljonu, viņš tiem ļāva aiz savas muguras atkāpties. Visi metās uz durvīm, Anžolrass, tagad rīkodamies ar karabīni kā ar nūju, lietodams paņēmienu, ko paukotāji sauc par «segto rozi», atsita durkļus ap sevi un sev priekšā un iegāja pēdējais pa durvīm; un tad iestājās stindzinošs mirklis, kad zaldāti gribēja ielauzties iekšā, bet dumpinieki gribēja tās aizslēgt. Durvis tika aizcirstas ar tādu spēku, ka pēc tam, kad tās iegāja atpakaļ savos rāmjos, pie stenderes bija pielipuši pieci nogriezti zaldāta pirksti, kas tajā bija ieķērušies.

Mariuss bija palicis laukā. Kāds šāviņš viņam bija sadragājis atslēgas kaulu; viņš juta, ka zaudē samaņu un krīt. Sai brīdī, jau aizvērtām acīm, viņš sajuta kādu spēcīgu roku, kas viņu satvēra, un viņa gaistošajā apziņā uz īsu bridi, saplūstot kopā ar pēdējām atmiņām par Kozeti, pazibēja doma: «Esmu kritis gūstā. Mani nošaus.»

Anžolrass, neredzēdams Mariusu starp tiem, kas bija patvērušies krodziņā, nodomāja to pašu. Bet tagad bija tāds brīdis, kad katrs spēj domāt tikai par paša nāvi. Anžolrass aizlika priekšā durvju stieni, aizšāva bultu, piekāra atslēgu un, divreiz pagriezdams slēdzeni, aizslēdza durvis, bet no ārpuses zaldāti tās nikni dauzīja ar laidēm un sapieri ar cirvjiem. Uzbrucēji bija sadrūzmējušies pie šīm durvīm. Sākās krodziņa aplenkums.

Zaldāti bija briesmīgi saniknoti.

Viņus bija satracinājusi artilērijas seržanta nāve un bez tam vēl satraucošāks apstāklis: dažas stundas pirms uzbrukuma viņu vidū bija izplatījušās baumas, ka dumpinieki sakropļojot gūstekņus un krodziņā esot kāds zaldāta līķis ar nocirstu galvu. Šādas briesmīgas baumas parasti pavada pilsoņu karus, un līdzīgi tzdomājumi kļuva vēlāk par iemeslu katastrofai Transnonēna ielā.

Kad durvis bija aizbarikadētas, Anžolrass sacīja biedriem:

— Pārdosim savas dzīvības pēc iespējas dārgāk.

Pēc tam viņš piegāja pie galda, uz kura bija noguldīts Mabefs un Gavrošs. Zem melnā pārklāja varēja samanīt divus taisni izstieptus, sastingušus ķermeņus, vienu lielu, otru mazu, un divas sejas neskaidri iezīmējās zem saltajām līķauta krokām. No pārsega apakšas bija izlīdusi viena roka un nokarājās uz zemi. Tā bija sirmgalvja roka.

Anžolrass noliecās un noskūpstīja šo cēlo roku, tāpat kā iepriekšējā dienā bija noskūpstījis sirmgalvja pieri.

Sie divi skūpsti bija vienīgie viņa mūžā.

Stāstīsim īsāk. Barikāde bija cīnījusies tāpat kā Tēbu vārti, krodziņš cīnījās kā nams Saragosā. Vīri aizstāvējās ar drūmu pretestību. Nekādas žēlastības. Nekādu miera sarunu. Visi vēlas mirt, ja tikai paši varētu nogalināt. Kad Sišē saka: «Padodietiesl» — Palafokss atbildi «Pēc lielgabalu kara lai nāk karš ar nažiem.» Sturmējot Išlū krodziņu, nekā netrūka: ne akmeņu, kas bira kā krusa uz aplencējiem no logiem un jumtiem un satracināja zaldātus, tos šausmīgi sakropļojot, ne šāvienu no pagrabiem un bēniņiem, ne uzbrukuma trakuma, ne aizstāvēšanās izmisuma, ne arī beidzot, kad durvis padevās, trakojoša slaktiņa ārprāta. Uzbrucēji, klupdami pār izlauzto un zemē nogāzto durvju dēļiem, ielauzušies krodziņa, neatrada nevienu cīnītāju. Apakšējās zāles vidū rēgojās ar cirvjiem sakapātās vītņu kāpnes un gulēja daži mirstošiievainotie; visi, kas nebija nogalināti, atradās otrajā stāvā un no turienes pa caurumu griestos, kur agrāk bija bijusi ieeja no kāpnēm, atklāja niknu uguni. Tās bija pēdējās patronas. Kad tās bija-izšautas, kad baigajiem nāviniekiem nebija vairs ne pulvera, ne ložu, katrs paņēma rokās divas pudeles, kuras Anžolrass bija pietaupījis un kuras jau tika pieminētas, un aizstāvējās pret uzbrucējiem ar šīm briesmīgajām un trauslajām vālēm. Pudelēs bija slāpekļskābe. Šā slaktiņa drūmās ainas mēs rādām tādas, kādas tās bija. Ak vai, ielenktie izlieto jebkuru ieroci. Grieķu uguns nav apkaunojusi Arhimēdu; verdošais piķis nav apkaunojis Bajardu. Karš vienmēr ir šausmīgs, tur nav ko izvēlēties. Aplencēju šāvieni, kaut arī bija neērti šaut, tēmējot no apakšas uz augšu, bija nāvīgi. Griestu cauruma malas drīz pārklājās miroņu galvām, no kurām tecēja garas sarkanu, kūpošu asiņu strūkliņas. Troksnis bija neaprakstāms, biezi, dedzinoši dūmi ietina šo kauju gandrīz nakts tumsā. Trūkst vārdu, lai aprakstītu tādas šausmas. Neviens šai elles kautiņā neizskatījās vairs pēc cilvēka. Tie vairs nebija giganti, kas cīnījās pret milžiem. Šī aina drīzāk atgādināja Miltonu un Danti nekā Homēru. Uzbruka dēmoni, aizstāvējās spoki.

Tā bija baismīga varonība.

23 Izsalkušais Orests un piedzērušais Pilāds

Beidzot, kāpdami cits citam uz pleciem, izmantodami trepju atliekas, rāpdamies gar sienām, ķerdamies pie griestiem, kapādami ar zobeniem gar pašu lūkas malu pēdējos, kas vēl turējās pretī, kādi divdesmit ielencēji — zaldāti, nacionālie gvardi, municipālgvardi — juku jukām, lielāko tiesu sakropļoti šai šausmīgajā sturmēšanā, ievainotām un asinīm notašķītām sejām, nikni, mežonīgi, iebruka otrā stāva zālē. Tikai viens vīrs tur vēl turējās kājās — Anžolrass. Bez patronām, bez zobena, rokās viņš turēja tikai karabīnes stobru — laidi viņš bija sadauzījis pret iebrucēju galvām. Starp uzbrucējiem un sevi viņš bija iestūmis biljarda galdu; viņš bija atkāpies zāles kaktā un tur ar lepno skatienu, pacelto galvu, ar ieroča lausku rokā vēl iedvesa tādas bailes, ka ap viņu bija izveidojusies tukša telpa. Kāds iesaucās:

—  Tas ir vadonis. .Viņš ir tas, kas nošāva artilēristu. Viņš pats tur ir ielīdis, jo labāk. Lai tad tur ari paliek. Nošausim viņu uz vietas.

—   Šaujiet! — sacīja Anžolrass.

Un, aizsviedis karabīnes atlūzu, sakrustojis rokas, viņš pagrieza pret tiem krūtis.

Drosme cildeni mirt allaž aizkustina cilvēkus. Kolīdz Anžolrass bija sakrustojis rokas, gatavs pieņemt nāvi, apdullinošais kaujas skaļums zālē norima un haosa vietā pēkšņi iestājās savāds kapenīgs svinīgums. Šķita, ka neapbruņotā un nekustīgā Anžolrasa draudpilnais diženums apslāpējis šo troksni un ka tikai ar savu mierīgo, valdonīgo skatienu šis jauneklis, kas vienīgais nebija ne reizes ievainots, lepns, notraipīts asinīm, skaists, nesatricināms, it kā viņš būtu neievainojams, piespieda baigo pūli nonāvēt viņu ar pienācīgo cieņu. Viņa skaistums, ko šai mirklī palielināja lepnums, ieguva sevišķu mirdzumu, un, tā kā viņš likās esam nenogurdināms, tāpat kā bija neievainojams, pēc divdesmit četrām šausmu stundām, kas nupat bija aizritējušas, viņš izskatījās sārts un svaigs. Droši vien tas bija sacīts par viņu, kad vēlāk kara tiesas priekšā kāds liecinieks izteicās: «Tur bija viens dumpinieks, kuru es dzirdēju saucam par Apollonu.» Kāds nacionālais gvards, kas tēmēja uz Anžolrasu, nolaida šauteni, sacīdams: «Man liekas, ka es šauju uz puķi.»

Divpadsmit vīru izkārtojās rindā otrā zāles kaktā, pretī Anžolrasam, un klusēdami pacēla šautenes.

Tad seržants uzsauca:

—   Tēmēt!

Pēkšņi iejaucās kāds oficieris. Un, pievērsdamies Anžolrasam, jautāja:

—   Vai vēlaties, lai jums aizsien acis?

—   Nē.

—  Vai jūs nošāvāt artilērijas seržantu?

—  Jā.

Pirms kada laiciņa bija pamodies Grantērs.

tā atceramies, Grantērs kopš vakardienas krodziņa augšējā zālē gulēja, sēdēdams uz krēsla, sakņupis pār galdu.

Vārda pilnā nozīmē viņš iemiesoja veco izteicienu: līdz nāvei piedzēries. Nejaukais vērmeļu degvīna, portera un spirta maisījums viņu bija iegremdējis letarģiskā miegā. Viņa galdiņš bija tik mazs, ka nevarēja noderēt barikādei, un tādēļ viņam to bija atstājuši. Viņš aizvien vēl sēdēja tai pašā pozā, uzgūlies ar krūtīm uz galda, nolicis galvu uz rokām, apkārt viņam bija glāzes, krūzes un pudeles. Viņš gulēja cietā lāča miegā vai kā asiņu piesūkusies dēle. Nekas uz viņu nebija iedarbojies — ne šauteņu zalves, ne lielgabalu lodes, ne kartečas, kas ielidoja caur rūtīm zālē, kur viņš gulēja, ne trakie uzbrukuma dārdi. Tikai šad tad viņš lielgabalam atbildēja ar iekrācienu. Likās, ka viņš gaidīja, lai kāda lode viņam aiztaupītu atmošanās pūles. Viņam apkārt gulēja vairāki līķi, un pēc pirmā acu uzmetiena viņš nemaz neatšķīrās no tiem gulētājiem, kas bija aizmiguši dziļā nāves miegā.

Troksnis neuzmodina dzērāju, viņu uzmodina klusums. Sī dīvainība ir novērota vairākkārt. Viņam apkārt viss gruva, bet tas vēl dziļāk iegremdēja Grantēru nemariā; dārdoņā viņu ieaijāja. Trokšņa aprimšana ap Anžolrasu satricināja šo smago miegu. Tā mēdz būt, kad pēkšņi apstājas aulekšojošs pajūgs. Iemigušie braucēji atmostas. Grantērs pēkšņi pietrūkās kājās, izstaipīja rokas, izberzēja acis, paraudzījās apkārt, nožāvājās un visu saprata.

Izgaisis reibums ir līdzīgs pārplēstam aizkaram. Uzreiz ar vienu acu uzmetienu mēs redzam visu, ko tas slēpis. Pēkšņi viss ataust atmiņā; un dzērājs, kurš nezina nekā, kas noticis divdesmit četru stundu laikā, nav vēl lāgā paguvis atvērt plakstus, kad jau visu saprot. Viņa domas kļūst ārkārtīgi skaidras, dzēruma aizmirstība izklīst kā tvaiks, kas aptumšojis smadzenes, un dod vietu tīrai un skaidrai īstenības uztverei.

Zaldāti, cieši lūkodamies uz Anžolrasu, nebija nemaz pamanījuši Grantēru, kas bija iespiedies kaktā un it kā paslēpies aiz biljarda galda, un seržants jau gatavojās atkārtot komandu «Tēmēt!», kad pēkšņi viņi izdzirdēja sev blakus kādu spēcīgu balsi saucam:

—   Lai dzīvo republika! Arī es esmu no tiem.

Grantērs bija piecēlies.

Kaujas, kuras viņš bija palaidis garām un kurās nebija piedalījies, jegailējās tagad ar savu spožo blāzmu mirdzošajā dzērāja skatienā, viņš bija it kā pārvērties.

—       Lai dzīvo republika! — viņš atkārtoja, stingru soli pārgāja pāri zālei un nostājās blakus Anžolrasam pretī šautenēm.

—   Šaujiet abus ar vienu šāvienu! — viņš teica.

Un, bikli pagriezies pret Anžolrasu, viņš tam vaicāja:

—  Vai tu atļausi?

Anžolrass smaidīdams paspieda viņam roku.

Smaids vēl nebija izdzisis, kad norībēja zalve.

Anžolrass, kuram bija izskrējušas cauri astoņas lodes, palika stāvam, atspiedies pret sienu, it kā lodes viņu tur būtu pienaglojušas. Viņš tikai nokāra galvu.

Grantērs nokrita nošauts pie viņa kājām.

Pēc brīža zaldāti izsita pēdējos nemierniekus, kas bija patvērušies mājas augšstāvā. Viņi apšaudījās caur koka režģu durvīm bēniņos. Viņi cīnījās zem paša jumta. Nošautos meta laukā pa logiem, daži bija vēl dzīvi. Divus strēlniekus, kas mēģināja pacelt salauzto omnibusu, nošāva ar karabīnes šāvieniem no bēniņiem. Kāds darba blūzē ģērbies vīrs, kuru nosvieda no turienes ar vēderam cauri izdurtu durkli, gārdza uz bruģa. Zaldāts un dumpinieks saķērušies slīdēja pa slīpo dakstiņu jumtu un, negribēdami viens no otra atlaisties, krita lejā, nikni apkampušies. Tāda pati cīņa notika pagrabā. Kliedzieni, šāvieni, mežonīga stīvēšanās. Pēc tam klusums. Barikāde bija ieņemta.

Zaldāti sāka pārmeklēt apkārtējās mājas un tvarstīt izbēgušos.

24 Gūsteknis

Mariuss tiešām bija gūsteknis. Žana Valžāna gūsteknis.

Roka, kura viņu satvēra no mugurpuses tai brīdī, kad viņš krita, un kuras spēcīgo tvērienu viņš juta, zaudēdams samaņu, bija Žana Valžāna roka.

Žans Valžāns bija piedalījies kaujā tikai tik daudz, ka nebija vairījies no briesmām. Ja nebūtu viņa, tad šai beidzamajā agonijas fāzē neviens neiedomātos par ievainotajiem. Pateicoties viņam, kurš šai kautiņā bija visur klāt kā pati providence, visi ievainotie tika pacelti, aiznesti uz apakšstāva zāli un pārsieti. Starplaikā viņš laboja barikādi. Bet viņa roka nepacēlās, ja vajadzēja darīt kaut ko tādu, kas atgādinātu sitienu, uzbrukumu vai pat pašaizsargāšanos. Viņš klusēja un palīdzēja. Starp citu, viņš bija tikai mazliet ieskrambāts. Lodes no viņa vairījās. Ja tā bijusi pašnāvība, par ko viņš sapņoja, nākdams uz šo kapu, tad šai ziņā nebija nekā panācis. Bet mēs šaubāmies, ka viņš būtu domājis par pašnāvību, jo tā ir pretrunā ar reliģiju.

Biezajos kaujas dūmos Žans Valžāns šķita neredzam Mariusu, bet īstenībā viņš to neizlaida no acīm. Kad šāviens notrieca Mariusu gar zemi, Žans Valžāns ar tīģera veiklību pielēca viņam klāt, uzklupa kā laupījumam un aiznesa viņu prom.

Uzbrukuma viesulis tai brīdī bija tik neganti koncentrējies ap Anžolrasu un krodziņa durvīm, ka neviens neievēroja Žanu Valžānu, kas nesa uz rokām samaņu zaudējušo Mariusu, pārejam pār barikādes pagalmiņa izjaukto bruģi un pazūdam aiz «Korintas» mājas stūra.

Mēs atceramies šo stūri, kas izveidoja uz ielas kaut ko līdzīgu zemes ragam; tas aizsargāja šo dažas ķyadrātpēdas lielo laukumiņu no lodēm un kartečām, ka ari no ziņkārīgiem skatieniem. Tā dažkārt ugunsgrēkos viena istaba paliek pilnīgi neskarta un visvētrainākajās jūrās viņpus zemes ragam vai arī dziļā līcī starp rifiem var atrast mierīgu vietiņu. Šai barikādes pagalmiņa stūrī, kam bija trapeces forma, bija arī mirusi Eponīna.

Tur Žans Valžāns apstājās, nolaida zemē Mariusu, atspiedās pret sienu un paskatījās apkārt.

Stāvoklis bija drausmīgs.

Uz brīdi, varbūt uz pāris minūtēm šī siena varēja noderēt patvērumam, bet kā lai tiek laukā no šās asinspirts? Viņš atcerējās bailes, kādas bija pārcietis pirms astoņiem gadiem Polonso ielā, un to, kādā veidā viņam izdevies izbēgt no turienes. Toreiz tas bija grūti, tagad neiespējami. Viņa priekšā pacēlās drūmais un mēmais septiņstāvu nams, kuru, likās, apdzīvoja tikai pa logu izkāries mironis; pa labi no viņa atradās pazemā barikāde, noslēdzot Mazo Klaidoņu ielu; pārvarēt šo šķērsli likās viegli, bet uz šā aizsprosta kores varēja saskatīt veselu rindu durkļu. Tur atradās līnijas kājnieku daļas, novietojušās slēpnī viņpus barikādes. Bija skaidrs, ka rāpties pāri barikādei nozīmēja iekļūt vesela vada apšaudes laukā un ka ikviena galva, kas iedrošinātos pacelties virs akmeņu kaudzes, noderētu par mērķi sešdesmit šauteņu šāvieniem. Pa kreisi no viņa bija kaujas lauks. Aiz sienas stūra uzglūnēja nāve.

Ko darīt?

Vienīgi putns būtu varējis izsprukt no šejienes.

Un vajadzēja izšķirties nekavējoties, atrast kādu izeju, kaut ko izlemt. Kauja norisa dažu soļu atstatumā no viņa; par laimi, visi bija nikni aizrāvušies ar vienu vienīgu punktu — krodziņa durvīm, bet, ja kādam zaldātam, vienam vienīgam, ienāktu prātā iegriezties aiz mājas stūra vai arī uzbrukt tai no flanga, — viss būtu pagalam.

Žans Valžāns paskatījās uz namu savā priekšā, paskatījās uz barikādi līdzās, pēc tam, galīgi izmisis un apjucis, paskatījās uz zemi, itin kā gribētu ar acīm izurbties tai cauri.

Jo ciešāk viņš skatījās, jo skaidrāk pie viņa kājām sāka iezīmēties un pieņemt apveidu kaut kas tikko tverams šais nāves mokās, itin kā skatiens būtu spējīgs uzburt to, ko cilvēks vēlas. Dažu soļu atstatumā no sevis, blakus zemajai barikādei, kuru tik nežēlīgi uzmanīja un novēroja no ārpuses, viņš ieraudzīja zem akmeņu kaudzes, kas to pa daļai slēpa, vienā līmenī ar zemi guļus noliktu dzelzs režģi. Šis režģis, kas bija pagatavots no resniem stieņiem, bija apmēram divu kvadrātpēdu lielumā. Akmeņu ierāmējums, kas režģi bija saturējis, tagad bija izlauzts, un režģis izskatījās kā atrauts. Cauri stieņiem varēja samanīt tumšu caurumu, kaut ko līdzīgu kamīna dūmvadam vai apaļas cisternas sienam. Žans Valžāns metās turp. Kādreizējā bēgšanas prasme apgaismoja viņa smadzenes kā zibens. Viņš nostūma akmeņus, pacēla režģi, uzvēla uz pleciem Mariusu, kurš bija nekustīgs kā mironis, tad, atsperdamies ar elkoņiem un ceļiem, nolaidās ar savu nastu dīvainajā akā, kas, par laimi, nebija diez cik dziļa, ļāva aizkrist virs galvas smagajam dzelzs vākam, kuru atkal apbēra nostumtie akmeņi, un nostājās uz plātnēm izklāta pamata triju metru dziļumā zem zemes, — to viņš izdarīja kā pa murgiem, ar milža spēku un ērgļa ātrumu, viss ilga tikai dažas minūtes.

Žans Valžāns ar Mariusu, kas joprojām bija bez samaņas, atradās garā apakšzemes ejā.

Te valdīja dziļš miers, pilnīgs klusums, nakts.

Viņu atkal pārņēma tā sajūta, kādu viņš kādreiz bija pārdzīvojis, nokļūdams no ielas klosterī. Tikai šoreiz viņš nesa savās rokās nevis Kozeti, bet Mariusu.

Baigie krodziņa sturmēšanas dārdi tagad izklausījās tikai kā neskaidras čalas virs viņa galvas.

OTRA GRĀMATA  LEVIATĀNA IEKŠAS

.

1 Jūras noplicinātā zeme

Parīze ik gadu iesviež ūdenī divdesmit piecus miljonus, un tā nav nekāda metafora. Kad un kā iesviež? Dienu un nakti. Kādam nolūkam? Bez jebkāda nolūka. Kāda iemesla dēļ? Bez jebkāda iemesla. Kāpēc? Tāpat vien. Ar kādu orgānu? Ar savām zarnām. Kas tad ir Parīzes zarnas? Tās ir notekcaurules.

Divdesmit pieci miljoni — tas ir pats mērenākais no aptuvenajiem skaitļiem, kādus uzrāda speciālistu novērtējums.

Zinātne pēc ilgas taustīšanās tagad noskaidrojusi, ka visderīgākais un iedarbīgākais mēslojums ir cilvēka mēsli. Ar kaunu jāatzīstas, ka ķīnieši to zināja agrāk par mums. Pēc Ekeberga vārdiem, katrs ķīniešu zemnieks, atgriezdamies no pilsētas, pārnes uz savu bambuka nēšu galiem divus pilnus spaiņus tā, ko mēs saucam par izkārnījumiem. Pateicoties cilvēka mēsliem, zeme Ķīnā vēl arvien ir tikpat auglīga kā Ābrama laikos. Ķīnas kviešu raža sniedzas līdz simtdivdesmitajam graudam. Nekāds gvano auglības ziņā nav salīdzināms ar galvaspilsētas atkritumiem. Lielpilsēta ir varena mēslu kaudze. Pilsētas izmantošana lauku apmēslošanā dotu lielus panākumus. Ja mūsu zelts ir mēsli, tad mūsu mēsli ir zelts.

Ko tad dara ar šiem zelta mēsliem? Tos aizmēž bezdibenī.

Tiek patērēti lieli līdzekļi kuģu karavānu nosūtīšanai uz dienvidpolu vētrasputnu un pingvīnu mēslu vākšanai, bet neskaitāmas bagātības, kas ir tepat pie rokas, tiek sagāztas jūrā. Ja visus cilvēku un dzīvnieku mēslus, ko pasaule pazaudē, iesviežot ūdenī, atdotu zemei, tad pietiktu, ar ko paēdināt visu pasauli.

Atkritumu kaudzes pie ietves stabiņiem, mēslu rati, kas naktī kratās pa ielām, šausmīgās zelta vedēju mucas, smirdīgās apakšzemes netīrumu notekas, kuras no jums noslēpj ielas bruģis, — vai jūs zināt, kas tas ir? tā ir ziedoša pļava, tā ir zaļa zāle, tas ir mārsils, tirniāns un salvija, tie ir meža putni un zvēri, tie ir mājlopi, tas ir paēdušo lielo vēršu māviens vakaros, tas ir smaržīgs siens, tā ir zeltaina labība, tā ir maize jūsu galdā, tās ir siltas asinis jūsu dzīslās, tā ir veselība, tas ir prieks, tā ir dzīvība. Tāds ir noslēpumainais radīšanas process — pārveidošanās uz zemes un pārvēršanās debesīs.

Iemetiet to atpakaļ lielajā tīģelī, un tas jums sagādās pārpilnību. Lauku barošana dod barību cilvēkiem.

Jūsu ziņā ir pazaudēt šīs bagātības un vēl piedevām — uzskatīt mani par smieklīgu. Bet tas tad arī būs jūsu tumsonības kalngals.

Statistika aprēķinājusi, ka viena pati Francija katru gadu Atlantijas okeānā pa savu upju grīvām ieplūdina ap pusmiljardu franku. Ievērojiet, ka ar šiem piecsimt miljoniem varētu segt ceturto daļu no valsts budžeta izdevumiem. Bet cilvēks ir tik manīgs, ka labāk grib atkratīties no šiem piecsimt miljoniem un iesviež tos renstelē. Tā taču ir tautas manta, kas aizplūst vai nu pilienu pa pilienam, vai straumēm, gan ar nožēlojamām noteku urdziņām — uz upēm, gan arī ar mūsu upju vareno izvirdumu — uz okeānu. Katra mūsu kloāku atrauga mums izmaksā tūkstoš franku. Tam ir divējādas sekas: noplicināta zeme un inficēts ūdens. Bads rēgojas no druvām, un slimības rēgojas no upēm.

Ir, piemēram, zināms, ka Temza pašlaik saindē Londonu.

Runājot par Parīzi, jāatzīst, ka pēdējā laikā lielāko daļu kloākas izvadcaurumu vajadzēja pārcelt uz leju, aiz paša pēdējā tilta.

Lai piegādātu mūsu pilsētām tīro lauku ūdeni un novadītu uz laukiem ar mēslojumu bagāto pilsētu ūdeni, pietiktu ar divkāršu cauruļu ierīci, apgādātu ar vārstuļiem un novadslūžām, kas uzsūc un izspiež ūdeni, — ar šo pavisam elementāro drenāžas sistēmu, kura ir tik vienkārša kā cilvēka plaušas un jau it plaši ieviesta daudzos Anglijas apgabalos; šis vieglais, visvienkāršākais apmaiņas veids pasaulē ļautu mums atdabūt savus vējā izmestos piecsimt miljonus. Bet mēs par to nemaz nedomājam.

Pašreizējais rīcības veids, gribēdams labu, nodara ļaunu. Nodoms ir labs, bet rezultāts bēdīgs. Mēs gribam iztīrīt pilsētu, bet vārdzinām iedzīvotājus. Ūdens noteku sistēma ir pārpratums. Kad drenāža ar savu divējādo uzdevumu atdot atpakaļ to, ko tā paņem, viscaur aizstās notekcaurules, kas gluži vienkārši izskalo un noplicina zemi, tad, pamatojoties uz jaunās sociālās ekonomikas sasniegumiem, zemes auglīgums desmitkārt palielināsies un ievērojami atvieglināsies nabadzības problēmas atrisinājums. Pievienojiet tam vēl parazītisma iznīcināšanu, un šī problēma būs atrisināta.

Taču pagaidām tautas bagātības tek uz upi un rodas noplūdumi. Noplūdums te ir īstais vārds. Eiropa iet postā aiz novājēšanas.

Runājot par Franciju, jāatgādina, ka mēs nupat minējām skaitļus. Bet, tā kā Parīzē dzīvo divdesmitpīektā daļa no visas Francijas iedzīvotājiem un turklāt Parīzes gvano ir visauglīgākais, tad mēs vēl pazeminām īsto skaitli, novērtēdami Parīzes zaudējumu daļu ar divdesmit pieciem miljoniem no tā pusmiljarda, no kura Francija katru gadu atsakās. šie divdesmit pieci miljoni, ja tos izlietotu palīdzības sniegšanai un pilsētas izdaiļošanai, divkāršotu Parīzes krāšņumu. Taču pilsēta tos aizplūdina netīrumu bedrēs. Tādēļ var sacīt, ka Parīzes lielā izšķērdība, spožie svētki, elks Božons, orģijas, zelta kaisīšana pilnām riekšām, tās greznība, spožums un lieliskums — ir tās kloāka.

Sās tuvredzīgās politiskās ekonomijas dēļ iemet ūdenī visas tautas labklājību un ļauj tai aizplūst pa straumi un nozust bezdibeņa atvaros. Sabiedriskās labklājības interesēs te lieti noderētu Senklū tīkli.

No ekonomijas viedokļa var secināt: Parīze ir caurs siets.

Parīze — šī paraugpilsēta, labierīkoto galvaspilsētu galva, kuru cenšas atdarināt visas tautas, šī ideālu metropole, cildenā iniciatīvas, centienu un izmēģinājumu dzimtene, gaišo prātu centrs un mājoklis, šī pilsētanācijja, nākotnes bišu strops, brīnišķīgais Bābeles un Korintas savienojums — no tā redzes viedokļa, uz kuru nupat norādījām, liktu paraustīt plecus kuram katram Fokjahas zemniekam.

Atdariniet Parīzi — un jūs izputēsit.

Bet tieši šai bezprātīgajā, kopš neatminamiem laikiem pastavošajā izšķērdība Parīze pati ir atdarinātāja.

Sī pārsteidzošā muļķība nav nekas jauns, tā nav ari nekāda jaunības aplamība. Senās tautas rīkojās tāpat kā mūsdienu tautas. «Romas kloāka,» saka Lībihs, «aprijusi visu Romas zemnieku labklājību.» Kad Romas netīrumu notekas bija izpostījušas apkārtējos ciemus, Roma noplicināja Itāliju, un, kad tā bija iemetusi savā kloākā Itāliju, tā iesvieda tur Sicīliju, tad Sardīniju, pēc tam Āfriku. Romas netīrumu notekas aprija visu pasauli. Sī kloāka atvēra savu rijīgo rīkli uz pilsētu un uz pasauli. Urbi et orbi. Mūžīgā pilsēta — neizmērojami dziļa kloaka.

Sai ziņā, tāpat kā daudzējādi, Roma devusi priekšzīmi.

Parīze seko šai priekšzīmei ar jo lielu stulbumu, kāds raksturīgs pilsētām ar augsti attīstītu gara dzīvi.

Tā procesa vajadzībām, kuru nupat izklāstījām, zem Parīzes atrodas vēl otra Parīze — ūdens noteku Parīze, kam ir savas ielas, savi ielu krustojumi, laukumi, savas aklās ieliņas, maģistrāles un pat sava ielu kustība —netīrumu straumes cilvēku straumju vietā.

Nevajag nevienam glaimot, pat ne lielai tautai: tur, kur ir viss, līdzās cildenajam pastāv arī nekrietnais, un, ja Parīze ietver sevī Atēnas — gaismas pilsētu, Tiru .— varenības pilsētu, Spartu — augstu tikumu pilsētu, Ninivi — brīnumu pilsētu, tad ta ietver sevī arī Lutēciju—netīrumu pilsētu.

Jāteic, varenības zīmogs redzams arī te, un grandiozajā Parīzes apakšzemes Zanķī, tāpat kā citos pieminekļos, īstenots tas savādais ideāls, ko cilvēces vēsturē iemiesojuši tādi cilvēki kā Makiavelli, Bēkons un Mirabo, — neķītrības diženums.

Sī Parīzes pazeme, ja acij būtu iespējams izurbties cauri tās virspusei, izskatītos kā milzīgs zvaigžņveida korallis. Jūras sūklim ir daudz mazāk caurumu un spraudziņu nekā tai zemes pikai, kuras apkārtmērs ir seši ljē un uz kuras izpletusies šī lielā, senā pilsēta. Nerunājot nemaz par katakombām, kas izveido īpašu pazemi, nerunājot par samudžināto gāzes vadu pinumu, neskaitot plaši attīstīto cauruļu sistēmu dzeramā ūdens pievadīšanai strūklaku kolonniņām, ūdens notekas pašas par sevi izveido zem abiem krastiem brīnumainu, tumsas apņemtu tiklu; šā labirinta ceļa virzienu norāda pamata slīpums.

Te, šai drēgnajā miglā, saviešas žurkas, kas šķiet esam Parīzes dzemdētais auglis.

2 kloākas seno laiku vēsture

Ja mēs iedomātos, ka Parīze ir noceļama kā vāks, tad kloākas apakšzemes tīkls, skatīts no putna lidojuma, iezīmētu abos krastos kaut ko līdzīgu resnam zaram, kas piepotēts pie upes. Labajā krastā lokveida kanāls būtu šā zara stumbrs, sānu vadi būtu atzarojumi un aklie vadi — atvases.

Šis salīdzinājums ir ļoti vispārējs un nav gluži precīzs; taisnais leņķis, kas ir parasts šādiem apakšzemes sazarojumiem, visai reti sastopams augu valstī.

Mēs dabūsim daudz pareizāku priekšstatu par šo savādo ģeometrisko plānu, ja iedomāsimies uz tumša fona biezi izkaisītas juceklīgas un dīvainas Austrumu alfabēta rakstu zīmes, kas savienotas cita ar citu it kā bez kādas kārtības, gan ar stūriem, gan ar galiem, kā nu pagadījies.

Pazemei un notekbedrēm bija liela loma viduslaikos, BiŽantijā un Senajos Austrumos. Tur dzima mēris, tur mira despoti. Tauta gandrīz ar svētām šausmām uzlūkoja šo puvekļu ligzdu, baismīgo nāves šūpuli. Tārpu pilnā Benaresas bedre nav mazāk atbaidoša kā Bābeles lauvu bedre. Tiglatpalasars, pēc rabīnu grāmatu nostāstiem, zvērēdams mēdzis piesaukt Ninives atkritumu bedres. No Minsteres kloākas Leidenes Jānis lika iznākt savam viltus mēnesim, un no noteku akas Kekšebā viņa austrumu līdzinieks, mīklainais Horasanas pravietis Mukanna lika iznākt savai viltus saulei.

Cilvēces vēsture atspoguļojas kloāku vēsturē. Gemonijas stāsta par Romu. Parīzes ūdens notekas senos laikos bija briesmīgas. Tās ir bijušas kapa vietas, tās ir bijušas ari patvērums. Noziegums, brīvdomība, sociālais protests, sirdsapziņas brīvība, doma, zādzība — viss, ko vajā vai vajājuši cilvēku likumi, ir slēpies šai caurumā: maijotēni četrpadsmitajā gadsimtā, ielas laupītāji piecpadsmitaja, hugenoti sešpadsmitajā, Morēna ilumināti septiņpadsmitajā, cepinataji deviņpadsmitajā. Pirms simt gadiem no turienes naktīs nāca laukā slepkava, tur briesmu brīdī ieslīdēja zaglis; mežam bija alas, Parīzei— notekkanāli. Klaidoņu brālība, šie gailu picareria , uzskatīja ūdens notekas par Brīnumu galma filiāli un vakaros zobgalīgi un neganti atgriezās tajās pa Mobiē ielas notekaku kā savā guļamistabā.

Pilnīgi saprotams, ka tie, kuru ikdienas darbs noritēja Kabatzagļu aklajā ieliņā vai Rīklesrāvēju ielā, izraudzījās nakts patvērumam Zaļā ceļa tiltiņu vai Hirpuā paslēptuvi. Tur mūs apņem vesels atmiņu spiets. Garajos, drūmajos koridoros klīst dažnedažādi spoki, visur puvuma smaka un mitrums, šur tur kāda lūka, pa kuru Vijons no iekšas sarunājies ar Rablē ārpusē.

Kloāka senajā Parīzē bija visu neveiksmju un pārdrošību satikšanās vieta. Politiskā ekonomija saskata tajā atkritumu bedri, sociālā filozofija saskata tajā nogulumu slāni.

Kloāka ir pilsētas sirdsapziņa. Viss te saplūst kopā, viss satiekas aci pret aci. Sai spokainajā vietā ir daudz tumsas, bet nav vairs noslēpumu. Katrai lietai te ir sava īstā forma vai vismaz galīgā forma. Mēslu kaudzei ir tā labā īpašība, ka tā nemelo. Te atradusi patvērumu vispilnīgākā vientiesība. Te var uziet Bazīlio masku, taču ir redzams tās kartons un sasienamās saites, tās iekšpuse un ārpuse, un tā ir kārtīgi noziesta ar dubļiem. Tai līdzās guļ mākslīgais Skapēna deguns. Visas civilizācijas grabažas, beigušas kalpot, iekrīt šajā patiesības bedrē, kur iegrūst milzīgais sociālais noslīdenis; te viss tiek aprīts un izlikts parādīšanai. Sis juceklis top par grēksūdzes vietu. Te vairs nav neīstas sejas, te nav iespējami nekādi izskaistinājumi, neķītrība te novelk savu kreklu, te ir pilnīgs kailums, visu ilūziju un sapņu sakāve, te nav nekā cita kā tikai tas, kas ir, parādot baismīgo iznīcības seju. Esamība un trūdēšana. Pudeles dibens liecina par žūpošanu, groza rokturis stāsta par kalponi; grāmatu tārps, kam kādreiz bijušas literāras tieksmes, atkal kļūst par vienkāršu tārpu; karaļa atveids uz viena sū monētas neslēpti .pārklājas ar vara apsūbējumu; Kaifasa spļāviens sajaucas ar Falstafa vēmekļiem; luidors, kas nācis no spēļu nama, uzduras uz naglas, pie kuras karājas pašnāvnieka virves gals; sazilējis neiznēsāts bērns mētājas, ievīstīts vizuļiem nošūtos svārkos, kas griezušies dejā Operas ballē pērnā karnevāla laikā; tiesneša berete, kas tiesājusi cilvēkus, vārtās dubļos blakus puvekļiem, kas kādreiz bijuši palaidnes brunči; tā ir vairāk nekā brālība, tā ir familiaritāte. Kādreiz smiņķētais te mazgājas dubļos. Pēdējais plīvurs norauts. Kloāka ir ciniķe. Tā pastāsta visu.

Sī neķītrības atklātība mums patīk, tā nomierina sirdi. Kad tik ilgu laiku esam pacietuši zemes virsū, noraugoties, cik cienīgi iztēlojas valsts apsvērumi, zvēresti, politiskā gudrība, cilvēku taisnīgums, profesionālais godīgums, augsta stāvokļa manierība, ierēdņu neuzpērkamība, tad, nokāpjot kloākā un ieraugot dubļus, kuriem tur piederas būt, jūtam atvieglojumu.

Tai pašā laikā tas ir ari pamācoši. Mēs nupat sacījām, ka vēsture iet cauri kioākai. Bērtuļa naktis tur iesūcas pilienu pa pilienam cauri bruģakmeņu starpām. Lielās masu slepkavības, politiskie un reliģiskie slaktiņi iziet cauri šai civilizācijas pazemei un samet tur savus līķus. Sapņotāja acij šķiet, ka visi vēsturē pazīstamie slepkavas tup tur uz ceļiem riebīgā pustumsā, apsējuši par skoteli līķautu, un drūmi mazgā nost savus noziedzīgos darbus. Tur ir Luijs XI ar Tristānu, Fransuā I ar Diprā, Saris IX ar savu māti, Rišeljē ar Luiju XIII, tur ir Luvuā, Leteljē, Ebērs un Maijārs — tie visi, kasīdami no akmeņiem traipus, mēģina izdzēst savu noziegumu pēdas. Zem velvēm dzirdam švirkstam šo spoku slotas. Mēs tur ieelpojam sociālo katastrofu šausmīgo smirdoņu. Kaktos redzami sārti atspīdumi. Tek derdzīgais ūdens, kurā mazgātas asiņainās rokas.

Sociālo parādību pētītājam jānokāpj šai tumsā. Tā ir daļa no viņa laboratorijas. Filozofija ir domas mikroskops. Viss cenšas no tās izbēgt, bet nekas tai nepaiet garām. Izlocīšanās ir veltīga. Kas tiek parādīts, no tās izlokoties? Savs paša kauns. Filozofija ar savu godīgo skatienu seko ļaunumam un neļauj tam nozust bez pēdām. Pēc lietām, kas aiz sairuma zaudējušas savas īpatnējās pazīmes, pēc lietām, kas it kā izkusušas, tā visu uzmin. Tā rekonstruē purpuru pēc skrandām un sievieti pēc viņas lupatam. Pēc kloākas tā rekonstruē pilsētu, pēc dubļiem ta rekonstruē paražas. Pēc lauskas tā spriež par amforu vai krūzi. Pēc naga nospieduma uz pergamenta ta izšķir starpību starp Judengasse ebrejiem un geto ebrejiem. Pēc tā, kas palicis, tā nosaka, kas ir bijis: labu, ļaunu, melus, patiesību, asins plankumu pilī, tintes traipu noziedznieku midzenī, sveču tauku pilienu netiklības Zanķī, pārciestas grūtības, ilgotus kārdinājumus, neķītras orģijas, pagrimuša cilvēka vaibstus, negoda pēdas dvēseles, kuram ir tieksme pēc rupjām kārībām, un uz Romas nastu nesēja kamzoļa tā saskata Mesalinas elkoņa nospiedumu.

3 brinzo

Viduslaikos par Parīzes ūdens notekām klīda īstas leģendas. Sešpadsmitajā gadsimtā Anrī II mēģināja tās izpētīt, bet cieta neveiksmi. Vēl priekš simt gadiem, kā liecina Mersjē, kloāka bija pamesta pati savā ziņā un izpletās, kā tai patika.

Tāda bija senā Parīze, kur plosījās nemieri, valdīja nenoteiktība un taustīšanās. Ilgu laiku tā izturējās diezgan muļķīgi. Vēlāk astoņdesmit devītais gads parādīja, ka pilsētas nāk pie prāta. Taču vecajos labajos laikos galvaspilsēta vēl nebija diezin cik prātīga: tā neprata nokārtot ne savus morālos, ne materiālos darījumus un netīrumus neprata izmēzt labāk kā ļaunprātības. Viss bija par šķērsli, viss radīja problēmu. Kloāka, piemēram, nepadevās nekādiem ceļa rādītājiem. Mēslu bedrēs bija tikpat grūti orientēties kā pilsētā; augšā — nesaprotamība, apakšā — sarnudžinātība; zem valodu jucekļa atradās pagrabu jūklis, Daidala labirints zem Bābeles torņa.

Dažreiz Parīzes ūdens notekas iedrošinājās pārplūst, it kā šo neatzīto Nīlu pēkšņi būtu pārņēmis niknums. Tad notika — kauna lieta — ūdens noteku plūdi. Brīžiem šis civilizācijas kuņģis atteicās kārtīgi gremot, kloāka sāka plūst atpakaļ pilsētas rīklē, un Parīzei uznāca atraugas no saviem netīrumiem. Šai kloākas līdzībai ar sirdsapziņas pārmetumiem bija savs labums — tie bija brīdinājumi, kurus, starp citu, ļoti nelabprāt uzklausīja; pilsēta sašuta par netīrumu bedres nekaunību un negribēja pieļaut, ka saslaukas atkal atgrieztos augšā. Dzīt tik tās projām!

1802. gada plūdus vēl tagad spilgti atceras astoņdesmitgadīgie parīzieši. Dubļi no visām pusēm pārplūdināja Uzvaras laukumu, kur paceļas Luija XIV statuja; tie pārplūdināja Sentonorē ielu pa diviem Elizejas lauku kloakas caurumiem, Senflorantēna ielu pa Senflorantēna ielas kloākas caurumu, Pjerapuasona ielu pa kloākas caurumu Zvanskaņu ielā, Popenkūra ielu pa caurumu Zaļajā ceļā, Sinepju ielu pa caurumu Lapa ielā; tie piepildīja Elizejas lauku ielas rensteli līdz trīsdesmit piecu centimetru augstumam, bet uz dienvidiem pa Sēnas ūdens noteku, kas dzina straumi pretējā virzienā, tie ielauzās Mazarīni ielā, Ešodē ielā un Marē ielā, kur aizplūda simt deviņu metru garumā un apstājās tieši dažus soļus no mājas, kurā bija dzīvojis Rasins, līdz ar to septiņpadsmitā gadsimta dzejniekam parādot lielāku cieņu nekā karalim. Lielāko dziļumu plūdi sasniedza Senpjēra ielā, kur tie pacēlās trīs pēdas virs notekcaurumu vākiem, bet lielāko garumu — Sensabēna ielā, kur tie izplūda divsimt trīsdesmit astoņu metru garumā.

Šā gadsimta sākumā Parīzes kloāka vēl bija noslēpumaina vieta. Dubļi nekad nevar tikt sevišķi slavēti, te to sliktā slava iedvesa pat šausmas. Parīze aptuveni zināja, ka zem tās atrodas drausmīga pazeme. Par to tika runāts kā par spokaino Tēbu muklāju, kurā mudžēt mudžēja piecpadsmit pēdu garas skolopendras un kurš varēja noderēt par peldētavu behemotam. Noteku tīrītāju rupjās ādas zābaki nekad neiedrošinājās paspert soli tālāk par pazīstamajām vietām. Pavisam tuvu vēl bijā tie laiki, kad mēslu vedēju rati, no kuru augšas Sentfuā brāļojās ar marķīzu de Krekī, tika izgāzti gluži vienkārši notekā. Bet cauruļu tīrīšanas darbs tika uzticēts lietusgāzēm, kas tās vairāk piegružoja nekā iztīrīja. Roma savai kloākai vel bija atstājusi zināmu dzejiskumu un sauca to par Gemonijām, Parīze savu apsmēja un saukāja par Smirdošo caurumu. Zinātne un māņticība par to vienlīdz šausminājās. Smirdošais caurums iedvesa higiēnai tādu pašu riebumu kā leģendai. Drūmais Mūks pirmo reizi paradījās zem smirdošajām Muftāra notekas velvēm; marmuzetu līķi tika mesti Mucinieku ielas noteku bedrē; 1685. gada ļaundabīgā drudža epidēmiju Fagons saistīja ar Marē notekas plato caurumu, kas rēgojās atvērts līdz pat 1833. gadam Senluī ielā, gandrīz pretī «Galantā vēstneša» izkārtnei. Notekas caurums Akmeņskaldītāju ielā bija slavens ar to, ka no turienes izplatījās mēris; ar savas režģu sētas asajiem galiem, kas atgādināja ilkņu rindu, šai liktenīgajā ielā tas šķita kā drakona rīkle, kura pūš cilvēkiem virsū elles smirdoņu. Tautas iztēle šo leģendu par Parīzes kloākas akmens piltuvēm sasaistīja ar kaut kādu atbaidošu, juceklīgu bezgalības priekšstatu. Kloākai neesot dibena. Kloāka esot elles aka. Izpētīt lepras saindētās dzelmes — šī doma nenāca prātā pat policijai. Riskēt ar nezināmo, pētīt šos tumsas dziļumus, doties pēc atklājumiem šai bezdibenī — kas to būtu iedrošinājies? Tas iedvesa šausmas. Un tomēr viens cilvēks atradās. Kloākai radās savs Kristofors Kolumbs.

Kādu dienu 1805. gadā, vienā no tām retajām reizēm, kad imperators bija ieradies Parīzē, iekšlietu ministrs, kaut kāds Dekrē vai Kretē, ieradās pie sava pavēlnieka rīta pieņemšanā. Karuseļa laukumā, vilkdamies pa zemi, skanēja lielās republikas un lielās impērijas leģendāro kareivju zobeni; pie Napoleona durvīm drūzmējās varoņi: vīri no Reinas, Esko, Adidžes un Nīlas; Zubēra, Desē, Marso, Oša, Klebēra cīņasbiedri; Flerisas gaisa kuģotāji, Maincas grenadieri, Dženovas pontonnieki, huzāri, uz kuriem bija lūkojušās piramīdas, artilēristi, kas bija bērtin apbēruši ienaidnieku ar Zino šāviņa šķembām, kirasieri, kuri triecienuzbrukumā bija paņēmuši Zeiderzē noenkuroto floti; vieni bija sekojuši Bonapartam uz Lodi tiltu, citi bija pavadījuši Miratu Mantujas tranšejās,vēl citi bija aizsteigušies priekšā Lanam ceļā uz Montebello. Visa toreizējā armija, ko pārstāvēja vai nu kāda daļa, vai vads, bija sapulcējusies te, Tilēriju pagalmā, un sargāja Napoleona mieru; un tas notika spožajā laikmetā, kad diženajai armijai aiz muguras bija Marengo, bet priekšā — Austerlica. «Sir,» sacīja iekšlietu ministrs Napoleonam, «vakar es redzēju bezbailīgāko vīru jūsu impērijā.» — «Kas ir šis vīrs?» strupi jautāja imperators. «Un ko viņš ir izdarījis?» — «Viņš grib kaut ko darīt, sir.» — «Ko tad?» — «Apskatīt Parīzes ūdens notekas.»

Šāds vīrs tiešām bija, un viņu sauca — Brinzo.

4 Nezināmie sīkumi

Apskate notika. Tas bija grūts pasākums, naksnīga kauja pret mēri un smacīgiem izgarojumiem. Tai pašā laikā tas bija ceļojums ar daudziem atklājumiem. Kāds no šās izlūkošanas vēl dzīvajiem dalībniekiem, saprātīgs strādnieks, toreiz vēl gluži jauns cilvēks, pastāstīja nupat pirms dažiem gadiem interesantus sīkumus, kurus Brinzo savā ziņojumā policijas prefektam bija uzskatījis par atmetamiem, it kā administratīvā stila necienīgiem. Dezinficēšanas paņēmieni tais laikos bija ļoti primitīvi. Tikko Brinzo bija pārvarējis pirmos apakšzemes kanalizācijas tīkla sazarojumus, astoņi no divdesmit strādniekiem atteicās iet tālāk. Pasākums bija komplicēts, apskatīt reizē nozīmēja arī tīrīt, tātad vajadzēja tīrīt un vienlaikus izdarīt mērījumus: atzīmēt ietekas, skaitīt režģus un skatakas, apzīmēt sazarojumus, norādīt jaunu kanālu pievienošanas vietas, atzīmēt plānā dažādo baseinu shēmas, izmērīt galvenā kanāla sīko atteku dziļumu, aprēķināt katra sānu kanāla augstumu līdz velves noslēguma akmenim un platumu gan velves sākumā, gan arī pie sienas pakājes un, beidzot, atzīmēt katra ūdens ieplūduma nivelēšanas ordinātes, vienalga, vai galvenajā kanālā ūdens ieplūstu no sānu kanāliem vai no virszemes. Uz priekšu virzīties bija grūti. Lejā nolaistās kāpnes nereti iegrima trīs pēdas dziļās dūņās. Laternu gaisma raustījās indīgajos izgarojumos. Laiku pa laikam bija jāiznes laukā kāds paģībis novadcauruļu tīrītājs. Dažās vietās bija bezdibeņi. Grunts tur bija nosēzdamās saplaisājusi, akmens plākšņu dibens iegruvis, ūdens noteka pārvērtusies par bezdibenīgu aku, kājai vairs nebija, kur atsperties; kāds vīrs pēkšņi nogrima, tikai ar lielām pūlēm viņu izvilka. Pēc Furkruā ieteikuma, ik pēc zināma atstatuma vietās, kas bija pietiekami asenizētas, aizdedzināja lielas grēdas ar darvā samērcētām pakuļam. Vietām sienas bija apaugušas riebīgām sēnēm, kas izskatījās pēc augoņiem; paši akmeņi likās slimi šai vietā, kur nevarēja atvilkt elpu.

Brinzo savā izlūkošanas gājienā apskatīja kloāku no augšteces līdz pat grīvai. Tai vietā, kur Lielais Kaucēis sadalās divās ūdens notekās, viņš atšifrēja uz kāda akmens izvirzījuma 1550. gada datējumu; šis akmens norādīja robežu, kur bija apstājies Filibērs Delorms, kam Anrī II bija uzdevis apskatīt Parizes apakšzemes mēslaines. Šis akmens bija sešpadsmitā gadsimta zīmogs uz kloākas. Septiņpadsmitā gadsimta roku darbu Brinzo atrada Ponso notekā un Vecās Tampla ielas notekā, kas starp 1600. un 1650. gadu bija pārklātas ar velvi, un astoņpadsmitā gadsimta roku darbu kolektora rietumu sekcijā — šis kanāls bija izbūvēts un izvelvēts 1740. gadā. Šīs abas velves, it īpaši jaunākā, kas izmūrēta 1740. gadā, bija vairāk saplaisājušas un vairāk izgruvušas nekā apkārtējā kanāla mūrējums, kas datēts ar 1412. gadu; tas bija tai pašā gadā, kad Menilmontānas avotainais strauts tika iecelts Parizes lielās kloākas godā, — līdzīgs paaugstinājums būtu zemniekam, kuru ieceltu par karaļa kambarsulaini, kaut kas līdzīgs vientieša pārvēršanai par Lebelu.

Šur tur, it īpaši zem Tiesu pils, tika atrasts kaut kas līdzīgs senajām cietuma alām, kas bija ierīkotas pašā kloākā. Tie bija riebīgi in pace. Vienā tādā cellē karājās kakla dzelži. Tās visas tika aizmūrētas. Daži atradumi bija ļoti dīvaini, starp tiem kāds orangutana skelets; orangutans 1800. gadā bija izbēdzis no Zooloģiskā dārza, un šī nozušana droši vien bija saistāma ar izdaudzināto un nenoliedzamo velna parādīšanos Bernardiešu ielā astoņpadsmitā gadsimta beidzamajā gadā. Nabaga velns galu galā bija noslīcinājies kloākā.

Zem garā velvjainā koridora, kas izbeidzās pie Aršqnarionas, atrada lieliski saglabājušos lupatlaša grozu, kas radīja apbrīnu lietpratējos. Dubļos, ko noteku tīrītāji pērnās drosmīgi izvandīt, visur atrada daudz vērtīgu priekšmetu — zelta un sudraba rotaslietas, dārgakmeņus un monētas. Ja kāds milzis būtu ņēmies izkāst šo kloāku, viņa sietā paliktu daudzu gadsimtu dārgumi. Tai vietā, kur kloāka sadalās divos atzarojumos — Tampla ielas un Sentavuā ielas notekās, — tika pacelta reta no vara izkalta hugenotu medaļa, kuras vienā pusē bija redzama cūka ar kardināla cepuri galvā, bet otrā — vilks ar pāvesta tiāru.

Vispārsteidzošākais atradums bija pie lielā kloākas cauruma. Šis caurums kādreiz bija noslēgts ar režģu durvīm, no kurām palikušas vairs tikai eņģes. Pie vienas no šīm eņģēm karājās riebīga nosmulēta lupata, kas droši vien bija straumes atnesta un tagad plivinājās tumsa, arvien vairāk un vairāk satrunēdama. Brinzo piebāza klāt savu laternu un vērīgi apskatīja lupatu. Tā bija no ļoti plāna batista, un vienā stūrī, kas bija mazāk sadilis nekā citi, varēja izšķirt heraldisku kroni, izšūtu virs sešiem burtiem: LOBESP. Šis kronis bija marķīza kronis, un seši burti nozīmēja Lobespina vārdu. Noskaidrojās, ka viņu acu priekšā bija gabals.no Marata līķauta. Maratam jaunībā, kā stāsta, bijušas mīlas dēkas. Tas notika tai laikā, kad viņš kalpoja grāfa dArtuā namā par zirgu dziednieku. No šiem vēsturiski pierādītajiem mīlas sakariem ar kādu dižciltīgu dāmu viņam bija palicis šis palags, vai nu nejauši aizmirsts, vai dāvināts piemiņai. Tā kā tas bija vienīgais smalkāks veļas gabals viņa mājā, pēc nāves nelaiķi apbedīja šai palagā. Vecas sievas bija ietinušas traģisko Tautas draugu guldīšanai kapā tanī autā, kas agrāk kalpojis saldkaislei.

Brinzo devās atkal tālāk. Šo skrandu atstāja, kur tā bijusi, to neaiztika. Vai tā bija nicināšana vai cieņa? Marats bija pelnījis abas. Turklāt likteņa zīmogs te bija pārāk skaidri saskatāms, lai kāds iedrošinātos tam pieskarties. Bez tam kapa pīšļi jāatstāj tai vietā, kuru tie paši izraudzījušies. Un tomēr šī bija dīvaina relikvija. Uz tās bija gulējusi marķīze, tajā bija satrūdējis Marats, tā bija izgājusi cauri Panteonam, lai beidzot nokļūtu pie kloākas žurkām. Šis guļamistabas auduma gabals, kura krokas ar līksmu otu kādreiz būtu gleznojis Vato, beidzot kļuva cienīgs ciešā Dantes skatiena. .

Visu Parīzes pazemes mēslaiņu apskate ilga septiņus gadus — no 1805. gada līdz 1812. gadam. Virzīdamies uz priekšu, Brinzo reizē iecerēja, vadīja un pabeidza ievērojamus darbus: 1808. gadā viņš padziļināja Ponso notekas dibenu un, ierīkodams visur jaunas līnijas, 1809. gadā pagarināja notekkanālu zem Sendenī ielas līdz pat Inosāna strūklakai; 1810. gadā viņš izraka ūdens noteku zem Fruamanto un Salpetriēras ielas, 1811. gadā —&lt; zem Jaunās Mazās Augustīniešu ielas, zem Maila ielas, zem Ešarpa ielas, zem Karaliskā laukuma, 1812. gadā— zem Miera ielas un Antēna šosejas. Tai pašā laikā viņš lika izdezinficēt un iztīrīt visu tīklu. Otrā gadā Brinzo bija pieņēmis sev par palīgu savu znotu Nargo.

Tā šā gadsimta sākumā vecā sabiedrība tīrīja savu divkāršo pamatu un uzposa savu kloāku. Lai nu kā — šis tas tika iztīrīts.

Līkumaina, saplaisājusi, ar izlauztu bruģējumu, nolupusi, izrakņāta bedru bedrēs, pilna dīvainu pagriezienu, ar bezjēdzīgiem uzkalniņiem un ieplakām, smirdīga, mežonīga, drūma, tinusies tumsā, ar rētām kionā un brūcēm sienās, briesmīga — tāda, ja atskatās pagātnē, bija senā Parīzes kloaka. Dažnedažādi sazarojumi, kanālu krustojumi, sanu zari, gan zospēdiņu veida, gan zvaigžņveida, gluži kā parakumos, aklās zarnas piedēkļi, strupceļi, salpetra piesātinātas velves, smirdīgas samazgu bedres, mitruma ķērpji uz sienām, no griestiem pilošas lāses, tumsa. Nekas nevarēja šausmu ziņā būt līdzīgs šai vecajai kapu velvei — strutu novadītavai, šim Bābeles gremošanas aparatam, alai, bedrei, ar ielām šķērsotajam bezdibenim, milzīgajam kurmja rakumam, kur šķiet, ka pa tumsu starp senās greznības atkritumiem klejo milzīgs akls kurmis — pagātne.

Tāda — vēlreiz atkārtojam — bija veco laiku kloāka.

5 Mūsdienu progress

Mūsu dienās kloāka ir tīra, salta, taisna, korekta. Tā iemieso gandrīz tā ideālu, ko Anglijā apzīmē ar vārdu «respektabls». Tā ir pieklājīga izskata, iepelēkā krāsā, taisna kā stīga, varētu gandrīz sacīt, ka tā ir uzcirtusies. Tā ir līdzīga tirgonim, kas kļuvis par valsts padomnieku. Tur ir gandrīz pavisam gaišs. Pat dubļi tur izturas pieklājīgi. No pirmā acu uzmetiena to viegli varētu noturēt par vienu no tām apakšzemes ejām, kuras kādreiz bija tik izplatītas un tik piemērotas monarhu un prinču bēgšanai vecajos labajos laikos, «kad tauta mīlēja savus valdniekus». Mūsdienu kloāka ir skaista kloāka, tajā valda stila tīrība; klasiskais taisnlīniju aleksandrietis, kas, padzīts no dzejas, šķiet, atradis patvērumu arhitektūrā un liekas atspoguļojamies ikvienā garās, drūmās un bālganās velves akmenī; katrs notekkanāls izskatās kā arkāda; Rivolī ielas ietekme sniedzas līdz pat kloākai. Turklāt, ja ģeometriskā līnija kaut kur ir savā īstajā vietā, tad katrā ziņā tas ir lieipilsētas netīrumu notekkanālā. Te visam jābūt pakļautam visīsākā ceļa ievērošanai. Mūsu dienās kloāka ieguvusi īsti oficiālu izskatu. Pat policijas ziņojumos, kuros tā dažkārt figurē, kloāka pieminēta ar cieņu. Vārdi, kas to raksturo administratīvajā valodā, ir cēli un godbijīgi. To, ko kādreiz saukāja par zarnu, tagad sauc par galeriju; tas, ko saukāja par caurumu, tiek dēvēts par skataku. Vijons vairs nepazītu savu seno nakts patvērumu. Sis apakšzemes tīkls, kas jau kopš seniem laikiem mudžējis no grauzējiem, mudž no tiem tagad vairāk nekā jebkad; laiku pa laikam kāda veca, ūsaina žurka iedrošinās izbāzt galvu pa kloākas lūku un apskata parīziešus, taču pat šie parazīti piejaucējas, tik apmierināti tie ir ar savu apakšzemes pili. Kloākai vairs nav nekā no tās pirmatnējā mežonīgā izskata. Lietus, kas agrāk notekas piemēsloja, tagad tās izskalo. Taču pārāk tai vis neuzticietiesl Tur vēl aizvien mājo indīgie izgarojumi. Kloāka drīzāk ir. liekulis nekā taisnais. Policijas prefektūra un sanitārā komisija velti pūlējušās. Par spīti visiem asenizācijas paņēmieniem, kloāka izdveš aizdomīgu smaku, tāpat kā Tartifs pēc grēksūdzes.

Visu kopā saņemot, jāsecina, ka, izmēžot mēslus, kloāka izdara pakalpojumu civilizācijai, un, tā kā no šā viedokļa Tartifa sirdsapziņa ir progresa parādība salīdzinājumā ar Augeja staļļiem, tad nav šaubu, ka Parīzes kloāka ir uzlabota.

Tas ir vairāk nekā progress, tā ir pārvēršanās. Seno kloāku no mūsdienu kloākas šķir apvērsums. Kas izdarījis šo apvērsumu?

Cilvēks, kuru visi aizmirsuši un kura vārdu mēs nupat nosaucām Brinzo.

6 Nākotnes progress

Parizes ūdens noteku izrakšana nay bijis nekāds nieka darbs. Desmit pēdējie gadsimti pie tā strādājuši un nav varējuši šo darbu pabeigt, tāpat kā nav varējuši pabeigt Parīzi. Patiesi, kloāka atspoguļo visus Parizes augšanas etapus. Tā ir kā drūms pazemes polips ar tūkstoš taustekļiem, tā aug apakšā tai pašā laikā, kad pilsēta aug augšā. Katru reizi, kad pilsēta ierīko jaunu ielu, kloāka pagarina kādu atzarojumu. Vecās dinastijas laika tika izbūvēta tikai divdesmit trīs tūkstoši trīssimt metru gara noteksistēma — tāds stāvoklis Parīzē bija 1806. gada 1. janvārī. Sākot ar to laikmetu, par kuru vēl runāsim, šo darbu sekmīgi un enerģiski atsāka un turpināja: Napoleons izbūvēja — šie skaitļi ir ļoti interesanti — četri tūkstoši astoņsimt četrus metrus, Luijs XVIII — pieci tūkstoši septiņsimt deviņus, Šarls X — desmit tūkstoši astoņsimt trīsdesmit sešus, Luijs Filips — astoņdesmit deviņi tūkstoši divdesmit, 1848. gada republika — divdesmit trīs tūkstoši trīssimt astoņdesmit vienu, pašreizējā valdība — septiņdesmit tūkstoši piecsimt metru; pavisam līdz šim laikam izbūvēts divsimt divdesmit seši tūkstoši sešsimt desmit metru jeb sešdesmit ljē gara ūdens noteka — tik milzum lielas ir Parīzes iekšas. Nemitīgi augošs, neredzams sazarojums, nevienam nezināma grandioza būve.

Kā redzam, Parīzes apakšzemes labirints šodien ir vairāk nekā desmitkārt paplašinājies salīdzinājumā ar to, kāds tas bija gadsimta sākumā. Grūti pat iedomāties, cik daudz neatlaidības un pūļu bija jāpieliek, lai novestu kloāku līdz tam relatīvajam pilnības stāvoklim, kādā tā atrodas tagad. Tikai ar lielām mokām vecās monarhistiskās pilsētas iestādes un astoņpadsmitā gadsimta pēdējos desmit gados arī revolucionārā mērija beidza urbt tās piecus ljē garās notekas, kas bija jau pirms 1806. gada. Šo pasākumu kavēja dažādi šķēršļi: vieni bija saistīti ar grunts īpatnībām, citi — pat ar Parīzes strādnieku ļaužu aizspriedumiem. Parīze izbūvēta uz zemes slāņa, kas ir apbrīnojami nepadevīgs kaplim, cērtei, svārpstam un cilvēka rokai. Nav nekā grūtāka kā izurbt un izfauzt to ģeoloģisko formāciju, uz kuras guļ brīnišķīgā vēstures formācija, ko sauc par Parīzi; tiklīdz darbs kaut kādā veidā pamanījies iekļūt un iedziļināties šai sanesu slānī, tūdaļ rodas daudz apakšzemē apslēptu šķēršļu. Tie ir šķidri māli, apakšzemes avoti, ciets klinšu iezis vai staignas un dziļas dūņas, ko speciālistu valodā sauc par «sinepēm». Cērte ar grūtībām sitas cauri kaļķakmens slāņiem, kas mijas ar ļoti sīkām māla dzīsliņām, cauri šīfera slāņiem, kuru kārtas izraibinātas ar aizvēsturisko okeānu laikabiedreņu — austeru — gliemežvākiem. Dažreiz pēkšņi cauri aizsāktajai velvei izlaužas strauts un applūdina strādniekus vai arī merģeļa nobirums izlauž sev ceļu un gāžas lejā ar ūdenskrituma niknumu, sadrupinot kā stiklu visresnākās nostiprinājuma sijas. Pavisam nesen, kad Viletā bija jāierīko ūdens noteka zem Senmartēna kanāla, nepārtraucot kuģošanu un nenosusinot kanālu, kanāla gultnē radās plaisa un ūdens pēkšņi piepildīja apakšzemes šahtu; ta kā sūkņi nespēja nekā līdzēt, vajadzēja sūtīt ūdenslīdēju uzmeklēt plaisu, kas atradās lielā baseina lejasgalā, un bija daudz pūlu, kamēr spraugu aizbāza. Turklāt gar Sēnu un pat diezgan tālu no upes, kā, piemēram, Beivilā, zem Lielās ielas un Linjēra pasāžas, sastopamas plūstošās smiltis, kurās cilvēks var iestigt un tikt aprīts citu acu priekšā. Pievienojiet tam klāt nosmakšanu no indīgiem izgarojumiem, noslīdeņus, kas aprok dzīvus cilvēkus, pēkšņus iegruvumus. Pievienojiet drudzi, ar kuru pamazām saslimst visi strādnieki. Vēl ne tik sen, pēc tam kad bija izrakta Klišī apakšzemes eja ar renēm Urkas galvenās notekas ūdeņu uzņemšanai, veicot darbu desmit metru dzijā tranšejā; pēc tam kad, cīnoties pret noslīdeņiem ar izrakumu palīdzību bieži vien trūdiem bagātās vietās un nostiprinot šķērsbalstus, bija pārklāta ar velvi Bjevras gultne no Hospitāļa bulvāra līdz pat Sēnai; pēc tam kad bija veikti darbi, lai pasargātu Parīzi no Monmartras ūdeņu straumēm un nosusinātu deviņus hektārus lielo caurteku lāmu, kas bija sastājusies pie Mocekļu barjeras; pēc tam kad — mēs atkārtojam — bija ierīkota ūdens noteklīnija no Baltās barjeras līdz Oberviljē ceļam, veselus četrus mēnešus strādājot dienu un nakti vienpadsmit metru dziļumā; pēc tam kad — līdz šim vēl nepieredzēti — bija izbūvēta sešus metrus dziļā pazemē Bardibeka ielas ūdens noteka bez tranšejas, — nomira darbu vadītājs Monno. Pēc tam kad bija pārklātas ar velvi trīstūkstoš metru garās ūdens notekas dažādos pilsētas rajonos, no Traversjērsentantuāna ielas līdz Lursina ielai, pēc tam kad pa sānu kanālu zem Arbaleta ielas bija novadīti lietus ūdeņi, kas applūdināja Nodokļu un Muftāra ielu krustojumu, pēc tam kad plūstošās smiltīs uz zemūdens akmeņiem un betona pamata bija uzbūvēta Senžorža noteka, pēc tam kad bija pabeigti bīstami darbi sakarā ar pamata padziļināšanu notekatzarojumā zem Nacaretes dievmātes ielas, — nomira inženieris Dilo. Pie mums nepublicē biļetenus par šāda veida varoņdarbiem, kaut gan tie ir daudz noderīgāki nekā bezjēdzīgie slaktiņi kaujas laukos.

1832. gadā Parizes kloāka vēl ne tuvu nebija tāda, kāda tā ir šodien. Brinzo bija iekustinājis šo pasākumu, bet vajadzēja uznākt holerai, kas ierosināja plašo rekonstrukciju, kura sākusies kopš tā laika. Dīvaini izklausās, bet

1821. gadā, piemēram, daļa no loka notekas, tā saucamā Liela kanāla, tapat kā Venēcijā smirdēja vēl zem klajas debess Gurdu ielā. Tikai 1823. gadā Parizes pilsēta sagrabinaja savā kabatā divsimt sešdesmit seši tūkstoši astoņdesmit frankus sešus santīmus, kas bija nepieciešami šā kauna segšanai. Trīs uzsūcējas akas Kauju, Grāvja un Senmandē ielā ar savām novadrenēm, sūkņiem, rezervuāriem un attīrītāju sazarojumiem ir datējamas tikai ar 1836. gadu. Parizes zarnu trakts ir par jaunu pārtaisīts un, kā jau sacīts, divdesmit piecu gadu laikā paplašinājies vairak nekā desmitkārt.

Pirms trīsdesmit gadiem, 5. un 6. jūnija sacelšanās laikā, kloāka daudzās vietās vēl bija saglabājusies gandrīz tāda pati kā senāk. Ļoti daudzas ielas, kur tagad ir izliekts bruģis, toreiz bija ar ieliektu bruģi. Viszemākajā vietā, kur izbeidzās ielas vai ielu krustojuma slīpne, bieži varēja redzēt platus kvadrātveida režģus ar resniem dzelzs stieņiem, kas, gājēju soļu nospodrināti, spoži mirdzēja, bija bīstami un slideni ekipāžām un lika klupt zirgiem. Oficiālā ceļu pārvaldes valoda bija devusi šīm zemajām vietām un režģiem izteiksmīgu nosaukumu — lamatas. 1832. gadā daudzās ielās — kā, piemēram, Zvaigznes ielā, Senluī ielā, Tampla ielā, Vecajā Tampla ielā, Nacaretes dievmātes ielā, Folī-Merikūra ielā, Puķu krastmalā, Mazajā Muskusa ielā, Normandijas ielā, Briežtilta ielā, Marē ielā, Senmartēna priekšpilsētā, Uzvarētājas dievmātes ielā, Monmartra priekšpilsētā, Granžbatelji?ra ielā, Elizejas laukos, Zakoba ielā, Turnonas ielā — vecā, gotiskā kloāka vēl ciniski ņirdza savu rīkli. Tie bija milzīgi caurumi ar neaptēstiem akmeņiem gar malām un šur tur ar uzpūtīgu bezkaunību ietves stabiņu iežogoti.

1806. gadā Parīzes noteku garums vēl gandrīz nepārsniedza 1663. gada maijā konstatēto skaitli: pieci tūkstoši trīssimt divdesmit astoņas tuāzes. Pēc Brinzo laika, 1832. gada 1. janvārī, šis garums sasniedza četrdesmit tūkstoši trīssimt metru. No 1806. līdz 1831. gadam katru gadu caurmērā izbūvēja septiņsimt piecdesmit metru; kopš tā laika katru gadu izbūvēja astoņus tūkstošus un pat desmit tūkstošus metru apakšzemes tuneļu no sīkiem oļiem, kas bija sajaukti ar hidraulisko kaļķu šķīdinājumu, uz betona pamatiem. Par divsimt frankiem metra — sešdesmit ljē ūdens noteku mūsdienu Parīzē izmaksājušas četrdesmit astoņus miljonus.

Bez ekonomiskā progresa, ko jau atzīmējām pašā sākumā, ar grandiozo Parīzes kloākas problēmu saistīti ari svarīgi sabiedriskās higiēnas jautājumi.

Parīze atrodas starp diviem apsegiem — ūdens apsegu un gaisa apsegu. Ūdens apsegs, kaut arī tas izklājies diezgan dziļi zem zemes, jau divreiz izpētīts ar urbumiem, izplešas uz zaļā smilšakmens slāņa, kurš atrodas starp juras perioda krīta un kaļķa slāņiem. So slāni var attēlot diska veidā ar divdesmit piecu ljē rādiusu, tajā iesūcas daudz upju un strautu; no glāzes ūdens, kas pasmelts Grenelas akā, mēs dzeram Sēnas, Marnas, Jonnas, Uāzas, Enas, Šēras, Vjennas un Luāras ūdeni. Ūdens apsegs ir dziedinošs, tas rodas papriekšu debesīs, pēc tam zemē; gaisa apsegs ir kaitīgs, tas nāk no kloākas. Visi kloākas miasmi ir piejaukti gaisam, ko elpo pilsēta, tādēļ tai ari ir neveselīga elpa. Gaiss virs mēslu kaudzes — tika zinātniski pierādīts — ir daudz tīrāks par gaisu, kas paņemts virs Parīzes. Pienāks laiks, kad ar progresa palīdzību, ar uzlabotu tehniku un ar izglītības gaismas palīdzību ūdens apsegu lietos gaisa, apsega tīrīšanai. Tas ir, ūdens noteku mazgāšanai. Mēs zinām, ka ar ūdens noteku mazgāšanu jāsaprot netīrumu novadīšana zemē, augsnes mēslošana un lauku apmēslošana. Šis vienkāršais pasākums mazinās visas sabiedrības trūkumu un uzlabos veselību. Pašreiz Parīzes slimības izplatās piecdesmit ljē rādiusā ap Luvru, pieņemot to par mēra sērgas riteņa rumbu.

Varētu sacīt, ka jau desmit gadsimtu kloāka ir Parīzes trums. Kloāka ir inde, kas iesūkusies pilsētas asinīs. Tautas instinkts šai ziņā nekad nav maldīgs. Mēslu vedēja amats senos laikos tautai likās gandrīz tikpat bīstams un gandrīz tikpat pretīgs kā dīriķa amats, kas iedvesa šausmas un ilgi bija pamests bendes ziņā. Tikai par dārgu maksu mūrnieks bija ar mieru kāpt šai smirdīgajā caurumā; akas racēja kāpnes baiļojās tur nolaisties; bija radusies paruna: nokāpt kloākā ir tas pats, kas ieiet kapā; un, kā jau sacījām, daždažādas šausmu pilnas un riebīgas leģendas vijās ap šo milzu izlietni, bīstamo apakšzemes Zanķi, kurš saglabājis gan zemeslodes apvērsumu, gan cilvēku apvērsumu pēdas un kurā var atrast visu kataklizmu atliekas, sākot ar plūdu laiku gliemežvāku un beidzot ar Marata līķauta skrandu.

TREŠA GRAMATA   DVĒSELE UZVAR DUBĻUS

./

1 Kloāka un tās pārsteigumi

Šai Parizes kloākā nu atradās Žans Valžāns.

Vēl viena Parīzes līdzība ar jūru: cilvēks var tajā pazust tāpat kā peldētājs okeānā.

Pāreja bija neiedomājami krasa. Pašā pilsētas centrā Žans Valžāns bija pazudis no pilsētas un vienā acumirklī, paceldams vāku un to no jauna aizvērdams, bija pārgājis no dienas gaismas galīgā tumsā, no pusdienas pusnaktī, no trokšņa klusumā, no pērkona viesuļa kapenīgā stin. gumā un, pateicoties vēl brīnišķīgākam likteņa pagriezienam nekā Polonso ielā, — no vislielākajām briesmām pilnīgā drošībā.

Pēkšņi iekrist pagrabā, pazust Parīzes pazemes slēptuvē, atstāt ielu, kur no visām malām uzglūnēja nāve, un nokļūt šai savādajā kapā, kur pukstēja dzīvība,&lt; — tas bija vairāk nekā dīvaini. Dažas sekundes viņš stāvēja kā apdullis, klausīdamies un brīnīdamies. Zem viņa kājām pēkšņi bija atvērušās glābšanas lamatas. Debesu žēlastība viņu bija sagūstījusi it kā ar viltu. Dievišķie providences slazdi!

Bet ievainotais vēl aizvien nekustējās, un Žans Valžāns nezināja, vai nonesis sev līdzi šai kapā dzīvu cilvēku vai mironi.

Vispirms viņš juta, ka kļuvis akls. Pēkšņi viņš vairs nekā neredzēja. Tāpat viņam likās, ka pēkšņi kļuvis kurls. Viņš vairs nekā nedzirdēja. Trakojošā kautiņa vētra, kas plosījās dažu pēdu atstatumā virs viņa galvas, kā jau minējām, aizsniedza viņu cauri biezajai zemes kārtai apslāpēti un neskaidri kā dobja dunoņa. Viņš juta zem kājām cietu pamatu — tas bija viss, bet ar to pietika. Viņš izstiepa vienu roku, pēc tam otru, sataustīja abās pusēs sienu un saprata, ka eja ir šaura; viņš paslīdēja un saprata, ka akmens grīda ir mitra. Viņš piesardzīgi paspēra vienu soli, baidīdamies no kāda cauruma, akas vai bezdibeņa; viņš pārliecinājās, ka akmens grīda turpinās. Smirdošas smakas uzplūdums Jāva uzminēt vietu, kur viņš atrodas.

Taču pēc brīža viņš vairs nebija akls. Caur lūku, pa kuru viņš bija nolaidies lejā, iespīdēja mazliet gaismas, un viņa acis aprada ar pagraba krēslu. Viņš sāka šo to atšķirt. Apakšzemes eja, kurā viņš bija sevi apracis — neviens cits vārds labāk neizteiktu viņa stāvokli, — aiz muguras bija aizmūrēta. Tā bija viena no tām aklajām ejām, kuras speciālistu valodā sauc par atzarojumiem. Priekšā bija otra siena — tumsas siena. Gaisma, kas iespīdēja pa lūku, izdzisa desmit, divpadsmit soju attālumā no tās vietas, kur stāvēja Žans Valžāns, un meta tikai nespodru, blāvu atspīdumu uz dažiem metriem no ūdens notekas drēgnās sienas. Tālāk klājās necaurredzama tumsa, tajā doties likās briesmīgi, šķita, ka tumsa draud aprīt. Taču izspiesties cauri šai miglas sienai varēja, un to arī vajadzēja darīt. Vajadzēja pasteigties. Žans Valžāns iedomājās, ka režģi, ko viņš bija pamanījis zem akmeņiem, varētu ieraudzīt zaldāti un ka viss ir atkarīgs no nejaušības. Arī viņi var nolaisties šai akā un to pārmeklēt. Nedrīkstēja zaudēt nevienu mirkli. Viņš bija nolicis Mariusu zemē, bet tagad atkal to pacēla, uzlika sev uz pleciem un devās cejā. Drošu soli viņš iegāja tumsā.

īstenībā viņi nemaz nebija tik tuvu glābiņam, kā Žans Valžāns domāja. Viņus gaidīja citādas briesmas, varbūt pat lielākas. Pēc liesmojoša kaujas viesuja — miasmu un slazdu pilna ala, pēc haosa — kloāka. No viena elles apja Žans Valžāns bija iekļuvis otrā.

Kad viņš bija pagājis sojus piecdesmit, bija jāapstājas. Radās kāds jautājums. Apakšzemes eja atdūrās pret otru, kas to šķērsoja. Tagad bija divi ceji. Kuru izvēlēties? Pagriezties pa kreisi vai pa labi? Kā lai orientējas šai tumšajā labirintā? Sim labirintam, kā jau minējām, bija viens ceļa rādītājs pavediens — ta slīpums. Iet pa slīpumu uz leju nozīmē iet uz upi.

Žans Valžāns to uzreiz saprata.

Viņš nosprieda, ka laikam atrodas ūdens notekā zem tirgus hallēm un, izraudzīdamies ceļu pa kreisi un iedams uz leju pa slīpumu, nepilnā stundas ceturksnī nonāks pie izvadcauruma Sēnā starp Maiņas kantora tiltu un Jauno tiltu, citiem vārdiem sakot, parādīsies gaišā dienas laikā Parīzes apdzīvotākajā rajonā. Iespējams arī, ka šis cejš izbeigsies pie skatakas kādā ielu krustojumā. Kā gājēji pārbīsies, ieraugot pie savām kājām divus asinīm notraipītus vīrus izlienam laukā no zemes! Atskries policisti, bruņota sardze no tuvākā posteņa. Viņus saķers, iekāms viņi būs paguvuši izlīst laukā. Labāk doties dziļāk šai labirintā, uzticēties tumsai un laukā tikšanu atstāt dieva ziņā.

Viņš sāka iet uz augšu un nogriezās pa labi.

Kad viņš iegriezās aiz galerijas stūra, tālā lūkas gaisma izgaisa, pār viņu no jauna nolaidās tumsas sega un viņš atkal kļuva akls. Taču viņš soļoja uz priekšu tik ātri, cik vien jaudāja. Abas Mariusa rokas bija apliktas viņam ap kaklu, bet kājas nokarājās aiz muguras. Ar vienu roku viņš turēja Mariusa rokas, ar otru taustīja sienu. Mariusa vaigs pieskārās viņa vaigam un lipa klāt, jo bija notraipīts asinīm. Viņš sajuta tekam sev virsū un izspiežamies cauri drēbēm siltu straumīti, kas plūda no Mariusa. Taču valgais siltums pie viņa auss, kurai pieskārās ievainotā jaunekļa mute, liecināja, ka tas vēl elpo, tātad ir dzīvs. Eja, pa kuru Žans Valžāns soļoja, nebija tik šaura kā pirmā. Virzīties uz priekšu bija diezgan grūti. Vakardienas lietus ūdeņi vēl nebija aiztecējuši un bija izveidojuši notekas vidū nelielu strautiņu,iādēļ Žanam Valžānam vajadzēja spiesties pie pašas sienas, lai aebūtu jābrien pa ūdeni. Viņš gāja sadrūmis. V&gt;ņš atgādināja tās nakts būtnes, kas taustīdamās maldās neredzamajā, pazudušas apakšzemes tumšajās dzīlēs.

Tomēr pamazām — vai nu tādēļ, ka biezajā miglā no tālajām lūkām ieplūda vāja, mirgojoša gaisma, v§j tādēļ, ka acis bija apradušas ar tumsu, — viņš mazliet atguva redzi un sāka atkal neskaidri samanīt gan sienu, kurai pieskārās, gan velvi, zem kuras soļoja. Acs redzoklis tumsā izplešas un beidzot atrod tajā gaismu, tāpat kā dvēsele izaug ciešanās un beidzot atrod tajās dievu.

Izvēlēties ceļu bija grūti.

Noteku virziens atspoguļo ielu virzienu, kuras atrodas virs šīm notekām. Tolaiku Parīzē bija divi tūkstoši divsimt ielu. Iedomāsimies zem tām šo tumšo zaru mudžekli, ko sauc par kloāku. Tālaika ūdens noteksistēma, ja visas notekas saliktu citu citai galā, sniegtos vienpadsmit ljē garumā. Mēs jau agrāk minējām, ka, pateicoties pēdējo trīsdesmit gadu īpašai rosībai, šis tīkls tagad nav īsāks par sešdesmit ljē.

Žans Valžāns kļūdījās pašā sākumā. Viņš domāja, ka atrodas zem Sendenī ielas, bet diemžēl tas tā nebija. Zem Sendenī ielas no Luija XIII, laikiem stiepjas vecs akmens kanāls, kurš iet tieši uz kolektora noteku, tā saukto Lielo kloāku, ar vienu pašu pagriezienu pa labi, vienā līmenī ar seno Brīnumu galmu un ar vienu vienīgu atzarojumu — Senmartēna noteku, kur krustojas četrās notēklīnijas. Bet Mazās Klaidoņu ielas novadnoteka, kuras ieeja atradās pie «Korintas» krodziņa, nav nekad bijusi savienota ar Sendenī ielas pazemi, tā izbeidzās, ieplūstot Monrnartra kloākā, un tur tad arī atradās Žans Valžāns. Te varēja viegli apmaldīties. Monrnartra kloāka bija viens no sarežģītākajiem senā tīkla labirintiem. Par laimi, Žans Valžāns bija atstājis aiz sevis tirgus haļļu notekas, kas uz papīra plānā atgādināja juku jukām sapinušoskuģu mastus, bet viņam priekšā vēl bija ne viena vien nepatīkama sastapšanās un ne viens vien ielu krustojums, jo tās taču bija ielas, kas tumsā izauga kā jautājuma zīme: pirmkārt, pa labi no viņa izpletās plašā Platrijēras kloāka, kas bija īsta ķīniešu ābece, izgrūzdama un haotiski sajaukdama savas T un Z veida notekas zem Pasta pārvaldes un zem labības tirgus rotondas līdz pat Sēnai, kur izbeidzās burta Y veidā; otrkārt, pa labi no viņa — līkais Pulksteņa ielas tunelis ar trim aklām ieliņām, kas atgādināja grābekļa zarus; treškārt, pa kreisi — atzarojums zem Maila ielas, kas gandrīz jau pašā sākumā dakšveidīgi sazaro un, līču loču izlocīdamies, beidzas lielajā pazemes rezervuārā zem Luvras, sašķeldamies un sazarodamies visos virzienos; beidzot, pa labi — aklā eja zem Gavētāju ielas, neskaitot šādus tādus sīkus nostūrus pa ceļam uz loka kanālu, kas vienīgais varēja viņu novest uz kādu tālāku izeju, lai viņš nonāktu drošībā.

Ja Žanam Valžānam būtu bijusi kaut mazākā sajēga par visu to, ko te minējām, aptaustīdams sienu, viņš tūdaļ saprastu, ka neatrodas Sendenī ielas apakšzemes galerijā. Veco aptēsto akmeņu vietā, senās arhitektūras vietā, kura saglabā savu augstprātību un majestātiskumu pat kloākā, kuras sienas un grīda izmūrēta no granīta, kas sacementēts ar kaļķa javu un maksāja astoņsimt livru tuazē, viņš būtu jutis zem pirkstiem šolaiku lēto preci, ekonomiski izdevīgo būvmateriālu — porainu kaļķakmeni hidrauliskā javā uz betona pamatiem, kas maksā divsimt franku metra, šo buržuāzijas laika mūrējumu, tā saukto «praulu», taču viņš nekā no visa tā nezināja.

Viņš gāja uz priekšu noraizējies, taču mierīgs, nekā neredzedams, nekā nezinādams, paļaudamies uz gadījumu, tas ir, uzticēdamies providencei.

Jāatzīstas, ka pamazām viņu sāka pārņemt šausmas. Tumsa, kas klājās apkārt, spiedās arī viņa smadzenēs. Viņa ceļš bija gluži kā mīkla. Kloākas tīkls ir viltīgs; galva reiba no tā daudzajiem samudžinājumiem. Posts tam, kas iekļuvis šai Parīzes apakšzemes valstībā. Žans Valžāns bija spiests atrast un gandrīz vai izgudrot ceļu, nemaz to neredzot. Šai neziņā ikviens solis, ko viņš iedrīkstējās spert, varēja kļūt pēdējais. Kā viņš tiks laukā no šejienes? Vai atradīs izeju, vai to atradīs vēl laikā? Vai šis milzu apakšzemes sūklis ar akmens šūniņām ļaus tam izurbties cauri un izsisties laukā? Vai tumsā viņš neuzdursies kādam negaidītam sarežģījumam? Vai negadīsies kāds nepārvarams šķērslis, bezizejas stāvoklis? Vai Mariuss nenomirs no asins zaudējuma, bet viņš pats no bada? Vai tiešām viņiem abiem būs te jāaiziet bojā, pārvēršoties par diviem ģindeņiem kādā kaktā šai mūžīgajā „tumsā? Viņš to nezināja. To visu viņš sev jautāja un nevarēja atbildēt. Parīzes iekšas ir bezdibenis. Līdzīgi pravietim, viņš atradās nezvēra vēderā.

Pēkšņi nāca kāds pārsteigums. Soļodams visu laiku tikai taisni uz priekšu, pavisam negaidot viņš pamanīja, ka neiet vairs uz augšu: strauta ūdens viņam sitās gar papēžiem un neapskaloja vairs pirkstgalus. Odens noteka tagad gāja uz leju. Kādēļ? Vai tiešām viņš tūlīt būs pie Sēnas? Šīs briesmas bija lielas, bet griezties atpakaļ vēl bīstamāk. Viņš turpināja ceļu uz priekšu.

Taču viņš nebūt negāja uz Sēnu. Kūkums, ko Parīze uzmetusi upes labajā krastā, nolaižas ar vienu krauju Sēnā, bet ar otru Lielajā kloākā. Šā kūkuma kore, kas veido ūdensšķirtni, iezīmē ļoti untumainu līniju. Augstākais punkts, kur sadalās notekas, atrodas Sentavuā kloākā aiz Mišela le Konta ielas, Luvras kloākā līdzās bulvāriem un Monmartras kloākā blakus tirgus hallēm. Šo augstāko vietu tad nu Žans Valžāns bija sasniedzis. Viņš devās tagad uz lokveida kanālu, viņš bija uz pareizā ceļa, bet pats to nemaz nezināja.

Katrreiz, kad ceļā pagadījās kāds atzarojums, viņš aptaustīja tā stūrus un, ja konstatēja, ka jaunā eja ir šaurāka nekā koridors, kurā atradās, viņš tajā neiegriezās un turpināja ceļu, saprātīgi spriezdams, ka ikviena Šaurāka eja nobeigsies ar strupceļu un tikai attālinās viņu no mērķa, tas ir, no izkļūšanas ārā. Tā viņš bija izbēdzis no četrkārtējām lamatām, ko bija izlikuši tumsā šie četri labirinti, kurus nupat uzskaitījām.

Kādubrīd viņš pēkšņi sajuta, ka jau ir pagājis garām tiem Parīzes kvartāliem, kuri sastinguši aiz bailēm no sacelšanās un kuros barikādes pārtraukušas ielu kustību, un ka patlaban jau soļo zem dzīvas un parastas Parīzes ielām. Pēkšņi viņš izdzirdēja virs galvas tādus kā pērkona dārdus, tālus un nepārtrauktus. Tā bija ekipāžu rīboņa.

Viņš bija gājis apmēram pusstundu, vismaz pēc viņa paša aprēķina, bet vēl nemaz nedomāja atpūsties, viņš tikai nomainīja roku, ar kuru pieturēja Mariusu. Tumsa bija kļuvusi vēl dziļāka, bet tieši tas viņu nomierināja.

Pēkšņi viņš ieraudzīja priekšā savu ēnu. Tā krita uz tikko samanāma sarkana atspīduma, kas neskaidri sārtoja akmens plākšņu grīdu zem kājām un velvi virs galvas un skraidīja labajā un kreisajā pusē pa abām glumajām koridora sienām. Pārsteigts viņš atskatījās.

Aiz viņa koridorā, kuram viņš bija izgājis cauri, kā viņam šķita, milzīgā attālumā no viņa, spiezdamās cauri biezajai miglai, dega kāda baiga zvaigzne, kas likās viņā raugāmies.

Tā bija drūmā policijas zvaigzne, kas uzlēkusi kloākā.

Aiz šās zvaigznes neskaidri kustējās astoņas deviņas melnas ēnas, garas, izplūdušas, drausmīgas.

2 paskaidrojums

6. jūnija dienā bija pavēlēts izdarīt ūdens notekās pārmeklēšanu. Baidījās, ka tur varētu būt patvērušies uzveiktie, tāpēc prefektam Ziskē bija uzdots pārmeklēt apakšzemes Parīzi, kamēr ģenerālis Bižo tīrīja virszemes Parīzi; šī divējādā saskaņotā operācija prasīja divējādu stratēģiju no valsts varas, kuru augšā pārstāvēja karaspēks, bet apakšā — policija. Trīs nodaļas policijas aģentu un noteku tīrītāju pārmeklēja krustām šķērsām Parīzes apakšzemes mēslaini, viena — labo krastu, otra —kreiso krastu, trešā — pilsētas centru.

Aģenti bija apbruņoti ar karabīnēm, rundziņām, zobeniem un dunčiem.

Uz Žanu Valžānu šai brīdī pavērstā gaisma krita no policijas patruļas laternas labajā krastā.

Sī patruļa nupat bija apskatījusi līko galeriju un trīs aklās ejas, kas atrodas zem Pulksteņa ielas. Kamēr viņi iztaustīja ar laternu šo aklo eju pažobeles, Žans Valžāns savā ceļā bija uzdūries uz ieeju galerijā, atzinis, ka tā ir daudz šaurāka par galveno koridoru, un nebija iegriezies tajā. Viņš bija pagājis tai garām. Iznākot laukā no galerijas zem Pulksteņa ielas, policistiem likās, ka viņi dzird soļus, kas attālinās lokveida kanāla virzienā. Tie bija Žana Valžāna soļi. Seržants, patruļas priekšnieks, pacēla savu laternu, un visa grupa sāka raudzīties miglā uz to pusi, no kuras bija nācis troksnis.

Žanam Valžānam tas bija neizteicami baigs mirklis.

Laimīgā kārtā, kaut arī viņš labi saredzēja laternu, laterna viņu apspīdēja vāji. Laterna bija gaisma, viņš bija ēna. Viņš atradās ļoti tālu un bija saplūdis ar apkārtnes melnumu. Viņš piespiedās pie sienas un sastinga.

Starp citu, viņam nebija gluži skaidrs, kas tur kustējās aiz muguras. No negulēšanas, izsalkuma, pārdzīvojumiem arī viņam bija sākuši rādīties murgi. Viņš redzēja liesmu un šai liesmai apkārt spokus. Kas tas bija? Viņš nespēja apjēgt.

Kad Žans Valžāns bija apstājies, troksnis apklusa. Patruļnieki klausījās, bet nekā nedzirdēja, viņi skatījās, bet nekā neredzēja. Viņi sāka apspriesties.

Tais laikos Monrnartra notekā šai vietā atradās kaut kas līdzīgs krustceļam, tā sauktais dienesta krustceļš, kuru vēlāk iznīcināja mazā ezeriņa dēļ, kas šeit izveidojās stipru pērkona negaisu laikā, kad sakrājās lietus ūdeņu straumes. Laukumiņā varēja izvietoties visa sardzes nodaļa.

Žans Valžāns ieraudzīja, ka šie spoki sastājas tādā kā apli. Dogu galvas sabāzās kopā un sāka sačukstēties.

Sajā sardzes suņu apspriedē tika nolemts, ka viņi ir maldījušies, ka nekāda trokšņa nav bijis, ka tur neviena nav, ka nav nekādas jēgas doties uz lokveida kanālu, ka tā būtu veltīga laika zaudēšana, bet ka steidzīgi jāiet uz Senmerī pusi, ka tad, ja būtu kas darāms un ja kur būtu sadzenams kāds «buntavnieks», tas būtu tieši tai kvartālā.

Laiku pa laikam partijas mēdz pasist jaunas pazoles saviem novalkātajiem lamuvārdiem. 1832. gadā vārds «buntavnieks» aizstāja jau nodeldēto vārdu jakobltiis un vārdu demagogs, kuru tolaik vēl gandrīz nemaz nelietoja, bet kurš vēlāk tik lieliski noderēja.

Seržants pavēlēja nogriezties pa kreisi, lejup uz Sēnu. Ja viņiem būtu iešāvies prātā sadalīties divi grupās un doties divi virzienos, tad Žans Valžāns tiktu saķerts. Viņa liktenis karājās mata galā. Iespējams, ka prefektūras instrukcijas, paredzēdamas sadursmes iespēju un lielu nemiernieku skaitu, bija aizliegušas patruļniekiem sadalīties mazākās grupās. Patruļa devās ceļā, atstādama Žanu Valžānu aiz muguras. No visa notikušā Žans Valžāns nemanīja nekā cita kā vienīgi to, ka, pēkšņi nogriezušies sānis, laternas gaisma aptumšojās.

Pirms aiziešanas seržants savas policista sirdsapziņas apmierināšanai izlādēja savu karabīni tajā virzienā, kuru viņš pameta nepārmeklētu, — Žana Valžāna virzienā. Šāviena sprādziens atbalšu atbalsīm nodunēja pa kloāku, it kā būtu sācis rūkt šis milzīgais vēders. Apmetuma gabals, kas iekrita strautā un uzšļakstīja ūdeni dažus soļus no Žana Valžāna, liecināja, ka lode trāpījusi velvē virs viņa galvas.

Vienmērīgie, gausie soļi labu brīdi atbalsojās uz akmens grīdas un, pamazām attālinoties, arvien vairāk un vairāk apklusa; melno ēnu grupa izdzisa, svārstīga, dreboša gaisma meta uz velves iesārtu loku, kas kļuva aizvien mazāks un pēc tam nozuda; atkal iestājās dziļš klusums, atkal iestājās pilnīga tumsa, atkal klājās akla uri mēma nakts, bet Žans Valžāns, aizvien vēl nedrīkstēdams pakustēties, palika ilgu laiku atspiedies pret sienu, ausoties un plaši ieplestām acīm skatoties, kā tālumā pazūd spoku patruļa.

3 Vīrs, kuru izseko

Godam jāatzīst, ka to laiku policija pat visgrūtākajos politiskajos apstākļos nesatricināmi pildīja savu izsekošanas un uzraudzības pienākumu. Viņasprāt, sacelšanās nedeva ne mazāko iemeslu palaist brīvāk grožus ļaundariem un pamest likteņa varā sabiedrību aiz tā iemesla, ka valdība atrodas briesmās. Kārtējais dienests ritēja savu parasto gaitu līdzās ārkārtējam dienestam, kas to nemaz netraucēja. Vissarežģītākajā neaprēķināmo politisko notikumu brīdī, iespējamās revolūcijas draudos, neļaudamies atrauties ne sacelšanās, ne barikāžu dēļ, policijas aģents turpināja zagļa izsekošanu.

Kaut kas līdzīgs notika arī 6. jūnija pēcpusdienā Sēnas labajā krastā pie krastmalas uzbēruma, mazliet viņpus Invalīdu tilta.

Tagad tur vairs nav kraujas. Apkārtnes izskats ir mainījies.

Pa šo nogāzi, prāva attāluma šķirti, viens otra vairīdamies, gāja divi vīri, kas viens otru likās novērojam. Tas, kurš gāja pa priekšu, mēģināja attālināties, tas, kas nāca aiz muguras, mēģināja pieiet tuvāk.

Tā bija gluži kā šaha partija, kas tiek spēlēta iztālēm un klusējot. Ne viens, ne otrs nelikās steidzamies, abi divi gāja lēnām, itin kā ikviens no viņiem baidītos ar pārāk lielu steigu piespiest arī partneri pielikt soli.

Varētu domāt, ka laupītājs seko laupījumam, veikli slēpdams savu nodomu. Laupījums neļāvās pievilcies un uzmanījās.

Vajadzīgā spēku attiecība starp vajātu caunu un dzinējsuni bija ievērota. Tas, kurš, redzams, mēģināja izmukt, bija vārgs miesās un nožēlojamu izskatu; tas, kas mēģināja panākt, — liela auguma brašs vīrietis, izskatījās ļoti stiprs, un droši vien saķerties ar viņu bija visai bīstami.

Pirmais, juzdamies vājāks, centās izbēgt no, otra, bet viņš no tā bēga, dziļi saniknots; ja kāds viņu būtu varējis novērot, tas būtu ieraudzījis viņa acīs vajāta zvēra drūmo ienaidu un nežēlīgos baiļu draudus.

Krauja bija tukša, nebija redzams vairs neviens gājējs, pat neviens laivinieks, nedz arī kāds krāvējs šur tur pietauvotajās liellaivās.

Sos abus vīrus varēja pienācīgi redzēt tikai no pašas krastmalas, un kuram katram, kas tos būtu no šās vietas novērojis, vīrs, kurš gāja pa priekšu, būtu izskatījies kā noplucis, aizdomīgs skrandainis, nobijies un trīcošs aiz aukstuma savā caurajā blūzē, bet otrs — kā cienījama un oficiāla persona, ģērbusies līdz pat zodam aizpogātos formas svārkos.

Lasītājs varbūt pazītu šos abus vīrus, ja viņš tos redzētu tuvāk.

Kāds mērķis bija šim pēdējam?

Droši vien apģērbt siltāk pirmo.

Ja kāds kroņa drēbēs ģērbies cilvēks seko kādam skrandās ģērbtam cilvēkam, tad tas ir tādēļ, lai arī šo pataisītu par vīru kroņa drēbēs. Jautājums ir tikai par krāsu. Tikt ieģērbtam zilās drēbēs ir lieliski, tikt ieģērbtam sarkanās drēbēs nav patīkami.

Ir arī sabiedrības padibeņu purpurs.

Droši vien no šādām nepatikšanām un no purpura pirmais gribēja izmukt.

Ja otrais tam ļāva soļot pa priekšu un nebija vēl to saķēris, tad acīmredzot tādēļ, ka cerēja atklāt kādu nozīmīgu satikšanos un notvert veselu noziedznieku bandu. So delikāto operāciju sauc par izsekošanu.

So pieņēmumu pilnam apstiprina apstāklis, ka formā tērptais, no kraujas pamanījis pa krastmalu braucam tukšu fiakru, pamāja važonim, važonis saprata, acīmredzot nojauta, ar ko viņam darīšana, tūlīt apgrieza zirgu un sāka soļos braukt pa krastmalu aiz abiem vīriem. Šaubīgais, noplīsušais subjekts, kas gāja pa priekšu, to neredzēja.

Fiakrs ripoja gar Elizejas lauku kokiem. Virs parapeta rēgojās važoņa galva un pleci, kā arī pātaga rokā.

Kādā slepenā policijas instrukcijā aģentiem ir šāds paragrāfs: «Katram gadījumam vienmēr jābūt pie rokas īrētai ekipāžai.»

Šie divi vīri, abi manevrēdami pēc visiem stratēģijas likumiem, pienāca pie krastmalas slīpuma, kurš nolaidās lejā līdz krastam un pa kuru tais laikos fiakra važoņi pa ceļam no Pasi varēja piebraukt pie upes padzirdīt zirgus. Šī nobrauktuve vēlāk tika nojaukta simetrijas labad: lai zirgi beidzas nost no slāpēm, toties acij tīkams skats.

Varēja domāt, ka skrandainais virs kāps pa šo no brauktuvi uz augšu un lūkos pazust Elizejas laukos, vietā, kur gan bija daudz koku, toties arī daudz policistu un tādēļ otrs tur viegli sadabūtu palīgus.

Sī krastmalas vieta ir pavisam netālu no mājas, kuru 1824. gadā no Morē uz Parīzi pārvedis pulkvedis Braks un kura tiek saukta par Fransuā I māju. Pavisam tuvu no tās atradās sardzes postenis.

Par lielu pārsteigumu sekotājam, vajātais nemaz nedomāja nogriezties pa nobrauktuvi. Viņš joprojām gāja uz priekšu gar krastmalu.

Viņa stāvoklis bija kļuvis nenoliedzami kritisks.

Atlika tikai mesties Sēriā — ko citu viņš varēja darīt?

Turpmāk vairs nebija nekādas iespējas uzkāpt krastmalā: nebija ne vairs nobrauktuves, ne kāpņu; un tas bija gluži tuvu tai vietai, kur Sēnameta likumu pie Jēnas tilta un stāvais krasts, arvien vairāk sašaurinoties, beidzot pārgāja šaurā zemes strēmelē un pazuda zem ūdens. Tur viņš neizbēgami būs ielenkts: stāvā siena pa labi, upe pa kreisi un priekšā, un varasvīrs uz papēžiem.

Tiesa, šo krasta strēmeles galu skatienam apslēpa sešas līdz septiņas pēdas augsta gružu kaudze, kas bija palikusi pēc kādas ēkas nojaukšanas. Bet vai tad šis vīrs cerēja droši paslēpties aiz būvgružu kaudzes, kurai varēja viegli apiet apkārt? Šāds mēģinājums būtu bērnišķīgs. Protams, viņš par to nedomāja. Zagļu vientiesība tik tālu nesniedzas.

Gružu kaudze izveidoja ūdens malā tādu kā uzkalniņu, kas stiepās kā zemes rags līdz pašai krastmalas sienai.

Vajātais sasniedza uzkalniņu un, apgājis tam apkārt, pazuda sekotāja skatienam.

Sekotājs, neredzēdams otru, nebija arī pats saredzams, tādēļ nolēma atmest izlikšanos un iet ātrāk. Dažos mirkļos viņš nokļuva pie būvgružu kaudzes un apgāja tai apkārt. Tur viņš pārsteigts apstājās. Vīra, kuru viņš medīja, tur vairs nebija.

Skrandainais vīrs bija nozudis bez pēdām.

Krasts aiz gružu kaudzes nestiepās neko tālāk par kādiem trīsdesmit soļiem, pēc tam tas ieslīdēja ūdenī, kas skalojās gar krastmalas sienu.

Bēglis nevarēja ne ielēkt Sēnā, nedz arī pārkāpt pāri krastmalas mūrim tā, ka to neredzētu vīrs, kas sekoja. Kur gan tas palicis?

Vīrs sapogātajos svārkos aizgāja līdz krasta nogāzes galam un palika tur mirkli domīgi stāvam, nervozi žņaudzīdams dūres un vērīgi lūkodamies apkārt. Pēkšņi viņš iesita sev pa pieri. Tai vietā, kur beidzās zeme un sākās ūdens, viņš pamanīja zem velves platus un zemus dzelzs režģus ar smagu atslēgu priekšā un trim masīvam eņģēm. Sie režģi bija kaut kas līdzīgs durvīm, kas izcirstas krastmalas pakājē un izgāja gan uz upi, gan uz krauju. No apakšas plūda laukā duļķains strauts. Šis strauts ietecēja Sēnā.

Aiz resnajiem, aprūsējušajiem stieņiem varēja saskatīt kaut ko līdzīgu tumšam velvjainam koridoram.

Vīrs sakrustoja rokas uz krūtīm un ar pārmetuma pilnu skatienu noraudzījās uz režģu durvīm.

Ar skatienu nekā nepanācis, viņš lūkoja režģus pagrūst; viņš tos sapurināja, bet tie stingri turējās pretī. Iespējams, ka režģi nupat tikuši atvērti, kaut gan šķita dīvaini, ka tik sarūsējušas durvis būtu atvērušās bez čīkstēšanas, taču bija skaidrs, ka tās ir atkal aizslēgtas. Tātad tam, kura priekšā šīs durvis nupat atvērušās, bijis klāt nevis mūķīzeris, bet atslēga.

Šis neapšaubāmais fakts tūdaļ iešāvās prātā vīram, kas nopūlējās izkustināt režģus, un viņam paspruka sašutuma pilns izsauciens:

—   Tas nu gan par traku! Kroņa atslēga!

Pēc tam, uzreiz nomierinādamies, viņš izteica veselu virkni domu ar vienzilbīgu vārdu brāzmu, kuri skanēja gandrīz vai ironiski:

—   Tā, tā, tā, tā!

Izteicis šos vārdus, nez uz ko cerēdams, —&gt; vai nu ieraudzīt to vīru iznākam, vai arī ieraudzīt tur ielienam citus, — viņš novietojās slēpnī aiz būvgružu kaudzes un sāka gaidīt pēdu dzinēja suņa niknā pacietībā.

Fiakrs, pieskaņojoties visām viņa kustībām, savukārt bija apstājies augšā pie parapeta. Važonis, paredzēdams ilgu stāvēšanu, uzmauca zirgiem galvā auzu kules, kas apakšgalā bija mitras, tik pazīstamas parīziešiem, kuriem — piemetināsim iekavās — valdība dažu labu reizi aizliek mutēm priekšā tādas pašas. Retie gājēji uz Jenas tilta atskatījās un mirkli nolūkojās uz šās ainavas divām nekustīgajām detaļām — uz vīru upes kraujā un fiakru krastmalā.

4 Ari viņš nes savu krustu

Žans Valžāns par jaunu bija uzsācis savu gaitu un vairs netika apstājies.

Iešana kļuva aizvien grūtāka un grūtāka. Velvju augstums pastāvīgi mainījās, caurmēra augstums bija ap piecām pēdām sešām collām un bija piemērots vidēja auguma cilvēkam. Žans Valžāns bija spiests saliekties, lai Mariuss nepiesistos pie velves, ik brīdi vajadzēja pieliekties, atkal izstiepties taisnam un nemitīgi taustīt sienu. Slapjie akmeņi un glumais kanāla dibens bija vājš atbalsts gan rokām, gan kājām. Viņš klupdams brida pa riebīgajiem pilsētas mēsliem. Saraustītie gaismas atspīdūmi no lūkām parādījās ļoti reti un bija tik blāvi, ka spožākā saules gaisma izskatījās kā mēnesnīca; viss pārējais bija migla, miasmi, necaurredzama tumsa, melna nakts. Žans Valžāns bija izsalcis, un viņam slāpa, it īpaši slāpa, bet te bija tieši kā uz jūras: visapkārt ūdens, taču dzert to nevarēja. Viņa apbrīnojamais spēks — mēs to pazīstam, — kas gandrīz nebija mazinājies gadu gaitā viņa tiklās un atturīgās dzīves dēļ, tomēr sāka izsīkt. Viņam uzmācās nogurums, un, spēkiem mazinoties, nasta likās aizvien smagāka. Mariuss, kas varbūt jau bija miris, spieda viņu ar tādu smagumu, kā mēdz spiest inerti ķermeņi. Žans Valžāns turēja Mariusu tā, lai viņam netiktu saspiestas krūtis un viņš visu laiku varētu pēc iespējas brīvāk elpot. Žans Valžāns juta pie savām kājām žigli šaudāmies žurkas. Viena no tām tā pārbijās, ka gandrīz iekoda viņam. Šad un tad pa noteku ieejas spraugām uzplūda svaiga gaisa pūsma, kas viņu darīja žirgtāku.

Varēja būt ap pulksten trijiem pēcpusdienā, kad viņš nonāca pie lokveida kanāla.

Vispirms viņu pārsteidza negaidītais plašums. Pēkšņi viņš atradās galerijā, kur, abas rokas izstiepis, vairs nevarēja aizsniegt sienas, un zem velves, kas vairs neskārās pie viņa galvas. Lielā kloāka tiešām ir astoņas pēdas plata un septiņas augsta.

Tai vietā, kur Monrnartra apakšzemes kanāls ietek Lielajā kloākā, krustojas vēl divas citas — Provansas ielas un Lopkautuves ielas apakšzemes galerijas. Mazāk attapīgs cilvēks būtu sācis svārstīties šo četru ceļu krustojumā. Žans Valžāns izraudzījās platāko ceļu, tas ir, lokveida kanālu. Bet te atkal radās jautājums: iet uz leju vai uz augšu? Viņš iedomājās, ka stāvoklis spiež pasteigties un, lai maksātu ko maksādams, tagad ātrāk jātiek līdz Sēnai. Citiem vārdiem runājot, jāiet uz leju. Viņš nogriezās pa kreisi.

Un labi darīja. Būtu maldīgi domāt, ka lokveida kanālam ir divas izejas, viena — pie Bersī, otra — pie Pasi, un ka, attaisnojot savu nosaukumu, šis kanāls apjož Parīzes apakšzemes labo krastu. Lielā kloāka — murns tas jāatceras — nav nekas cits kā senais Menilmontānas strauts, kas, ja mēs ietu pa to uz augšu, novestu strupceļā, proti, pie savas senās iztekas — pie avota Menilmontānas uzkalna pakājē. Lielā kloāka nav tieši savienota ar sānu kanālu, kas uzņem Parīzes notekūdeņus, sākot ar Popenkūra kvartālu, un ietek Sēnā pa Amlo apakšzemes kanālu augšpus senās Luvjē salas. Sis atzarojums, kurš papildina kolektorkanālu, ir nošķirts no tā — tieši zem Menilmontānas ielas — ar akmens valni, kas izveido augšteces un lejteces ūdensšķirtni. Ja Žans Valžāns būtu devies uz aug.šu pa galeriju, pēc bezgalīgām grūtībām, pārguris, pusdzīvs, viņš būtu nonācis pa tumsu pie aklās sienas. Viņš būtu pagalam.

Labākajā gadījumā, atgriezies mazliet atpakaļ un pagājis dziļāk pa tuneli zem Golgatas māsu ielas, neuzkavējoties pie apakšzemes līčloču notekas zem Bušrā krustojuma un ejot tālāk pa Senluī koridoru, pēc tam novirzoties pa kreisi, pa Senžila eju, tad pagriežoties pa labi un paejot garām Sensebastjēna galerijai, viņš būtu varējis sasniegt Amlo noteku un no turienes, ja vien nebūtu aizmaldījies noteku tīklā, kas atgādina burtu F un atrodas zem Bastīlijas, būtu sasniedzis izeju uz Sēnu pie Arsenāla. Bet šādā gadījumā būtu pamatīgi jāzina milzīgā kloākas zvaigžņveida koraļļa visi sazarojumi un visi caurumi. Taču, vēlreiz uzsveram, viņš nekā neapjēdza no šā šausmīgā noteku mudžekļa, pa kuru gāja, un, ja viņam kāds vaicātu, kur viņš atrodas, atbildētu: «Pašā naktī.»

Instinkts viņu nemaldināja. Iet uz leju — tas tiešām nozīmēja iespēju izglābties.

Viņš atstāja pa labi divus koridorus, kas sazaro zvēra nagu veidā zem Lafita un Senžorža ielas, kā arī garo divžuburu kanālu zem Antēna šosejas.

Mazliet viņpus sānu ejas, kas droši vien bija atzaro jums zem Madlēnas ielas, viņš apstājās atpūsties. Viņš bija stipri noguris. Pa prāvo lūku, acīmredzot pa Anžu ielas skataku, ieplūda gandrīz īsta dienas gaisma. Žans Valžāns ar maigu satraukumu, kādu varētu izjust brālis pret savu ievainoto brāli, noguldīja Mariusu uz koridora sienas izvirzījuma. Mariusa asinīm noplūdusi seja blāvajā lūkas gaismā izskatījās kā miroņa seja kapā. Viņa acis bija aizvērtas, mati pielipuši pie deniņiem sarkanām, stīvam šķipsnām, rokas nokārušās un nedzīvas, locekļi sastinguši, lūpu kaktiņos sarecējušas asinis. Kaklasaites mezglā bija sastājies asins receklis, krekla krokas iekaltušas brūcēs, svārku audums berzējās gar vaļējiem ievainojumiem miesā. Žans Valžāns, ar pirkstu galiem pavilcis nost drēbes, uzlika viņam uz krūtīm roku: sirds vēl pukstēja. Žans Valžāns saplēsa savu kreklu, pārsēja ievaino-, jumus, cik vien labi varēja, un apturēja asiņošanu, tad, noliecies šai puskrēslā pār Mariusu, kas vēl aizvien bija bez samaņas un tikko elpoja, uzlūkoja to ar neizsakāmu naidu.

Pārsiedams Mariusu, viņš bija atradis tā kabatās divas lietas: aizmirsto vakardienas maizes gabalu un Mariusa piezīmju grāmatiņu. Viņš apēda maizi un atvēra kabatas grāmatiņu. Pirmajā lappusē viņš atrada Mariusa uzrakstītās pāris rindiņas. Mēs tās atceramies:

«Mans vārds ir Mariuss Ponmersī. Nogādājiet mnu līķi manam vectēvam Žilnormāna kungam Golgatas masu ielā 6, Marē.»

Žans Valžāns izlasīja šīs rindiņas gaismā, kas ieplūda pa lūku, un stāvēja vienu mirkli, iegrimis domās, pusbalsī atkārtodams: «Golgatas māsu ielā, sestajā numurā, Žilnormāna kungs.» Viņš iebāza piezīmju grāmatiņu atpakaļ Mariusa kabatā. Viņš bija ieēdis, spēki atgriezās; viņš atkal uzcēla Mariusu uz muguras, nolika uzmanīgi tā galvu uz sava labā pleca un sāka atkal iet pa noteku uz leju.

Lielā kloāka, kas ierīkota saskaņā ar Menilmontānas ielejas gultni, stiepjas gandrīz divu ljē garumā. Ievērojama daļa šās kloākas ir bruģēta akmeņiem.

Šādas lāpas, ar kādu mēs apgaismojam lasītājam Parīzes ielu nosaukumus Žana Valžāna apakšzemes gājienā, Žanam Valžānam pašam nebija. Nekas viņam nenorādlja, nedz kādam pilsētas rajonam viņš gāja cauri, nedz cik lielu attālumu bija nogājis. Vienīgi gaismas plankumi, kas laiku pa laikam pagadījās ceļā un kļuva aizvien bālāki, rādīja, ka saule vairs neapspīd bruģi un diena steidzas uz galu, bet pēc ratu rīboņas, kas virs galvas vairs neskanēja nepārtraukti un vēlāk gandrīz pilnīgi apklusa, viņš secināja, ka neatrodas vairs zem, Parīzes centra, bet tuvojas kādam nomaļākam rajonam ārpilsētas bulvāru tuvumā vai attālākā Sēnas krastmalā. Kur mazāk māju un mazāk ielu, tur arī kloākā mazāk lūku. Tumsa ap Žanu Valžānu sabiezēja. Viņš tomēr gāja uz priekšu, taustoties tumsā.

šī tumsa pēkšņi kļuva drausmīga.

5 Ar smiltīm tāpat kā ar sievietēm; jo smalkākas tās, jo bīstamākas

Viņš juta, ka ir jau iebridis ūdenī un zem kājām nav vairs bruģis, bet ir dūņas.

Sur tur Bretaņas vai Skotijas piekrastē dažkārt gadās, ka cilvēks, vai nu ceļinieks, vai zvejnieks, iedams bēguma laikā pa sēkļa smiltīm tālu no krasta, pēkšņi pamana, ka kopš kāda brīža viņam kļūvis pasmagi soļot. Liedags zem viņa kājām pārvērties it kā par piķi, zoles tam līp klāt: tās vairs nav smiltis, tā ir līme. Smilšainais krasts ir pilnīgi sauss, bet pēc katra paspertā soļa, tiklīdz paceļ kāju, pēdas nospiedums piepildās ar ūdeni. Turpretī acs neievēro nekādu pārmaiņu: milzīgais liedags ir gluds un līdzens, smiltis viscaur izskatās vienādas, nav nekādas atšķirības starp cieto un līgano pamatni, jautrie ūdensblusu mākonīši joprojām dzīvi lēkā gar gājēja kājām. Cilvēks turpina savu ceļu, iet tik uz priekšu, dodas uz sauszemes pusi, cenšas turēties tuvāk krastam. Viņš nav nemierīgs. Kādēļ lai viņš būtu nemierīgs? Viņš tikai jūt, ka smagums kājās itin kā pieaugtu ar katru soli. Pēkšņi viņš iestieg. Iestieg divi trīs collu dziļumā. Droši vien viņš būs nogājis no pareizā ceļa, viņš apstājas, lai orientētos. Pēkšņi viņš paskatās uz savām kājām. Kājas nav redzamas. Tās apklāj smiltis. Viņš izvelk kājas no smiltīm, grib griezties atpakaļ, pagriežas — un iestieg vēl dziļāk. Smiltis viņam sniedzas līdz potītēm; viņš izraujas un metas pa kreisi, smiltis viņam sniedzas jau līdz pus lieliem; viņš metas pa labi, smiltis viņam sniedzas līdz pacelei. Tad neizsakamās šausmās viņš saprot, ka iekļuvis plūstošajās smiltīs, ka viņam zern kājām ir tā šausmīgā vieta, kur cilvēks vairs nevar staigāt, tāpat kā zivs nevar peldēt. Viņš nomet savu nastu, ja viņam tāda ir, atbrīvojas no kravas kā kuģis briesmās, bet ir jau par veļu — smiltis sniedzas augšpus ceļiem.

Viņš sauc palīgā, vicina cepuri vai mutautu, smiltis viņu ievelk aizvien dziļāk un dziļāk; ja krastmalā nav cilvēku, ja cietzeme ir pārāk tālu, ja smilšu sēklim pārāk slikta slava, ja tuvumā nav neviena varonīga vīra, tad ir beigas, viņš nolemts iestigšanai smiltīs. Viņš ir nolemts tai šausmīgajai, lēnajai, neizbēgamajai, nepielūdzamajai nāvei, kuru nevar ne novilcināt, ne pasteidzināt, kas ilgst stundu stundām, kurai neredz gala, kura jums uzbrūk spēka pilnam, brīvam un pilnīgi veselam, kura jūs saķer aiz kājām, līdz ar katru jūsu mēģinājumu izrauties, ar katru jūsu kliedzienu ievelk jūs vēl dziļāk, kura itin kā gribētu jūs sodīt par jūsu pretošanos ar divkārt ciešu apkampienu, kura liek cilvēkam lēnām iegrimt zemē, ļaujot visu laiku lūkoties apvārsnī, kokos, zaļajos laukos, ciematu dūmos ielejā, kuģu burās uz jūras, lidojošos un dziedošos putnos, saulē un debesīs. Plūstošās smiltis ir kaps, ka pārvērties par paisumu un izkāpis no zemes dzīlēm pēc dzīva laupījuma. Ikviens mirklis ir nepielūdzams kapracis. Nelaimīgais mēģina apsēsties, nogulties, rāpot — ikviena izdarītā kustība aprok viņu vēl vairāk; viņš izslējās taisni — un iegrimst vēl dziļāk; viņš jūt, ka tiek aprīts, vaimanā, lūdzas, piesauc palīgā debesis, lauza rokas, izsamist. Tagad viņš jau ir smiltīs līdz jostasvietai, smiltis sniedzas jau līdz krūtīm, laukā vairs ir tikai galva un pleci. Viņš paceļ rokas, ārprātīgi kliedz, iecērtas ar nagiem smiltīs, grib noturēties šais irstošajos pīšļos, atspiežas uz elkoņiem, lūkodams izrauties no mīkstā apvalka, neprātīgi raud; smiltis paceļas aizvien augstāk. Smiltis sniedzas līdz pleciem, smiltis sniedzas līdz smakram, tagad redzama vairs tikai seja. Mute vēl kliedz, smiltis to piepilda; klusums. Acis vēl skatās, smiltis tās aizver; nakts. Pamazām pazūd piere, kāda matu šķipsna vēl plīvo virs smiltīm; laukā izbāžas roka, izsizdamās cauri smilšu segai, kustas, sažņaudzas un pazūd. Baiga cilvēka nozušana.

Dažreiz smiltīs iestieg jātnieks kopā ar zirgu, dažreiz iestieg braucējs kopā ar pajūgu; viss nogrimst smiltīs. Sī noslīkšana ir citāda nekā ūdenī. Te cilvēku noslicina zeme. Okeāna piesūcinātā zeme pārvēršas par lamatām. Tā izplešas kā līdzenums, atveras kā vilnis. Bezdibenim piemīt nodevība.

Šāds drūms notikums, kas alaž iespējams šur tur jūras piekrastē, varēja atgadīties pirms trīsdesmit gadiem arī Parīzes kloākā.

Pirms ievērojamiem uzlabojumiem, kas sākās 1833. gadā, Parīzes apakšzemes noteku tīklu bieži apdraudēja pēkšņi iegruvumi.

šur tur augsnes apakškārtā, it īpaši irdenajā, iesūcās ūdens; kanāla dibens, vai nu tas bija bruģēts ar akmeņiem — kā senajās notekās, vai arī izliets ar betona un kaļķu javu — kā jaunajās galerijās, zaudēdams atbalsta punktu, sāka ieliekties. Šāda veida ieliekums pamata segumā rada plaisu, bet plaisa rada iegruvumu. Seguma iebrukums mēdza būt visai plašs. Sādu plaisu, šādu vaļā pavērušos dubļu atvaru, profesionālajā valodā sauca par izskalojamu. Kas tad ir izskalojums? Tas ir jūras piekrastes plūstošās smiltis, kuras pēkšņi atradušās zem zemes, tā ir Senmišela kalna grunts, nokļuvusi kloākā. Atšķaidītā zeme izskatās kā izkausēta, šķidrajā vidē visas tās daļiņas ir suspensētas, tā vairs nav zeme, un tas vairs nav ūdens. Dažreiz tāda dūksts ir ļoti dziļa. Nav nekā bīstamāka par sastapšanos ar to. Ja pārsvarā ir ūdens, nāve ir ātra — cilvēks noslīkst; ja pārsvarā zeme, nāve ir lēna — cilvēks iestieg.

Vai kāds var iedomāties šādu nāvi? Ja ir šausmīgi iestigt jūras piekrastes smiltīs, kā tad ir kloākā? Svaigā gaisa, spožās gaismas, saules staru, dzidrā apvāršņa, viļņu čalošanas vietā, brīvi skrejošu mākoņu vietā, no kuriem līst auglīgs lietus, tālumā redzamo laivu vietā, daždažādo cerību vietā — cerību uz varbūtējiem garāmgājējiem, cerību līdz pat pēdējam mirklim uz iespējamo izglābšanos, tā visa vietā — mēms klusums, akla tumsa, melna velve, izrakts atvērts kaps, nāve zem muklāja vākal Lēna noslāpšana starp atkritumiem, akmens šķirsts, kur dūņās izpleš savus nagus nosmakums un sagrābj jūs aiz rīkles; smirdoņa sajaucas kopā ar pirmsnāves gārdzienu; dūņas smilšu vietā, sērūdeņradis vētras vietā, mēsli okeana vietā! Un saukt palīgā, un griezt zobus, un locīties aiz sāpēm, un plosīties, un cīnīties ar nāvi, kad virs pašas galvas ir milzīgā pilsēta, kas par visu to nekā nezina!

Neizsakāmi šausmīgi tā mirt! Nāve dažreiz izpērk savu nežēlību ar drausmīgu diženumu. Uz sārta vai kuģa avārijā ir iespējams būt dižam, liesmās, tāpat kā jūras putās, ir iespējams būt cēlam; tāda bojāeja pārvērš cilvēku. Bet te tā nav. Te nāve ir-netīra. Izlaist te garu ir pazemojoši. Pat pēdējās lidojošās halucinācijas ir riebīgas. Dubļi ir kauna sinonīms. Viss te ir niecīgs, neglīts un zemisks. Nomirt malvāzijas mucā līdzīgi Klarensam —&lt; tas vēl nekas, bet noslīkt atkritumu bedrē līdzīgi dEskublo ir šausmīgi. Ķepuroties tajā ir riebīgi; tur cīnās ar nāvi, kujoties pa dubļiem. Tur ir tāda tumsa, ka to var noturēt par elli, un tik daudz dūņu, ka to var uzskatīt vienkārši par muklāju, un mirējs nezina, vai viņš kļūs spoks vai pārvērtīsies par krupi.

It visur kaps ir drūms, te tas ir pretīgs.

Izskalojumu dziļums bija dažāds, tāpat arī to garums un blīvums atkarā no augsnes apakškārtas. Reizēm izskalojums sasniedza triju četru pēdu dziļumu, reizēm astoņas vai desmit, bet reizēm tas bija neizmērojami dziļš. Dažviet dūņas bija gandrīz cietas, citviet — gandrīz šķidras. Linjēras izskalojumā cilvēks slīktu veselu dienu, turpretī Felipo muklājs viņu aprītu piecās minūtēs. Dj.tmbrājs notur cilvēku ilgāku vai īsāku laiku atkarā no sava blīvuma. Bērns var izglābties tur, kur pieaudzis cilvēks noslīkst. Pirmais glābšanās noteikums — atbrīvoties no jebkuras nastas. Nomest savu somu ar darba rīkiem, mugurgrozu vai toveri — ar to parasti iesāk ikviens kloākas strādnieks, juzdams, ka zeme zem kājām sāk grimt.

Izskalojumiem bija dažādi cēloņi: grunts irdenums, kāds iegruvuins cilvēkam neaizsniedzamā dziļumā, spēcīgas lietusgāzes vasarā, nepārtraukti nokrišņi ziemā, ilgstošāks lietiņš. Dažreiz apkārtējie nami, kuri uzbūvēti uz merģeļa vai smilšainas augsnes, ielieca apakšzemes galeriju velves un tās sašķobīja, vai arī gadījās, ka, neizturot spiedienu, sasprēgāja un saplaisāja kanāla dibens. Pirms kādiem simt gadiem Panteona nosēšanās tādā kārtā aizbēra kādu apakšzemes izbūves daļu Sentženevjevas kalnā. Kad no namu spiediena kloākā radās iegruvums, šis postījums dažos gadījumos izpaudās virspusē, uz ielas, kur bruģa akmeņi izbīdījās uz augšu, izveidojot tādus kā zāģa zobus; šāda plaisa izlocījās pa iesprāgušo velvi visā garumā, un pēc tam, kad bojājums kļuva redzams, varēja steidzīgi uzsākt labošanu. Bet gadījās ari tā, ka iekšējais bojājums uz āru ne ar kādu vainu neparādījās. Un šādos gadījumos — ak vai kloākas strādniekiem! Dodamies bez piesardzības iebrukušajā notekā, viņi tur varēja aiziet bojā. Vecajos reģistros pieminēti vairāki zemesracēji, kas tādējādi aprakti izskaiojuma vietās. Šie reģistri min vairākus vārdus; starp tiem ir kāds kloākas strādnieks Blēzs Putrēns, kurš iegrimis kloākas iebrukumā zem Gavēņa ielas velves; šis Blēzs Putrēns bija Nikolā Putrēna brālis, kas bija pēdējais kapracis tā sauktajā Inosānu kaulu glabātavā līdz 1785. gadam, kad šie kapi tika likvidēti.

Sai reģistrā iekļuvis arī jaunais, burvīgais vikonts dEskublo, kuru nupat minējām, viens no Leridas aplenkšanas varoņiem, kas devās uzbrukumā zīda zeķēs, ar vijoļu orķestri priekšgalā. DEskublo, pārsteigts kādu nakti pie savas māsīcas hercogienes de Surdī, noslīka Botreijo notekbedrē, kur viņš bija paslēpies, glābdamies no hercoga. De Surdī kundze, kad uzzināja par šo nāvi, palūdza pasniegt viņas flakonu un tik ilgi ostīja smaržīgos sāļus, ka aizmirsa raudāt. Līdzīgos gadījumos nekāda mīlestība neizturēs — kloāka to izdzēsīs. Hēro atteiksies apmazgāt Leandra līķi, Tisbe aizspiedīs degunu, ieraugot Piramu, un noteiks: «Pē!»

6 izskalojums

Žans Valžāns atradās izskaiojuma priekšā.

Šāda veida iebrukumi toreiz bieži notika Elizejas lauku augsnes apakškārtās, kas grūti padevās hidrauliskajiem darbiem un bija neizturīgas apakšzemes būvēm savas ārkārtējās plūstamības dēļ. Grunts plūstamība pārsniedza pat Senžorža kvartāla smilšu irdenumu, kuras varēja pieveikt vienīgi ar betona fundamenta palīdzību, kā arī ar gāzi piesūkušos Mocekļu kvartāla mālainos slāņus, kas ir tik šķidri, ka apakšzemes galeriju zem Mocekļu ielas varēja ierīkot vienīgi ar čuguna cauruļu palīdzību. Kad 1836. gadā zem Sentonorē priekšpilsētas pārtaisīšanai izjauca veco akmens noteku, kurā redzam tagad iegriezušos Žanu Valžānu, plūstošās smiltis, kas ir galvenā Elizejas lauku augsnes apakškārta līdz pat Sēnai, radīja tik lielus šķēršļus, ka darbi ieilga gandrīz sešus mēnešus, par lielu nepatiku piekrastes iedzīvotājiem, it īpaši savrupmāju un kariešu īpašniekiem. Zemes darbi ne tikai prasīja lielas pūles, bet bija arī bīstami. Gan tiesa, ka četrarpus mēnešus bija nepārtraukti lijis un Sēna trīs reizes pārplūdusi.

Izskalojums, ko Žans Valžāns sastapa savā ceļā, bija radies no vakardienas lietusgāzēm. Ieliekums bruģētajā pamata segumā, ko vāji saturēja grunts smiltis, bija radījis lietus ūdens uzkrāšanos. Kad ūdens bija izsūcies cauri, notika iegruvums. Kanāla pamatne sašķēlās un iegrima dūņās. Cik tālu sniedzās šis iegruvums? Nav iespējams pateikt. Tumsa te bija daudz biezāka nekā citur. Tas bija dubļu atvars nakts alā.

Žans Valžāns juta, ka bruģis pazūd zem viņa. Viņš iekāpa bedrē. Tās virsū bija ūdens, dibenā — dūņas. Tomēr bija jātiek cauri. Griezties atpakaļ nebija iespējams. Mariuss bija pie miršanas, un Žans Valžāns jutās galīgi izvārdzis. Kurp gan citur lai ietu? Žans Valžāns devās uz priekšu. Jāteic, pēc pirmajiem soļiem bedre nelikās visai dziļa. Bet, jo tālāk viņš gāja, jo dziļāk grima kājas. Drīz vien dūņas sniedzās viņam līdz pusstilbiem, bet ūdens — pāri ceļiem. Viņš soļoja, pacēlis ar abām rokām Mariusu pēc iespējas augstāk virs ūdens. Dūņas viņam tagad sniedzās jau līdz pacelei, bet ūdens līdz jostai. Viņš vairs nevarēja iet atpakaļ. Viņš grima aizvien dziļāk un dziļāk. Dūņas, kas bija pietiekami blīvas, lai noturētu viena cilvēka svaru, nevarēja acīmredzot noturēt divus. Mariusam un Žanam Valžānam būtu izdevies no šejienes izķepuroties, ejot pa vienam. Bet, Žans Valžāns soļoja tik uz priekšu, nesdams mirēju, kas varbūt jau bija līķis.

Ūdens viņam sniedzās līdz padusēm, viņš juta, ka grimst; ar lielām pūlēm viņš spēja paspert soli šais dziļajās dūņās. Dūņu blīvums, kas noderēja par balstu, tai pašā laikā bija arī šķērslis. Viņš joprojām cēla augstāk Mariusu un ar neiedomājamu spēku piepūli virzījās uz priekšu, tomēr iestiga aizvien dziļāk. Virs ūdens viņam vairs bija tikai galva un abas rokas, kurās viņš turēja

Mariusu. Kādā no vecajām gleznām, kur tēloti grēku plūdi, redzama māte, kas tāpat dara ar savu bērnu.

Viņš iestiga vēl dziļāk, atmeta galvu atpakaļ, lai izvairītos no ūdens un varētu elpot; ja kāds būtu viņu redzējis šai tumsā, tam liktos, ka redz kādu masku līgojamies puskrēslā. Viņš neskaidri manīja virs sevis Mariusa nokārušos galvu un zilgano seju; saņēmis pēdējos izmisuma spēkus, viņš paspēra soli uz priekšu — kāja atdūrās pret kaut ko cietu. Atbalsta punkts. Bija arī pēdējais laiks.

Viņš izslējās, parāvās uz priekšu un ar lielu niknumu it kā pieauga pie šā atbalsta punkta. Tas viņam likās kā pirmais pakāpiens kāpnēm, kas ved uz dzīvi.

Atbalsta punkts, ko viņš bija atradis muklājā pašā.pēdējā mirklī, bija applūdušās akmens pamatnes otras puses sākums, kura bija nosēdusies ūdenī nesašķēlusies, tikai ieliekusies zem ūdens, viengabalaina kā dēlis. Labi veidots pamata segums mēdz ieliekties kā velve un ir stipri izturīgs. Sis akmens pamatnes posms, pa pusei applūdis, bet stingrs, bija kā īstas kāpnes, un, nokļuvis uz šīm kāpnēm, cilvēks bija glābts. Žans Valžāns gāja pa slīpo nogāzi uz augšu un sasniedza bedres otru pusi.

Iznākdams no ūdens, viņš paklupa pret akmeni un nokrita uz ceļiem. Viņš atzina, ka tas ir pareizi, un palika tā labu brīdi, iegremdējis dvēseli sarunā ar dievu.

Tad viņš piecēlās, drebēdams, sastindzis no aukstuma, smirdošs, salīcis zem mirēja smaguma, ko stiepa uz muguras, no viņa straumēm tecēja dubļi, bet dvēsele bija neparasti apskaidrota.

7 Dažreiz uzskrien uz sēkļa tur, kur cer taimigi izkāpt krastā

Viņš atkal no jauna devās ceļā.

Ja arī nebija atstājis savu dzīvību muklājā, tad šķita, ka viņš tur pametis visus savus spēkus. Pēc pēdējās piepūles viņš jutās pavisam saguris. Nogurums bija tik liels, ka ik pēc trim četriem soļiem bija jāatvelk elpa un jāatspiežas pret sienu. Reiz, kad viņam bija jaapsēžas uz mūra izvirzījuma, lai citādi saņemtu Mariusu, viņam likās, ka tepat ari paliks. Bet, ja arī viņa fiziskie spēki bija galā, gribasspēks vēl nebija salauzts. Viņš atkal cēlās.

Viņš izmisīgi devās uz priekšu, gandrīz skriešus, nogāja tā kādus simt soļus, galvu nepacēlis, gandrīz elpu neatvilcis, un pēkšņi atsitās pret sienu. Viņš bija nonācis pie apakšzemes kanāla stūra un, iedams nodurtu galvu, pagriezienā bija uzskrējis virsū sienai. Viņš pacēla acis un pazemes otrā galā, kaut kur tālu, tālu priekšā, ieraudzīja gaismu. Šoreiz tā nebija baisīga gaisma — šī bija laipna, balta gaisma. Tā bija diena.

Žans Valžāns redzēja izeju.

Ja grēcinieka dvēsele pekles ugunī pēkšņi ieraudzītu izeju no elles, tā sajustu to pašu, ko izjuta Žans Valžāns. Ar apdegušajiem savu spārnu stumbeņiem tā neprātīgi trauktos uz starojošiem vārtiem. Žans Valžāns nejuta vairs nogurumu, viņš vairs nejuta Mariusa smagumu, viņa kājas šķita kā no tērauda izlietas, viņš vairāk skrēja nekā gāja. Jo tuvāk viņš nāca, jo skaidrāk un skaidrāk iezīmējās izeja. Tā bija ieapaļa arka, ne tik augsta kā velve, kas pakāpeniski kļuva zemāka, un ne tik plata kā galerija, kura sašaurinājās reizē ar velves pazemināšanos. Tunelis nobeidzās iekšpusē ar piltuvi; aplams sašaurinājums, kas atdarināja pārmācības nama vārtiņus un būtu piemērots cietumam, bet nekādā gadījumā kloākai; šī aplamība vēlāk tika izlabota.

Žans Valžāns nonāca pie izejas.

Te viņš apstājās.

Tā bija gan izeja, bet iziet nebija iespējams.

Arka bija noslēgta ar stiprām režģu durvīm, bet durvis, acīmredzot reti virinātas aprūsējušās eņģēs, cieši piegūla akmens apmalei un bija aizslēgtas ar masīvu atslēgu, kura bija sarkana no rūsas un atgādināja milzu ķieģeli. Bija redzams atslēgas caurums un smaga atslēgas mēlīte, dziļi iebīdīta dzelzs skavā.Atslēga, kā likās, bija aizslēgta ar diviem apgriezieniem. Šī bija viena no tām cietuma atslēgām, ar kurām vecā Parīze diez ko neskopojās.

Viņpus režģu durvīm — svaigs gaiss, upe, dienas gaisma, pavisam šaura krasta nogāze, taču pietiekami plata iešanai, tālās krastmalas, Parīze — šis bezdibenis, kurā tik viegli paslēpties, plašs apvārsnis, brīvība. Pa labi uz leju varēja saskatīt Jēnas tiltu, pa kreisi uz augšu — Invalīdu tiltu; šī būtu bijusi izdevīga vieta, kur varētu sagaidīt tumsu un pēc tam pazust. Šis bija pats nomaļākais Parīzes nostūris, piekraste pretī Lielajam Zvirgzdakmenim. Caur režģu durvju stieņiem ielidoja un izlidoja mušas.

Varēja būt ap pusdeviņiem vakarā. Diena gāja uz beigām.

Žans Valžāns noguldīja Mariusu pie sienas uz akmens grīdas sausā vietā, tad piegāja pie režģiem un nikni iecirta abas rokas stieņos; tas bija traks trieciens, bet bez kādiem panākumiem. Režģi pat nepakustējās. Žans Valžāns tvēra vienu stieni pēc otra, cerēdams, ka varēs izlauzt kādu vaļīgāku un pēc tam, izlietojot to kā sviru, izcels durvis vai salauzīs atslēgu. Neviens stienis nepakustējās. Pat tīģera zobi nav stingrāk iestiprināti smaganās. Ne sviras, ne kā cita smagāka nebija pie rokas. Šķērslis bija nepārvarams. Durvis atvērt nebija iespējams.

Vai tad tiešām te būs beigas? Ko darīt? Ko iesākt? Iet atpakaļ, uzsākt no jauna šausmīgo ceļa gabalu, kuru jau reiz pārvarējis, — to darīt viņam vairs nebija spēka. Turklāt kā lai no jauna pāriet muklājam, no kura viņu bija izglābis tikai brīnums? Un vai tur bez muklāja nebija ari policijas patruļa, no kuras, protams, otrreiz neizspruktu? Un vēl: kurp lai iet? Kādu virzienu izraudzīties? Iet pa noķalni uz leju vēl nenozīmēja sasniegt mērķi. Ja arī nonāktu pie kādas citas izejas, arī tā varētu būt aizsprostota ar režģiem. Droši vien visas izejas bija tā noslēgtas. Tikai gadījuma pēc režģi, pa kuriem viņš bija ienācis, bija atrauti, bet visi citi kloākas caurumi katrā ziņā bija aizslēgti. Viņam bija laimējies tikai tāpēc, lai iekļūtu cietumā.

Visam bija beigas. Viss, ko Žans Valžāns bija izdarījis, izrādījās nevajadzīgs. Dievs viņu bija pametis.

Abi viņi bija sapinušies tumšajā, milzīgajā nāves tīklā, un Žans Valžāns juta, ka pa tā drebošajiem, melnajiem pavedieniem tumsā uz viņiem rāpo drausmīgs zirneklis.

Viņš uzgrieza muguru režģiem un atslīga uz akmens grīdas— drīzāk nogāzās nekā apsēdās — līdzās Mariusam, kas vēl aizvien nekustējās, un viņa galva nolaidās uz ceļiem. Izejas nav. Sasniegta pēdējā izmisuma robeža.

Par ko viņš domāja šai dziļajā sāpju brīdī? Ne par sevi, ne par Mariusu. Viņš domāja par Kozeti.

8 Noplēstais svārku stūris

Dziļās nomāktības brīdī kāds uzlika viņam uz pleca roku un kada balss klusi teica:

— Dalīsimies uz pusēm.

Vai vēl kāds bija šai tumsā? Nekas nav tik līdzīgs murgiem kā izmisums. Žanam Valžānam šķita, ka viņš murgo. Viņš nemaz nebija dzirdējis soļus. Vai tas iespējams? Viņš pacēla acis.

Iepretim stāvēja kāds vīrs.

Šis vīrs bija ģērbies darba blūzē, viņš stāvēja kailām kājām, kurpes turēja kreisajā rokā — acīmredzot viņš tās bija noāvis, gribēdams pienākt klāt Žanam Valžānam tā, lai nedzirdētu viņa soļus.

Žans Valžāns ne mirkli nešaubījās. Lai cik negaidīta bija šī sastapšanās, šo vīru viņš uzreiz pazina. Šis vīrs bija Tenardjē.

Kaut gan it kā no miega uztrūcies, Žans Valžāns, pieradis pie briesmām un norūdījies pret pēkšņiem uzbrukumiem, kuri strauji jāatvaira, tūdaļ attapās. Turklāt viņa stāvoklis nevarēja pasliktināties: izmisums, kas aizsniedzis augstāko pakāpi, nav vairs spējīgs pieaugt, un pat Tenardjē nespēja sabiezināt šās nakts melnumu.

Iestājās nogaidīšanas mirklis.

Tenardjē, pielicis labo roku pie pieres, veidodams aizsegu, sarauca uzacis un piemiedza acis, mazliet sakniebis lūpas, kā to mēdz darīt cilvēks, kas ar asu vērību lūko otru pazīt. Tas viņam neizdevās. Žans Valžāns, kā jau teicām, bija pagriezis muguru pret gaismu un turklāt bija tik ļoti izķēmots, tik dubļains un notraipījies asinīm, ka pat gaišā dienas laikā viņu nevarētu pazīt. Turpretī Tenardjē, apgaismots no priekšas caur režģiem ar bālganu, taču skaidru pazemes gaismu, pēc nodrāzta, bet trāpīga izteiciena, Žanam Valžānam uzreiz iekrita acīs. Nevienādā gaisma Žanam Valžānam nodrošināja zināmu pārakumu noslēpumainajā divcīņā, kurai vajadzēja izraisīties starp divējādām situācijām un diviem cilvēkiem. Sai divkaujā Žans Valžāns stājās ar aizplīvurotu seju, bet Tenardjē — bez maskas.

Žans Valžāns tūdaļ ievēroja, ka Tenardjē nebija viņu pazinis.

Brīdi viņi apskatīja viens otru šai puskrēslā, itin kā viens otru mērodami. Pirmais klusumu pārtrauca Tenardjē.

—   Kā tu domā no šejienes tikt laukā?

Žans Valžāns neatbildēja.

Tenardjē turpināja:

—       Durvis nav atmūķējamas. Bet laukā tev no šejienes tomēr jātiek.

—   Tas tiesa, — atteica Žans Valžāns.

—   Nu tad — laupījumu uz pusēm.

—   Ko tu gribi teikt?

—       Tu esi nositis šo cilvēku, tā ir tava darīšana. Bet man — man ir atslēga.

Tenardjē parādīja ar pirkstu uz Mariusu. Un turpināja:

—       Es tevi nepazīstu, bet gribu tev palīdzēt. Tu droši vien esi no mūsējiem.

Žans Valžāns sāka saprast. Tenardjē viņu uzskatīja par slepkavu.

Tenardjē atsāka:

—       Paklausies, draudziņ! Tu taču nebūsi nositis šo puisi, nepaskatījies, kas viņam kabatās. Dod man manu pusi! Es tev atslēgšu durvis.

Un, pavilcis līdz pusei no caurās blūzes apakšas smagu atslēgu, viņš piebilda:

—       Vai tu negribi apskatīt, kāda izskatās atslēga uz brīvību? Te tā ir.

Žans Valžāns «palika stulbs», ja izsakās vecā Korneija vārdiem, jo neticēja pats savām acīm. Tā bija pati providence, kas parādījās tik šausmīgā izskatā, labais eņģelis bija izlīdis no zemes apakšas Tenardjē veidā.

Tenardjē iebāza roku zem blūzes apslēptā lielā kabatā, izvilka no turienes virvi un sniedza Žanam Valžānam.

—   Se, — viņš sacīja, — dodu vēl piedevām virvi.

—   Ko es iesākšu ar virvi?

—       Vēl būtu vajadzīgs akmens, bet to tu atradīsi ārpusē. Tur ir vesela kaudze būvgružu.

—   Ko es darīšu ar akmeni?

—   Muļķis tāds! Tev taču būs jāiesviež upē tas sprāgonis, tātad tev ir vajadzīgs akmens un virve, citādi viņš plivināsies pa ūdens virsu.

Žans Valžāns paņēma virvi. Nav tāda cilvēka, kas dažubrīd mehāniski nepiekristu visam.

Tenardjē pasita knipi, itin kā pēkšņi būtu iešāvusies prātā kada doma.

—   Bet pasaki, draudziņ, kā tu izkūņojies laukā tur no tās bedres? Es nebūtu iedrošinājies riskēt. Pē, tu nu vis diez cik jauki nesmaržo.

Brīdi klusējis, viņš piemetināja:

—   Es tevi izprašņāju, bet tu dari pareizi neatbildēdams. Tu jau gatavojies draņķīgajam pratināšanas brītiņam pie izmeklētāja. Tā jau ir, ja nerunā nemaz, nav jāriskē par daudz izrunāties. Viss viens, kaut arī es neredzu tavu ģīmi un nezinu tavu vārdu, tu maldies, domādams, ka es nezinu, kas tu esi un ko tu gribi. Pazīstam jau tādus. Tu esi mazliet apskādējis šo jaunkungu un tagad gribētu kaut kā tikt no viņa vaļā. Tev vajadzīga upe, tā ir droša paslēptuve. Es tevi izvilkšu no ķezas. Palīdzēt krietnam zēnam izkulties no nelaimes — uz to es vienmēr esmu gatavs.

Uzslavēdams Žanu Valžānu par klusēšanu, viņš nepārprotami centās to izaicināt uz runāšanu. Viņš pagrūda to aiz pleca, cenzdamies saskatīt seju no sāniem, un iesaucās, gan ne visai paceldams balsi:

—  Jā, runājot par to caurumu, tu nu gan esi īsts ļops. Kādēļ tu neiesviedi tur šito zelli?

Žans Valžāns joprojām klusēja.

Tenardjē, pavilcis līdz pat ādamābolanr lupatu, kas viņam aizstāja kaklasaiti, ar šo žestu papildinādams solīda cilvēka izskatu, turpināja:

—   Patiesībā tu varbūt esi rīkojies prātīgi. Rīt strādnieki, atnākuši aizbāzt to caurumu, katrā ziņā būtu atraduši šo pamesteni, un tad pamazām, palēnām uzostu tavas pēdas un sadzītu tevi rokā. Kāds ir gājis cauri kloākai! Kas? Pa kurieni viņš ticis laukā? Vai kāds viņu nav redzējis iznākam? Policisti ir diezgan apķērīgi. Kloāka ir nodevēja, tā visu izpļāpās. Tāds atradums te ir retums, tas pievelk uzmanību; kloāku daudzi vis neizlieto, bet upe pieder visiem, Upe ir. tikpat kā kaps. Pēc kāda mēneša šo zelli izzvejos ar Senklū tikliem. Nu, bet kāds tur labums? Sprāgonis, vairāk nekas! Kas nogalinajis šo cilvēku? Parīze. Tiesa pat izmeklēšanu neuzsāks. Tu esi labi darījis.

Jo pļāpīgāks kļuva Tenardjē, jo nerunīgāks Žans Valžāns. Tenardjē no jauna sapurināja viņu aiz pleca.

—   Un tagad sit saujā! Dalīsimies. Tu redzēji manu atslēgu, tagad rādi man savu naudu!

Tenardjē bija īgris, rnežonigs, neuzticīgs, mazliet draudošs, tomēr draudzīgs.

Kaut kas te bija dīvains: Tenardjē izturēšanās nebija gluži dabiska, varēja just, ka viņš nav īsti savā omā. Kaut arī viņš necentās izlikties noslēpumains, tomēr runāja klusi, laiku pa laikam pielika pie lūpām pirkstu un čukstēja: «Tss!» Bija grūti uzminēt, kādēļ. Te nebija neviena cita kā tikai viņi divi. Žans Valžāns nodomāja, ka kaut kur tuvumā, kādā nostūrī, varbūt ir paslēpušies citi bandīti un ka Tenardjē nav sevišķas patikas dalīties ar tiem.

Tenardjē atsāka:

—   Beigsim. Cik daudz sīkā tu sagrabināji viņa ķešās?

Žans Valžāns parakņājās savās kabatās.

Kā atceramies, viņam bija paradums aizvien nēsāt līdz naudu. Drūmajā un briesmu pilnajā dzīvē, uz kādu viņš bija notiesāts, šis paradums bija kļuvis par likumu. Taču šoreiz viņš bija pārsteigts nesagatavojies. Vakar vakarā, būdams drūmā un nospiestā garastāvoklī, pārģērbdamies nacionālās gvardes uniformā, viņš bija aizmirsis paņemt savu kabatas portfeli. Viņam bija tikai dažas monētas vestes kabatā. Sanāca tikai kādi trīsdesmit franki. Viņš izgrieza uz āru kabatu, kas bija gluži izmirkuši no dūņām, un izlika uz sienas izvirzījuma vienu luidoru, divus piecfranku gabalus un piecus sešus vara desmitniekus.

Tenardjē izstiepa apakšlūpu, zīmīgi nogrozīdams galvu.

—   Tu jau viņu par baltu velti esi nositis, — viņš sacīja.

Bez kādas kautrēšanās viņš ņēmās pārmekiēt Žana Valžāna un Mariusa kabatas. Žans Valžāns, cenzdamies par varēm stāvēt ar muguru pret gaismu, ļāva tam rīkoties. Tenardjē, iztaustīdams Mariusa svārkus, ar kabatzagļa veiklību, Žanam Valžānam nemanot, atrada izdevību noplēst no tiem vienu stērbelīti un paslēpt zem savas blūzes, acīmredzot domādams, ka šis drānas gabaliņš varēs viņam vēlāk noderēt noslepkavotā un slepkavas sadzīšanai. Bet viņš tomēr neatrada nekā vairāk par šiem trīsdesmit frankiem.

—   Taisnība gan, — viņš noteica, — tik vien ir par abiem.

Un, aizmirsdams savu priekšlikumu — dalīt «uz pusēm», viņš paņēma visu.

Mazliet viņš svārstījās par vara santīmiem. Taču pārdomājis paņēma arī tos, norūkdams:

—   Viss viens! Bet tā nu gan ir cilvēka nožmiegšana gluži ne par ko.

To pateicis, viņš atkal izvilka no blūzes apakšas atslēgu.

—   Bet tagad, draudziņ, tev jāiet. Te tā kā gadatirgū — jāmaksā, kad iet laukā. Tu esi samaksājis — vari iet.

Un viņš sāka smieties.

Vai, sniegdams palīdzību ar šo atslēgu svešiniekam un neiziedams pa durvīm pats, bet izlaizdams citu, viņš bija rīkojies aiz tīra un nesavtīga nolūka glābt slepkavu? Par to lai mums atļauts šaubīties.

Tenardjē palīdzēja Žanam Valžānam atkal uzcelt uz pleciem Mariusu, pēc tam basām kājām uz pirkstgaliem devās pie režģiem, dodams Žanam Valžānam zīmi sekot; viņš paraudzījās laukā, pielika pirkstu pie lūpām un kādu mirkli nogaidīja, tad, palūkojies uz visām pusēm, iebāza atslēgu caurumā. Mēlīte paslīdēja sānis, un durvis atvērās. Nebija dzirdams ne krakšķiens, ne čīkstēšana. Viss notika pavisam klusu. Bija skaidrs, ka režģu durvis un eņģes, kas bija rūpīgi ieeļļotas, tika virinātas daudz biežāk, nekā to varētu domāt. Sis klusums bija baigs, tajā varēja noģist slepenus nācienus un gājienus, nakts darbu darītāju klusu ienākšanu un iziešanu, nozieguma klusos vilka soļus. Kloāka acīmredzot bija kādas noslēpumainas bandas līdzzinātāja. Mēmie režģi bija šās bandas slēpēji.

Tenardjē mazliet pavēra durvis, tieši tik daudz, lai Žans Valžāns varētu iziet, atkal aizvēra režģus, apgrieza divas reizes atslēgu un no jauna ienira tumsā, neradīdams vairāk trokšņa kā vēja dvesma. Šķita, ka ar samta ķetnām būtu aizgājis tīģeris. Mirkli vēlāk riebīgā parādība bija iegājusi necaurredzamā tumsā.

Žans Valžāns atradās laukā.

9 Kādam, kurš no tā ko saprot, Mariuss liekas miris

Viņš nolaida Mariusu uz krasta nogāzes.

Viņi bija laukā!

Miasmi, tumsa, šausmas bija aiz muguras. Viņu apņēma veselīgs, tīrs, dzīvinošs gaiss, kuru viņš līksmi un brīvi ieelpoja. Visapkārt klusums, taču šis bija burvīgs klusums ar dzidru saules rietu. Bija jau krēsla, tuvojās nakts, lielā atpestītāja, uzticama draudzene visiem tiem, kam vajadzīga tumsas sega, lai atbrīvotos no baiļu pilna nemiera. No visām malām debesis izlēja savu bezgalīgo mieru. Upe skalojās pie viņa kājām klusi kā skūpsts. Bija dzirdams gaisa dialogs starp putnu ligzdām, kas novēlēja cita citai labunakti Elizejas lauku vīksnās. Dažas zvaigznes, viegli izdurdamās cauri bāli zilajai debesu velvei, tikko saredzamas, it kā sapņodamas, nespodri staroja bezgalīgajā tālē. Vakars lēja pār Žana Valžāna galvu bezgalības burvību.

Tas bija nenoteikts un lielisks brīdis, kas nepieder ne dienai, ne naktij. Bija jau diezgan tumšs, lai no tālienes cits citu pazaudētu, un vēl diezgan gaišs, lai tuvumā pazītu cits citu.

Žanu Valžānu uz mirkli pārņēma neatvairāmi cēlais un glāstošais rāmums; mēdz būt tādi aizmiršanās mirkļi, kad ciešanas pārstāj plosīt nelaimīgo, visas domas izgaist: līdzīgi naktij pār sapņotāju klājas miers, un līdzīgi debesīm, kas iededz zvaigžņu gaismu, šai starojošajā krēslā izrotājas ar zvaigznēm arī dvēsele. Žans Valžāns nespēja novērst skatienu no bezgalīgās miglas, kas gaiša pletās virs viņa galvas; domīgs viņš gremdējās mūžīgo debesu cildenajā klusumā, mazgādamies ekstāzē un lūgšanā. Tad, itin kā viņā būtu atgriezusies pienākuma apziņa, viņš strauji noliecās pār Mariusu un, pasmēlis plaukstā ūdeni, maigi iešļāca tam sejā dažus pilienus. Mariusa plaksti neatdarījās, taču pusatvērtā mute joprojām elpoja.

Žans Valžāns dzīrās no jauna iet pasmelt ūdeni upē, kad pēkšņi juta nemieru, kā tas mēdz būt, ja aiz muguras stāv kaut kas neredzams.

Mēs jau agrāk esam minējuši šo sajūtu, ko pazīst ikviens cilvēks.

Viņš atskatījās.

Tāpat kā nesen kāds tiešām stāvēja viņam aiz muguras.

Kāds liela auguma vīrs, ģērbies garos svārkos, sakrustojis rokas uz krūtīm un labajā rokā turēdams nūjiņu ar apaļu svina rokturi, stāvēja dažu soļu atstatumā no Žana Vajžana, kas bija noliecies pār Mariusu.

Dziļajā krēslā vīrs izskatījās pēc parādības. Māņticīgs cilvēks būtu no tā nobijies tumsas dēļ, bet prātīgs cilvēks — nūjiņas dēļ.

Žans Valžāns pazina Žavēru.

Lasītājs, bez šaubām, būs jau uzminējis, ka Tenardjē vajātājs nebija neviens cits kā Žavērs. Žavērs pēc necerētās izkļūšanas no barikādes bija aizgājis uz policijas prefektūru, īsā audiencē personiski visu paziņojis pašam prefektam, pēc tam nekavējoties uzņēmies atkal savus dienesta pienākumus, kuros, kā mēs atceramies pēc lapiņas, ko pie viņa atrada, ietilpa upes labā krasta īpaša novērošana gar Elizejas laukiem, jo šī vieta kopš kāda laika bija modinājusi policijas uzmanību. Tur viņš bija pamanījis Tenardjē un devies tam pakaļ. Pārējo mēs jau zinām.

Tāpat saprotam arī, ka tik pakalpīgi Žanam Valžānam atvērtās režģu durvis bija Tenardjē gudrība. Tenardjē juta, ka Žavērs vēl aizvien ir tepat; vajātam cilvēkam piemīt nojauta, kas nekad nemaldina; šim pēdu dzinējam sunim vajadzēja pamest kaulu. Slepkava — kas par atradumu! Tas bija tāds upuris, no kura nekad nevies nespēs atteikties. Tenardjē, izlaizdams savā vietā laukā Žanu Valžānu, pameta policijai laupījumu, nojauca tai pēdas, lika aizrauties ar lielāku avantūru, atlīdzināja Žavēram par gaidīšanu, — un tas spiegam allaž glaimo, — nopelnīja trīsdesmit franku un noteikti cerēja izmukt ar šā trika palīdzību.

Žans Valžāns, no vilka bēgdams, bija iekļuvis lāča nagos.

Šīs divas sastapšanās viena pēc otras, no Tenardjē uzskriet virsū Žavēram — tas bija smags trieciens.

Žavērs nepazina Žanu Valžānu, jo tas, kā jau zinām, bija pavisam pārvērties. Viņš palika stāvam sakrustotām rokām, ar nejnanāmu kustību sažņaudza ciešāk dūrē nūjiņu un mierīgā balsī strupi jautāja:4

— Kas jūs esat?

—   Es.

—   Kas par es?

—  Žans Valžāns.

Žavērs saņēma nūjiņu zobos, mazliet petupās, noliecās, uzlika savas spēcīgās rokas Žanam Valžānam uz pleciem, iežņaugdams tos kā spīlēs, uzmanīgi ieskatījās tajā un pazina to. Viņu sejas gandrīz saskārās. Žavēra skatiens bija šausmīgs.

Žans Valžāns nepakustējās Žavēra žņaugos, tāpat kā lauva neievērotu lūša nagus.

—   Inspektor Žavēr, — viņš teica, — esmu jūsu rokās. Starp citu, kopš šārīta es sevi uzskatu par jūsu gūstekni. Es taču neuzdevu jums savu adresi tādēļ, ka gribēju no jums izbēgt. Ņemiet mani! Tikai atļaujiet man vienu!

Žavērs likās nedzirdam. Viņš vērās Žanā Valžānā ar ciešu skatienu. Viņa paceltais žoklis lika lūpām izstiepties līdz pat degunam — tā bija zīrne, ka viņš nogrimis īdzīgās pārdomās. Beidzot viņš palaida vaļā Žanu Valžānu, izslējās visā augumā, atkal paņēma rokā savu nūjiņu un kā pa sapņiem drīzāk nomurmināja nekā izrunāja šādu jautājumu-

—   Ko jūs te darāt? Un kas tas par cilvēku?

Tagad viņš Žanu Valžānu vairs neuzrunāja ar «tu».

Žans Valžāns atbildēja, un viņa balss skaņa Žavēru it kā atmodināja.

—   Tieši par viņu es ar jums gribēju runāt. Rīkojieties ar mani, kā vien jums tīk, bet papriekšu palīdziet man nogādāt viņu mājās! Tikai to es jums lūdzu.

Žavēra seja saviebās, kā tas mēdza notikt katru reizi, kad viņam likās, ka viņu varētu noturēt par spējīgu piekāpties. Bet viņš tomēr neatteica.

Viņš atkal noliecās, izvilka no kabatas mutautu, ko saslapināja ūdenī, un noslaucīja Mariusa asinīm notraipīto pieri.

—   Šis vīrs bija uz barikādes, — viņš sacīja pusbalsī, it kā pats ar sevi sarunādamies. — Tas ir tas, kuru sauca par Mariusu.

Pirmšķirīgs spiegs, kas, gaidīdams nāvi, bija visu noskatījis, visu dzirdējis, visu noklausījies un visu uztvēris; viņš spiegoja pat agonijā un, stāvēdams ar vienu kāju kapā, bija visu atzīmējis savā galvā.

Viņš satvēra Mariusa roku, taustīdams pulsu.

—  Viņš ir ievainots, — sacīja Žans Valžāns.

—  Viņš ir miris, — sacīja Žavērs.

Žans Valžāns atbildēja:

—   Nē. Vēl ne.

—       Tātad jūs viņu esat atnesis šurp no barikādes? — nobrīnījās Žavērs.

Acīmredzot viņš bija nogrimis dziļās pārdomās, ja nemaz neuzstāja pēc paskaidrojuma par aizdomīgo bēgšanu pa kloāku un pat neievēroja Žana Valžāna klusēšanu pēc sava jautājuma.

Žanu Valžānu savukārt, šķiet, nodarbināja viena vienīga doma. Viņš atsāka:

—       Viņš dzīvo Marē kvartālā, Golgatas māsu ielā pie sava vectēva … Es vairs neatceros tā vārdu.

Žans Valžāns pārmeklēja Mariusa svārkus, izvilka kabatas grāmatiņu, uzšķīra Mariusa ar zīmuli rakstīto lappusi un sniedza Žavēram.

Pie debesīm vēl mirgoja pietiekami daudz gaismas, tā ka varēja lasīt. Turklāt Žavēra acīm piemita fosforescence, kas raksturīga plēsīgiem naktsputniem. Viņš izlasīja Mariusa uzrakstītās rindiņas un norūca:

—   Žilnormāns, Golgatas māsu ielā, numurs seši.

Tad viņš uzkliedza:

—   Kučieri

Mēs atceramies fiakru, kas «katram gadījumam» gaidīja.

Mariusa piezīmju grāmatiņu Žavērs paturēja sev.

Pēc brīža ekipāža bija noripojusi pa zirgu dzirdināmo nobrauktuvi pie krasta, Mariuss tika novietots aizmugures sēdeklī, bet Žavērs apsēdās līdzās Žanam Valžānam uz priekšējā sēdekļa.

Durtiņas aizcirtās, un fiakrs ātri devās uz priekšu augšup pa krastmalu Bastīlijas virzienā.

Atstādami aiz muguras krastmalu, viņi iebrauca Parīzes ielās. Ormanis kā melns siluets uz bukas skubināja ar pātagu savus vājos zirgus. Karietē valdīja ledains klusums. Mariuss, nekustīgs, atbalstīts ar muguru dibenkaktā, uz krūtīm nokārtu galvu, nedzīvām rokām un stīvām kājām, šķiet, nekā cita vairs negaidīja kā zārku; Žans Valžāns likās darināts no tumsas, bet Žavērs — no akmens; un šai tumsas pilnajā karietē, kuras iekšpusi ik reizes, braucot garām laternai, apgaismoja zilgani bāla gaisma, līdzīga saraustītam zibens uzliesmojumam, nejaušs gadījums bija savedis kopā un baigi nostatījis aci pret aci trīs traģiska sastinguma iemiesojumus: līķi, spoku, statuju.

10 Pazudušā dēla atgriešanās

Katru reizi, kad ekipāža satricinājās uz bruģa, no Mariusa matiem noritēja asins lāse.

Bija jau pavisam satumsis, kad liakrs piebrauca pie Golgatas māsu ielas sestā numura.

Žavērs izkāpa pirmais, ar vienu acu uzmetienu pārbaudīja numuru virs vārtiem un, pacēlis smago dzelzs āmuru, kas bija vecmodīgi izrotāts ar āzi un satīru, kuri badījās, spēcīgi piesita. Durvis pavērās, un Žavērs tās atrāva vaļā. Aizdurvē žāvādamies parādījās samiegojies durvju sargs ar sveci rokā.

Mājā visi gulēja. Marē kvartālā iet gulēt agri, it īpaši dumpja dienās. Šis lāga vecais kvartāls, izbijies no revolūcijas, meklēja patvērumu miegā, tāpat kā bērni, kad tos baida ar bubuli, pabāž labi žigli galvu zem segas.

Pa to laiku Žans Valžāns un važonis izcēla Mariusu no fiakra, Žans Valžāns turēja to zem padusēm, bet važonis — aiz kājām.

Mariusu tā nesdams, Žans Valžāns pabāza roku zem saplēstajām drēbēm, sataustīja krūtis un pārliecinājās, ka sirds vēl pukst. Tā pukstēja pat mazliet stiprāk, itin kā karietes kratīšanās būtu izraisījusi dzīvības spēku pieplūdumu.

Žavērs noprasīja durvju sargam tādā balsī, kāda piederas valdības pārstāvim, sarunājoties ar dumpinieka durvju sargu:

—   Vai te dzīvo tāds Žilnormāns?

—   Dzīvo. Ko jūs vēlaties no viņa?

—   Mēs atvedām viņa dēlu.

—   Viņa dēlu? — stulbi jautāja durvju sargs.

—   Viņš ir miris.

Žans Valžāns, kurš noplīsis un netīrs sekoja aiz Žavēra un kuru durvju sargs uzlūkoja ar lielām izbailēm, deva tam ar galvu zīmi, ka tas nav tiesa.

Durvju sargs, šķiet, nesaprata ne Žavēra vārdus, ne Žana Valžāna mājienu.

Žavērs turpināja:

—  Viņš bija aizgājis uz barikādi, un te nu viņš ir.

—   Uz barikādi! — iekliedzās durvju sargs.

—   Tur viņu nogalināja. Ejiet un uzmodiniet tēvu!

Durvju sargs nekustējās no vietas.

—   Ejiet taču! — atkārtoja Žavērs.

Un vēl piebilda:

—   Rīt te būs bēres.

Žavēram visi sabiedriskās dzīves parastie notikumi bija iedalīti kategorijās, un tas ir pirmais paredzēšanas un uzraudzīšanas priekšnoteikums, turklāt katrai varbūtībai bija sava noteikta aile; visi iespējamie notikumi viņam glabājās, tā sakot, atvilktnēs, no kurām tie parādījās dienas gaismā vairāki kopā vai atsevišķi, skatoties pēc apstākļiem: ielās, piemēram, varēja izcelties tracis, dumpis, notikt karnevāli un bēres.

Durvju sargs uzmodināja tikai Basku. Basks uzmodināja Nikoletu, Nikoleta uzmodināja Žilnormānu krustmāti. Bet vectēvam ļāva gulēt, domādami, ka šo notikumu uzzināt nekad nebūs par vēlu.

Mariusu uznesa otrā stāvā, turklāt tā, ka viņā mājas galā neviens to netika manījis, un noguldīja uz veca dīvāna Žilnormāna kunga priekšistabā; un, kad Basks aizgāja pēc ārsta, bet Nikoleta atvēra veļas skapjus, Zāris Valžāns juta, ka Žavērs pieskaras viņa plecam. Viņš saprata un devās lejā pa kāpnēm, dzirdēdams sev aiz muguras Žavēra soļus.

Durvju sargs uzlūkoja viņus aizejam tāpat, kā bija uzlūkojis atnākam — ar izbaiļu pilnu miegainību.

Viņi atkal iekāpa fiakrā, bet kučieris uzrāpās uz bukas.

—       Inspektor Žavēr, — sacīja Žans Valžāns, — izdariet man vēl vienu pakalpojumu!

—   Kādu? — skarbi noprasīja Žavērs.

—       Atļaujiet man uz mirkli iegriezties mājās! Pēc tam dariet ar mani, ko gribat.

Žavērs brīdi klusēja, ierāvis zodu svārku apkaklē, pēc tam nolaida karietes priekšējo lodziņu.

—       Orman, — viņš teica, — uz Bruņu vīra ielu, numurs septiņi.

11 Nesatricināmo pamatu satricinašana

Visā brauciena laikā viņi vairs neatvēra muti.

Ko Žans Valžāns gribēja? Pabeigt to, ko bija iesācis: brīdināt Kozeti, pateikt tai, kur atrodas Mariuss, sniegt varbūt kādu citu derīgu norādījumu, izteikt, ja viņš to iespēs, pēdējos rīkojumus. Ar viņu pašu, ar to, kas skar viņa personisko likteni, — ar to bija beigas; viņš bija iekritis Žavēra nagos un nepretojās. Kāds cits šādā stāvoklī droši vien neskaidri iedomātos par virvi, ko viņam bija iedevis Tenardjē, un par dzelzs stieņiem pašā pirmajā kamerā, kurā viņš iekļūs; bet kopš sastapšanās ar bīskapu Žans Valžāns pret katru noziedzību, kaut ari pašam pret sevi, — mēs to uzsveram, — izjuta dziļi reliģisku protestu.

Pašnāvība, šī mistiskā varmācība pret nezināmo, kura varbūt daļēji ietvēra sevī dvēseles nonāvēšanu, Žanam Valžānam nebija pieņemama.

Bruņu vīra ielas sākumā fiakrs apstājās, jo šī iela bija pārāk šaura un ekipāžas nevarēja tajā iebraukt. Žavērs un Žans Valžāns izkāpa.

Ormanis pazemīgi norādīja «inspektora kungam», ka plīšs viņa karietē viscaur notraipīts ar noslepkavotā asinīm un slepkavas dubļiem. Tik daudz viņš bija sapratis. Viņš piemetināja, ka zaudējumi viņam būtu atlīdzināmi. Tai pašā laikā, izvilcis no kabatas savu dienesta grāmatiņu, viņš lūdza inspektora kungu būt tik laipnam un ierakstīt taļā «mazu atestāciju, kaut vai pavisam īsiņu».

Žavērs atstūma grāmatiņu, ko sniedza ormanis, un jautāja:

—   Cik tev pienākas, ieskaitot stavešanu un braucienu?

—   Tagad jau ceturksnis uz astoņiem, — atbildēja ormanis, — un arī plīšs bija pavisam jauns. Astoņdesmit franku, inspektora kungs.

Žavērs izvilka no kabatas četrus napoleonus un atlaida fiakru.

Žans Valžāns v nodomaja, ka Žavērs grib aizvest viņu kājām līdz Balto mantiju ielas sargpostenim vai līdz Arhīva sargpostenim, kas atradās turpat tuvumā.

Viņi iegriezās ielā. Kā parasti tā bija tukša. Žavērs sekoja Žanam Valžānam. Viņi nonāca līdz septītajam numuram.

Žans Valžāns pieklauvēja. Durvis atvērās.

—   Labi, — noteica Žavērs. — Kāpiet augšā!

Viņš piebilda ar dīvainu izteiksmi, it kā piespiezdamies izrunāt šos vārdus:

—   Es jūs te pagaidīšu.

Žans Valžāns paraudzījās Žavērā. Šāda rīcība nemaz nesaskanēja ar Žavēra paradumiem. Taču šī Žavēra parādītā augstprātīgā uzticēšanās — kaķa uzticēšanās pelei, kuru palaiž vaļā tik tālu, ka atkal var saķert, — Žanu Valžānu nevarēja sevišķi pārsteigt, jo viņš pats jau bija nolēmis nodot sevi tiesas rokās un tā visu izbeigt. Viņš pagrūda durvis, iegāja iekšā, uzsauca miegainajam durvju sargam, kas bija parāvis durvju auklu, nepieceldamies no gultas:

—   Tas esmu es! — un uzkāpa pa kāpnēm.

Nonācis otrā stāvā, viņš apstājās. Visos sāpju ceļos ir savas atpūtas vietas. Kāpņu laukumiņa paceļamais logs bija atvērts. Kā tas ir daudzās veclaicīgās mājās, kāpņu telpas logs vērās uz ielu, un no turienes ieplūda gaisma. Ielas laterna, kas atradās tieši pretī, meta mazliet gaismas uz kāpieniem, un tas aiztaupīja apgaismošanas izdevumus.

Žans Valžāns, vai nu gribēdams ieelpot svaigu gaisu, vai arī rīkodamies neapzināti, izbāza galvu pa logu. Viņš izliecās laukā uz ielas. Tā bija īsa, un laterna to apgaismoja no viena gala līdz otram. Žans Valžāns apstulba aiz pārsteiguma: tur neviena vairs nebija.

Žavērs bija aizgājis.

12 Vectēvs

Basks un durvju sargs pārnesa Mariusu uz salonu; jauneklis bija vēl aizvien nekustīgi gulējis uz dīvāna, kur bija noguldīts sākumā. Tūdaļ atsteidzās ataicinātais ārsts. Žilnormānu krustmāte bija piecēlusies.

Žilnormānu krustmāte tekāja šurpu turpu, izbijusies lauzīdama rokas, un visu laiku vaimanāja: «Žēlīgais dievs, vai tas var būt?» Brīžiem viņa vēl piemetināja: «Viss būs notraipīts ar asinīm!» Kad pirmās šausmas bija pāri, viņas apziņā, apcerot pašreizējo stāvokli, modās kaut kas līdzīgs filozofijai, kas izpaudās šādā izsaucienā? «Tā tam arī vajadzēja beigties!» Taču līdz teicienam «To es jau sen paredzēju!», ko līdzīgos gadījumos lieto, viņa nenonāca.

Pēc ārsta rīkojuma līdzās dīvānam tika nolikta saliekamā gulta. Ārsts apskatīja Mariusu un, konstatējis, ka pulss ir, ka ievainotā krūtīs nav dziļāku brūču un lūpu kaktiņos sarecējušās asinis tek no deguna dobuma, lika viņu noguldīt uz muguras gultā bez pagalvja, lai galva būtu vienā līmenī ar ķermeni, pat mazliet zemāk, un neapsegt krūtis, lai būtu vieglāk elpot. Žilnormāna jaunkundze, redzēdama, ka Mariusu izģērbj, izgāja laukā. Savā istabā viņa sāka skaitīt lūgšanas, laizdama caur pirkstiem rožukroņi.

Nekādu iekšēju ievainojumu Mariusam nebija, lode, atsitusies pret kabatas grāmatiņu, bija novirzījusies sānis un, iedama gar ribārn, atstājusi nejauku brūci, taču ne visai dziļu un tātad ne bīstamu. Garais apakšzemes gājiens bija galīgi izmežģījis lauzto atslēgas kaulu, un tādēļ šī vaina bija nopietna. Rokas bija sakapātas ar zobeniem. Neviena brūce nebija sakropļojusi seju, turpretī galva bija it kā izraibināta svītrām. Kādas sekas būs šiem ievainojumiem galvā? Vai tie bija skāruši tikai galvas ādu? Vai tie nebija ievainojuši arī galvaskausu? To vēl nevarēja pateikt. Bīstams simptoms bija tas, ka ievainojumi bija izraisījuši bezsamaņu, un no šādas bezsamaņas ne vienmēr mēdz atmosties. Turklāt ievainoto bija novājinājusi asins noplūšana. Ķermeņa apakšdaļu lejpus viduklim bija aizsargājusi barikāde.

Basks un Nikoleta plēsa veļas gabalus un gatavoja pārsējus, Nikoleta tos šuva kopā, Basks saritināja. Tā kā šarpijas viņiem nebija, ārstsprovizoriski apturēja brūču asiņošanu ar vates tamponiem. Blakus gultai uz galda, kur bija izlikti ķirurģiskie instrumenti, dega trīs sveces. Ārsts apmazgāja Mariusa seju un matus ar aukstu ūdeni. Vesels spainis kļuva sarkans vienā mirklī. Durvju sargs ar sveci rokā rādīja gaismu.

Ārsts šķita iegrimis bēdīgās pārdomās. Laiku pa laikam viņš noraidoši papurināja galvu, it kā atbildēdams pats uz savu jautājumu. Ļauna zīme slimniekam — šie noslēpumainie ārsta dialogi pašam ar sevi.

Tai brīdī, kad ārsts apslaucīja ievainotajam seju un viegli aizskāra ar pirkstiem vēl aizvien aizvērtos

plakstus, salona galā atvērās durvis un parādījās garš, balts stāvs.

Tas bija vectēvs.

Pēdējās divi dienās dumpis bija radījis Žilnormāna kungā lielu satraukumu, sašutumu un raizes. Iepriekšējā naktī viņš nebija varējis gulēt, un visu dienu viņu bija kratījis drudzis. Vakarā viņš bija aizgājis gulēt ļoti agri, piesacīdams cieši noslēgt visu māju, un aiz noguruma bija iesnaudies.

Veciem cilvēkiem ir jautrs miegs; Žilnormāna kunga istaba atradās blakus salonam, un, kaut gan visi rīkojās ļoti piesardzīgi, troksnis viņu bija uzmodinājis. Izbrīnijies par gaismu, kas iespiedās pa viņa durvju šķirbu, viņš bija izkāpis no gultas un taustīdamies atnācis līdz durvīm.

Izbrīnā viņš stāvēja uz sliekšņa, vienu roku uzlicis uz pusatvērto durvju kliņķa, mazliet paliecis uz priekšu trīcošo galvu, ģērbies baltos, cieši pieguļošos rītasvārkos, kas bija taisni un gludi kā līķauts; viņš izskatījās pēc spoka, kurš raugās kapa bedrē.

Viņš ieraudzīja gaiši apgaismoto gultu un uz matrača nekustīgu, asinīm noplūdušu jaunekli — bālu kā vasks, aizvērtam acīm, vaļēju muti, zilganām lūpām, līdz vidum kailu, visu vienās sarkanās brūcēs.

Sirmgalvis nodrebēja no galvas līdz kājām, kā vien var nodrebēt kaulaini locekļi, viņa acis, kuru radzene aiz vecuma bija iedzeltena, aizplīvurojās ar stiklainu spīdumu, seja vienā mirklī kļuva asa un pārvērtās emes krāsā līdzīgi miroņa galvai, rokas ļengani nokarājās, itin kā tajās būtu salūzusi atspere, un viņa apmulsums izpaudās vecīgo, stipri trīcošo roku izplestajos pirkstos, ceļi ieliecas, rītasvārku spraugā varēja redzēt vājās, kailās kājas, noaugušas sirmām spalvām; viņš izdvesa:

—  Mariuss!

—   Kungs, — sacīja Basks, — Mariusa kungu nupat atnesa. Viņš bijis uz barikādes un …

—   Viņš ir miris! — iesaucās sirmgalvis baigā balsī. — Ak tu razbainieks!

Tad it kā pēc kādas pēcnāves pārvēršanās šis simtgadējais sirmgalvis izslējās visā augumā kā jauneklis.

—   Kungs, — viņš teica, — jūs esat ārsts. Vispirms pasakiet man vienu: viņš ir miris, vai ne?

Ārsts, ārkārtīgi satraukts, klusēja.

Žilnormāna kungs, lauzīdams rokas, sāka drausmīgi smieties.

—   Viņš ir miris! Miris! Viņš ļāvās nogalināties uz barikādes! Aiz naida pret mani! Viņš to izdarīja man par spīti! Ak tu asinssūcējs! Tā viņš atgriežas pie manis! Ak tavu postu, viņš ir miris!

Viņš piegāja pie loga, atvēra to plaši vaļā, it kā viņam trūktu gaisa, un, stāvēdams ar seju pret tumsu, teica naktij un ielai:

—   Sadurts, sakapāts, nokauts, nobeigts, sagraizīts, sacirsts gabalos! Vai jūs redzat, kas par diedelnieku! Viņš it labi zināja, ka es viņu gaidu, ka esmu licis iekārtot viņam istabu, ka esmu piekāris savas gultas galvgalī viņa ģīmetni no tiem laikiem, kad viņš vēl bija maziņš. Viņš ļoti labi zināja, ka viņam vajag tikai atgriezties un ka es gadiem esmu viņu saucis, ka cauriem vakariem esmu sēdējis pie kamīna, salicis rokas uz ceļiem, nezinādams, ko iesākt! Tu ļoti labi zināji, ka tev vajag tikai atgriezties un pateikt: «Es esmu klāt,» — un tu būtu šās mājas saimnieks, un es tev paklausītu, un tu varētu darīt visu, ko vien gribi, ar savu veco muļķa vectēvu! Tu to ļoti labi zināji un tomēr teici: «Nē, viņš ir rojālists, es neiešu!» Un tu aizgāji uz barikādi un ļāvies sevi noslepkavot aiz ļaunprātības! Aiz atriebības par to, ko es tiku tev teicis par viņa gaišību Berī hercogu! Tas ir zemiski! Tad nu liecieties gultā un pamēģiniet mierīgi gulēt! Viņš ir miris1 Te nu ir mana atmoda!-

Ārsts, kas jau sāka kļūt nemierīgs par abiem, pameta uz mirkli Mariusu, piegāja pie Žilnormāna kunga un paņēma viņu aiz rokas. Sirmgalvis pagriezās atpakaļ, paraudzījās plaši ieplestām, asiņu pieplūdušām acīm un mierīgi sacīja:

—    Kungs, es jums pateicos. Esmu mierīgs, es esmu vīrs, esmu redzējis Luija XVI nāvi, es protu p.aciest pārbaudījumus. Bet šausmīgs ir viens — tā ir doma, ka visu šo ļaunumu nodarījušas jūsu avīzes. Kaut jums būs skribenti, tukšu vārdu lējēji, advokāti, oratori, tribūni, diskusijas, progress, izglītība, cilvēka tiesības, preses brīvība, bet, lūk, kādus jums pārnesis mājās jūsu bērnus! Ak, Marius! Cik tas ir briesmīgi! Noslepkavots! Nomiris pirms manis! Uz barikādes! Ak, tu slepkavniek! Jūs, dakter, liekas, dzīvojat mūsu kvartālā? O, es jūs labi pazīstu. Es redzu pa logu, ka jūs braucat garām sava kabrioletā. Es jums visu pateikšu. Jūs aplam domājat, ka es dusmojos. Uz mirušajiem nedusmojas. Tas būtu muļķīgi. Bet es taču esmu izaudzinājis šo bērnu. Es jau bija vecs, kad viņš vēl bija pavisam maziņš. Viņš rota- ļājās Tilēriju parkā ar savu lāpstiņu un ratiņiem, un, lai dārza uzraugi nepukotos, es pacietīgi nolīdzināju ar spieķi bedrītes, ko viņš bija izracis smiltīs ar lāpstiņu. Un tad kādu dienu viņš iesaucās: «Nost Luiju XVIII!» — un aizgāja no mājām. Tā nav mana vaina. Viņš bija tik sārts, un viņam bija pavisam gaiši matiņi. Viņa māte ir mirusi. Vai jūs esat ievērojis, ka visiem maziem bērniem ir gaiši mati? Kādēļ tas tā? Viņa tēvs ir viens no tiem Luāras razbainiekiem. Bet bērni taču neatbild par savu tēvu noziegumiem. Es viņu atceros, kad viņš vēl bija šitik liels. Viņš neparko nevarēja izrunāt skaņu d. Viņš čivināja tik mīlīgi un neskaidri kā putnēns. Atceros, kā reiz pie Farnezes Herkulesa statujas ap viņu bija sastājies ļaužu bars, priecādamies un apbrīnodams viņu, — tik skaists bija šis zēns! Tādas galviņas mēdz būt tikai gleznās. Es ar viņu runāju bargā balsī, draudēju viņam ar spieķi, bet viņš ļoti labi saprata, ka tas ir joks. No rītiem, kad viņš ieskrēja manā istabā, es rūcu, bet man likās, ka ir uzlēkusi saulīte. Nav iespējams turēties pretī šiem knauķiem. Viņi mūs sagūsta, viņi mūs tur ciet, viņi vairs nelaiž mūs vaļā. Patiesi, pasaulē nebija nekā burvīgāka par šo bērnu. Ko nu jūs tagad sacīsit par saviem Lafaijetiem, saviem Benžamēniem Konstāniem, par saviem Tirkuī de Korseliem, kas man viņu noslepkavojušu Tas taču tā nedrīkst notikt.

Viņš piegāja pie Mariusa, kurš vēl arvien gulēja zilgani bāls un nekustīgs un pie kura bija atgriezies ārsts, un atkal sāka lauzīt rokas. Bālās sirmgalvja lūpas kustējās it kā pret viņa gribu, un pār tām kā nopūtas pirmsnāves gārdzienā izlauzās gandrīz nesaprotami, tikko dzirdami vārdi:

— Ak, tu bezsirdi! Ak, tu klubist! Ak, tu ļaundari! Ak, tu septembrist!

Tie bija klusi mirēja pārmetumi līķim.

Kā tas allaž mēdz būt, kad iekšējie satricinājumi izpaužas uz āru, runas sakarība pamazām atkal atgriezās, bet sirmgalvim, šķiet, nebija vairs spēka izrunāt vārdus, viņa balss skanēja tik dobji un vāji, ka tā šķita plūstam no bezdibeņa otras malas:

—  Man vienalga, ari es pats drīz miršu. Bet padomājiet, vai tad Parīzē neatrastos tāda draiskule, kas justos laimīga, aplaimodama šo niekkalbi! Palaidnieks tāds, viņš varēja izklaidēties un baudīt dzīvi, bet viņš aizgāja kauties un ļāva sevi sašaut ar lodēm kā pēdējais muļķis! Un vēl par ko? Par republiku! Viņš varēja iet padejot uz Šomjēru, ka tas jaunekļiem piederas! Viņam taču ir tikai divdesmit gadu. Republika, vislielākā muļķība! Nabaga mātes, dzemdējiet nu vēl skaistus zēnus! Es jums saku, viņš ir miris. Tātad pa mūsu vārtiem izies divas bēru procesijas. To nu tu esi sabrūvējis ģenerāļa Lamarka skaisto acu dēļ! Ko tad viņš tev tik labu izdarījis, šis ģenerālis Lamarks! Šis kauslis, šis balamute! Skriet nāvē miroņa dēļ! Vai tur nav trakam jāpaliek! Saprotiet taču! Divdesmit gadu vecumā! Un pat neatskatīties atpakaļ, vai nav kaut kas palicis aiz muguras! Un tā nu tagad nabaga vecīšiem jānomirst pilnīgā vientulībā. Sprāgsti nost savā kaktā, vecais ūpi! Ko tur, patiesību sakot, tā arī labāk, tieši to jau es biju gaidījis, tas mani uz vietas nobeigs. Esmu pārāk vecs, man ir simt gadu, man ir simttūkstoš gadu, man jau sen ir tiesības būt mirušam.Ar šo sitienu tas būs darīts. Tātad visam beigas, kāda laime! Kādēļ bāzt viņam pie deguna ožamo spirtu un dot šīs daudzās zāles? Jūs velti pūlaties, neprātīgais dakter! Liecieties mierā, viņš ir miris, pa īstam miris. Es taču to saprotu, jo arī pats esmu miris. Viņš nekad nav apstājies pusceļā. Jā, šis laiks ir neģēlīgs, neģēlīgs, neģēlīgs, jā, tā es domāju par jums, par jūsu idejām, par jūsu sistēmām, par jūsu vadoņiem, par jūsu orākuliem, par jūsu doktoriem, par jūsu diedelniekiem rakstniekiem, par jūsu neliešiem filozofiem un par visām šīm revolūcijām, kas veselus sešdesmit gadus baida tikai vārnu barus Tiiērijās! Un, ja tu esi bijis tik nežēlīgs, ļaudams sevi tā noslepkavot, tad es nemaz neskumšu par tavu nāvi, vai tu dzirdi, slepkava!

Šai brīdī Mariuss lēnām atvēra plakstus, un viņa skatiens, kuru vēl aizmigloja miegains izbrīns, apstājās pie Žilnormāna kunga.

—  Marius! — iesaucās sirmgalvis. -— Marius! Manu mazo Marius! Manu bērniņ! Mans mīļais dēls! Tu atver acis, tu skaties uz mani, tu esi dzīvs, paldies!

Un viņš pakrita bez samaņas.

CETURTA GRAMATA no sliedĒm izsistais ŽAVĒRS

Žavērs gausiem soļiem attālinājās no Bruņu vīra ielas.

Pirmo reizi mūžā viņš iedams bija nodūris galvu un — tāpat arī pirmo reizi mūžā — salicis rokas uz muguras.

Līdz šai dienai no divām Napoleona pozām Žavērs bija pārņēmis tikai to, kas izteic pašpaļāvību, — uz krūtīm sakrustotās rokas; poza, kas izteic nedrošību, — uz muguras saliktās rokas — bija viņam sveša. Tagad bija noticis lūzums, visam viņa gausajam un drūmajam stāvam bija uzspiests satraukuma zīmogs.

Viņš devās arvien tālāk pa klusajām ielām.

Taču viņš ieturēja noteiktu virzienu.

Viņš nogriezās pa visīsāko ceļu uz Sēnu, sasniedza Vīksnu krastmalu, devās gar krastu, pagāja garām Grēva laukumam un apstājās netālu no Šatlē laukuma sargposteņa uz Dievmātes tilta stūra. Tai vietā starp Dievmātes tiltu un Maiņas kantora tiltu no vienas puses un starp Ādmiņu krastmalu un Puķu krastmalu no otras puses Sēna izveido kaut ko līdzīgu kvadrātveida ezeram ar atvaruvidū.

Laivinieki no šās vietas Sēnā vairās. Nav nekā bīs.tamāka par straujo teci, kas tais laikos bija vēl iesprostota un trakoja starp tagad nojaukto dzirnavu pāļiem. Abi tilti, tik tuvu viens pie otra, briesmas dara vēl lielākas: ūdens trakā steigā traucas cauri arku apakšai. Tas plūst turpu platām, mutuļojošām straumēm, sakrājas tur un pieaug; straume gāžas pret tiltu balstiem, it kā gribēdama tos rautin izraut ar spēcīgām ūdens virvēm. Cilvēki, kas tur iekrīt, vairs neuzpeld, tur noslīkst pat labākie peldētāji.

Žavērs atspiedās ar elkoņiem pret parapetu, atbalstījis /.odu uz rokām, un, neapzināti knibinādams ar pirkstiem biezo vaigubārdu,nodevās pārdomām.

Viņa dvēseles dziļumos nupat bija noticis lūzums, apvērsums, katastrofa — viņam bija, ko pārdomāt.

Žavērs briesmīgi cieta.

Jau vairākas stundas Žavērs vairs sevi nesaprata. Viņš bija apmulsis, viņa prāts, tik skaidrs savā aklībā, bija zaudējis parasto dzidrumu; kristāls bija kļuvis nespodrs. Žavērs juta, ka pienākuma apziņa viņā ir sašķēlusies, un viņš to nevarēja sev noslēpt. Kad viņš tik negaidot bija sastapis Sēnas krastā Žanu Valžānu, viņā pamodās kaut kas līdzīgs vilkam, kas beidzot atkal notvēris laupījumu, un kaut kas līdzīgs sunim, kurš atkal atradis savu saimnieku.

Viņš redzēja savā priekšā divus ceļus, abus vienlīdz taisnus, taču šie ceļi bija divi, un tas viņu biedēja, jo visu mūžu viņš bija gājis tikai pa vienu taisnu līniju. Un it īpaši viņu mocīja tas, ka abi šie ceļi bija gluži pretēji. Ikviena no šīm divi taisnajām līnijām izslēdza otru. Kura tad no abām bija pareizā?

Viņa stāvoklis bija neizsakāmi grūts.

Būt par savu dzīvību parādā noziedzniekam, atzīt šo parādu un atmaksāt to, pret paša gribu būt pār vienu kārti metamam ar vairākkārtēju noziedznieku un samaksāt ar pakalpojumu pret pakalpojumu; atļauties sev sacīt: «Ej prom!», bet viņam savukārt pateikt: «Tu esi brīvs!» — personisku motīvu dēļ upurēt pienākumu, šo vispārējo pienākumu, un sajust šais personiskajos motīvos arī kaut ko vispārēju, varbūt pat augstāku; nodot sabiedrību, lai paliktu uzticīgs savai sirdsapziņai. Un visām šīm bezjēdzībām vajadzēja notikt un uzbrukt tieši viņam. Tas tad arī bija viņu satriecis.

Kaut kas viņu bija pārsteidzis: Žans Valžāns bija viņu apžēlojis, un-kaut kas viņu bija satriecis: viņš pats, Žavērs, bija apžēlojis Žanu Valžānu.

Kas ar viņu bija noticis? Viņš lūkoja sevi saprast un nepazina vairs pats sevi.

Ko tagad darīt? Nodot Žanu Valžānu bija slikti, atstāt Žanu Valžānu brīvībā arī bija slikti. Pirmaja gadījumā valdības pārstāvis nolaidās zemāk par katordznieku, otrā — katordznieks pacēlās augstāk par likumu un mīdīja to kājām. Abos gadījumos negods krita uz viņu, Žavēru. Lai viņš rīkotos kā rīkodamies, viņam bljļ beigas. Cilvēka liktenī atgadās stāvas kraujas, no kurām nav iespējams izvairīties un no kurām visa dzīve šķiet kā bezdibenis. Žavērs stāvēja vienā tādā kraujā.

Visvairāk viņu tirdīja tas, ka viņš bija spiests domāt. Uz to spieda šo pretrunīgo jūtu nevaldāmais spēks. Domāšana viņam bija nepierasta un ārkārtīgi mokoša.

Domām vienmēr piemīt zināma daļiņa apslēpta dumpīguma, un viņu saniknoja, ka tas slēpās arī viņā.

Jebkura doma, kas neietvērās viņa šaurajā pienākumu lokā, jebkādos apstākļos viņam būtu šķitusi nevajadzīga un nogurdinoša, bet domāt par nupat aizritējušās dienas notikumiem — tā bija spīdzināšana. Taču pēc tik stipriem satricinājumiem vajadzēja ielūkoties savā sirdsapziņā un dot sev norēķinu pašam par sevi.

Tas, ko viņš nupat bija izdarījis, lika viņam nodrebēt. Viņš, Žavērs, pretēji visiem policijas reglamentiem, pretēji visiem politiskajiem un juridiskajiem priekšrakstiem, pretēji visam likumu kodeksam bija atradis par iespējamu palaist brīvībā noziedznieku, tā viņam bija labpaticis, sabiedrības intereses viņš bija pakļāvis savām personiskajām interesēm. Vai tas bija kur redzēts? Katru reizi, iedomādamies šo vārdā nenosaucamo izdarību, viņš nodrebēja no galvas līdz papēžiem. Par ko tagad izšķirties? Viņam atlika tikai viens: steidzīgi atgriezties Bruņu vīra ielā un apcietināt Žanu Valžānu. Skaidrs, ka tā bija jādara. Bet viņš to nespēja.

Kaut kas viņam aizsprostoja ceļu uz to pusi.

Kas īsti? Kas? Vai tad pasaulē ir vēl kas cits bez tiesām, bez tiesas spriedumiem, policijas un varas orgāniem? Žavērs bija satriekts.

Neaizskarams galernieks! Taisnīgumam neaizsniedzams katordznieksl Un tas viss Žavēra vainas dēļi

Vai tas nebija briesmīgi, ka Žavērs un Žans Valžāns, šie divi cilvēki, kuri kā viens, tā otrs piederēja likumam un bija radīti tam, lai viens sodītu, bet otrs ciestu sodu, bija nonākuši tik tālu, ka abi divi bija noniecinājuši likumu?

Kā tad tā? Izdarīt tādas nekrietnības, un neviens netiks sodīts?! Vai tad Žans Valžāns ir stiprāks par visu sabiedrisko kārtību un paliks brīvs, bet viņš, Žavērs, joprojām ēdīs valdības maizi?!

Pārdomas kļuva aizvien drūmākas.

Sajās pārdomās viņš būtu varējis sev izteikt vēt vienu pārmetumu par dumpinieku, kuru bija nogādājis Golgatas māsu ielā, bet viņš par to nedomāja. Mazākais pārkāpums pazuda blakus lielākajam. Turklāt šis dumpinieks bija neapšaubāmi miris, un saskaņā ar likumu nāve izbeidz vajāšanu.

Žans Valžāns — šis smagums nospieda viņa sirdi.

Žans Valžāns jauca viņam prātus. Visas aksiomas, kas viņam mūžā bija noderējušas par atbalstu, sabruka šā vīra priekšā. Žana Valžāna augstsirdība pret viņu, Žavēru, nomāca viņu. Arī citi fakti, kurus viņš atcerējās un agrāk bija uzskatījis par melīgiem un neprātīgiem, tagad viņam parādījās īstajā gaismā. Aiz Žana Valžāna parādījās Madlēna kunga tēls, un šīs abas personas, viena ar otru jaukdamās, saplūda vienā cildenā personībā. Žavērs juta, ka viņa dvēselē iezogas kaut kas briesmīgs — katordznieka apbrīnošana. Cienīt katordznieku — vai tas bija iespējams? Viņš drebēja no šīm domām, bet nespēja tās atvairīt. Lai kā viņš pretojās, sirds dzijumos bija jāatzīst šā nožēlojamā vīra cildenums. Tas bija neizturami.

Labdarīgs ļaundaris, līdzjūtīgs katordznieks, lēnprātīgs, izpalīdzīgs, žēlsirdīgs, kas atmaksā ļaunu ar labu, piedod saviem nīdējiem, parāda žēlsirdību, kad vajadzētu atriebties, labāk pazudina sevi nekā savu ienaidnieku, glābj to, kas viņu apvainojis, noziedznieks, kas nometies ceļos tikumības augstumos, tuvāks eņģelim nekā cilvēkam! Žavērs bija spiests atzīties, ka šāds ērms pasaulē ir.

Tā nevarēja turpināties.

Protams, — un tas ir jāapliecina, — viņš nepadevās bez pretošanās šim ērmam, šim nekrietnajam eņģelim, šim ienīstajam varonim, kas viņā izraisīja gandrīz vienādu sašutumu un apbrīnu. Cik reižu, braucot karietē vaigu vaigā ar Žanu Valžānu, viņā nebija ierēcies likumības tīģeris. Cik reižu viņš nebija sajutis kārdinājumu mesties Žanam Valžānam virsū, sagrābt to un saplosīt, citiem vārdiem sakot, apcietināt. Patiesi, kas varēja būt vienkāršāks? Uzsaukt pie pirmā sardzes posteņa, kuram brauca garām: «Dzirdiet, te ir vairākkārtējs noziedznieks, kas slapstās no tiesas!», pasaukt žandarmus un pateikt: «Šis vīrs ir jūsu!», pēc tam aiziet, atstāt tiem šo nolādēto, nelikties vairs ne par ko zinis un vairs nekur neiejaukties. Šis vīrs taču uz visu mūžu ir likuma gūsteknis, lai likums ar viņu dara, ko grib. Vai var būt vēl kas taisnīgaks? To visu 2avērs tika sev teicis, viņš bija gribējis iet vēl tājāk: rīkoties, sagrābt pats šo vīru, bet arī toreiz, tapat kā tagad, nebija to varējis izdarīt; katru reizi, kad viņa roka bija satraukti pacēlusies, lai sagrabtu Žanu Valžānu aiz apkakles, tā bija atkritusi atpakaļ ka svina pielieta, un sirds dziļumos viņš dzirdēja kadu balsi, dīvainu balsi, kas viņam kliedza: «Labi. Nodod savu glābēju! Pēc tam kā Poncijs Pilāts liec atnest ūdens bļodu un nomazgā savus plēsoņas nagus!»

Tad viņa pārdomas pievērsās sev pašam, un blakus paaugstinātajam Žanam Valžānam viņš redzēja sevi, Žavēru, pazemotu.

Kāds katordznieks bija viņa labdaris!

Bet kādēļ gan viņš bija atļāvis šim vīram dāvāt sev dzīvību? Viņam bija tiesības tikt nogalinātam uz barikādes. Viņam vajadzēja izlietot šīs tiesības. Vajadzēja pasaukt citus dumpiniekus palīgā pret Žanu Valžānu un piespiest tos, lai tie nošauj viņu, Žavēru, — tā būtu bijis labāk.

Visvairāk viņu mocīja zudusī pašpaļāvība. Viņš bija zaudējis pamatu zem kājām. No kodeksa viņa rokās bija palikušas vairs tikai skrandas. Viņam uzmācās līdz šim nepazītas šaubas. Viņā norisa dziļa jūtu atklāsme, pilnīgi atšķirīga no tās likuma atzīšanas, kas bija bijusi viņa vienīgā mēraukla līdz šim. Palikt agrākā godīgum« ietvaros — ar to vairs nepietika. Pēkšņi radās vesela virkne neparedzētu notikumu un pakļāva viņu savai varai. Viņa dvēselei atklājās pavisam jauna pasaule: pieņemta un atmaksāta labdarība, uzupurēšanās, līdzcietība, iecietība, žēlsirdības uzvara pār bardzību, laba vēlēšana, tiesas sprieduma atcelšana, nosodītā apžēlošana, asaras likuma acīs, dievišķs taisnīgums, pretējs cilvēku taisnīgumam. Viņš redzēja tumsā līdz šim nepazītu baigu morālisku saullēktu, tas šausmināja viņu un žilbināja. Ūpis bija spiests skatīties ar ērgļa acīm.

Viņš teica sev: tātad ir tiesa, ka mēdz būt izņēmumi, ka varas orgāni var maldīties, ka likums var būt par mazu kādas parādības priekšā, ka visu nevar ietilpināt kodeksa krājumā, ka dažkārt jāpaklausa neparedzētajam un katordznieka tikumība var izlikt slazdus ierēdņa tikumībai, ka šaušalīgais var kļūt dievišķīgs, ka dzīvē mēdz būt šādas lamatas, un izmisis domāja, ka ari viņš pats nav ticis pasargāts no šāda pārsteiguma.

Viņš bija spiests atzīt, ka labais eksistē. Sis katordznieks bija labs. Un viņš pats, — kaut kas nedzirdēts, — nupat viņš arī bijis labs. Tātad viņš bija demoralizējies.

Viņš uzskatīja sevi par nelieti. Šausminājās pats par sevi.

Žavēra ideāls nebija būt cilvēcīgam, augstsirdīgam, cēlam, viņa ideāls bija — būt nevainojamam.

Un tagad viņš ir izdarījis pārkāpumu.

Kā viņš tik tālu nonācis? Kā tas viss bija noticis? Viņš pats nevarētu sev to pateikt. Viņš sakampa galvu rokās, bet tās bija veltīgas pūles — viņš to nespēja sev izskaidrot.

Viņam, protams, visu laiku bija bijis nodoms nodot Žanu Valžānu likuma rokās, jo Žans Valžāns bija likuma gūsteknis, bet viņš, Žavērs, — likuma vergs. Kamēr Žans Valžāns bija viņa varā, viņš ne mirkli nebija sev atzinies, ka viņam bijis prātā to palaist. Tas bija noticis it kā bez viņa ziņas, ka roka atvērusies un palaidusi to vaļā.

Viņa acu priekšā pavērās daždažādas mīklainas parādības. Viņš uzdeva sev jautājumus un atbildēja uz tiem, bet atbildes viņu biedēja. Viņš sev jautāja: «Šis katordznieks, šis nelaimīgais, kuru es tiku nežēlīgi vajājis un kura nagos biju iekritis, kurš varēja atriebties un kuram pat vajadzēja to darīt gan aiz vecā ienaida, gan savas drošības labad, — ko viņš ir izdarījis, dāvādams man dzīvību un apžēlodams mani? Savu pienākumu? Nē. Kaut ko vairāk. Un es, kad es savukārt apžēloju viņu, ko es izdarīju? Savu pienākumu? Nē. Kaut ko vairāk. Tātad ir kaut kas lielāks par pienākumu?» Te viņš apmulsa, viņa līdzsvars sašķobījās, viens svaru kauss krita bezdibenī, otrs uzskrēja līdz debesīm, un Žavērs ne mazāk baidījās no tā, kas bija augšā, kā no tā, kurš bija apakšā. Nemaz nepiederēdams ne pie tā sauktajiem volteriāņiem, ne pie filozofiem, ne pie neticīgajiem, bet, gluži otrādi, instinktīvi cienīdams oficiālo baznīcu, viņš tomēr to uzskatīja tikai par cildenu daļu no sociālā veselā; kārtība bija viņa dogma, un viņam ar to pietika. Kopš bija sasniedzis vīra gadus un kļuvis par ierēdni, gandrīz visas savas reliģiskās jūtas viņš ielika policijas dienestā un bija spiegs, — šos vārdus mēs te lietojam bez mazākās ironijas un nopietnākajā nozīmē, — bija — mēs jau sacījām — spiegs, tāpat kā cits mēdz būt garīdznieks. Viņam bija savs priekšnieks, Ziskē kungs; līdz šai dienai viņš ne reizes nebija padomājis par citu priekšnieku — par dievu.

So jauno priekšnieku, dievu, viņš piepeši izjuta un bija par to satraukts.

Viņš jutās apmulsis no negaidītās sastapšanās, viņš nezināja, ka izturēties pret šo priekšnieku, viņš, kas labi zināja, ka padotajam allaž jālokās, ka tas nedrīkst nedz nepaklausīt nedz nosodīt, nedz apstrīdēt un ka tad, ja pavēle ir pārāk dīvaina, apakšniekam nav citas izejas kā iesniegt atlūgumos.

Bet kā lai iesniedz atlūgumu dievam?

Lai bija kā būdams, viņš allaž atgriezās pie fakta, kas aizēnoja visu pārējo, — ka viņš nupat izdarījis šausmīgu pārkāpumu. Viņš nebija aizturējis vairākkārtēju noziedznieku, kas izbēdzis no katorgas. Viņš bija palaidis brīvībā galernieku. Viņš bija nozadzis likuma pārstāvjiem cilvēku, kas tiem piederēja. Viņš to bija izdarījis. Viņš vairs nesaprata sevi. Viņš nebija drošs, vai ir vairs pats. Rīcības cēloņi viņam bija pagaisuši, un viņam reiba galva. Līdz šim brīdim viņš bija dzīvojis tai aklajā ticībā, kas rada drūmu godīgumu. Nu ticība viņu bija atstājusi, viņam pietrūka arī godīguma. Viss, kam viņš bija ticējis, izgaisa. Nevēlamās patiesības viņu neatvairāmi vajāja. Tagad vajadzēja kļūt par citu cilvēku. Viņš izcieta dīvainas sāpes, it kā apziņā pēkšņi būtu izoperēta katarakta. Viņš sāka redzēt to, ko bija derdzies redzēt. Viņš jutās iztukšots, nederīgs, izrauts no agrākās dzīves, atbrīvots no darba, salauzts. Viņā bija miris varas pārstāvis. Viņa dzīvei vairs nebija nekādas jēgas.

Cik šausmīgs stāvoklis — būt aizkustinātam!

Būt granītam un šaubīties! Būt par soda statuju, kas izlieta likuma veidnē, un pēkšņi sajust, ka bronzas krūtīs slēpjas kaut kas aplams un nepaklausīgs, gandrīz līdzīgs sirdij! Nonākt tik tālu, ka atmaksāt labu ar labu, kaut gan līdz šai dienai bija lūkojis sev iestāstīt, ka tāds labums ir ļaunums! Būt par ķēdes suni un luncināties! Būt ledum un izkust! Būt knaiblēm un pārvērsties par jutīgu roku! Pēkšņi sajust, ka atveras plaukstas! Izlaist no rokām laupījumu — cik šausmīgi!

Cilvēks-lode, kas nomaldījies no sava ceļa un skrien atpakaļl

Būt spiestam atzīties: nemaldīgums nav nemaldīgs, ari dogmā var iezagties kļūda, likumu kodeksā nav pateikts viss, sabiedriskā iekārta nav pilnīga, varas orgāni var kļūt svārstīgi, nesagraujamais var sagrūt, arī tiesneši ir tikai cilvēki, likums var maldīties, tribunāli var kļūdīties! Debesu velves milzīgajā, zilajā rūtī ieraudzīt plaisu!

Tas, kas notika Žavērā, tā bija taisnvirziena sirdsapziņas Fampū, dvēseles noiešana no sliedēm, drumslās sasists godīgums, kas bija neatturami traucies pa taisnu līniju un izšķīdis, saduroties ar dievu. Protams, tas bija dīvaini. Lai sabiedriskās kārtības lokomotīves vadītāju, valsts varas mašīnistu, kas uzkāpis aklā dzelzu zirgā uz nosprausta ceļa, varētu izsviest no segliem gaismas stars! Lai nemainīgais, taisnais, precīzais, ģeometriski pareizais, paklausīgais, nevainojamais varētu sašķobīties? Vai arī lokomotīvei varētu būt ceļš uz Damasku?

Dievs, kas allaž iemājo cilvēkā, viņa īstā sirdsapziņa, kura noraida neīsto sirdsapziņu, liedz dzirkstelei izdzist, liek staram atcerēties sauli, pavēl dvēselei atšķirt īsto patiesību, kad tā saduras ar šķietamo patiesību, nezūdošā cilvēcība, nepazudināmā cilvēka sirds, šis krāšņais retums, varbūt visskaistākais mūsu iekšējais brīnums — vai Žavērs to saprata? Vai Žavērs to apjēdza? Vai Žavērs to aptvēra? Protams, ne. Bet viņš juta, ka viņa galva pārplīsīs no neizprotamās neapstrīdamības.

Viņš nebija tik daudz šā brīnuma pārvērstais, cik tā upuris. Viņš tam padevās izmisis. Tai visā viņš redzēja vienīgi milzīgo dzīves smagumu. Viņam likās, ka kopš šā brīža viņa elpa ir uz mūžu aizžņaugta.

Just virs savas galvas nezināmo viņš nebija radis.

Līdz šim viss, kas bija augstāks par viņu, viņa skatienam bija šķitis kā gluda virsa, vienkārša, caurspīdīga, tur nebija nekā nesaprotama, nedz tumša, nedz tāda, kas nebūtu noteikts, saskaņots, savienots, precīzs, eksakts, norobežots, ierobežots, nobeigts, viss bija iepriekš paredzēts; valsts vara viņam bija kaut kāds līdzenums bez stāvām kraujām, nekāda galvas reiboņa tā neradīja. Žavērs bija redzējis nezināmo tikai apakšā. Nelikumīgais, neparedzētais, nekārtīgais, juceklīga krišana haosa, iespēja noslīdēt bezdibenī — tas viss bija zemāko slāņu, dumpinieku, ļaundaru, nožēlojamo daļa. Tagad Žavērs bija atkritis augšpēdus, un pēkšņi viņu pārņēma šausmas no nepieredzētas ainas: bezdibenis atradās virs viņa.

Kas tad tas! Viss bija apgriezies ačgārni! Viņš bija galīgi izsists no sliedēm! Kam lai tagad uzticas? Viss, kam viņš bija ticējis, sabruka.

Kas gan notiek? Vājāko vietu sabiedriskajā iekārtā bija varējis atrast kads nožēlojamais ar cēlu dvēseli! Kā tad tā? Godīgs likuma kalps pēkšņi ieraudzīja sevi iežņaugtu starp divi noziegumiem: starp noziegumu — ļaut kādam vīram izbēgt un noziegumu — apcietināt to! Tātad ne viss bija paredzēts instrukcijā, ko valsts izdevusi ierēdnim! Tātad, pildot pienākumu, varēja nonākt arī strupceļā! Kā tā? Vai tiešām tā ir īstenība? Vai tas varēja būt, ka izbijis bandīts, salīcis zem apsūdzību nastas, varēja atkal atliekt muguru un galu galā parādīt, ka viņam taisnība? Vai tas bija ticams? Vai tiešām ir tādi gadījumi, kad likumam, murminot atvainošanos, jāatkāpjas pārvērstā noziedznieka priekšā?

Jā, tā bija! Un Žavērs to redzēja! Žavērs ar to bija saskāries! Un viņš ne vien nevarēja to noliegt, bet bija tajā pats piedalījies. Tā bija īstenība. Tas bija briesmīgi, ka reāli fakti varēja nonākt līdz tādam absurdam.

Ja fakti pildītu savu pienākumu, tie kalpotu tikai likuma apstiprināšanai; faktus taču sūta dievs. Vai tad arī anarhija mūsu dienās nokāpj no augšas?

Tā gan pieaugošais nemiers, gan mulsuma radītie redzes māņi izdzēsa visu, kas būtu varējis atvieglot vai uzlabot viņa dvēseles noskaņu, un sabiedrība, un cilvēce, un visums no šā brīža rādījās viņa acīm vienkāršās un pretīgās kontūrās, — tātad sodu sistēma, iztiesātā lieta, neapstrīdamais likuma spēks, augstākās tiesas spriedumi, maģistratūra, valdība, izmeklēšana un sodi, oficiālā gudrība, likuma nemaldīgums, autoritātes princips, visas dogmas, uz kurām balstās politiskā un civilā drošība, suverenitāte, jurisdikcija, kodeksa diktētā loģika, sabiedrības pamati, vispāratzītās patiesības — tas viss ir tikai gruži, lūžņu kaudze, haoss, un viņš pats, Žavērs, kārtības sargātājs, neuzpērkamais policijas kalps, ķēdes suns sabiedrības sardzē, ir uzveikts un satriekts pīšļos, bet uz šīm drupām stāv vīrs ar zaļu arestanta cepuri galvā un oreolu ap pieri. Lūk, līdz kādam apvērsumam viņš bija nonācis, kāda baiga vīzija kremta viņa dvēseli.

Vai tas ir izturams? Nē.

Šausmīgāku stāvokli nevar nemaz iedomāties. Bija tikai divi ceļi, kā no tā izkļūt. Viens — nekavējoties doties atpakaļ pie Žana Valžāna un nogādāt atkal cietumā izbēgušo katordznieku. Otrs…

Žavērs atstāja tilta parapetu un šoreiz ar paceltu galvu devās stingrā solī uz policijas posteņa telpu, uz kuru norādīja laterna Satlē laukuma stūrī.

Nonācis tur, viņš pa logu ieraudzīja dežurējošo seržantu un iegāja iekšā. Jau no tā vien, kā viņi atgrūž sardzes telpas durvis, policisti pazīst cits citu. Žavērs pateica savu vārdu, parādīja seržantam savu karti un apsēdās pie galda, uz kura dega svece. Uz galda atradās spalva, svina tintnīca un papīrs — varbūtējam gadījumam, ja ievajadzētos uzrakstīt protokolu vai norīkojumu nakts patruļām.

Sāds galds, ko arvien papildina salmu pinuma krēsls, pieder pie nodibinātās kārtības, kāda pastāv visās policijas posteņu telpās: galdu katrā ziņā grezno bukša koka trauciņš ar zāģskaidām un kartona kārbiņa, pilna sarkanām oblatēm vēstuļu aizlīmēšanai; šāds galds ir oficiālā tiesvedības stila zemākā pakāpe. Tieši pie šā galda iesākas valsts literatūra.

Žavērs paņēma spalvu un papīra lapu un sāka rakstīt. Lūk, ko viņš uzrakstīja:

Dažas piezīmes policijas dienesta labā

«Pirmkārt: es lūdzu prefekta kungu iemest te acis.

Otrkārt: apcietinātajiem, kad tie nāk no pratināšanas, liek noauties un stāvēt kailām kājām uz klona, kamēr tos pārmeklē. Daudzi, atgriezušies cietumā, sāk kāsēt. Tas rada izdevumus par slimnīcu.

Treškārt: izsekošanas sistēma ar aģentu nomainīšanos ik pēc zināma atstatuma ir laba, bet sevišķi svarīgos gadījumos vajadzētu, lai vismaz divi aģenti nepazaudētu viens otru no acīm: ja viens aģents dienesta pildīšanā kaut kāda iemesla dēļ kļūtu nevērīgāks, otrs viņu uzmanītu un aizstātu.

Ceturtkārt: nav saprotams, kādēļ Madlonetas cietumā ar speciālu rīkojumu cietumniekiem aizliegts lietot krēslus, pat ja tie par to maksā.

Piektkārt: Madlonetas cietuma bufete aizžogota tikai ar diviem šķērsstieņiem, tādēļ apcietinātie var pieskarties bufetnieces rokai.

Sestkārt: apcietinātie, tā sauktie «rējēji», kas izsauc citus apcietinātos uz pieņemamo istabu, liek cietumniekiem maksāt divus sū, lai to vārdus izsauktu skaidrāk. Ta ir zagšana.

Septītkārt: aušanas darbnīcā par katru nolaistu pavedienu no cietumnieka atvelk desmit sū; tā ir uzņēmēja ļaunprātība, jo audekls tādēļ nemaz nav sliktāks.

Astotkart: nav pieļaujams, ka Forsas cietuma apmeklētājiem, ejot uz Svētās Ēģiptes Marijas pieņemamo istabu, jāiet cauri mazgadīgo noziedznieku pagalmam.

Devītkartir zināms, ka ik dienas prefektūras pagalmā var dzirdēt žandarmus stāstām par apsūdzēto nopratināšanām. Žandarms, kuram jābūt nevainojamam, nedrīkst izpļāpāt to, -ko viņš dzirdējis izmeklētāja kabinetā; tas jau ir smags pārkāpums.

Desmitkārt: Anrī kundze ir godīga sieviete, viņas bufete ir ļoti tīra, taču nav labi, ka sievietei jābūt par vieninieku kameru lodziņu slēdzēju. Tas nedara godu Konsjeržērijas cietuma augstajai kultūrai.»

Žavērs uzrakstīja šīs rindiņas savā mierīgajā, līdzenajā rokrakstā, neizlaižot nevienu komatu, skaļi čirkstinot ar spalvu pa papīru. Zem beidzamās rindiņas viņš parakstījās-

«Žavērs, I klases inspektors.

Šatlē laukuma policijas postenī.

1832. gada 7. jūnijā ap pulksten vieniem naktī.»

Žavērs nosusināja tinti uz papīra, salocīja to kā vēstuli, aizzieģelēja, uzrakstīja otrā pusē «Ziņojums administrācijai», atstāja to uz galda un izgāja laukā. Restotās stikla durvis aizcirtās aiz,viņa.

Viņš no jauna pārgāja šķērsām pāri Šatlē laukumam, sasniedza atkal krastmalu un ar automāta precizitāti atgriezās atpakaļ tai pašā vietā, ko bija atstājis pirms stundas ceturkšņa; viņš atspiedās ar elkoņiem tai pašā pozā uz tās pašas parapeta plāksnes. Šķita, ka viņš nemaz nebūtu izkustējies no vietas.

Bija pavisam tumšs. Tas bija kapenīgs klusuma brīdis, kāds mēdz iestāties pēc pusnakts. Mākoņu sega aizslēpa zvaigznes. Debesis klāja baiga, bieza migla. Sitē kvartāla namos nebija manāma neviena uguntiņa, nebija neviena gājēja, cik vien tālu varēja redzēt, ielas un krastmalas bija tukšas. Dievmātes katedrāle un tiesu pils torņi

Šķita kā pašas nakts kontūras. Kāda laterna sārtoja krastmalas grodus. Tiltu silueti zuda miglā cits aiz cita. Lietus bija pacēlis upes ūdeņus.

Vieta, kur Žavērs bija atspiedies a/ elkoņiem, kā atceramies, atradās tieši virs Sēnas straujās teces, virs pašas briesmīgās atvara spirāles, kas nemitīgi te savijās virpulī, te atritinājās kā bezgalīga skrūve.

Žavērs pielieca galvu un paraudzījās uz leju. Viss bija melns. Nevarēja nekā izšķirt. Bija dzirdama ūdens burbuļošana, bet pašu upi nevarēja redzēt. Brīžiem šai reibinošajā dziļumā parādījās un izlocījās malduguntiņa, jo ūdenim piemīt spēja pat vistumšākajā naktī notvert kaut kur gaismu un pārvērst to ugunīgos zalkšos. Uguntiņa izdzisa, un atkal nekas nebija saskatāms. Šķita, ka tur būtu pavērusies pati bezgalība. Tas, kas bija apakšā, nebija ūdens — tas bija bezdibenis. Stāvais, tumšais krastmalas mūris, saplūstot kopā ar miglu un tūdaļ izgaistot, izskatījās kā bezgalības krauja.

Nekas nebija redzams, bet varēja just nemīlīgo ūdens vēsumu un mitro akmeņu sājo smaržu. No šā bezdibeņa cēlās uz augšu neganta dvesma. Uzplūdusī upe, ko vairāk varēja uzminēt nekā redzēt, viļņu traģiskā šalkšana, drūmais tilta arku masīvums, vilinošā krišana šai tumšajā tukšumā — visa šī tumsa bija pilna šausmu.

Žavērs stāvēja kādu brīdi nekustēdamies, raudzīdamies tumsas atvarā, viņš it kā uzmanīgi aplūkoja neredzamo. Ūdens krāca. Piepeši viņš noņēma platmali un nolika to uz krastmalas margām. Mirkli vēlāk kāds garš, melns stāvs, ko novēlojies gājējs iztālēm varētu noturēt par spoku, nostājās visā augumā uz parapeta, noliecās par Sēnu, pēc tam atkal izslējās un iekrita tieši tumsā; noskanēja dobjš šļakstiens, un vienīgi nakts zināja, kā šis tumšais stāvs raustījās krampjos, pazuzdams ūdenī.

PIEKTĀ GRAMATA  MAZDĒLS UN VECTĒVS

.

1 Nodaļa, kurā atkal ieraugām koku ar cinka riņķi

Kādu laiku pēc nupat atstāstītajiem notikumiem cieni jamais Ķeļļapauris piedzīvoja lielu uztraukumu.

Cienījamais Ķeļļapauris ir tas pats šosejas strādnieks no Monfermeijas, kuru jau esam sastapuši šās grāmatas drūmakajās nodaļās.

Ķeļļapauris, kā lasītājs varbūt atcerēsies, bija vīrs, kas nodarbojās ar dažādām lietām — arī ar tumšām. Viņš skaldīja akmeņus un aplaupīja ceļiniekus uz lielceļa. Šim akmeņskaldītājam un zaglim bija viens sapnis: viņš ticēja, ka Monfermeijas mežā ir aprakta manta. Viņš cerēja, ka vienā jaukā dienā atradīs zem koka zemē apraktu naudu; pagaidām viņš to labprāt mēdza pameklēt garāmgājēju kabatās.

Taču patlaban viņš uzmanījās. Viņš nupat bija izsprucis ar veselu ādti. Kā zinām, viņš tika saņemts ciet kopā ar citiem bandītiem Zondreta midzenī. Netikums dažkārt var būt ari noderīgs: viņu bija izglābusi dzeršana. Neviens tā ir nevarēja noskaidrot, vai viņš tur atradās kā zaglis vai kā apzagtais. Pamatojoties uz pilnīgi pierādīto viņa nepieskaitāmību aplaupīšanas vakarā, viņa lieta tika izbeigta un viņu atbrīvoja. Viņš bija atkal izsprucis brīvībā. Bija atgriezies atpakaļ tai pašā ceļa posmā starp Gaņī un Laņī skaldīt, valdībai akmeņus administrācijas uzraudzībā, saīdzis, stipri domīgs, mazliet atsalis pret zagšanu, kas viņu gandrīz bija pazudinājusi, bet ar jo lielāku patikšanu pievērsdamies vīnam, kurš viņu bija izglābis.

Neilgi pēc atgriešanās zem savas zaru būdas velēnu jumta viņu ļoti uztrauca šāds atgadījums.

Kādu ritu, iedams kā parasti mazliet pirms gaismiņas uz savu darba vietu — un varbūt ari uz savu paslēptuvi, — Ķeļļapauris pamanīja caur zariem kādu vīru, kuram viņš redzēja gan tikai muguru, bet, kā viņam iztālēm un rīta krēslā likās, pēc sava auguma šis vīrs neizskatījās gluži svešs. Kaut gan Ķeļļapauris bija dzērājs, viņam bija lieliska un gaiša atmiņa — nepieciešams aizsargāšanās ierocis ikvienam, kas ne visai labi satiek ar likumīgo kārtību.

«Velns parāvis, kur es šito vīru esmu redzējis?» viņš sev jautāja.

Bet neko citu nevarēja atbildēt kā vien to, ka šis augums atgādināja kādu, kas atstājis viņa atmiņā neskaidras pēdas.

Tad, nelauzīdams daudz galvu par līdzību, kuru vairs nekādi nevarēja atcerēties, Ķeļļapauris sāka āpsvērt un salīdzināt. Sis vīrs nebija šejienietis. Viņš no kaut kurienes ieradies. Acīmredzot kājām. Neviens diližanss šai laikā nebrauc cauri Monfermeijai. Viņš ir gājis cauru nakti. No kurienes viņš atnācis? Ne no tālienes. Jo viņam nebija ne mugursomas, ne saiņa. Droši vien no Parīzes. Ko viņš meklēja šai mežā? Kādēļ te atradās tik agrā stundā? Kas viņam te vajadzīgs?

Ķeļļapauris iedomājās aprakto mantu. Parakņājies atmiņā, viņš miglaini atcerējās, ka pirms vairākiem gadiem viņu bija pārņēmis līdzīgs satraukums, ieraugot kādu cilvēku, kas viņam šķita varbūt esam šis pats vīrs.

Nogrimis pārdomās, šo pašu pārdomu nomākts, viņš bija noliecis galvu, kas bija ļoti dabiski, bet ne visai prātīgi. Kad viņš to atkal pacēla, neviena vairs nebija. Vīrs bija nozudis mežā un rīta krēslā.

—   Pie velna, — iesaucās Ķeļļapauris, — gan es viņu atradīšu. Gan es atklāšu, kas viņš tāds par putnu. Šim nakts staigulim ir kaut kas aiz ādas, gan es to uzzināšu. Manā mūžā vēl nav bijis tāda noslēpuma, kuru es nebūtu uzminējis.

Viņš paķēra savu aso kapli.

—  Ar šito var pabakstīt ir zemi, ir cilvēku, — viņš norūca.

Un, it kā sasiedams vienu pavedienu ar otru, cenzdamies pēc iespējas labāk uzminēt svešā vīra ceļa virzienu, viņš devās cauri brikšņiem.

Kad viņš bija nogājis kādus simt soļus, viņam nāca talka austošā diena. Šur tur smiltīs atstātās pēdas, nomītā zale, aplauztie virši, noliektie jaunie krūmāju zari, kas ar graciozu gausumu cēlās uz augšu līdzīgi skaistas sievietes rokām, kura atmodusies staipās, — tas viss viņam it kā norādīja aizgājēja pēdas. Viņš gāja pa tām, pēc tam tās pazaudēja. Laiks tecēja. Viņš devās dziļāk meža un nonāca pie neliela paugura. Kāds agrīns mednieks, kas aizgāja pa tālo taku, svilpodams Giljerī dziesmiņu, uzvedināja viņu uz domām uzrāpties kokā. Kaut arī vecs, viņš bija ļoti veikls. Tur stāvēja liels dižskābardis, —Tītira un Ķeļļapaura cienīgs. Ķeļļapauris uzkāpa dižskabardī, cik vien augstu varēdams.

Doma bija laba. Aplūkodams kluso stūri tai pusē, kur mežs pārvērties mežonīgā biezoknī, Ķeļļapauris pēkšņi atkal ieraudzīja vīru.

Tikko ieraudzījis, viņš atkal pazaudēja to no acīm.

Šis vīrs iegāja vai, drīzāk, ieslīdēja patālā meža klajumā, kuru aizsedza lieli koki, taču Ķeļļapauris to ļoti labi pazina, jo bija tur ievērojis pie lielas laukakmeņu kaudzes nīkulīgu kastaņkoku, apņemtu ar cinka plāksnīti, kura bija pienaglota pie pašas mizas. Šis bija tas pats klajums, ko vecos laikos sauca par Blarī tīreli. Nez kādai vajadzībai domāta akmeņu kaudze, kuru tur varēja redzēt vēl pirms kādiem trīsdesmit gadiem, droši vien atrodas tur arī tagad. Nekas nevar mūža ilguma ziņā līdzināties akmeņu kaudzei — varbūt vienīgi dēļu sēta. Tās uzrodas uz īsu laiciņu — lielisks iegansts palikšanai uz ilgiem gadiem.

Priecīgā steigā Ķeļļapauris drīzāk nokrita no koka nekā nokāpa. Midzenis bija atrasts, vajadzēja tikai saķert zvēru. Droši vien turpat arī atradās daudzinātā apraktā manta, par kuru viņš tik ilgi bija sapņojis.

Tā nebija nekāda nieka lieta nokļūt tai klajumā. Pa iemītām takām, kas kaitināja ar saviem tūkstoš līkumiem, būtu bijis jāiet krietns stundas ceturksnis. Taisnā linijā, ejot cauri biezoknim, kas tai vietā ir sevišķi biezi saaudzis, dzeloņains un mežonīgs, vajadzēja patērēt veselu pusstundu. Tā arī bija Ķeļļapaura kļūda, ka viņš to nebija apsvēris. Viņš uzticējās taisnajai līnijai; optiski maldi ir pilnīgi pieļaujami, bet tie pazudina daudzus cilvēkus. Lai cik aizaudzis bija šis biezoknis, viņam tas likās labs ceļš.

—   Šausim tik prom pa Rivolī vilku bulvāri, — viņš teica.

Ķe|japauris, pieradis staigāt līkumainus ceļus, šoreiz izdarīja kļūdu, iedams taisni.

Apņēmības pilns, viņš metās cīniņā ar briksnāju.

Viņam iznāca saķerties ar akmeņozoliem, nātrēm, vilkābelēm, ērkšķrozēm, dzelkšņiem, ar negantajiem kazenājiem. Viņš bija stipri saskrāpējies.

Gravas dibenā viņš uzdūrās slīkšņai, kuru vajadzēja pārbrist.

Beidzot pēc kādām četrdesmit minūtēm viņš nonāca Blarī tīrelī — nosvīdis, slapjš, aizelsies, saskrāpēts, saniknots.

Klajumā neviena nebija.

Ķeļļapauris skrēja uz akmeņu kaudzi. Tā atradās vecajā vietā. Neviens to nebija aiznesis.

Turpretī vīrs bija nozudis mežā. Tas bija aizbēdzis. Uz kurieni? Uz kuru pusi? Uz kuru biezokni? Uzminēt nebija iespējams.

Un — ak tavu postu! — aiz akmeņu kaudzes līdzās kokam ar cinka plāksnīti rēgojās gluži svaigs zemes rakums, aizmirsts vai pamests kaplis un bedre.

Bedre bija tukša.

—       Zaglis! — iekliedzās Ķeļļapauris, paceldams pret debesīm abas dūres.

2 Pēc pilsoņu kara Mariuss gatavojas mājas karam

Ilgu laiku Mariuss nebija ne dzīvs, ne miris. Vairākas nedēļas viņam bija murgains drudzis un diezgan nopietnas smadzeņu iekaisuma pazīmes, kura cēlonis drīzāk bija galvas ievainojumu satricinājums nekā paši ievainojumi.

Caurām naktīm viņš ar drudža slimnieka drūmo pļāpīgumu un mirēja baigo neatlaidību atkārtoja Kozetes vārdu. Dažas brūces draudēja ar nopietnām briesmām, jo lielas brūces sastrutojums vienmēr var iet uz iekšu un zināmas atmosfēras ietekmē slimnieku nonāvēt, tāpēc ikkatra laika pārmaiņa, niecīgākais pērkona negaiss sagādāja ārstam lielas bažas. «Par visām lietām ievainotais nedrīkst ne par ko uztraukties,» ārsts mēdza atkārtot Pārsiešanas bija sarežģītas un grūtas, jo pārsēju un lina drānas aptinumu sastiprināšana ar plāksteri tais laiko vēl nebija izgudrota. Sarpijas pagatavošanai Nikoleta saplēsa veselu palagu «griestu lielumā», kā viņa izteicās. Tikai ar milzu pūlēm hlorūdens kompreses un elles akmens tika galā ar gangrēnu. Kamēr draudēja briesmas, izmisušais Žilnormāna kungs neatgāja no mazdēla galvgaļa un, gluži tāpat kā Mariuss, nebija ne dzīvs, ne miris.

Katru dienu, dažkārt pat divreiz dienā kāds sirms kungs — pēc durvju sarga aprakstiem, ļoti labi ģērbies, — ieradās apvaicāties par ievainotā veselības stāvokli un atstāja pārsējiem lielu saini šarpijas.

Beidzot 7. septembrī, tieši trīs mēnešus pēc tās šausmīgās nakts, kad mirstošo atnesa vectēva mājās, ārsts paziņoja, ka viņš par slimnieku galvojot. Sākās atveseļošanās. Taču Mariusam vēl vismaz pāris mēneši bija jāpaliek guļamkrēslā komplikāciju dēļ, kas bija radušās no atslēgas kaula lūzuma. Tā tas allaž mēdz būt, ka pēdējā brūce negrib sadzīt un bezgala paildzina pārsiešanas, par lielu apnikumū slimajam.

Starp citu, ilgā slimošana un gausā atveseļošanās izglāba viņu no vajāšanām. Francijā nav tādu dusmu, pat ne tautas dusmu, kas neapdzistu pusgada laikā. Dumpji tā laika sabiedrības noskaņojuma dēļ bija tik plaši izplatīta parādība, ka gribot negribot bija jāizliekas tos neievērojam.

Jāpiebilst, ka grūti kvalificējamais Ziskē rīkojums, kas pavēlēja, lai ārsti uzdod ievainotos policijai, izraisīja sašutumu ne vien sabiedriskajā domā, bet pirmām kārtām pašā karalī, un šis sašutums kļuva ievainotajiem par drošāko sargu un aizstāvi, tādēļ, izņemot tos, kas tika sagūstīti tieši kaujas laukā, kara tiesa nevienu neuzdrošinājās aiztikt. Un tā Mariusu lika mierā.

Žilnormāna kungs vispirms izgāja cauri visām moku, bet pēc tam visām prieka stadijām. Ar lielām pūlēm viņu izdevās pierunāt nesēdēt caurām naktīm pie ievainota; viņš lika novietot savu lielo atzveltnes krēslu blakus Mariusa gultai un pieprasīja, lai viņa meita komprešu un apsēju pagatavošanai izlietotu vissmalkāko veļu, kāda vien mājās bija. Žilnormāna .jaunkundze, būdama prātīga vecāka dāma, atrada iespēju aiztaupīt smalko veļu, atstādama sirmgalvi pārliecībā, ka viņa pavēles izpildītas. Žilnormāna kungs negribēja ne dzirdēt, ka šarpijas pagatavošanai rupjais audekls noderīgāks par batistu un lietots audums labāks par jaunu. Viņš bija klāt pie katras pārsiešanas, kad Žilnormāna jaunkundze kaunīgi aizgāja projām. Kad ar šķērēm apgrieza nedzīvos miesas audus, viņš vaidēja: «Vai! Vai!» Bija aizkustinoši redzēt viņu ar trīcošo vecīgo roku pasniedzam ievainotajam tasi zāļu novārījuma. Viņš nomocīja ārstu ar jautājumiem. Viņš neievēroja, ka tie vienmēr bija vieni un tie paši.

Tai dienā, kad ārsts paziņoja, ka Mariusam vairs nedraud briesmas, vecītis gandrīz vai zaudēja saprašanu. Viņš uzdāvināja trīs luidorus durvju sargam. Vakarā, atgriezies savā istabā, viņš nodejoja gavoti, atdarinādams ar īkšķi un rādītājpirkstu kastaņešu skaņas, un dziedāja šo dziesmiņu:

Žanna nāk no Fužēras, īstās ganu ligzdiņas. Tik man viņas bruncitis, Nerātnis.

Viņā mājo Amors pats: Viņas dzidrais acu skats Mani mīlas tiklā sien, Jānudien!

Mīlu es un apdziedu Karstāk nekā Diānu Žannu un tās pupiņus Strupiņus.

Pēc tam viņš uzmetās ar ceļiem uz soliņa, un Baskam, kas viņu novēroja pa puspavērtajām durvīm, izklausījās, ka viņš lūdz dievu.

Līdz šim vecais kungs nebija dievam ticējis.

Ar katru jaunu uzlabošanās fāzi, kas iezīmējās arvien vairāk un vairāk, sirmgalvis kļuva aplamāks. Viņš pastrādāja daudz neapzinātu joku, skraidīja augšā un lejā pa kāpnēm, pats nezinādams, kāpēc. Kāda kaimiņiene — jāpiebilst: skaista — galīgi apstulba, saņemdama kādu rītu lielu puķu pušķi, ko viņai bija atsūtījis Žilnormāna kungs. Viņasvīrs sarīkoja greizsirdības scēnu. Žilnormāna kungs lūkoja pat iesēdināt sev klēpī Nikoletu. Mariusu viņš sauca par barona kungu. Viņš kliedza:

—   Lai dzīvo republika!

Katru minūti viņš jautāja ārstam:

—   Briesmas taču vairs nedraud, vai ne?

Viņš lūkojās Mariusā ar vecmāmiņas maigumu. Viņš

glastīja to ar acīm, kad tas ēda. Viņš vairs nezināja, ko dara, vairs nereķinajās ar sevi; Mariuss bija mājās saimnieks, sirmgalvja prieks pārauga viņa patmīlību, viņš bija kļuvis sava mazdēla mazdēls.

Ar visu savu nebēdību vecais kungs tomēr bija godprātīgākais bērns pasaulē. Baidīdamies nogurdināt slimnieku vai tam apnikt, viņš nostājās tam aiz muguras un smaidīja. Viņš bija apmierināts, priecīgs, sajūsmināts, bija kļuvis apburošs un jauns. Viņa sirmie mati piešķīra maigu cildenumu gaišajam priekam, kas staroja viņa sejā. Kad pateicības prieks saplūst kopā ar grumbām, tas kļūst pielūgšanas cienīgs. Atplaukušajā vecumā atmirdz kaut kas no rītausmas atspulga.

Kaut gan Mariuss ļāva sevi pārsiet un rūpēties par sevi, viņam bija tikai viena neatlaidīga doma: Kozete.

Kopš drudzis un murgi bija pārgājuši, viņš vairs nepieminēja tas vardu, un varēja likties, ka viņš par to arī vairs nedomā. īstenībā viņš klusēja tieši tādēļ, ka viņa dvēsele bija pie tās.

Viņš nezināja, kas noticis ar Kozeti, un visu notikumu Šanvrerī ielā atcerējās kā pa miglu; viņa atmiņā iznira tikko jaušamas ēnas: Eponīna, Gavrošs,Mabefs,Tenardjē ģimene, visi viņa draugi, kas baigi saplūda kopā ar barikādes dūmiem; Fošlevāna kunga dīvainā parādīšanās šai asiņainajā kautiņā viņam likās kā mīkla, kas izbrāžas cauri vētrai. Viņš nekā nevarēja saprast arī to, kā pats palicis dzīvs, nezināja, kā un kas viņu izglābis, un to nezināja arī neviens no apkārtējiem cilvēkiem. Viņam bija varējuši pateikt tikai to, ka viņš naktī atvests karietē Golgatas māsu ielā; pagātne, tagadne, nākotne —&lt; tas viss bija tikai neskaidru atmiņu migla, bet šai miglā bija viens nekustīgs punkts, skaidrs un noteikts plāns, kaut kas līdzīgs granītam, viens lēmums, viena vēlēšanās: atrast Kozeti. Doma par dzīvību nebija viņā šķirama no domas par Kozeti; viņš bija savā sirdī apņēmies, ka nepieņems vienu bez otras, un bija negrozāmi nolēmis pieprasīt no ikviena, kas gribētu piespiest viņu dzīvot, — no sava vectēva, likteņa, pat no elles — savas pazaudētās paradīzes atdošanu.

šķēršļus viņš sev neslēpa.

Uzsvērsim te vienu sīkumu: viņu nemaz nebija uzveikušas un maz bija aizkustinājušas vectēva rūpes un maigums. Pirmkārt, viņam ne tuvu nebija zināms viss; tālāk — savas slimības laikā viņš neuzticējās šim maigumam kā kaut kam svešam un jaunam, jo uzskatīja, ka tā mērķis ir viņu savaldīt. Viņš palika vēss. Vectēvs velti šķieda savus nabaga vecīgos smaidus. Mariuss sev iestāstīja, ka viss ir labi tikmēr, kamēr viņš, Mariuss, nerunā un padodas, bet, tiklīdz viņš ieminēsies par Kozeti, viņš ieraudzīs citu seju un atklāsies vectēva īstā daba. Tad sāksies barga vētra, ģimenes jautājumu saasināšana, sabiedriskā stāvokļa salīdzināšana, vesels birums zobgalību un pārmetumu, Fošlevāns, Kuplevāns, bagātība, nabadzība, trūkums, kaklā pakārts akmens, nākotne. Nikna pretošanās, un gala iznākums — atteikums. Mariuss jau iepriekš gatavojās turēties stingri.

Un vēlāk, jo vairāk viņš atveseļojās, jo biežāk uzpeldēja atmiņā agrākās pārestības, atvērās vecās rētas, viņš atcerējās pagātni, starp Žilnormāna kungu un viņu, Mariusu, atkal nostājās pulkvedis Ponmersī; viņš iestāstīja sev, ka nav ko gaidīt īstu sirsnību no cilvēka, kas bijis tik netaisns un cietsirdīgs pret viņa tēvu. Līdz ar veselību viņā atgriezās rūgtums pret vectēvu. Sirmgalvis to lēnīgi pacieta.

Žilnormāna kungs, gan nekā neizrādīdams, ievēroja, ka Mariuss, kopš bija atvests pie viņa un atguvis samaņu, nebija viņu nevienu reizi nosaucis par tēvu. Tiesa gan, tas neuzrunāja viņu par kungu, bet, sagrozīdams teikumus, izlaipojās, lai nebūtu jāsaka ne viens, ne otrs.

Bija skaidrs, ka tuvojas krīze.

Kā mēdz būt gandrīz vienmēr šādos gadījumos, Mariuss pirms kaujas uzsākšanas pārbaudīja sevi sīkos strīdos. To sauc par ienaidnieka iztaustīšanu. Kādu rītu Žilnormāna kungs sakarā ar nejaušu avīzes rakstu nicinoši izteicās par Konventu un palaida kādu rojālistu sentenci par Dantonu, Senžistu un Robespjēru. «Deviņdesmit trešā gada vīri bija milži,» stingri atcirta Mariuss. Sirmgalvis apklusa un līdz pat vakaram neizrunāja ne pušplēsta vārda.

Mariuss, kas vēl vienmēr atcerējās savu bērnības dienu nelokāmo vectevu, saskatīja šai klusēšanā dziļi apvaldītas dusmas un, paredzēdams sīvu cīņu, sāka domās jo neatlaidīgāk gatavoties kaujai. Viņš nolēma, ka atteikšanas gadījuma noraus visus apsējus, izmežģīs atslēgas kaulu, atsegs un uzplēsīs vēl gluži nesadzijušās brūces un atsacīsies no ēdiena. Viņa brūces bija viņa ieroči. Iegūt Kozeti vai mirt.

Ar drūmu slimnieka pacietību viņš sāka gaidīt izdevīgu brīdi.

Sāds bridis pienāca,

3 Mariuss dodas uzbrukumā

Kādudien Žilnormāna kungs, kamēr viņa meita sakārtoja pudelītes un tasītes uz kumodes marmora plāksnes, noliecās pār Mariusu un sacīja tam maigā balsī:

—       Vai tu zini, manu puisīt, tavā vietā es tagad vairāk ēstu gaļu nekā zivis. Cepta plekste ir lieliska atveseļošanās sākumā, bet, lai slimnieku dabūtu uz kājām, vajadzīga laba kotlete.

Mariuss, gandrīz jau atguvis spēkus, saņēma tos kopā, piecēlās sēdus, atspiedās sažņaugtām dūrēm pret gultas drēbēm, paskatījās vectēvam tieši acīs un drausmīgi pārvērstu seju teica:

—   Šai sakarā man jums kaut kas sakāms.

—   Kas tad?

—  Tas, ka es gribu precēties.

— Tas jau ir paredzēts, — atteica vectēvs. Un viņš sāka skaļi smieties.

—   Kā tad tā — paredzēts?

—       Nu, tā — paredzēts. Tu viņu dabūsi, to savu meitenīti.

Mariuss aiz liela izbrīna sāka trīcēt un drebēt.

Žilnormāna kungs turpināja:

—       Jā, tu viņu dabūsi, savu skaisto, jauko meitenīti. Viņa nāk šurp katru dienu, pārģērbusies par vecu kungu, apjautāties par tavu veselību. Kopš tu esi ievainots, viņa nekā cita vairs nedara kā tikai raud un plucina šarpiju. Es ievācu ziņas par viņu. Viņa dzīvo Bruņu vīra ielā, septītajā numurā. Redzi nu, cik tālu aizrunājāmies! Ak tad tu viņu gribi? Labi, tu viņu dabūsi. Nu tu esi iekritis. Tu biji izgudrojis mazu sazvērestību, tu klusībā domāji: «Es pateikšu taisni acīs šim vectēvam, šai Reģenta un Direktorijas laika mūmijai, šim izbijušajam skaistulim, šim Dorantam, kas pārvērties par 2erontu; arī viņam ir bijušas savas vieglprātībiņas un mīlas dēciņas, savas grizetes un savas Kozetes, arī viņš ir padižojies, arī viņam reiz bijuši spārni, arī viņš ir baudījis pavasara augļus; vai nu viņš grib, vai negrib — viņam tas būs jāatceras» Mēs vēl redzēsim. Uzsāksim kauju!» Ak tu esi nodomājis ķerties vērsim pie ragiem? Labi. Es tev piedāvāju kotleti, bet tu man atbildi: «Starp citu — es gribu precēties.» Tā tik ir pāreja! Ak tā, tu biji gaidījis ķīvēšanos! Tu nemaz nezināji, ka es esmu vecs šķelmis. Ko nu teiksi? Tu esi sapīcis. Tu nemaz nebiji gaidījis, ka tavs vectēvs ir vieglprātīgāks par tevi, tev jāatsakās no savas iepriekš labi sagatavotās runas, advokāta kungs, — ,cik žēl! Nu, jo labāk, trako vien vesels! Es daru visu, ko tu gribi, un tas tev, muļķīt, aizbaž muti! Uzklausies! Esmu ievācis ziņas, es taču arī esmu viltīgs; viņa ir apburoša, viņa ir godīga, par ulānu viss ir nieki; viņa ir saplucinājusi veselu kaudzi šarpijas, viņa ir īsts briljants, viņa tevi dievina. Ja tu būtu nomiris, mūs būtu jāaprok visus trīs, viņas zārks sekotu manam zārkam. Kad tev sāka kļūt labāk, man pat bija ienākusi prātā doma nosēdināt viņu gluži vienkārši pie tava galvgaļa, bet tas jau tikai romānos mēdz būt, ka jaunu meiteni bez liekas kautrības atved pie gultā guļoša ievainota skaistuļa, kurš tai patīk. Dzīvē tā nenotiek. Ko gan sacītu tava krustmāte? Tu taču gandrīz visu laiku gulēji kails, mīļo draudziņ. Uzprasi. Nikoletai, kas no tevis ne mirkli neatgāja, yai te varēja laist iekšā kādu sievieti? Un ko gan arī būtu sacījis ārsts? Skaista meitene nevar izdziedināt drudzi. Labi, nerunāsim vairs par to, viss ir izrunāts, viss darīts, viss kārtībā, ņem viņu! Tāda ir tā mana nežēlība. Redzi, es jutu, ka tu mani nemīli, un es sev jautāju: «Ko gan es varētu izdarīt, lai šis tiepša mani mīlētu?» Un nodomāju: «Pag, man taču ir tā mazā Kozete pie rokas, es viņam to uzdāvināšu, varbūt viņš mani tad mazliet iemīlēs vai vismaz pateiks, ar ko es viņam esmu aizdevis dusmas.» Ak tā, tu domāji, ka vecais sāks ārdīties, klaigāt, pretoties un pacels spieķi pret šo jauko rītausmu. Nekā nebija:-Kozete — lai notiek! Mīlestība — lai notiek! Nekā labāka es nevēlos. Esiet tik laipns, mans kungs, precieties! Topi laimīgs, mans mīļais dēls!

To pateicis, sirmgalvis sāka šņukstēt.

Un viņš saņēma Mariusa galvu, piespieda to abām rokam pie savām vecīgajām krūtīm, un abi divi sāka raudat. Tāds ir viens no visaugstākās laimes veidiem.

—   Tēvs! — iesaucās Mariuss.

—   Ak, tātad tu mani mīli! — sacīja vectēvs.

Tas bija neaizmirstams mirklis. Viņus slāpēja asaras, un viņi nevarēja parunāt.

Beidzot sirmgalvis nomurmināja:

—       Ta, tagad aizsprosts pārrauts. Viņš rrjan sacīja: «Tēvs.»

Mariuss atbrīvoja savu galvu no sirmgalvja apkampiena un klusiņām sacīja:

—       Bet tagad, tēvs, kad esmu vesels, man šķiet, ka es drīkstu ar viņu satikties.

—  Arī tas ir paredzēts, tu vinu redzēsi rīt.

—   Tēt!

—   Kas ir?

—   Kāpēc ne šodien?

—       Nu, labi, — šodien. Lai notiek šodien. Tu man pateici trīs reizes «tēt», tas ir to vērts. Es par to tūdaļ parūpēšos. Viņu atvedīs pie tevis! Tas viss ir paredzēts, es tev saku. Tas viss jau kādreiz apdziedāts arī dzejā. Andrē Šenjē elēģijas «Slimais jauneklis» nobeigumā, tā paša Andrē Šenjē, kuru nokāva tie deviņdesmit trešā gada slepk …, tas ir, milži.

Žilnormāna kungam likās, ka Mariuss mazliet sarauca uzacis, kaut gan, patiesību sakot, tas viņā vairs nemaz neklausījās, lidodams mākoņos un daudz vairāk domādams par Kozeti nekā par 1793. gadu. Vectēvs, drebēdams aiz bailēm, ka nereizē ieminējies par Andrē šenjē, strauji atsāka:

—       Nokāva — tas nav īstais vārds. Fakts ir tas, ka lielie revolūcijas ģēniji, kas nebija nekādi ļaundari, — tas nav apstrīdams, — kas tiešām bija īsti varoņi, atzina, ka Andrē Šenjē viņiem mazliet traucē, un viņi nolēma to giljot…, tas ir, šie lielie cilvēki sabiedrības interešu labā septītajā termidorā palūdza Andrē Šenjē vākties pie…

Žilnormāna kungs, kam viņa paša vārdi aizžņaudza rīkli, nespēja vairs turpināt, nevarēdams teikumu nedz nobeigt, nedz paņemt atpakaļ, un, kamēr viņa rneita sakārtoja pagalvi aiz Mariusa muguras, sirmgalvis lielā jūtu satraukumā metās laukā no guļamistabas ar tādu ātrumu, kādu vien viņa gadi atļāva, aizcirta aiz sevis durvis un, stipri sasarcis, bez elpas, putām uz lūpām, izvalbītām acīm ieskrēja tieši krūtīs krietnajam Baskam, kas priekšistabā spodrināja zābakus. Viņš sagrāba Basku aiz apkakles un nikni iebļāva tam sejā:

—  Velna milti, šie razbainieki viņu noslepkavoja!  — Ko tad, kungs?

—   Andrē Šenjē!

—   Jā, kungs, — atbildēja pārbiedētais Basks.

4 Žilnormāna jaunkundze beidzot nesaskata nekā ļauna, ka Fošlevāna kungs ienācis ar kādu saini padusē

Kozete un Mariuss atkal satikās.

Kāda bija šī satikšanās, mēs atsakāmies āprakstīt. Ir parādības, ko nevajag mēģināt attēlot, arī sauli ne.

Visa ģimene, ieskaitot Basku.,: un Nikoletu, bija sapulcējusies Mariusa istabā tai brīdī, kad ienāca Kozete.

Viņa parādījās uz sliekšņa, šķita, ka viņa bija mirdzuma apņemta.

Tieši tai brīdī vectēvs bija gatavojies nošņaukties, viņš sastinga, iebāzis degunu mutautā, un skatījās tam pāri uz Kozeti.

— Burvīga! — viņš iesaucās.

Pēc tam viņš skaļi nošņaucās.

Kozete bija apskurbusi, sajūsmināta, iztrūkusies, svētlaimīga. Viņa bija tik apmulsusi, kā var apmulst tikai no laimes. Viņa kaut ko murmināja, drīz sarkdama, drīz nobālēdama, gribēja mesties Mariusa apkampienos un neiedrīkstējās. Viņa kautrējās izrādīt savu mīlestību visu priekšā. Mēs esam nežēlīgi pret laimīgiem mīlētājiem, mēs paliekam turpat, kad viņi vislabāk vēlētos būt vieni. Viņiem taču ,nav ne mazākās vajadzības pēc citiem.

Reizē ar Kozeti, sekojot viņai, bija ienācis kāds nopietns, sirms vīrs, kas tomēr smaidīja, bet savādu un sāpīgu smaidu. Tas bija «Fošievāna kungs», tas bija Žans Valžāns.

Viņš bija ļoti labi ģērbies, kā bija teicis durvju sargs, viscaur melnās un jaunās drēbēs, ar baltu kaklasaiti.

Durvju sargam nevarēja ne prātā ienākt, ka šis cienījamais buržuā, droši vien notārs, ir tas pats šausmīgais līķa nesējs, kas bija ieradies viņa durvju priekšā 7. jūnija naktī, noskrandis, netīrs, baismīgs, drūms, asinīm un dubļiem notrieptu seju, paģībušo Mariusu turēdams zem padusēm, taču viņā pamodās durvju sarga instinkts. Kad Fošlevāna kungs bija ieradies ar Kozeti, durvju sargs nevarēja noturēties, klusītēm neuzticējis sievai savas domas: «Nez kādēļ man visu laiku liekas, ka es šo seju esmu jau kaut kur redzējis.»

Mariusa istabā Fošlevāna kungs palika stāvam mtilā pie durvīm. Padusē viņam bija kāds papīrā ietīts sainis, kas izskatījās pēc grāmatas sējuma iti-octavo formātā. Ietinuma papīrs bija zaļganā krāsā un likās it kā appelējis.

—   Vai šis kungs vienmēr staigā ar grāmatām padusē? — klusā balsī Nikoletai vaicāja Žilnormāna jaunkundze, kas necieta grāmatas.

—   Kas tur sevišķs, — tādā pašā balsī atbildēja Žilnormāna kungs, kurš to bija dzirdējis, — viņš ir zinātnieks. Nu, un tad? Vai tur k ļauns? Bulāra kungs, ko es kādreiz pazinu, arī neizgāja nekad no mājas bez grāmatas un arī tāpat vienmēr bija piespiedis pie krūtīm kādu vecu grāmatu.

Sveicinādams viņš skaļi sacīja:

—  Tranšlevāna kungs …

Žilnormāna tēvs to nedarīja tīši, bet nevērība pret uzvārdiem viņam piemita kā aristokrātiska maniere.

—   Tranšlevāna kungs, man ir tas gods izlūgties no jums savam mazdēlam baronam Mariusam Ponmersī kungam jaunkundzes roku.

«Tranšlevāna kungs» palocījās.

—  Viss kārtībā, — noteica vectēvs.

Pagriezies pret Mariusu un Kozeti, viņš pacēla abas rokas, tos svētīdams, un iesaucās:

—  Tagad jūs varat viens otru dievināt.

Tas viņiem nebija divreiz jāsaka. Ļoti jauki! Sākas dudināšana. Viņi sarunājās klusā balsī, Mariuss — atlaidies guļamkrēslā, Kozete — stāvēdama viņam līdzās.

—   Ak dievs, — čukstēja Kozete, — es jūs atkal redzu. Tu tas esi! Jūs tas esat! Kas par iedomu — iet uz turieni cīnīties! Un kādēļ? Tas ir šausmīgi. Veselus trīs mēnešus es vai miru nost aiz bailēm. Ak, cik tas bija nežēlīgi, ka jūs aizgājāt uz to kauju! Ko es jums biju nodarījusi? Es jums piedodu, bet jūs vairs tā nedariet! Nupat, kad mūs atnāca lūgt uz šejieni, es atkal domāju, ka nomiršu, bet tas bija aiz prieka. Es biju tik noskumusi! Es pat nepaguvu apģērbties, droši vien izskatos šausmīga. Ko gan jūsu tuvinieki sacīs, redzēdami mani ar saņurcītu apkaklīti? Nu runājiet taču! Jūs man liekat runāt vienai pašai. Mēs vēl arvienu dzīvojam Bruņu vīra ielā. Šķiet, ka ar jūsu plecu bija briesmu lietas. Man stāstīja, brūcē varējuši iebāzt vai visu dūri. Un pēc tam, liekas, jums grieza miesu ar šķērēm. Tas nu gan ir briesmīgi! Es tā raudāju, vai visas acis izraudāju. Jocīgi, ka tik daudz var izturēt. Jūsu vectēvs izskatās ļoti labsirdīgs! Nekustieties, neatspiedieties uz elkoņa, uzmanieties, jūs nodarīsit sev sāpes. Ai, cik es esmu laimīga! Nu reiz beigušās mūsu mokas! Esmu kļuvusi pavisam negudra. Gribēju jums tik daudz ko pateikt, bet nekā vairs neatceros. Vai jūs mani vēl vienmēr mīlat? Mēs dzīvojam Bruņu vīra ielā. Dārza tur nav. Es visu laiku plucināju šarpiju, redziet, kungs, paskatieties, tā ir jūsu vaina, ka man ir tulzna pirkstā.

—   Eņģelis! — sacīja Mariuss.

Eņģelis ir vienīgais vārds, kas nevar nolieloties. Kurš katrs cits vārds neizturētu to nežēlīgo atkārtošanu, kādu mēdz piekopt iemīlējušies.

Tā kā tur bija klāt citi cilvēki, viņi apklusa un vairs ne vārda nerunāja, tikai maigi glāstīja viens otra roku.

Žilnormāna kungs pagriezās pret visiem, kas atradās istabā, un uzsauca:

—  Runājiet taču skaļāk, jūs citi! Taisiet troksni aiz kulisēm! Velns parāvis, nu pačalojiet taču mazliet, lai bērni var izpļāpāties pēc sirds patikšanas.

Un, piegājis pie Mariusa un Kozetes, viņš tiem klusītiņām teica:

—   Sauciet viens otru uz tu! Nekautrējieties!

Žilnormānu krustmāte apmulsusi vēroja gaismas stara

ielaušanos savā vecenītes dzīvē. Sai izbrīnā nebija nekā naidīga, nekādā ziņā tas nebija sašutuma un skaudības pilns pūces skatiens, vērojot divus balodīšus; tas bija muļķīgs piecdesmitseptiņgadīgas vecmeitas skatiens, tā bija neizdevusies dzīve, kas noskatās mīlestības triumfā.

—  Žilnormāna jaunkundze vecākā, — sacīja viņai tēvs, — es tev vienmēr tiku teicis, ka tu to pieredzēsi.

Brīdi viņš klusēja, tad piebilda:

—   Papriecājies nu par citu laimi!

Tad viņš pagriezās pret Kozeti.

—   Cik viņa skaista! Cik viņa skaista! īsts Grēzs. Un tas viss piederēs tev vienam pašam, resgali! Ak, tu biedi, cik viegli tu tiki galā ar mani, tev laimējies; ja es būtu piecpadsmit gadus jaunāks, mēs vēl kautos ar zobeniem viņas dēļ. Paklausieties, es esmu iemīlējies jūsos, jaunkundz. Tas ir gluži dabiski. Uz to jums ir tiesības. Ak, cik jaukas, skaistas, brīnišķīgas kāzas -būs mūsu mājās! Mēs piederam pie Sendenī Svētā Sakramenta draudzes, bet es dabūšu atļauju, lai jūs varētu salaulāties Senpola draudzē. Tur ir skaistāka baznīca. To uzcēluši jezuīti. Tā ir daudz greznāka. Tā atrodas tieši pretī kardināla Biraga strūklakai. Jezuītu arhitektūras šedevrs atrodas Namīrā. Un to sauc Senlū. Jums katrā ziņā vajadzēs uz turieni aizbraukt, kad būsit apprecējušies. Uz turieni ir vērts aizbraukt. Esmu pilnīgi jūsu pusē, jaunkundz, es gribu, lai meitenes precas, viņas tam ir radītas. Ir tāda svētā Katrīna, es vienmēr labprāt skatītu viņu ar vaļā palaistiem matiem. Palikt jaunavās ir skaisti, toties salti. Bībelē teikts: «Vairojieties!» Lai glābtu tautu, ir vajadzīga Žanna dArka, bet, lai radītu tautu, ir vajadzīga Zigoņmāte. Tādēļ precieties, skaistulītes! Es patiesi nesaprotu, kādēļ jāpaliek vecmeitās? Es ļoti labi zinu, ka viņām ir atsevišķas kapelas baznīcās un ka viņas mierina sevi ar piederību pie dievmātes brālības, bet, velns parāvis, skaists vīrs, brašs puisis, un pēc gada dūšīgs gaišmatains mazulis, kas priecīgs zīž krūti, mazulis ar jaukām rieviņām uz apaļajiem gurniņiem, kurš knibina krūti ar savām rožainajām ķepiņām un smaida kā auseklītis, — tas tomēr ir vairāk vērts nekā vakara dievkalpojumā turēt rokās sveci un dziedāt Turris eburnea\parVectēvs ar savām deviņdesmitgadīgajām kājām iztaisīja pirueti un sāka bērt kā vaļā palaista atspere:

«Ak, mūsu sapņi, draugs, it visi beidzas tā: Patiesi, Alkip, driz tu dosies laulībā!»

—   Jā, vēl kaut kas!

—   Kas tad, tēt?

—   Vai tev reiz nebija kāds sirdsdraugs?

—   Jā, Kurfeiraks.

—   Kas ar viņu noticis?

—   Viņš ir miris.

—   Tas ir labi.

Viņš apsēdās tiem līdzās, nosēdināja Kozeti un saņēma viņu četras rokas savās vecajās, krunkainajās rokās.

—       Viņa ir dievišķīga, šī mīlulīte! Tā ir pati pilnība, šī Kozetei Viņa ir maza meitenīte un īsta dižciltīga dāma. Viņa būs tikai baronese, un tas ir pazeminājums, viņa ir dzimusi marķīze. Kas tās par skropstām! Mīļie bērni, aizlieciet labi aiz auss: jūs esat uz pareizā ceļa. Mīliet viens otru! Topiet neprātīgi aiz mīlestības! Mīlestība — tā ir cilvēku muļķība un dieva gudrība. Dieviniet viens otru! Tikai viena nelaime, — viņš piebilda, pēkšņi sadrūinis.

Rau, ko es domāju! Vairāk nekā puse manas bagātības ir ieguldīta mūža rentē; kamēr es būšu dzīvs, mums vēl pietiks, bet pēc manas nāves, pēc gadiem divdesmit, ak vai, jums vairs nebūs ne graša, mani nabaga bērni! Jūsu skaistās, baltās rociņas, baroneses kundze, dabūs iepazīt darbu.

Šai brīdī atskanēja nopietna un mierīga balss, kas sacīja:

—       Eifrazijai Fošlevāna jaunkundzei ir sešsimt tūkstoši franku.

Tā bija Žana Valžāna balss.

Līdz šim viņš vēl nebija teicis ne vārda, neviens, šķiet, nelikās pat zinis, ka viņš te bija, un viņš nekustīgi stāvēja aiz muguras visiem šiem laimīgajiem ļaudīm.

—        Kas tā par Eifrazijas jaunkundzi? — neizpratnē jautāja vectēvs.

—   Tā esmu es, —atbildēja Kozete.

—       Sešsimt tūkstoši franku? — pārprasīja Žilnormāna kungs.

—       Varbūt par četrpadsmit vai piecpadsmit tūkstošiem mazāk, — atteica Žans Valžāns.

Un viņš uzlika galdā saini, ko Žilnormānu krustmāte bija noturējusi par grāmatu.

Žans Valžāns pats attina saini; tajā bija žūksnis banknošu. Tās pāršķirstīja un pārskaitīja. Tur atradās piecsimt tūkstošfranku kredītzīmju un simt sešdesmit astoņas

piecsimtfranku kreditzīmes, Kopsummā piecsimt astoņdesmit četri tūkstoši franku.

—  Tā nu gan ir jauka grāmata, — noteica Žilnormāna kungs.

—  Piecsimt astoņdesmit četri tūkstoši franku! — izdvesa krustmāte.

—  Tas daudz ko nokārto, vai ne, Žilnormāna jaunkundze vecākā? — atsāka vectēvs. Sis velna zellis Mariuss nomedījis sapņu mežiņāT cielaviņu-iniljonāri! Ticiet nu vēl jaunu cilvēku mīlas flirtam! Studenti atrod studentes ar sešsimt tūkstošiem franku pūrā. Kerubīno strādā labāk par Rotšildu.

—   Piecsimt astoņdesmit četri tūkstoši franku! — Zilnormana jaunkundze atkārtoja pusbalsī. — Piecsimt astoņdesmit četri tūkstoši! Turpat vai sešsimt tūkstoši, ak vai!

Bet Mariuss un Kozete tai laikā raudzījās viens otrā, viņi gandrīz nepievērsa uzmanību šādam sīkumam.

5 labāk noguldīt savu naudu jebkurā mežā nekā pie jebkura notāra

Lasītājs, bez šaubām, būs sapratis un tādēļ nav nekādas vajadzības gari paskaidrot, ka Žans Valžān pēc Šanmatjē prāvas, pēc pirmās bēgšanas dažu dienu faikā nokļuvis Parīzē, bija varējis laikus izņemt no Lafita bankas summu, ko bija nopelnījis, dzīvodams ar Madlēna kunga vārdu Piejūras Montreijā, un ka, baidīdamies tikt noķerts, — kas arī mazliet vēlāk tiešām notika, — noslēpa un apraka šo naudu Monfermeijas mežā, tā sauktajā Blarī tīrelī. Visa summa — sešsimt trīsdesmit tūkstoši franku — bija banknotēs un apmēru ziņā neaizņēma daudz vietas, tā ka bija viegli ietilpināma šķirstiņā, bet, lai pasargātu šķirstiņu no mitruma, viņš to bija ielicis ozoldēļu lādītē, kuru piebēra ar kastaņkoka skaidām. Tai pašā lādītē viņš bija ielicis arī savu otru dārgumu — bīskapa svečturus. Mēs atceramies, ka svečturus Žans Valžāns bija paņēmis līdz, bēgdams no Piejūras Montreijas. Virs, kuru kādu vakaru pirmo reizi ieraudzīja Ķeļļapauris, bija Žans Valžāns. Vēlāk katru reizi, kad Žanam

Valžānam bija vajadzīga nauda, viņš devās pēc tās uz BlarI tīreli. Tādēļ viņš šad tad aizbrauca no mājām, par ko jau tika minēts. Kaut kur viršos kādā paslēptuvē, ko zināja viņš viens pats, glabājās kaplis. Kad viņš redzēja, ka Mariuss atveseļojas, un juta, ka tuvojas brīdis, kad šī nauda varētu būt noderīga, viņš devās tai pakaļ; un tas atkal bija viņš, ko Ķeļļapauris redzēja mežā, tikai šoreiz no rīta un ne vairs vakarā. Ķeļļapauris saņēma mantojumā vienīgi kapli.

īstenībā šī summa bija piecsimt astoņdesmit četri tūkstoši piecsimt franku. Žans Valžāns paņēma piecsimt franku savām vajadzībām. «Gan jau tad redzēsim,» viņš nodomāja.

Starpība starp šo summu un sešsimt trīsdesmit tūkstošiem franku, ko viņš bija izņēmis no Lafita bankas, izskaidrojama ar izdevumiem desmit gadu laikā — no 1823. līdz 1833. gadam. Pieci klosterī pavadītie gadi bija izmaksājuši tikai piecus tūkstošus franku.

Žans Valžāns uzlika abus sudraba svečturus uz kamīna, kur tie iemirdzējās — par lielu prieku Tusēnai.

Starp citu, Žans Valžāns jau zināja, ka ir atbrīvojies no Žavēra. Kāds, viņam dzirdot, bija stāstījis un viņš tam atrada apstiprinājumu laikrakstā Moniteur, kas bija publicējis šo notikumu, ka policijas inspektors, vārdā Žavērs, atrasts noslīcis zem veļas mazgātāju plosta starp Maiņas kantora tiltu un Jauno tiltu un ka raksts, ko atstājis līdz šim tik nevainojamais un priekšnieku stipri iecienītais vīrs, liek domāt par ārprāta lēkmi un pašnāvību. «Patiesi,» nodomāja Žans Valžāns, «ja viņš mani noķēra un palaida brīvībā, tad jādomā, ka toreiz jau bijis vājprātīgs.»

6 Abi sirmgalvji — katrs pēc saviem ieskatiem — dara visu, lai Kozete būtu laimiga

Viss bija sagatavots kāzām. Ārsts, pie kura griezās pēc padoma, paziņoja, ka tās varētu notikt februārī. Tagad bija decembris. Aizritēja vairākas brīnišķīgas, laimes pilnas nedēļas.

Vislaimīgākais diez vai nebija vectēvs. Veselām stundām viņš varēja apbrīnot Kozeti.

—   Brīnišķīgi skaista meitene! — viņš mēdza izsaukties. — Un tik maiga un tik bikla! Nav ne mazāko šaubu, ka tā ir burvīgākā meitene, kādu esmu redzējis savā mūžā. Vēlāk šai smaržīgajā vijolītē atklāsies visi sievietes labie tikumi. Patiesi, tā ir īsta grācija. Ar šādu radībiņu jādzīvo dižciltīga dzīve. Marius, manu zēn, tu esi barons, tu esi bagāts, es tevi lūdzu, met pie malas to savu advokāta darbu!

Kozete un Mariuss no kapa piepeši bija nokļuvuši paradīzē. Pāreja bija tik pēkšņa, ka viņus būtu satriekusi, ja viņi nebūtu tik apskurbuši no laimes.

—   Vai tu kaut ko te saproti? — Mariuss jautāja Kozetei.

—   Nē, — atbildēja Kozete, — bet man šķiet, ka pats dievs uz mums noraugās.

Žans Valžāns visu izdarīja, visu izkārtoja, visu norunāja, novērsa visus šķēršļus. Viņš steidzās pretī Kozetes laimei ar tādu pašu dedzību un, šķiet, arī ar tādu pašu prieku kā pati Kozete.

Tā kā viņš savā laikā bija mērs, tad prata atrisināt kādu kutelīgu jautājumu, kura noslēpumu zināja vienīgi viņš, — tas bija Kozetes civilais stāvoklis. Ja pateiktu taisnību par Kozetes izcelšanos, tas varētu izjaukt kāzas. Viņš izglāba Kozeti no visām grūtībām. Viņš tai izgudroja ģimeni, kas tagad jau izmirusi, — tas bija drošs līdzeklis izbēgt no jebkādas atmaskošanas. Kozete esot pēdējā atvase no kādas izmirušas dzimtas, Kozete neesot viņa paša, bet kāda cita Fošlevāna — viņa brāļa meita. Abi brāļi Fošlevāni bijuši dārznieki Mazā Pikpusa klosterī. Aizbrauca uz šo klosteri; tur dabūja izziņas un teicamākās atsauksmes; krietnās mūķenes, maz spējīgas un maz ieinteresētas rakņāties tēva noskaidrošanas jautājumos, kā arī neparedzēdamas ļaunprātību, nebija nekad īsti labi zinājušas, kurš no abiem Fošlevāniem ir mazās Kozetes tēvs. Viņas apstiprināja visu, ko no viņām prasīja, un apstiprināja to ļoti labprāt. Tika uzrakstīts notariāls akts. Kozete kļuva likumīga Eifrazija Fošlevāna jaunkundze. Viņa tika atzīta par pilnīgu bāreni, Žans Valžāns izkārtoja tā, ka ar Fošlevāna vārdu tika iecelts par Kozetes aizbildni, bet Žilnormāna kungs — par otru aizbildni.

Un piecsimt astoņdesmit četri tūkstoši franku — tie bija Kozetei novēlēts mantojums, ko atstājusi kāda mirusi persona, kas vēlējusies palikt nezināma. Sākotnējais mantojums bijis piecsimt deviņdesmit četri tūkstoši franku, bet desmit tūkstoši franku bija izdoti par Eifrazijas jaunkundzes audzināšanu, no kuriem pieci tūkstoši franku iemaksāti tai pašā klosterī. Sis novēlējums, uzticēts kādai trešajai personai, bija jānodod Kozetei viņas pilngadības vai precēšanās gadījumā. Tas viss kopā, kā redzam, bija visai pieņemams, it īpaši ar vairāk nekā pusmiljona lielu piedevu. Bija gan arī šādas tādas dīvainības, bet tās neviens neievēroja: vienam no ieinteresētajiem acis bija aizmiglojusi mīlestība, citiem — sešsimt tūkstoši franku.

Kozete uzzināja, ka viņa nebija meita vecajam vīram, kuru tik ilgi saukusi par savu tēvu. Viņš bija tikai radinieks, viņas īstais tēvs bija otrs Fošlevāns. Kurā katrā citā brīdī tas viņu bulu dziļi skumdinājis. Bet šai neizsakāmi laimīgajā laikā tā bija tikai acumirklīga ēna, vieglas skumjas, un viņa bija tik priecīga, ka šis mākonis ātri pārskrēja. Viņai bija Mariuss. Ierodas jauneklis, un sirmgalvis tiek aizmirsts, tāda ir dzīve.

Turklāt Kozete bija pieradusi ilgus gadus redzēt ap sevi mīklainību; ikviena būtne, kuras bērnība bijusi pilna noslēpumu, vienmēr ir gatava piedzīvot kādu vilšanos.

Taču viņa joprojām sauca Žanu Valžānu par tēvu.

Kozete, juzdamās septītajās debesīs, bija sajūsmā par Žilnormāna tēvu. Patiešām, viņš to apbēra ar madrigāliem un dāvanām. Kamēr Žans Valžāns pūlējās radīt Kozetei stabilu sabiedrisko stāvokli un nostiprināt viņas civilo aktu, Žilnormāna kungs rūpējās par kāzu dāvanu līgavai. Žilnormāna kungu nekas tā neiepriecināja kā bagātīgu dāvanu pasniegšana. Viņš uzdāvināja Kozetei Beļģijas mežģīņu tērpu, ko bija mantojis no savas vecmāmiņas.

— Modes atgriežas, — viņš sacīja, — tagad visi traki dzenas pēc antīkām lietām, un jaunas dāmas manās vecumdienās ģērbjas tāpat kā vecas sievietes manā bērnībā.

Viņš tukšoja līdz augšai piebāztās prāvās pulētā koromandelkoka kumodes, kas nebija gadiem atvērtas. «Liksim izsūdzēt grēkus šīm atraitnītēm,» viņš mēdza teikt, «paskatīsimies, kas tām ir iekšā.» Viņš ar troksni vilka ļaukā vēderainās atvilktnes, kas bija pilnas ar visu viņa sievu, visu viņa mīļāko un visu viņa vecmāmiņu tualetēm. Ķīnas zīds, damasts, vissmalkākie audumi, krāsainais muarē, tērpi no smaga, vizoša Tūras zīda, ar mazgājamu zeltu izšūti Indijas lakati, abās pusēs vienādi vilnas auduma gabali, Dženovas un Alansonas mežģīnes, veclaiku zelta rotaslietas, ziloņkaula konfekšu kārbas ar mikroskopiskiem kaujas skatu izrotājumiem, greznuma priekšmeti, lentes ar to visu viņš bērtin apbēra Kozeti. Kozete sajūsmināta, kusdama mīlestībā pret Mariusu un aizgrābta aiz pateicības pret Žilnormāna kungu, sapņoja par bezgalīgo laimi ģērbties zīdā un samtā. Kozetei likās, ka šo līgavas dāvanu viņai pasnieguši zēravi. Viņas dvēsele ar vissmalkāko beļģu mežģīņu spārniem lidinājās debesu zilgmē.

Mīlētāju reibums, kā jau teicām, varēja mēroties vienīgi ar vectēva sajūsmu. Šķita, ka Golgatas māsu ielā nepārtraukti skanētu fanfaras.

Katru ritu vectēvs pasniedza Kozete? kādu jaunu senlietiņu. Pār viņu bagātīgi bira daždažādi spoži nieciņi.

Reiz Mariuss, kas šais laimes pārpilnajās dienās ļoti labprāt mēdza parunāt arī nopietni, nez kādā sakarā sacīja:

—   Revolūcijas cīnītāji ir tik lieli, ka tos jau tagad apšalc gadsimtu slava, tāpat kā Katonu un Fokionu, un ikviens no tiem atgādina antīkos memuārus.

— Antīkie muarē! — iesaucās sirmgalvis. — Es tevpateicos, Marius, tu mani uzvedināji uz labu dornu. Tieši to es meklēju.

Un nākamajā dienā Kozetes līgavas dāvanām pievienojās lielisks muarē tērps tējas rozes krāsā.

Vectēvs smēlās šais lupatās veselu dzīves gudrību.

—   Mīlestība ir jauka, bet vajadzīgs vēl šis tas. Laimei ir vajadzīgs arī nederīgais. Pati laime ir tikai nepieciešamais. Nu, tad pielieciet tai klāt šo nevajadzīgo! Pili un viņas sirdi. Viņas sirdi un Luvru. Viņas sirdi un Versaļas strūklakas. Dodiet man manu gani, bet pamēģiniet to pārvērst par hercogieni! Atvediet man Filīdu ar rudzupuķu vainagu galvā un pielieciet tai klāt simttūkstoš livru ienākumu! Dodiet man gana būdu ar marmora kolonādi līdz apvāršņa malai! Es esmu mierā ar gana būdu un arī ar marmora un zelta burvju pili. Plika laime ir līdzīga plikai maizei. To var ēst, bet ar to nevar paēst. Es alkstu pēc liekā, nevajadzīgā, ekstravagantā, pārmērīgā, pēc tā, kas nekam nav derīgs. Atceros, ka tiku redzējis Strasburgas katedrāles tornī pulksteni četrstāvu mājas augstumā; šis pulkstenis rādīja laiku, īstenībā bija tik laipns un rādīja laiku, bet, šķita, nebija radīts šim uzdevumam; kad tas bija nositis pusdienu vai pusnakti, pusdienu — saules stundu, pusnakti — mīlestības stundu, vai kuru katru citu stundu, tas rādīja mēnesi un zvaigznes, sauszemi un jūru, putnus un zivis, Foibu un Foibi un vēl daudz ko citu, kas nāca laukā no nišas, — gan divpadsmit apustuļus, gan imperatoru Kārli Piekto, gan Eponīnu un Sabīnu un vēl veselu baru apzeltītu cilvēciņu, kas pūta trompetes. Nemaz nerunājot par brīnišķīgo zvanu spēli, ar kuru tie ik bridi piešalca gaisu bez kāda iemesla. Vai gan ar to var salīdzināt nožēlojamu, pliku ciparnīcu, kas nerāda neko vairāk kā laiku.. Es stāvu par lielo Strasburgas pulksteni un vērtēju to augstāk par Svarcvaldes pulksteni ar dzeguzīti.

Žilnormāna kungs it īpaši gari mēdza runāt par pašām kāzām, un viņa ditirambos juku jukām slīdēja garām viss astoņpadsmitā gadsimta atspoguļojums.

— Jums nav ne mazākās jēgas par svētku sarīkošanas mākslu. Sais laikos pat papriecāties neprot gaviļu dienā, — viņš iesaucās. — Jūsu deviņpadsmitais gadsimts ir tāds kā ļengans. Tam trūkst vēriena. Tas nepazīst krāšņuma, tas nepazīst cildenuma. Tas visu vienādi apcērp. Jūsu trešā kārta ir sāja, bezkrāsaina, bez smaržas un bez veida. Jūsu buržujeņu sapnis, kad tās «iekārtojas», — kā pašas mēdz teikt, — ir šāds: jauks buduārs, jaunas palisandra mēbeles, kalikons. Ceļu, ceļu! Godājamais Sīkstulis prec Skopules jaunkundzi. Greznība un spožums! Svecei pielipināts zelta luidors! Tas tik ir laikmets! Es labprāt no tā aizbēgtu pie sarmatiem. Ak, jau 1787. gadā es tiku pareģojis, ka viss pagalam, tai pašā dienā, kad redzēju, ka hercogs Roāns, Leonas princis, hercogs Sabo, hercogs Monbazons, marķīzs Subīzs, Tuāras vikonts, Francijas pērs brauca uz Lonšānu divričos! Un tas ir nesis savus augļus. Sajā gadsimtā slēdz lielus darījumus, spēlē biržā, pelna naudu —&lt; un visi kā viens ir mantrauši. Viņi kopj un uzspodrina savu ārieni, viņi ir varen uzcirtušies, nomazgājušies, apmazgāti, nokasīti, noskūti, sasukāti, uzspodrināti, nolaizīti, noberzti, nosukāti, notīrīti no ārpuses, nevainojami, nopulēti kā oļi, apdomīgi, tīrīgi, bet tai pašā laikā -«-vai rnanu dieniņ! — viņu sirdsapziņas dziļumos ir tādi mēsli un tādas kloākas, ka no viņiem bēgtu kura katra lopu meita, kas šņauc degunu saujā. Es piešķiru šim laikmetam šādu devīzi: Netīra tīrība. Nedusmojies, Marius, ļauj man runāt, es nesaku nekā slikta par tautu, kaut gan man ir pilna dūša no tas tavas tautas, bet neņem ļaunā, ka es mazliet sadodu buržuāzijai. Es pats piederu pie tās. Ko mīl, to arī pārmāca. Un tādēļ — es to saku pilnīgi atklāti — mūsu dienas gan precas, bet vairs neprot precēties. Ak, patiesi, es skumstu par jaukajām vecajām paražām. Es skumstu par visu. Kur gan palikusi elegance, bruņnieciskums, pieklājīgā un laipnīgā izturēšanās, iepriecinošā, visiem pieejamā greznība, mūzika, kas bija neatņemama kazu daļa; orķestris augstmaņiem, bungu rībināšana vienkāršajai tautai, dejas, jautras sejas ap galdu, izsmalcināti madrigāli, dziesmiņas, iluminācija, sirsnīgi smiekli, velnišķīgs troksnis, kupli lenšu pušķi! Es skumstu par jaunās sievas prievīti. Jaunās sievas prievīte ir tuva radiniece Veneras jostai. Kādēļ izcēlās Trojas karš? Velns parāvis! — Helenas prievītes dēļ! Kāpēc tad cīnās, kāpēc dieviem līdzīgais Dioinēds pāršķeļ uz Merioneja galvas lielo vara bruņucepuri ar desmit smailēm, kāpēc Ahillejs un Hektors pacienā viens otru spēcīgiem pīķu dūrieniem? Tāpēc, ka Helena ļāvusi Parīdam paņemt savu prievīti. No Kozetes prievītes Homērs radītu veselu «Iliādu». Viņš ieliktu savā poēmā tādu vecu pļāpu kā mani, un viri? to nosauktu par Nestoru. Mīļie draugi, senos laikos, tajos vecajos labajos laikos, cilvēki precējās ar apdomu: noslēdza kārtīgu līgumu, un pēc tam nāca kārtīga dzīrošana. Tiklīdz Kižass bija prom, ieradās Kamačo. Mīļais dievs, vēders taču ir lāga lopiņš, kas prasa savu tiesu, arī tas grib kāzās papriecāties. Dzīroja godam, un katram pie galda bija skaista kaimiņiene bez kādām jaciņām, ar visai mēreni paslēptām krūtīm! Ak, skaļi smejošās mutes! —cik jauki gan bija vecos laikos! Jaunatne bija kā ziedu pušķis, ikviens jauneklis izgreznojās ar ceriņu zaru vai rožu saišķīti; kaut arī tas bija karotājs, tas pārvērtām par ganiņu un, ja tas bija dragūnu kapteinis, tad atrada iespēju saukties par Floriānu. Katram gribējās būt skaistam. Ģērbās izšūtos tērpos, spilgtās drānās. Buržuā izskatījās kā puķe, marķīzs izskatījās pēc dārgakmeņa. Toreiz nebija ne štripju, ne garo zābaku. Visi bija grezni ģērbuSies, spoži, kruzuļaini, zeltaini, gaisīgi, graciozi, koķeti, kas tomēr nekavēja nēsāt pie sāniem zobenu. īsti kolibri ar knābīti un nadziņiem. Tie bija «Galantās Indijas» laiki. Viena no šā gadsimta īpašībām bija elegance, otra — lieliskums; un kā mēs tad līksmojām, deviņi pērkoni! Tagad visi ir nopietni. Buržuā ir skops, buržuā sieva — klīrīga, jūsu gadsimts ir nelaimīgs. Pat gracijas tagad tiktu padzītas par to, ka tās ir pārāk dekoltētas. Ak vai, skaistums tagad tiek slēpts kā neglītums. Pēc revolūcijas visas valkā apakšbiksītes, pat dejotājas; pat ielas dejotāja iztaisās nopietna; jūsu dejas ir garlaicīgas kā sprediķi. Jūs gribat būt majestātiski. Jūs justos neērti, ja jūsu zods nepazustu kravatē. Katra divdesmitgadīga žeņķa ideāls ir — precoties izskatīties pēc Roijē-Kolāra kunga. Bet vai jūs zināt, kurp noved šāds majestātiskums? Pie niecīguma. Iegaumējiet: prieks nav tikai priecīgs, tas ir arī cēls. Esiet taču priecīgi, velns parāvis, kad esat iemīlējušies! Un, ja jau precaties, tad precieties ar karstu sirdi, laimes reibumā, ar lielu troksni! Esiet nopietni baznīcā — tam es piekrītu. Bet, tiklīdz dievkalpojums beidzies, tad pie velna visu! Jaunā sieva jāierauj burvju virpulī. Kāzām jābūt ir karaliskām, ir pasakainām, kāzu gājienam jāstiepjas no Reimsas katedrāles līdz Santlū pagodai. Mani atbaida pliekanas kāzas. Pie jodal Pacelieties Olimpā, vismaz to dienu! Kļūstiet kā dievi! Ak, jūs varētu būt silfi, Spēļu un Smieklu ģēniji, argiraspīdi, bet jūs esat plukatas. Mīļie draugi, katram jaunlaulātam vīram jākļūst par princi Aldobrandīni. Izmantojiet šo vienīgo mirkli mūžā un uzlidojiet debesu augstumos kopā ar gulbjiem un ērgļiem, kaut arī rīt būtu jākrīt atpakaļ sīkpilsonības varžu dīķī. Nemēģiniet ietaupīt no Himeneja svētkiem, nemaziniet to spožumu, neskopojieties tai dienā, kad jūs starojat. Kāzu izdevumi taču nav saimniecības izdevumi. Ai, ja es varētu tās sarīkot pēc sava prāta, cik tās būtu smalkas! Cauri kokiem skanētu vijoles. Mana programma ir tāda: debesu zilgme un sudrabs. Es ieaicinātu kāzās lauku dievības, es sasauktu driādas un nereīdas. Amfitrītes kāzas, rožaina dūmaka, eleganti sasukātas un pilnīgi kailas nimfas, akadēmiķis, kas pasniedz dievietei četrrindeni, rati, ko velk jūras nezvēri.

Pa priekšu, gliemežnīcā pūzdams, tritons trauca,

Un skaņas brīnišķīgās visiem prātus jauca,

— Lūk, svētku programma, tā tik ir programma, jeb vaī es nekā no tā nesaprotu, velns ar ārā!

Kamēr vectēvs, aizrāvies dzejas uzplūdumā, klausījās pats sevī, Kozete un Mariuss apreibinājās, netraucēti lūkodamies viens otrā.

Žilnormānu krustmāte vēroja visu ar viņai piemītošo nesatricināmo mieru. Pēdējos piecos sešos mēnešos viņai bija jāpiedzīvo daudz satraukumu: Mariuss atgriezies, Mariuss pārnests asiņains, Mariuss pārnests no barikādes, Mariuss miris, pēc tam dzīvs, Mariuss izlīdzis, Mariuss saderinājies, Mariuss precas ar nabaga meiteni, Mariuss precas ar miljonāri. Sešsimt tūkstoši franku bija viņai beidzamais pārsteigums. Pēc tam viņā atgriezās pirmās bikts laika vienaldzība. Viņa kārtīgi gāja uz dievkalpojumiem, skaitīja savu rožukroņi, lasīja svētdienas lūgšanu grāmatu, čukstēja vienā mājas kaktā Ave, kamēr otrā kaktā kāds cits čukstēja I love you, un Mariuss ar Kozeti viņai šķita kā divas neskaidras ēnas. Taču īstenībā ēna bija viņa pati.

Ir īpašs inerta askētisma stāvoklis, kad dvēsele, kļuvusi vienaldzīga un sveša visam tam, ko varētu saukt par dzīves rosību, izņemot zemestrīces un citas katastrofas, neuztver vairs nekādus iespaidus — ne priecīgus, ne bēdīgus. «Tāda pātaru skaitīšana,» Žilnormāna tēvs mēdza teikt savai meitai, «ir tas pats, kas iesnas. Tu nemaz nejūti dzīves smaržu. Nejūti ne sliktu smaku, ne jauku aromātu.»

Starp citu, sešsimt tūkstoši franku darīja galu vecmeitas svārstīgumam. Tēvs bija paradis tik maz rēķināties ar viņu, ka nebija ar viņu pat aprunājies, dodot piekrišanu Mariusa laulībām. Pa paradumam viņš padevās jūtu straujumam un, no despota pārvērties vergā, sekoja tikai vienai vienīgai domai — iztapt. Mariusam. Viņš pat neatcerējās, ka tāda krustmāte vispār ir pasaulē un ka tai varētu būt savi ieskati, un, kaut arī viņa bija īsta aitiņa, viņa tomēr jutās aizvainota. Mazliet sašutusi sirds dziļumos, taču ārēji vienaldzīga, viņa sev teica: «Tēvs izlemj kāzu jautājumu bez manis, es izlemšu mantošanas jautājumu bez viņa.» Viņa tiešām bija bagāta, tfet tēvs tāds nebija. Un savu lēmumu šai jautājumā viņa paturēja pie sevis. Iespējams, ka tādā gadījumā, ja līgavainis un līgava būtu bijuši nabadzīgi, viņa tos arī būtu atstājusi nabadzībā. Jo ļaunāk manam krustdēla kungam! Viņš prec nabadzi, lai tad ari pats kļūst par nabagu. Bet Kozetes pusmiljons krustmātei iepatikās un grozīja viņas iekšējo nostāju pret šo iemīlējušos pāri. Sešsimt tūkstošiem franku katrā ziņā jāparāda cieņa, un bija skaidrs, ka viņa nevar rīkoties citādi, jāatstāj sava manta šiem jaunajiem ļaudīm, jo tiem tā vairs nebija vajadzīga.

Tika norunāts, ka jaunais pāris dzīvos pie vectēva. Žilnormāna kungs katrā ziņā gribēja tiem atdot savu istabu, kas bija skaistākā visā mājā. «Tas mani darīs jaunāku,» viņš paskaidroja. «Tas man ir sens nodoms. Es vienmēr tiku domājis par kāzu svinēšanu manā istabā.» Viņš izvietoja šai istabā daudz vecu, elegantu nieciņu. Viņš lika izrotāt griestus un iztapsēt sienas ar sevišķu audumu, kuru glabāja neiesāktā baķi un uzskatīja to par Utrehtas audumu ar samtainiem prīmulu ziediem uz gundegu krāsas atlasa pamata. «Ar šādu audumu,» viņš teica, «bija drapēta Anvilas hercogienes gulta Larošas-Gijonas pilī.» Uz kamīna viņš uzlika Saksijas porcelāna figūriņu, kas aizsegusi ar uzroci savu pliko vēderu.

Žilnormāna kunga bibliotēka tika pārvērsta par advokāta kabinetu, kas Mariusam bija nepieciešams; kā atceramies, pēc noteikumiem advokātam vajadzēja būt savam kabinetam.

7 Baigu sapņu paliekas mijas ar laimi

Mīlētāji satikās katru dienu. Kozete vienmēr ieradās kopā ar Fošlevāna kungu. «Kas tā par ačgārnību,» mēdza teikt Žilnormāna jaunkundze, «ka līgava ierodas līgavaiņa mājās, kur viņš ar to lakstojas.» Bet šis paradums, kas radās no Mariusa lēnās atveseļošanās, iesakņojās arī tāpēc, ka Golgatas māsu ielas atzveltnes krēsli tērzēšanai divatā bija ērtāki nekā Bruņu vīra ielas pītie krēsli. Mariuss un Fošlevāna kungs gan redzēja viens otru, bet nesarunājās. Likās, ka viņi būtu tā vienojušies. Katrai jaunai meitenei nepieciešams pavadonis. Kozete nebūtu varējusi nākt bez Fošlevāna kunga. Mariusam Fošlevāna kungs bija kā priekšnoteikums, lai satiktos ar Kozeti. Viņš to pieņēma. Pārrunājot politiskos jautājumus no vispārējā cilvēces stāvokļa uzlabošanās viedokļa, pieskaroties šiem jautājumiem viegli un vispārējos vilcienos, viņiem iznaca pārmīt dažus vārdus vairāk nekā «jā» un «nē». Reiz, runājot par skolām, — Mariuss vēlējās, lai tas butu bez maksas un obligātas, daudzveidīgas un visiem pieejamas kā gaiss un saule, vārdu sakot, lai tās varētu ieelpot visa tauta, — viņu uzskati saskanēja un viņi kļuva gandrīz runīgi. Sai reizē Mariuss ievēroja, ka Fošlevāna kungs prot labi izteikt savas domas un pat runa pacilātā stilā. Un tomēr kaut kā viņam trūka. Fošlevāna kungam trūka kaut kā no augstākās sabiedrības cilvēka, bet kaut kā viņam bija arī vairāk.

Iekšēji sirds dziļumos Mariuss uzdeva daždažādus mēmus jautājumus šim Fošlevāna kungam, kas pret viņu izturējās ar vienkāršu labvēlību, tomēr vēsi. Brīžiem viņam uzmācās šaubas par savu atmiņu. Viņa atmiņā bija kāda bedre, kāds melns plankums, bezdibenis, ko bija izrakuši trīs mēnešus ilgā agonija. Daudz kas tajā bija pagaisis. Viņš nonāca pat tik tālu, ka vaicāja sev, vai tas tiešām varēja būt, ka viņš ir redzējis Fošlevāna kungu, šo tik nopietno un mierīgo cilvēku, uz barikādes.

Un tā nebija vienīgā mīkla, ko pagātnes uzplūdi un atplūdi bija atstājuši viņa apziņā. Nevajag domāt, ka viņš bija atbrīvojies no uzmācīgajām atmiņām, kas mums liek pat tad, kad esam laimīgi un apmierināti, ar skumjām skatīties atpakaļ. Galva, kura nekad nepagriežas atpakaļ pret izdzisušajiem apvāršņiem, nav spējīga nedz domāt, nedz mīlēt. Brīžiem Mariuss iespieda seju plaukstās, un juceklīgā, neskaidrā pagātne urbās cauri krēslai, kas apņēma viņa smadzenes. Viņš atkal redzēja, kā nokrīt Mabefs, viņš dzirdēja Gavrošu dziedam zem karteču krusas, viņš juta uz savām lūpām Eponīnas pieres saltumu; Anžolrass, Kurfeiraks, Žans Pruvērs, Kombefērs, Bosjē, Grantērs, visi viņa draugi iznira acu priekšā un pēc tam izgaisa. Vai visas šīs dārgās būtnes, sāpju pilnas, varonīgas, aizkustinošas vai traģiskas, bija tikai sapnis? Vai tās bija tiešām dzīvojušas? Viss bija ietīts dumpja dūmos. Smagā drudzī ir smagi murgi. Viņš jautāja pats sev, pārbaudīja sevi; viņam reiba galva no apziņas, ka visas šīs dzīvās būtnes ir izdzisušas. Kur tās bija palikušas? Vai tiešām tās visas mirušas? Nogruvums biļa aizrāvis tos visus tumsā, atstājot viņu vienu.

Tas viss likās nozudis kā aiz teātra priekškara. Mēdz būt ari priekškari, kas nolaižas pār dzīvi. Un dievs pāriet uz nākamo cēlienu.

Un viņš pats — vai tad viņš "bija palicis agrākais? Viņš, nabags, bija kļuvis bagāts; viņš, vientulis, bija ieguvis ģimeni; viņš, izmisušais, precēsies ar Kozeti. Viņam likās, ka ir izgājis cauri kapam, ka nokāpis tajā melns, bet iznācis no tā laukā balts. Taču citi bija palikuši kapā. Dažubrīd visas šīs pagātnes ēnas, atgriezdamās atpakaļ un atdzīvodamās, ielenca viņu un padarīja drūmu, bet tad viņš sāka domāt par Kozeti un atkal nomierinājās; vienīgi šī svētlaime varēja izdzēst pārdzīvoto katastrofu.

Fošlevāna kungam tomēr bija vieta šo izgaisušo būtņu vidū. Mariuss neiedrīkstējās ticēt, ka barikādes Fošlevāns ir tas pats Fošlevāns ar miesu un asinīm, kurš tagad tik nopietni sēž blakus Kozetei. Pirmais droši vien bija viens no tiem rēgiem, kas ieradās un nozuda drudža murgos. Turklāt abi viņi pēc dabas bija atskabargaini, tādēļ Mariusam nebija iespējams Fošlevāna kungam kaut ko jautāt. Viņam tas neienāca pat prātā. Jau agrāk tikām aizrādījuši uz šo rakstura īpašību.

Divi cilvēki, kurus saista kopējs noslēpums un kuri it kā pēc klusas norunas nepārmij par to ne vārda, nav nemaz tāds retums, kā varētu domāt.

Tikai vienu reizi Mariuss iedrošinājās izmēģināt. Sarunā viņš tīši ieminējās par Šanvrerī ielu un, pagriezies pret Fošlevāna kungu, jautāja:

—  Jūs taču labi pazīstat šo ielu?

—   Kādu ielu?

—   Šanvrerī ielu.

—   Man nav ne mazākās jēgas par tādu nosaukumu, — Fošlevāna kungs atbildēja visdabiskākajā balsī.

Atbilde, kas attiecās uz ielas nosaukumu, nevis uz pašu ielu, Mariusam šķita daudz pārliecinošāka, nekā īstenībā bija.

«Noteikti esmu to nosapņojis,» viņš nodomāja. «Nekas cits kā halucinācija. Tas būs bijis kāds viņam līdzīgs. Fošlevāna kungs tur nav bijis.»

8 Divi vīri, kurus nav iespējams atrast

Lai cik liela bija mīlestības burvība, tā tomēr neizdzēsa no Mariusa domām citas rūpes.

Kamēr gatavojās kāzām, viņš, gaidīdams nosacīto laiku, nodevās grūtiem un rūpīgiem meklējumiem sakarā ar savu pagātni.

Viņš bija parādā divkāršu pateicību: viņš to bija parādā par savu tēvu un bija parādā pats par sevi.

Kaut kur bija Tenardjē, un kaut kur bija tas svešinieks, kas viņu, Mariusu, bija nogādājis Žilnormāna kunga māja.

Mariusam katrā ziņā bija jāatrod šie divi cilvēki, viņš nepieļāva domu, ka varētu apprecēties, justies laimīgs un tos aizmirst, kā arī baidījās, ka šis nesamaksātais goda parāds varētu apēnot viņa dzīvi, kas tagad bija kļuvusi tik saulaina. Viņš nevarēja atstāt nenokārtotu šo nokavēto maksājumu un pirms ieiešanas prieka pilnajā nākotnē gribēja norēķināties ar pagātni.

Kaut arī Tenardjē bija nelietis, tas nenieka nemazināja to faktu, ka viņš bija izglābis pulkvedi Ponmersī. Tenardjē varēja būt bandīts visas pasaules acīs, tikai ne Mariusa acīs.

Taču Mariuss, nezinādams, kas īstenībā noticis kaujas laukā pie Vaterlo, nezināja arī to īpašo apstākli, ka viņa tēvs, būdams kopā ar Tenardjē šai neparastajā situācijā, bija gan palicis tam parādā dzīvību, bet ne pateicību.

Nevienam no daudzajiem aģentiem, kurus Mariuss bija pieņēmis, neizdevās uziet Tenardjē pēdas. Likās, ka viņš pavisam pazudis. Tenardjē sieva bija nomirusi cietumā pa izmeklēšanas laiku. Tenardjē un viņa meita Azelma, kas divi vien bija palikuši no šās nožēlojamās ģimenes, bija atkal ieniruši tumsā. Sociālā Nezināmā atvars bija klusi aizvēries pār šīm būtnēm. Nebija vairs redzama ne drebēšana, ne ņirbēšana, ne tumšie, koncentriskie riņķi, kas vēstītu, ka tur kaut kas iekritis un ka tur var iemest loti.

Tā kā Tenardjiene bija mirusi, Ķeļļapauris no atbildības atbrīvots, Zvadzinaudiņa pazudis, galvenie apsūdzētie izbēguši no cietuma, tad tiesas prāva sakarā ar lamatām Gorbo būdā bija beigusies gandrīz neveiksmīgi. Šī lieta joprojām palika diezgan tumša. Zvērināto tiesai vajadzeja apmierināties ar diviem otršķirīgiem apsūdzētajiem, kas bija: Krampis, tas pats Pavasarīgais, tas pats Mūdzis, un Pusliards, tas pats Divmiijards, kuriem piesprieda desmit gadus gaierās. Viņu izbēgušos un tiesā neieradušos līdzdalībniekus notiesāja, aizmuguriski piespriežot mūža spaidu darbus. Tenardjē kā nozieguma ierosinātājam un vadonim piesprieda — arī aizmuguriski nāves sodu. Sis spriedums arī bija vienīgais, kas palicis pāri no Tenardjē, metot uz šo mirušo vārdu drūmu gaismu, līdzīgu sveces gaismai pie zārka.

Turklāt šis spriedums spieda Tenardjē aiz bailēm, ka viņu notvers, nolaisties līdz pašam Zanķa dibenam un vēl vairāk sabiezināja tumsu, kas klājās pār šo cilvēku.

Otrā nepazīstamā vīra — Mariusa glābēja — meklēšanai sākumā bija kaut kādi panākumi, bet tad pēkšņi viss izbeidzās. Izdevās atrast važoni, kas bija atvedis Mariusu uz Golgatas māsu ielu 6. jūnija vakarā. Važonis paskaidroja, ka 6. jūnijā pēc kāda policijas aģenta pavēles viņš «nokvernējis» no pulksten trijiem pēcpusdienā līdz vēlam vakaram Elizejas lauku krastmalā pie Lielās ūdens notekas izejas; ap pulksten deviņiem vakarā kloākas režģu durvis, kas iznāk uz upes krastu, atvērušās, no turienes iznācis kāds vīrs, nesdams uz pleciem otru, kas izskatījies miris; aģents, kas uzmanījis šo vietu, arestējis dzīvo un apķīlājis mirušo, un pēc aģenta pavēles viņš, važonis, iesēdinājis «visu šo kompāniju» savā fiakrā; vispirms viņi braukuši uz Golgatas māsu ielu, kur viņi mirušo izsēdinājuši laukā; šis mirušais esot Mariusa kungs, un viņš, važonis, varot to ļoti labi pazīt, kaut gan «šoreizīt» tas esot dzīvs; pēc tam «tie» atkal iekāpuši viņa karietē, viņš uzšāvis zirgiem, un dažus soļus šaipus Arhīva vārtiem viņam uzbļāvuši, lai aptur, tieši uz ielas viņam samaksāts, un tie aizgājuši, un aģents aizvedis sev līdz otro vīru; vairāk nekā viņš nezinot: nakts bijusi tumša, ka vai acī dur.

Mariuss, kā jau zinām, neatcerējās nekā. Tikai tik daudz, ka spēcīga roka bija sagrābusi viņu no muguras, kad viņš atmuguriski gāzies uz barikādes, pēc tam viss viņa apziņā izdzisis. Samaņu viņš atguva tikai Žilnormāna kunga mājā.

Mariuss maldījās minējumos.

Viņš nevarēja apšaubīt pats savu identitāti. Bet kā gan varēja notikt, ka, Šanvrerī ielā nokritušu, policijas aģents viņu pacēla Senas krastā pie invalidu tilta? Kāds viņu bija aiznesis no tirgus haļļu kvartāla uz Elizejas laukiem. Bet kā? Pa kloāku. Nedzirdēta uzupurēšanās!

Kads. Kas viņš bija?

Tas bija cilvēks, kuru Mariuss meklēja.

Par šo cilvēku, par viņa glābēju, nebija nekas zināms: nekādu pēdu, ne mazako norādījumu.

Mariuss, kaut gan no šās puses viņš bija spiests rīkoties sevišķi piesardzīgi, nonāca savos meklējumos līdz pat policijas prefektūrai. Tur, tāpat kā visur citur, ievāktas izziņas nedeva nekādu skaidrību. Prefektūra zināja vēl mazāk nekā važonis. Ne par kādu arestu, kas noticis 6. jūnijā pie Lielās kloākas režģiem, tur nebija zināms; tur nebija saņemts neviens policijas ziņojums par šo faktu, ko prefektūrā uzskatīja par pasaciņu. Šās pasaciņas izgudrošanu piedēvēja važonim. Važonis, kas grib dabūt dzeramnaudu, spējīgs uz visu, pat uz fantazēšanu. Taču fakts bija neapstrīdams, un Mariuss nevarēja to apšaubīt, neapšaubīdams, kā nupat sacījām, pats savu identitāti.

Šai savādajā noslēpumā viss šķita neizskaidrojams.

Noslēpumainais vīrs, kuru važonis bija redzējis iznākam pa Lielās kloākas ježģu durtiņām ar pusdzīvo Mariusu uz muguras un kuru glūņa policijas aģents tika arestējis nozieguma vietā, kad tas glāba dumpinieku, — kur tas bija palicis? Un kur bija palicis pats aģents? Kādēļ šis aģents klusēja? Vai varbūt tam vīram bija izdevies izbēgt? Vai viņš bija aģentu uzpircis? Kādēļ šis vīrs nedeva nekādas dzīvības zīmes Mariusam, kas viņam bija par visu parādā? Viņa nesavtība bija ne mazāk apbrīnojama kā pašuzupurēšanās. Kādēļ šis vīrs nerādījās? Varbūt viņam nebija vajadzīga atlīdzība, bet neviens taču neatteiksies no pateicības. Vai viņš bija miris? Kas viņš bija par cilvēku? Kāds izskatījās? Neviens to nevarēja pateikt. Važonis bija atbildējis: «Nakts bija šaušalīgi tumša.» Pārbijušies Basks un Nikoleta bija skatījušies tikai "uz savu jauno kungu, kas bija noplūdis asinīm. Vienīgi durvju sargs, kura svece apgaismojusi traģisko Mariusa ierašanos, bija ievērojis minēto vīru, un, lūk, kā viņš to aprakstīja: «Šis vīrs bija briesmīgs.»

Cerēdams, ka tas palīdzēs meklēšanā, Mariuss lika uzglabāt asiņainās drēbes, kas viņam bija bijušas mugurā, kad viņu atveda pie vectēva. Labi apskatot svārkus, kāds ievēroja, ka viens stūris bija tā savādi noplēsts. Tajā trūka neliela drānas gabaliņa.

Kādu vakaru Mariuss stāstīja Kozetei un Žanam Valžānam par visu šo savādo notikumu, par neskaitāmām ziņu vākšanām un par savu pūliņu veltīgumu. «Fošlevāna kunga» saltā seja~izveda viņu no pacietības. Viņš iesaucās ar tādu dedzību, ka balsī ieskanējās gandrīz vai dusmas:

—  Jā, šis vīrs, lai viņš bija kas būdams, bija cēls. Vai jūs zināt, mans kungs, ko viņš izdarīja? Viņš ieradās pie manis kā ercenģelis. Viņam vajadzēja mesties pašā kaujas ņudzeklī, slepus iznest mani, atvērt kloākas caurumu, ievilkt mani tajā un nest uz savas muguras! Viņam vajadzēja noiet vairāk nekā pusotra ljē pa šausmīgu apakšzemes galeriju, salīkušam, pa tumsu, pa kloāku, vairāk nekā pusotra ljē ar mironi uz muguras! Un kādēļ? Vienīgi tādēļ, lai glābtu šo mironi. Un šis mironis biju es. Viņš sev sacīja: «Varbūt te vēl ir dzīvības dzirkstelīte, es riskēšu ar savu dzīvību šās vājās dzirkstelītes labā!» Un ar savu dzīvību viņš riskēja ne vienu reizi vien, bet reižu divdesmit! Un katrs solis draudēja ar briesmām. To pierāda tas, ka, iznākot no kloākas, viņš tika arestēts. Vai jūs zināt, mans kungs, ka tas cilvēks to visu tiešām izdarījis? Un negaidīdams nekādu atlīdzību. Kas tad es biju? Dumpinieks. Kas es biju? Uzvarētais. Ak, ja Kozetes sešsimt tūkstoši franku piederētu man …

—   Tie jurns pieder, — pārtrauca viņu Žans Valžāns.

—  Nu, tad, — Mariuss turpināja, — es tos atdotu, lai atrastu šo vīru.

Žans Valžāns cieta klusu.

SESTĀ GRĀMATA BEZMIEGA NAKTS

.

1. 1833. gada 16. februāris

1833. gada nakts no 16. uz 17. februāri bija svētīta nakts. Pari tās tumsai mirdzēja atvērtas debesis. Tā bija Mariusa un Kozetes kāzu nakts.

Diena bija aizritējusi pasakaini.

Tie nebija zili mirdzošie svētki, par kādiem bija sapņojis vectēvs, tā nebija burvju feerija ar ķerubiem un kupidoniem, kas lidinās virs jaunlaulato galvām, tās nebija kāzas, kas cienīgas tikt iegravētas uzrakstā virs durvīm, bet tā tomēr bija laimīga un prieka pilna diena.

Kāzu paražas 1833. gadā nebija tādas, kādas tās ir mūsdienās. Francija vēl nebija patapinājusi no Anglijas šo augstākā mērā izsmalcināto modi — savas sievas nolaupīšanu, modi bēgt ar to tūdaļ pēc iznākšanas no baznīcas, paslēpties aiz kauna par savu laimi un savienot bankrotētāja izdarības ar «Augstās dziesmas» gavilēm. Toreiz vēl nesaprata, cik šķīsti, izsmalcināti un pieklājīgi ir kratīties ar savu paradīzi pasta karietē, ļaut savu mistēriju pārtraukt pātagas plīkšķiem, noīrēt kāzu gultai viesnīcas gultu un atstāt aiz sevis banālajā guļamistabā, kas maksā tik un tik par nakti, savas dzīves vissvētākās atmiņas, sajauktas juku jukām ar diližansa kučiera un viesnīcas istabenes ķiķināšanos.

Deviņpadsmitā gadsimta otrajā pusē, kurā mēs dzīvojam, nepietiek vairs ar mēru, kam lente pār plecu, ar talārā ģērbušos garīdznieku, ar likumu un dievu, tas jāpapildina ar Lonžimo pasta kučieri: zils kamzolis ar sarkaniem atlokiem un zvārguļpogām, metāla plāksne ap piedurkni, zaļas ādas bikses un lamuvārdi, kas adresēti Normandijas zirdziņiem ar mezglā sasietām astēm, kā arī mākslīgas treses, spoža platmale, pieputējušas pinkas, milzīga pātaga un stulmu zābaki. Francija vēl nav sasniegusi tādu elegances pakāpi kā angļu dižciltīgie, kas jaunlaulāto pasta karieti apber ar nošķiebtu tupeļu un cauru zābaku krusu, atceroties Cērčilu, vēlāko Mālboro jeb Malbruku, kam viņa kāzu dienā bija uzbrukusi saniknotā krustmāte, kuras rīcība viņam vēlāk atnesusi laimi. Zābaki un tupeles gan vēl neietilpst mūsu kāzu rituālā, taču pacietību — labais tonis aizvien vairāk izplatās, drīz nonāksim arī pie tā.

1833. gadā, tāpat kā pirms simt gadiem, nebija parasts kāzas svinēt, rikšojot pasta ratos.

Lai cik dīvaini, tais laikos vēl iedomājās, ka laulības ir intīmi un sabiedriski svētki, ka patriarhālas dzīres nesabojā mājas svinīgumu, ka jautrība, kaut arī pārmērīga, ja vien tā ir sirsnīga, nemaz nekaitē laimei un ka, beidzot, ir pieklājīgi un labi, ja divu likteņu sakušana, kas rada ģimeni, iesākas mājās un jaunajam pārim nav citu liecinieku kā vienīgi pašu guļamistaba.

Un cilvēki bija tik nekaunīgi, ka rīkoj-a kāzas savās mājās.

Tādēļ pēc tagad jau novecojušas paražas kāzas tika svinētas Žilnormāna kunga mājās.

Kaut arī cik dabisks un parasts ir tāds notikums kā precēšanās, tomēr uzsaukšana, laulības kontrakta parakstīšana, mērija un baznīca allaž saistās ar zināmām grūtībām. Ātrāk ar tām netika galā kā 16. februārī.

Taču izrādījās, ka 16. datums — šo sīkumu mēs atzīmējam aiz tīras precizitātes mīlestības — iekrīt vastlāvī. Tas radīja dažādas šaubas un bažas, it īpaši Žilnormānu krustmātē.

—  Vastlāvis, — iesaucās sirmgalvis, — jo labāk! Ir taču pat paruna:

Kam vastlāvjdienā kāzas būs, &gt;

Tie paklausīgus bērnus gūs.

PacelsTmies tam pāri. Lai notiek sešpadsmitajā! Vai tu gribētu vēl atlikt, Marius?

—   Protams, ka ne, — atbildēja iemīlējies jauneklis.

—   Nu, tad precamies! — noteica vectēvs.

Tātad kāzas notika sešpadsmitajā, reizē ar tautas svētkiem. Todien lija lietus, bet debesīs vienmēr var atrast kādu zilu laukumiņu, ar kuru pietiek mīlnieku laimei un kuru tie redz pat tad, kad visa pārējā dzīvā radība slēp. jas zem lietussarga.

Kāzu priekšvakarā Žans Valžāns Žilnormāna kunga klātbūtnē nodeva Mariusam piecsimt astoņdesmit četrus tūkstošus franku.

Laulība tika noslēgta uz kopēja īpašuma noteikumiem, un tādēļ īpašas formalitātes atkrita.

Žanam Valžānam turpmāk vairs Tusēna nebija vajadzīga, viņu mantoja Kozete un paaugstināja par istabeni.

Runājot par Žanu Valžānu, jāaizrāda, ka Žilnormānu nama bija kada skaista istaba, kuru iekārtoja tieši viņam, un Kozete tik nenoraidāmā balsī pateica: «Tēt, es jūs lūdzu,» — ka gandrīz piespieda viņu apsolīties pārnākt dzīvot tur.

Dažas dienas pirms noteiktās kāzu dienas Žanam Valžānam atgadījās maza nelaime: viņš bija mazliet iegriezis labās rokas īkšķī. Tas nebija nekas nopietns; viņš nevienam neļāva sevi ne kopt, ne pārsiet, pat ne apskatīt brūci, — arī Kozetei ne. Tomēr viņam vajadzēja roku pārsiet un nēsāt to saitē iekārtu, un viņš nevarēja arī nekur parakstīties. Viņu aizstāja Žilnormāna kungs — Kozetes otrais aizbildnis.

Mēs nevedīsim lasītāju ne uz mēriju, ne uz baznīcu. Mīlniekiem nekad nemēdz tik tālu sekot, un parasti drāmai uzgriež muguru, tiklīdz uz skatuves parādās līgavas puķu pušķis. Atzīmēsim tikai vienu notikumu, ko, starp citu, neviens no kāziniekiem nepamanīja un kas atgadījās ceļā no Golgatas māsu ielas līdz Senpola baznīcai.

Tai laikā pārbruģēja Senluī ielas ziemeļu galu. Sākot ar Karaliskā parka ielu, tā bija braukšanai slēgta. Kāzu karietēm nebija iespējams nokļūt pie Senpola baznīcas pa taisnu ceļu. Bija jāgroza maršruts, un visvienkāršākais bija apmest līkumu pa bulvāri. Kāds no viesiem atgādināja, ka šodien ir vastlāvis un ka tur būs vesels kariešu sastrēgums.

—   Kādēļ? — jautāja Žilnormāna kungs.

—   Masku dēļ. ,

—   Brīnišķīgi, — noteica vectēvs, — brauksim pa bulvāri! Šie jaunie cilvēki precas, viņi tūlīt ieies nopietnā dzīvē. Lai paskatās vēl mazliet uz maskarādi.

Viņi brauca pa bulvāri. Pirmajā kāzu karietē sēdēja Kozete ar Žilnormānu krustmāti un Žilnormāna kungs ar Žanu Valžānu. Mariuss, pēc tā laika paraduma vēl šķirts no līgavas, brauca otrajā karietē. Kāzu brauciens, pametis aiz muguras Golgatas māsu ielu, ieslēdzās garā ekipāžu virknē, kas bezgalīgā ķēdē stiepās no Madlēnas ielas līdz Bastīlijai un no Bastīlijas līdz Madlēnas ielai.

Ķekatnieki pārplūdināja bulvāri. Kaut arī brīžiem krietni uzlija, pajaci, arlekīni un nerri turējās braši. Sai 1833. gada ziemā visiem bija labs garastāvoklis un Parīze bija pārģērbusies par Venēciju. Mūsu laikos tāda vastlāvja vairs nevar redzēt. Visa dzīve ir pārvērtusies par karnevālu, tādēļ arī karnevāluvairs nav.

Sānu alejas bija pilnas gājēju, pie logiem drūzmējās ziņkārīgie. Terases virs teātru kolonādēm bija aplipušas skatītājiem. Bez ķekatniekiem te varēja noskatīties vastlavim, kā arī Lonšānas zirgu sacīkšu dienām raksturīgo daždažādo ekipāžu defilēšanu: fiakrus, diližansus, mēbeļu ratus, divričus, kabrioletus, kas pēc policijas rīkojuma brauca stingrā kārtībā cits aiz cita kā pa sliedēm. Ikviens, kas brauc šādos ratos, ir reizē skatītājs un apskatāmais. Policisti virzīja pa abām bulvāra pusēm divas bezgalīgas paralēlas virknes, kas kustējās viena otrai pretī, un uzraudzīja, lai nekas netraucētu šo divkāršo plūsmu, divējādo ekipāžu straumju plūdumu, kur viena tecēja uz augšu, otra — uz leju, viena — uz Antēna Šosejas pusi, otra — uz Sentantuāna priekšpilsētu. Ar ģerboņiem izrotātās Francijas pēru un sūtņu karietes turējās šosejas vidū un brīvi brauca gan vienā, gan otrā virzienā. Dažiem lieliskiem un jautriem kortežiem, it īpaši Vastlāvja Vērsim, bija tādas pašas privilēģijas. Sais Parīzes tautas svētkos nošmiukstināja savu pātagu arī Anglija: ar lielu troksni aizrībēja garām lorda Seimura pasta kariete, ko pavadīja dzēlīgas pūļa piezīmes.

Divkāršā ekipāžu virknē, gar kuru kā aitu suņi aulekšoja municipālgvardi, no solīdām ģimenes puskarietēm, kas bija pieblīvētas ar tantiņām un vecmāmiņām, raudzījās laukā pa lodziņiem masku tērpos ģērbušos bērnu svaigās sejiņas, septiņgadīgie Pjero, sešgadīgās Pjeretas, mazi, burvīgi radījumi, kas sajuta, ka arī viņi piedalās šai vispārējā jautrībā, pilni cieņas pret savu arlekinādi un ierēdnieciski nopietni.

Laiku pa laikam šai ekipāžu procesijā pagadījas kāds sastrēgums un viena vai otra no paralēlajām straumēm apstājās, kamēr mezgls tika atmudžināts; pietika ar vienas karietes aizķeršanos, un visa ekipāžu virkne tika aizturēta. Pēc tam kustība atkal atjaunojās.

Kāzu karietes ritēja stra.umē, kas devās uz Bastīliju pa bulvāra labo pusi. Pret Kāpostu tilta ielu ekipāžas uz brīdi apstājas. Gandrīz tai pašā mirklī bulvāra otrā pusē apstājās arī otra straume, kas devās uz Madlēnas ielu. Kāzu kariete atradās tieši pretī kādiem ķekatnieku ratiem.

Šādas ekipāžas vai, pareizāk sakot, šādus ratus ar ķekatniekiem parīzieši labi pazīst. Ja to kādā vastlāvja dienā vai gavēņlaika vidū trūktu, tad to uzskatītu par jaunu zīmi un sāktu runāt: «Te kaut kas slēpjas. Droši vien gaidāma ministru kabineta maiņa.» Vesels lērums Kasandru, Arlekīnu un Kolombīņu, kas šūpojas virs gājēju galvām, daždažādi groteski tēli, sākot ar turku un beidzot ar mežoni, Herkulesi marķīžu apkampienos, tirgus sievas, kas spiestu aizbāzt ausis pat pašam Rable, tāpat kā menādas kādreiz piespieda nodurt acis Aristofanam, pakulu parūkas, rožaini triko, švītīgas platmales, ākstu brilles, nerru piķamices ar piespraustu tauriņu, kājāmgājējiem izmesti saucieni, sānos iespraustas rokas, nekaunīgas pozas, kaili pleci, maskētas sejas, izlaidīga nekautrība; bezkaunības jūklis, ko vada kučieris ar puķi pie cepures, — lūk, ko nozīmē šāds iestādījums.

Grieķijai bija vajadzīgi Tespīda rati, Francijai vajadzīgs Vadē fiakrs.

Visu var parodēt, pat parodiju. Saturnālija, šī atļiīkā skaistuma grimase, kļūdama aizvien rupjāka un rupjāka, pārvēršas par vastlāvja karnevālu, un bakhanāle, kuru kādreiz vainagoja vīnogu ķekari un pārplūdināja saule un kura atsedza savas marmora krūtis dievišķā puskaiiumā, pie mums, saltajos ziemeļos, nīkdama slapjās skrandās, beigu beigās sāka saukties par karnevāla masku.

Ķekatnieku braukšanas tradīcija sniedzas atpakaļ līdz vissenākajiem monarhijas laikiem. Luija XI ienākumu un izdevumu grāmatās atzīmēts, ka pils mantzinim izsniegts «divdesmit sū Tūras monētu trim maskuballes kulbām prastajai tautai». Mūsu dienās šis trokšņainais ļaužu bars kuļas kādā senlaicīgā diližansā, satupies uz rataugšas vai arī sagāzies barā kādā kroņa karietē ar atmetamo virsu. Sešvietīgā ekipāžā sasēžas vai divdesmit cilvēku. Viņi novietojas solos, atliecamajos sēdekļos, uz atmestās virsas malām, uz dīseles. Daži uzsēžas jāteniski pat uz ekipāžas lukturiem. Vigi brauc, kājās stāvot, guļus, sēdus, saliekusies čokurā, nokāruši kājas. Sievietes sēž vīriešiem klēpī. Trakojošo ļaužu piramīdas var redzēt jau iztālēm pāri neskaitāmo galvu mudžeklim. Sie rati trokšņainā pūļa vidū paceļas kā kalni, no kuriem plūstin plūst jautrība. No turienes birst Kolē, Panāra un Pirona vārdiņi, sapiparoti ar ielas žargonu. No turienes uz pūli tiek izspļauts bezkaunību katķisms. Sāda pārmērīgi liela un pieblīvēta ekipāža izskatās kā pilnīga uzvarētāja. Priekšā troksnis un kņada, aizmugurē — juceklis un jezga. Braucēji klaigā, dzied, bļauj, skaļi smejas, lokās aiz sajūsmas; jautrība tur rēc, zobgalības dzirkstī, bezbēdība tvīkst kā purpurs; divi kleperi velk šo farsu, kas sasniedzis savu apoteozi, tie ir Smieklu triumfa rati.

Taču šie smiekli ir pārāk ciniski, lai būtu sirsnīgi. Tiešām, šie smiekli ir aizdomīgi. Tiem ir sava misija. To uzdevums ir parīziešiem pierādīt, ka notiek karnevāls.

Šīs riebīgās ekipāžas, kurās var noģist daždažādus noslēpumus, vedina filozofu uz pārdomām. Aiz tām slēpjas valdošā vara. Tur skaidri redzama noslēpumainā tuvība starp ielas aģentiem un ielas sievietēm.

Protams, tas ir bēdīgi, ka klaji parādītās neģēlības izraisa tik nevaldāmu jautrību, ka kaudzē sakrautais negods un kauns var sajūsmināt pūli, ka policijas spiegs, kalpodams par pjedestālu prostitūcijai, uzjautrina trokšņaino pūli, to apvainodams, ka pūlim patīk noskatīties, kā uz četriem riteņiem pabrauc garām spokainā dzīvās miesas kaudze vizuļos un skrandās, dubļos un spožumā, bļaustoties un dziedot, ka pūlis aplaudē šim visu netikumu uzvaras gājienam, ka vienkāršajai tautai tie nav nekādi svētki, ja viņu vidū nepastaigājas policijas izlaistās divdesmitgalvainās prieka hidras. Bet ko lai dara? Šie atkritumu rati, izrotāti lentēm un puķēm, ir nosodīti un apžēloti ar visas tautas smiekliem. Vispārēji smiekli ir vispārēja pagrimuma līdzdalībnieks. Dažas neveselīgas izpriecas demoralizē tautu un pārvērš to par sabiedrības atkritumiem; un šiem sabiedrības atkritumiem, tāpat kā tirāniem, ir vajadzīgi savi āksti. Karalim ir Roklors, tautai — Pajacs. Parīze ir liela neprāta pilsēta, izņemot tās reizes, kad tā kļūst par cēlu ideju galvaspilsētu. Karnevāls te cieši saistās ar politiku. Jāatzīstas, ka Parīze labprāt noskatās komēdijā, ko tai izrāda neģēlība. No saviem kungiem, kad tai ir kungi, tā prasa tikai vienu: «izskaistiniet man šos dubļus!» Romai bija tāda pati daba. Tā mīlēja Neronu. Nerons bija kolosāls āksts.

Nejauši, kā jau sacījām, viens no šādiem riebīgiem maskējušos sieviešu un vīriešu čemuriem, braucot milzīgā ekipāžā, apstājās bulvāra kreisajā pusē, kad kāzu brauciens bija apstājies labajā. Ķekatnieki, kas sēdēja ekipāžā, ieraudzīja otrā bulvāra pusē tieši sev pretī karieti, kurā atradās līgava.

—   Paskaties, — iesaucās kāda maska, —kāzas!

Kas tās par kāzām! — atteica otra maska. — Mums te ir īstās kāzas!

Un, tā kā viņi atradās par tālu, lai varētu pazoboties par kāziniekiem, turklāt baidīdamies no policistu apsaucieniem, abas maskas aizgriezās uz otru pusi.

Visiem ķekatniekiem, kas atradās ratos, pēkšņi bija daudz kas darāms, jo pūlis sāka viņus ķengāt un izsvilpt, kas karnevālā nozīmē pūļa atzinību; ari abām maskām, kas nupat bija sarunājušās, vajadzēja līdz ar saviem biedriem stāties pretī visai ielai, un viņiem gandrīz pietrūka lādiņu no sava tirgus repertuāra, lai atbildētu salašņu smagajiem šāvieniem. Starp ķekatniekiem un pūli izcēlās šausmīga metaforu apmaiņa.

Pa to laiku divi citi ķekatnieki no tiem pašiem ratiem — kāds vecīga izskata spānietis ar pārmērīgi garu degunu un lielām, melnām ūsām un vājina tirgus sieva, vēl pavisam jauna meitene ar melnu pusmasku, — ari bija ievērojuši kāzu braucienu un, kamēr viņu biedri lamājās ar garāmgājējiem, sāka klusā balsī sarunāties.

Viņu sačukstēšanos pārkliedza pūļa troksnis, un tā pazuda šai troksnī. Lietusgāze bija izmērcējusi plaši atsegto ekipāžu; februāra vējš nav nekāds siltais; dekoltētā tirgus meiča, atbildēdama spānietim, trīcēja aiz aukstuma, smējās un kāsēja.

Viņu dialogs bija šāds:

—   Paklau!

—   Kas ir, papiņ?

—  Vai tu redzi tur to veci?

—   Kādu veci?

—  Tur tai pirmajā kāzu ķerrā, mūsu pusē.

—  Tas, kuram roka iekārta melnajā lupatā?

—  Jā.

—   Un kas tad ir?

—   Es viņu noteikti pazīstu,

—   Ak tā!

—        Lai man nocērt galvu, lai man mēle nokalst, ja es nepazīstu šo Parīzes ākstu!

—   Šodien jau Parīzē visi ir āksti.

—   Vai tu nevari redzēt līgavu, ja paliecies?

—   Nē.

—   Un līgavaini?

—   Tajā ķerrā līgavaiņa nav,

—   Ej nu ej!

—   Tas jau nebūs tas otrs vecis.

—       Paliecies labi krietni un pamēģini tomēr saskatīt līgavu!

—   Es nevaru.

—       Nu, vienalga, bet veco ar satīto ķetnu es pazīstu, par to esmu drošs.

—   Bet kas tad tev tur, ka pazīsti?

—   Ko var zināt! Var vēl noderēt.

—   Nospļauties man par tiem večiem.

—   Es viņu pazīstu!

—   Nu, tad pazīsti vesels!

—   Kā viņš, velns, ieticis kāziniekos?

—   Mēs taču arī esam ietikuši.

—   No kurienes šie kāzinieki brauc?

—   Kā lai es to zinu?

—   Paklausies!

—   Kas ir?

—   Tev kaut kas jāizdara.

—   Kas tad?

—   Jāizkāpj no ratiem un jāizseko kāzu brauciens.

—   Kādēļ?

—        Lai uzzinātu, kur tie brauc un kas tie tādi ir. Kāp žiglāk laukā un joz, meitiņ, pakaļ, tu jau man tāda sprigana.

—   Es nevaru izkāpt no ratiem.

—   Kā tā?

—   Es esmu salīgta.

—   Ak tu ķeza!

—        Šodien man visu dienu jāstrādā šai tērpā prefektūras labā.

—   Tas tiesa.

—       Ja izkāpšu no ratiem, pirmais inspektors, kas mani ieraudzīs, saņems ciet. Tu taču zini.

—  Zinu jau, zinu.

—   Šodien mani nopirkuši faraoni.

—       Tas man viens pīpis. Bet vecais man krīt uz nerviem.

—  Tev krīt uz nerviem veči? Tu taču neesi jauns skuķis.

—   Viņš sēž pirmajā karietē. \par—   Un kas par to?

—   Līgavas ķerrā.

—   Un tad?

—  Tatad viņš ir tēvs.

—   Un kas man no tā?

—   Es taču tev saku, ka viņš ir tēvs.

—   Nu, lai viņš ir tēvs. Lieia muiža!

—   Klausies!

—   Kas ir?

—       Redzi, es varu kāpt laukā tikai maskā. Te es esmu drošībā, neviens nezina, ka es te esmu. Bet rīt vairs masku nebūs. Rīt ir Pelnu diena. Es varu iekrist. Man jātiek atpakaļ savā caurumā. Bet tu esi brīva.

—   Ne pārāk.

—   Katrā ziņā brīvāka nekā es.

—   Nu, labi, un pēc tam?

—   Tev jālūko uzzināt, kurp aizbrauks šie kāzinieki.

—   Kurp aizbrauks?

—  Jā.

—   Es jau to zinu.

—  Uz kurieni tad tie brauc?

—  Uz Zilo ciparnīcu.

—  Vispirms — tā nemaz nav uz to pusi.

—   Nu, tad uz Vīnogķekaru.

—  Vai ari kur, citur.

—       Tā ir viņu darīšana. Kāzinieki var braukt, kurp vien vēlas.

—       Tas nav svarīgi. Es saku, tev jāmēģina uzzināt, kas tās par kāzām, kurās vecais iejaucies, un kur viņi dzīvo.

Tā gan! Tīri vai jāsmejas! Ej un sameklē pēc nedēļas kādus kāziniekus, ka-s vastlāvī braukuši cauri Parīzei. Adatu siena kaudzē! Vai tad tas iespējams?

«— Vienalga, bet jāmēģina. Vai tu dzirdi, Azelma?

Ekipāžu straumes abās bulvāra pusēs sāka kustēties pretējos virzienos, un ķekatnieku kariete pazaudēja no redzesloka «ķerru» ar līgavu.

2 Žana Valžāna roka vēl aizvien saitē

Piepildīt savu sapni! Kam gan tas vēlēts? Droši vien šie laimīgie tiek izraudzīti debesīs, mēs visi bez pašu ziņas esam kandidāti, bet balsošanu izdara eņģeļi. Kozete un Mariuss bija starp izredzētajiem.

Mērijā un baznīcā Kozete bija žilbinoši skaista un aizkustinoša. Viņu bija ietērpusi Tusēna ar Nikoletas palīdzību.

Kozetei virs baltā tafta apakštērpa bija Beļģijas mežģīņu kleita, plīvurs no angļu mežģīnēm, ap kaklu pērļi kaklarota, galvā pomeranču ziedu vainags; tas viss bija balts, un šai baltumā viņa starot staroja. Tā bija brīnišķīga sirdsskaidrība, kas izplezdamās pārvērtās mir dzumā. Šķita, ka zemes jaunava tūlīt pārvērtīsies pai dievieti.

Skaistie Mariusa mati bija ieziesti un sasmaržinātl, šur tur zem biezajām cirtām bija manamas bālas svītras — rētas no barikādes.

Vectēvs cēli paceltu galvu, ar savu ģērbu un manierēm vairāk nekā jebkad izpauzdams visu Barasa laikmeta eleganci, veda zem rokas Kozeti. Viņš aizstāja Žanu Valžānu, kas saitē iekārtas rokas dēļ nevarēja pats vest līgavu.

Žans Valžāns, tērpies melnās drēbēs, gāja aiz muguras un smaidīja.

— Fošlevāna kungs, — uzrunāja viņu vectēvs, &lt;— redziet, kas par skaistu dienu! Es nododu savu balsi par visu bēdu un sāpju izbeigšanos. Lai ar šo dienu vairs nebūtu nekādu skumju. Pie velna! Es pasludinu vispārējo jautrību! Ļaunumam nav tiesību pastāvēt. Patiesi, ja vēl kur pasaulē ir nelaimīgi cilvēki, tad tas dara kaunu debesu zilgmei. Ļaunums nenāk no cilvēka, kas pēc savas būtības ir labs. Visa cilvēces posta centrs un galvenā pārvalde atrodas ellē, citiem vārdiem sakot, sātana Tilērijās. Vai jūs redzat, cik demagoģiskus vārdus es nupat runāju! Man vairs nav politiskas pārliecības; lai visi cilvēki kļūst bagāti, tas ir, priecīgi, — tas ir viss, ko es vēlos.

Kad ceremonijas bija galā, — kad mēra un mācītāja priekšā bija pateikti visi iespējamie «jā», bija parakstīti vārdi laulības aktā municipalitātē un sakristejā, bija mīti gredzeni, abi blakus bija nometušies uz ceļiem zem balta muarē baldahīna kvēpināmā trauka dūmos, — un jaunlaulātie piecēlās, Mariuss, tērpies melnās drēbēs, Kozete — baltās, un, visu apbrīnoti un apskausti, sekodami durvju sargam, kam bija pulkveža uzpleči un kas ar āvu dauzīja grīdu, iznāca rokrokā cauri divām jūsmīgu skatītāju rindām pa plaši atvērtajām baznīcas durvīm un grasījas kāpt karietē, Kozete vēl nevarēja ticēt, ka viss jau beidzies. Viņa lūkojās uz Mariusu, lūkojās uz ļaužu pūli, lūkojās uz debesīm, šķita, it kā viņa baidītos atmosties. Viņas izbrīna un bažu pilnais skatiens piešķīra viņai neatvairāmu burvīgumu. Atpakaļ braucot, viņi iesēdās vienā karietē, Mariuss blakus Kozetei, Žilnormāna kungs un Žans Valžāns viņiem pretī. Žilnormānu krustmāte bija atkāpusies dibenplānā un brauca otrajā karietē.

Mīļie bērni, — ierunājās vectēvs, — tagad jūs esat barona kungs un baroneses kundze ar trīsdesmit tūkstošiem livru rentes.

Un Kozete, cieši pieliekusies pie Mariusa, maigi pieskārās viņa ausij, eņģeļa balsī iečukstēdama?

— Tātad tā ir taisnība. Man ir tavs vārds. Es esmu Tu kundze.

Sīs divi būtnes staroja. Viņi pārdzīvoja neatkārtojamu un neatsaucamu mirkli, viņi atradās savas jaunības un laimes plaukuma kalngalā. Viņi piepildīja Žana Pruvēra dzejoli» par abiem kopā viņiem vēl nebija četrdesmit gadu. Tās bija visšķīstākās laulības — šie divi bērni bija kā divas lilijas. Viņi neredzēja viens otru, viņi izjuta viens otru. Kozete skatīja Mariusu nimbā, Mariuss skatīja Kozeti, paceltu uz altāra. Un uz šā altāra un šai nimbā, abām apoteozēm saplūstot kopā kaut kur bezgalīgā tālē, Kozetei — it kā aiz mākoņiem, Mariusam — mirdzošās liesmās, rādījās kaut kas ideāls, kaut kas reāls, skūpsta un sapņa satikšanās vieta — kāzu gulta.

Visas agrākās mokas viņi atcerējās ar sajūsmu. Viņiem likās, ka sāpes, bezmiega naktis, asaras, uztraukumi, bailes, izmisums, kas pārvērtās glāstos un gaišumā, darīja vēl burvīgāku tuvojošās laimes stundas burvību un ka viņu bēdas ir bijušas tikai kalpones, kuras uzpoš viņu prieku. Būt cietušām —cik tas ir skaistil Viņu nelaime apvija ar oreolu viņu lairni. Mīlestības ilgā agonija bija beigusies ar debesbraukšanu.

Abas dvēseles bija pārņēmis viens un tas pats skurbums — ar kaislības pieskaņu Mariusā un ar kautrību Kozetē. Viņi čukstēja viens otram: «Mēs aiziesim apraudzīt savu dārziņu Plimē ielā.» Kozetes tērpa krokas apsedza Mariusa ceļus.

Šāda diena ir neizteicams sapņa un īstenības savijums. Kaut kas mums jau pieder, un kaut ko mēs vēl gaidām. Vēl ir laiks zīlēt savu nākotni. Cik neizsakāmas jūtas — pašā pusdienas laikā sapņot par pusnakti. So abu siržu svētlaime plūda pāri uz ļaužu pūli un lika garāmgājējiem priecāties.

Ļaudis apstājās Sentantuāna ielā pie Senpola baznīcas, lai caur karietes rūtīm paskatītos uz pomeranču ziediem, kas vijās ap Kozetes galvu.

Tad viņi atgriezās Golgatas māsu ielā, savās mājās. Mariuss ar Kozeti pie sāniem triumfēdams un starodams gāja augšā pa tām pašām kāpnēm, pa kurām viņš tika uznests kā mirējs. Nabagi, kas drūzmējās pie durvīm un sadalīja savā starpā pasniegtās dāvanas, svētīja viņus. Viss bija izrotāts ziediem. Mājās nebija mazāk smaržu kā baznīcā, pēc vīraka smaržas — rožu aromāts. Šķita, ka viņi dzirdētu balsis, kas dzied bezgalībā, viņu sirdīs mājoja dievs, nākotne viņiem tēlojās kā zvaigžņota velve, pār savām galvām viņi redzēja mirdzošu saullēktu. Pēkšņi atskanēja pulksteņa sitieni. Mariuss uzlūkoja Kozetes burvīgo kailo roku un sārtumiņus, kas bija tikko samanāmi caur viņas ņiebura mežģīnēm, un Kozete, redzēdama Mariusa skatienu, pietvīka līdz ausu galiem.

Bija ielūgts kupls skaits Žilnormānu ģimenes seno draugu, visi drūzmējās ap Kozeti. ikviens kāroja pirmais uzrunāt viņu par baroneses kundzi.

Oficieris Teodils Žilnormāns, tagad jau kapteinis, bija ieradies no Šartras, kur atradās viņa garnizons, lai būtu klāt sava brālēna Ponmersī kāzās. Kozete viņu vairs nepazina.

Savukārt viņš, pieradis dižoties ar panākumiem pie sievietēm, neatcerējās Kozeti vairāk kā kuru katru citu.

— Nu, vai man nebija taisnība, ka es neticēju tenkām par ulānul — noteica pie sevis Žilnormāna tēvs.

Kozete vēl nekad nebija bijusi tik maiga pret Žanti "Valžānu. Viņa bija tikpat laimīga kā Žilnormāna tēvsi kamēr tas izpauda savu prieku ar aforismiem un seniem cēm, viņa līdzīgi smaržai izdvesa mīlestību un laipnību. Laimīgais vēlas, lai visi būtu laimīgi.

Runājot ar Žanu Valžānu, Kozetes balsī ieskanējās viņas bērnības dienu intonācijas. Viņa to glāstīja ar savu smaidu.

Mielasta galds bija klāts ēdamistabā.

Spožs apgaismojums ir nepieciešams aizdars ikvienos lielos svētkos. Miglu un tumsu laimīgie neatzīst. Viņi vairs negrib nekā tumša. Nakts viņiem patīk, tumsa ne. Ja nav saules, tad tā jārada,

Ēdamistaba laistījās līksmās ugunīs. Pašā vidū virs balti mirdzoša galdauta karājās Venēcijas lustra ar sudraba piekariņiem un dažādiem krāsainiem putniņiem — ziliem, violetiem, sarkaniem, zaļiem, kas bija uzmetušies starp svecēm; zem lustras — žirandoles, pie sienām — trīsžuburu un piecžuburu svečturi; stikls, kristāls, glāzes, dažādi trauki, porcelāns, fajanss, glazūra, zelts, sudlabs — viss mirdzēja un Ielīksmoja acis. Svečturi mijās ar puķu pušķiem: kur nebija gaismas, tur bija ziedi.

Priekšistabā trīs vijoles un flauta klusināti spēlēja Haidna kvartetus.

Žans Valžāns bija apsēdies viesistabā uz krēsla pie pašām durvīm, tā ka atvērtā durvju puse viņu gandrīz aizsedza. Dažas minūtes pirms sēšanās pie galda Kozete, it kā ko atcerēdamās, pienāca viņam klāt un, pietupdamās dziļā reveransā un abām rokām izplezdarna savu līgavas tērpu, ar maigi nerātnu skatienu jautāja:

—   Tēt, vai jūs esat apmierināts?

—  Jā, — atbildēja Žans Valžāns, — es esmu apmierināts.

—   Nu, tad pasmejietiesf

Žans Valžāns sāka smieties.

Pēc brītiņa Basks paziņoja, ka pusdienu galds klāts.

Viesi ar Žilnormāna kungu priekšgalā, kurš pasniedza roku Kozetei, iegāja ēdamistabā un sasēdās ap galdu paredzētā kārtībā.

Pa labi un pa kreisi no jaunās sievas bija nolikti divi lieli atzveltnes krēsli: viens — Žilnormāna kungam, otrs — Žanam Valžānam. Žilnormāna kungs apsēdās. Otrs krēsls palika tukšs.

Visi meklēja ar acīm «Fošlevāna kungu».

Viņa te vairs nebija.

Žilnormāna kungs jautāja Baskam:

—   Vai tu zini, kur ir Fošlevāna kungs?

—   Tieši tā, kungs, — atbildēja Basks. — Fošlevāna kungs lika man pasacīt cienītam kungam, ka viņam mazliet sāpot slimā roka un viņš nevarēšot ēst pusdienas kopā ar barona kungu un baroneses kundzi. Viņš lūdza viņu aizbildināt. Viņš ieradīšoties rīt no rīta. Viņš nupat aizgāja.

Tukšais atzveltnes krēsls uz mirkli atvēsināja kāzu mielasta sirsnīgo noskaņu. Bet, ja arī trūka Fošlevāna kunga, Žilnormāna kungs tomēr bija te, un vectēvs staroja par diviem. Viņš atzina, ka Fošlevāna kungs darījis pareizi, aiziedams agri gulēt, ja nejūties vesels, bet ka vainiņa esot pavisam niecīga. Ar šādu paskaidrojumu pietika. Un ko tad galu galā nozīmēja viens tumšs kaktiņš tādā jautrības jūrā? Kozete un Mariuss pārdzīvoja vienu no tiem egoistiskajiem un svētlaimīgajiem mirkļiem, kad nav iespējams izjust ko citu kā vienīgi laimi. Turklāt Žilnormāna kungam iešāvās prātā kāda doma.

—   Pie velna, šis atzveltnes krēsls stāv brīvs. Nāc šurp, Marius! Tava krustmāte, kaut gan arī viņai ir tiesības uz tevi, tev to atļaus. Sis krēsls ir priekš tevis. Tas ir likumīgi, un tas ir jauki. Laimīgais blakus laimīgajai.

Viesi aplaudēja. Mariuss ieņēma Žana Valžāna vietu līdzās Kozetei, un viss nokārtojās tā, ka Kozete, kas sākumā bija noskumusi par Žana Valžāna aiziešanu, beigu beigās jutās apmierināta. Kozete neskumtu pat par pašu dievu, ja tā vietu būtu ieņēmis Mariuss. Viņa uzlika savu skaisto, baltā atlasa kurpītē ieauto kājiņu Mariusam uz kājas.

Tiklīdz atzveltnes krēsls tika aizņemts, Fošlevāna kungu visi aizmirsa: vairs neviena netrūka. Un pēc piecām minūtēm viss galds no viena gala līdz otram trokšņoja un smējās, aizmirsdams visu pasauli.

Kad pasniedza desertu, Žilnormāna kungs piecēlās, turēdams rokā šampanieša glāzi, kas bija pielieta tikai līdz pusei, lai viņa deviņdesmit divus gadus vecās rokas to neizlaistītu, un uzdzēra uz jaunlaulāto veselību.

— Jūs neizmuksit no diviem sprediķiem, — viņš iesaucās. — No rīta jūs noklausījāties mācītāja sprediķi, vakarā jums būs jānoklausās vectēva sprediķis. Uzklausiet mani, es jums došu vienu padomu: dieviniet viens otru! Es nelietošu daudz tukšu vārdu, pāriešu tieši pie mērķa: topiet laimīgi! Dabā nav gudrākas radības par ūbeli. Filozofi saka: «Esiet mēreni savos priekos!» Bet es saku: «Palaidiet vaļā savu prieku grožus!» Iemīlieties kā velni! Esiet neprātīgi! Filozofi melš niekus. Es labprāt iegrūstu viņiem atpakaļ rīklē visu viņu filozofiju. Vai tad dzīvē var būt pārāk daudz smaržu, pārāk daudz uzplaukušu rožu pumpuru, pārāk daudz lakstīgalu dziesmu, pārāk daudz zaļu lapu, pārāk daudz rīta blāzmas? Vai tad var par daudz mīlēt? Vai tad var par daudz viens otram patikt? Sargies, Estella, tu esi par daudz jauka! Sargies, Nemorin, tu esi pārāk skaists! Tīrā muļķība! Vai tad var par daudz jūsmot, par daudz viens otru slavēt, par daudz, viens otru valdzināt? Vai tad var būt par daudz dzīvs? Vai tad var būt par daudz laimīgs? «Esiet mēreni savos priekos!» Ļoti pateicos! Nost ar filozofiem! Līksmot — tā ir gudrība! Līksmojiet, līksmosim! Vai mēs esam laimīgi tādēļ, ka esam labi, vai mēs esam labi tādēļ, ka esam laimīgi? Vai Sansī briljantu sauc par Sansī tādēļ, ka tas pieder Arlē de Sansī, vai tādēļ, ka tas sver simt sešus karātus?  Kā lai es to zinu; dzīve ir pilna šādu problēmu; pats galvenais ir — iegūt Sansī un baudīt laimi. Būsim laimīgi bez liekulīgas spriedelēšanas. Akli paklausīsim saulei. Kas ir saule? Tā ir mīlestība. Kas saka «mīlestība», tas saka «sieviete». Jā, jāl Visvarenība — tā; ir sieviete. Pajautājiet šim demagogam Mariusam, vai tik viņš nav šās mazās tirānes Kozetes vergs. Un pat no brīva prāta, zaķpastala tāds! Sieviete! Neviens Robespjērs nevar noturēties, bet sieviete valda. Es esmu rojālists, kas atzīst vienīgi šās karalienes varu! Kas ir Ādams? Viņš ir Ievas karaļvalsts. Ieva nepazīst nekādu astoņdesmit devīto gadu. Ir bijis karaļscepteris ar lilijas ziedu galā, ir bijis imperatora scepteris ar zemeslodi galā, ir bijis Kārļa Lielā dzelzs scepteris, ir bijis Luija Lielā zelta scepteris — tos visus revolūcija salieca savos pirkstos kā lētu paiju; tiem visiem ir beigas, tie ir salauzti, nomesti zemē, scepteru vairs nav, bet pamēģiniet sacelt revolūciju pret mazo mežģīņu mutautiņu, kas smaržo pēc pačūlijām. To es gribētu redzēt. Pamēģiniet! Kādēļ tas ir tik stiprs? Tādēļ, ka tā ir tikai lupatiņa. Ak tā, jūs esat deviņpadsmitais gadsimts? Nu, un tad? Bet mēs bijām astoņpadsmitais! Arī mēs bijām tikpat dumji kā jūs. Neiedomājieties, ka jūs esat apgriezuši pasauli otrādi, tādēļ ka mūsu drausmīgo sērgu — mēri — esat nosaukuši par holeru un mūsu deju «burē» — par kačuču. Lai vai kā, taču visos laikos būs jāmīl sievietes. Varu galvot, ka arī jums neizbēgt no tām. Sie velniņi ir mūsu eņģeļi. Jā, mīlestība, sieviete, skūpsts — tas ir burvju aplis, no kura arī jums neizbēgt, par to es varu derēt; arī es pats tajā labprāt gribētu atgriezties. Kurš no jums ir redzējis, kā, apklusinādama visas vētras, lūkodamās viļņos, līdzīgi sievietei paceļas bezgalīgajos augstumos zvaigzne Venera, lielā debesu dzelmes koķete, okeāna Selimēna? Okeāns — tas ir bargais Alsests. Kas par to, lai viņš rūc vien: kad uzlec Venera, viņam jāsmaida. Rupjais lops padodas. Mēs visi esam tādi. Dusmas, vētra, pērkona grāvieni, putu šļakatas līdz pat mākoņiem. Bet, tiklīdz parādās sieviete, tiklīdz uzlec zvaigzne, visiem jākrīt pie zemes! Pirms sešiem mēnešiem Mariuss karoja, tagad viņš precas. Un tas ir pareizi darīts. Jā, Marius, jā, Kozete, jums ir taisnība. Dzīvojiet droši viens priekš otra, mīlinieties, kaut mēs aiz skaudības vai pušu sprāgtu, ka nevaram darīt to pašu, dieviniet viens otru! Uzlasiet ar saviem knābīšiem visus laimes salmiņus, kādi vien atrodami virs zemes, un novijiet sev ligzdiņu visam mū-žam! Mīlēt, tikt mīlētam — nudien, tas nav nekāds brīnums, kad mēs esam jauni! Neiedomājieties tikai, ka jūs pirmie to esat izgudrojuši. Arī es esmu sapņojis, esmu ilgojies, esmu nopūties, arī manā dvēselē ir lijuši mēness gaisma. Mīlestība ir seši tūkstoši gadu vecs bērns. Mīlestībai ir pilnas tiesības uz garu, baltu bārdu. Metuzals ir tīrais zeņķis salīdzinājumā ar Kupidonu. Jau sešdesmit gadsimtu vīrietis un sieviete glābjas no bēdām, viens otru mīlēdami. Velns ir viltīgs, viņš sāka ienīst cilvēku, cilvēks ir vēl viltīgāks — viņš sāka mīlēt sievieti. Un tas viņam atnesa vairāk labuma, nekā velns nodarīja ļaunu. Sīviltībiņa izgudrota jau kopš tiem laikiem, kad paradīze atradās zemes virsū. Mīļie draugi, šis izgudrojums ir vecs, bet tas paliek mūžam jauns. Izmantojiet to! Esiet Dafnīds un Hloja, kamēr nav pienācis laiks kļūt par Filēmonu un Baukīdu. Dzīvojiet tā, lai tad, kad jūs esat abi kopā, jums nekā netrūktu, lai Kozete būtu Mariusam saule un lai Mariuss Kozetei būtu visa pasaule. Kozete, lai Jūsu vīra smaids kļūst jums par saulainu dienu! Marius, lai tavas sievas asaras kļūst tev par lietainu dienu! Un lai nekad jūsu dzīvē nebūtu lietainu dienu! Jūs esat izvilkuši loterijā laimīgu biļeti — mīlestību, kas vainagota ar laulībam; jums ir ticis lielais laimests, — sargājiet to labi, turiet aiz atslēgas, neizšķiediet to, dieviniet viens otru un trieciet ratā visu citu! Ticiet tam, ko es saku. Tas nāk no veselā saprāta. Veselais prāts nevar melot. Pielūdziet viens otru! Ikviens pielūdz dievu citādi. Velns parāvis! Labākais veids, kā pielūgt dievu, ir — mīlēt savu sievu. Es mīlu tevi — tāds ir mans katķisms. Ikviens, kas mīl, ir dievbijīgs. Anrī IV savā iemīļotajā lamuvārdā savienojis svētumu ar uzdzīvi un žūpošanu. Svēti apskurbušais vēders! Es neesmu šā lamuvārda reliģijas sekotājs. Tajā ir aizmirsta sieviete. Mani pārsteidz šāds Anrī IV lamuvārds. Mīļie draugi, lai dzīvo sieviete! Esmu vecs, kā ļaudis runā, bet apbrīnojamā kārtā jūtu, ka kļūstu jaunāks. Es labprāt pastaigātos pa mežu un paklausītos ganu stabulēs. So abu bērnu skaistums un laime mani apreibina. Es pats niīļuprāt precētos, ja vien kāda pie manis nāktu. Nav iespējams iedomāties, ka dievs mūs būtu radījis kaut kam citam; dievināt, dūdot, greznoties, būt kā dūjai, būt kā gailim, lakstoties no rīta līdz vakaram, dižoties savas sieviņas priekšā, būt lepnam, gavilēt, izplest asti ;— jā, tāds ir dzīves mērķis. Neņemiet ļaunā, bet tā mēs domājām savā laikā, kad bijām jauni. Ak tu traks, cik toreiz bija daudz burvīgu sieviešu, jauku sejiņu, jauku augumiņu! Cik daudz es tām nodarīju posta! Tātad mīliet viens otru! Ja mēs viens otru nemīlētu, tad es tiešām nesaprotu, kādēļ būtu bijis vajadzīgs pavasaris, un es pats lūgtu labo dievu noglabāt visas tās skaistās mantiņas, ko viņš mums rāda, atņemt mums un ieslēgt atpakaļ savā mantu lādē ir puķes, ir putnus, ir skaistās meitenes. Mīļie bērni, saņemiet vecā vīra svētību!

Vakars noritēja spraigi, jautri, patīkami. Vectēva lieliskais garastāvoklis piešķīra toni visām svinībām, un ikvienu ietekmēja šī gandrīz simtgadīgā sirsnība. Dejoja maz, smējās daudz — tās bija rātnas kāzas. Tajās droši varēja ielūgt arī vecos labos laikus. Starp citu, tie jau tur bija klāt Žilnormāna tēva personā.

Pēc trokšņa iestājās klusums.

Jaunlaulātie pazuda.

Drīz pēc pusnakts Žilnormānu nams pārvērtas par templi.

Te mēs apstāsimies. Uz kāzu nakts sliekšņa stāv smaidošs eņģelis, pielicis pie lūpām pirkstu.

Dvēsele iegrimst pārdomās šās svētnīcas priekšā, kur tiek svinēti mīlestības svētki.

Virs tādām mājām vajadzētu parādīties mirdzumam. Priekam, kas tajās mājo, vajadzētu izlauzties cauri akmens sienām kā viegli samanāmiem stariem un apgaismot tumsu. Nevar būt, ka šie cildenie, likteņa noliktie svētki neizstarotu bezgalībā debesu gaismu. Mīlestība ir dievišķa ēze, kurā sakūst kopā vīrietis un sieviete, no Šās ēzes iznāk laukā vienota, trīsvienīga, pilnīga būtne, cilvēciska trīsvienība. Divu dvēseļu pārdzimšanai par vienu jāizraisa satraukums nezināmajā. Mīlētājs ir priesteris; nevainīgā jaunava izjūt saldas šausmas. Daļiņa šā prieka nonāk arī pie dieva. Tur, kur ir īsta laulība, kur ir mīlestība, tur ir arī ideāla gaisma. Kāzu gulta ir kā rīta stars tumsā. Ja mirstīgo acīm būtu ļauts saredzēt augstākās pasaules baismīgās un brīnišķīgās vīzijas, mēs varbūt redzētu, kā atlido nakts gari, nepazīstamas spārnotas būtnes, zili atnācēji no neredzamās pasaules, un, noliekušies pār šo gaišo māju, aizkustināti, svētījoši, ar zemes laimības atspulgu dievišķajās sejās rāda cits citam bikli apmulsušo šķīsto sievu. Ja šai svētākajā brīdī kaislības apžilbinātie jaunlaulātie, ticēdami, ka viņi ir vieni, ieklausītos, viņi sadzirdētu savā istabā neskaidras spārnu šalkas. īstenai laimei piederas eņģeļi. Visa plašā debess ir šā mazā alkova velve. Kad divas mīlestības svētītas mutes tuvojas viena otrai radīšanas priekā, nav iespējams, ka šis neizteicamais skūpsts neatbalsotos drebēdams tur augšā, noslēpumaino zvaigžņu klajumos.

Šī ir visīstākā svētlaime. Nav cita prieka kā vienīgi šis. Mīlestība ir vienīgā laime zemes virsū. Viss pārējais ir asaru dūksts.

Mīlēt vai būt mīlējušam — ar to pietiek. Neprasiet nekā vairāki Mēs neatradīsim citu pērli tumšajos dzīves atvaros. Mīlestība ir piepildījums.

3 Nešķiramais

Kas bija noticis ar Žanu Valžānu?

Tikko viņš pēc Kozetes piemīlīgā lūguma bija pasmējies, Žans Valžans, neviena neievērots piecēlās, un nepamanīts izgāja priekšistabā. Tā bija tā pati istaba, kurā viņš pirms astoņiem menešiem bija ienācis, notašķījies ar dubļiem, asinīm un pulveri, ūn atnesis vectēvam viņa mazdēlu. Vecais koka panelis bija izrotāts ar lapu un ziedu vijām, uz dīvāna, kur toreiz tika noguldīts Mariuss, tagad sēdēja muzikanti. Basks, tērpies melnā frakā, īsās biksēs un baltās zeķēs, baltiem cimdiem rokas, ikvienu bļodu pirms pasniegšanas galdā greznoja ar rožu vainadziņiem. Žans Valžāns norādīja tam uz saitē iekārto roku, palūdza paskaidrot savas aiziešanas iemeslu un devās prom.

Ēdamistabas logi bija ielas pusē. Žans Valžāns pastāvēja nekustēdamies brīdi tumsā zem gaiši apgaismotajiem logiem. Viņš klausījās. Līdz viņam atlidoja neskaidrs dzīru troksnis. Viņš dzirdēja skaļo un pašapzinīgo vectēva runu, vijoļu skaņas, šķīvju un glāžu šķindēšanu, smieklu šaltis un cauri visai jautrajai-čalošanai izšķīra maigo un priecīgo Kozetes balstiņu.

Viņš atstāja Golgatas māsu ielu un atgriezās atpakaļ Bruņu vīra ielā.

Viņš devās uz turieni pa Senluī ielu, pa Svētās Katrīnas druvas un Balto mantiju ielu; viņam iznāca apmest prāvu līkumu, bet šis bija tas pats ceļš, pa kuru, vairīdamies no ļaužu pilnās un dubļainās Vecās Tampla ielas, viņš bija veselus trīs mēnešus ik dienas gājis kopā ar Kozeti no Bruņu vīra ielas uz Golgatas māsu ielu.

Pa šīm ielām bija staigājusi Kozete, tādēļ par kādu citu ceļu nevarēja būt ne runas.

Žans Valžāns atgriezās mājās. Viņš aizdedza sveci un uzkāpa augšā. Dzīvoklis bija tukšs. Pat Tusēnas tur vairs nebija. Žana Valžāna soļi atbalsojās istabās skaļāk nekā parasti. Visi skapji bija atvērti. Viņš iegāja Kozetes istabā. Gulta bija bez palagiem. Svītrains spilvens bez spilvendrānas un mežģīnēm bija uzlikts virs salocītajām segām gultas kājgalī uz kaila matrača, uz kura vairs nevienam nebūs jāguļ. Visi sīkie sieviešu nieciņi, kurus

Kozete tik ļoti mīlēja, bija aiznesti; bija palikušas tikai smagās mēbeles un četras kailas sienas. Arī no Tusēnas gultas viss bija noņemts. Tikai viena gulta bija uzklāta un šķita kādu gaidām, tā bija Žana Valžāna gulta.

Žans Valžāns paskatījās uz sienām, aizvēra dažas skapju durvis un apstaigāja visas istabas.

Beidzot viņš atradās savā istabā un uzlika sveci uz galda.

Viņš bija nometis apsēju un rīkojās ar labo roku tā, itin kā tā nekad nebūtu sāpējusi.

Viņš piegāja pie savas gultas, un viņa acis — vai nu nejauši, vai tīši — apstājās pie nešķiramā, uz kuru Kozete bija bijusi greizsirdīga, — pie mazā čemodāniņa, no kura viņš nekad nešķīrās. 4. jūnijā, pārnākot dzīvot Bruņu vīra ielā, viņš to bija novietojis uz maza, apaļa galdiņa savas gultas galvgalī. Viņš devās pie šā galdiņa ar savādu steigu, izvilka no kabatas atslēgu un atslēdza koferīti.

Viņš lēnām izņēma no tā drēbes, kuras pirms desmit gadiem Kozete bija uzvilkusi, atstādama Monfermeiju: vispirms melnu kleitiņu, pēc tam melnu galvas lakatiņu, tad stiprās, vienkāršās bērnu kurpītes, kuras Kozete gandrīz būtu varējusi uzvilkt arī tagad, tik maza kājiņa viņai bija, pēc tam pabieza parķa taļļiņu, adītus apakšsvārkus, priekšautu ar kabatiņam un vilnas zeķes, šīs zeķes, kas vēl bija saglabājušas vieglu kājiņas atveidu, nebija neko garākas par Žana Valžāna delnu. Tas viss bija melnā krāsā. Viņš pats tai bija aiznesis šīs drēbes uz Monfermeiju. Izņēmis no koferīša, viņš tās gabalu pēc gabala izlika uz gultas. Viņš domāja. Viņš iegrima atmiņās. Tas bija noticis ziemā, lielā decembra salā, viņa bija trīcējusi aiz aukstuma pusplika savās skrandās, ar savām nabaga sarkanajām kājelēm koka tupelēs. Viņš, Žans Valžāns, bija licis tai nomest kankarus un uzģērbt šīs sēru drēbes. Fantina droši vien savā kapā bija priecīga, redzēdama, ka viņas meitiņa valkā pēc viņas nāves sēru drānas, ka tā ir apģērbta un ka tai ir silti. Žans Valžāns atcerējās Monfermeijas mežu, viņi tam bija izgājuši cauri abi kopā, Kozete un viņš; viņš atcerējās, kāds toreiz bija laiks: koki bez lapām, birzis bez putniem, debesis bez saules, un tomēr tas bija burvīgi. Viņš izklāja drēbītes gultā, lakatiņu pie apakšsvārkiem, zeķes pie kurpītēm, taļļiņu pie kleitas, un apskatīja tās citu pēc citas. Torefz viņa bija šitik maziņa, rokās viņai bija lielā

lelle, viņa bija iebāzusi šā paša priekšautiņa kabatā savu zelta luidoru, viņa smējās, viņi abi divi gāja, saķērušies rckās, viņai nebija pasaulē neviena pita kā vienīgi viņš.

Tad viņa godajamā sirmā gaiva ieslīga gultā, vecā vīrišķīgā sirds sažņaudzas, seja iegrima Kozetes drēbēs, un, ja kāds šai brīdī būtu gājis pa kāpnēm, tas būtu dzirdējis izmisīgus šņukstus.

4 Immortale jecur [38]

Agrākā baigā cīņa, kuru jau tikām vērojuši vairākās stadijas, sākās no jauna.

Jēkabs cīnījās ar eņģeli tikai vienu nakti. Ak vai! Cik daudz reižu esam redzējuši Žanu Valžānu tumsā, stāvam aci pret aci ar savu sirdsapziņu un izmisīgi cīnāmies pret to!

Nedzirdēta cīņa! Dažubrīd viņam sāka slīdēt kāja, citubrīd zeme zuda zem viņa. Cik daudz reižu viņa sirdsapziņa, dzīdamās pēc laba, bija viņu žņaugus! un mocījusi! Cik daudz reižu nepielūdzamā īstenība bija viņam uzspiedusi savu celi uz krūtīm! Cik daudz reižu, gaismas uzveikts, viņš bija lūdzies pēc žēlastības! Cik daudz reižu nežēlīgā gaisma, ko viņā un ap viņu bija iededzis "bīskaps, viņu žilbināja pret paša gribu, kad viņš bija vēlējies būt akls! Cik daudz reižu viņš šai cīņā bija izslējies visā augumā, turēdamies pie klints, balstīdamies uz sofismiem, vārtīdamies pīšļos, brīžiem pakļāvis sirdsapziņu sev, brīžiem pakļaudamies tai pats! Cik daudz reižu pēc kādas apšaubāmas rīcības, pēc nodevīga un šķietami pareiza spriedelējuma, ko diktējusi patmīlība, viņš bija dzirdējis ausī kliedzam saniknoto sirdsapziņu: «Nelieti, tas ir negodīgs paņēmiens!» Cik daudz reižu viņa nepaklausīgā doma bija gārgusi un raustījusies krampjos zem neapstrīdamā pienākuma papēža! Tā bija pretošanās dievam. Tie bija nāves sviedri. Cik daudz apslēptu brūču, kuras viņš viens pats sajuta asiņojam! Cik daudz rētu viņa nožēlojamā mūžā! Cik daudz reižu viņš bija piecēlies — asiņains, līdz nāvei sadauzīts, apgaismots, ar izmisumu sirdī, bet skaidrību dvēselē! Un uzvarēts viņš jutās uzvarētājs. Un, notriekusi viņu gar zemi, izmocījusi un salauzusi, viņa sirdsapziņa, stāvēdama pār viņu barga, starojoša un mierīga, teica: «Tagad staigā mierā!»

Bet, ak vai, cik drūms miers iestājās pēc šādas nāves cīņas!

Taču šonakt Žans Valžāns juta, ka viņam jāizcīna pēdējā cīņa.

Bija jāizšķir mokpilns jautājums.

Ne visi likteņa nolemtie ceļi ir taisni, neizklājas kā taisna taciņa tā priekšā, kam tie nolemti; tajos mēdz būt strupceļi, pažobeles, tumši līkumi, baigi krustceļi, no kuriem pašķiras vairāki atzari. Žans Valžāns šobrid bija apstājies uz paša bīstamākā krustceļa.

Viņš bija nonācis līdz pēdējai laba un ļauna krustošanās vietai. Viņa acu priekšā pavērās tumšās ceļa jūtis. Arī šoreiz, tāpat kā jau citos grūtos brīžos, viņa priekšā izpletās divi ceļi: viens viņu kārdināja, otrs — atbaidīja. Kuru izvēlēties?

To, kas atbaidīja, viņam ieteica noslēpumainais rādītājpirksts, kuru mēs visi redzam ikreiz, kad pievēršam skatienu nezināmajam.

Žanam Valžānam atkal bija jāizvēlas starp baigu ostu un vilinošām lamatām.

Tātad tā ir taisijība: dvēseli izdziedēt var, bet likteni nevar grozīt nekad. šausmī-ga ir likteņa nenovēršamība.

Jautājums, kas viņam radās, bija šāds.

Kā viņam, Žanam Valžānam, izturēties pret Kozetes un Mariusa laimi? Šo laimi viņš pats bija vēlējies, pats to bija sagādājis; viņš pats bija to iedūris savā sirdī un tagad, to vērodams, varēja izjust zināmu gandarījumu līdzīgi ieroču meistaram, kurš pazītu savu kaluma zīmi uz dunča, ko gluži kūpošu izrāvis no savām krūtīm.

Kozetei bija Mariuss, Mariusam piederēja Kozete. Viņiem bija viss, pat bagātība. Un tas bija viņa, Žana Valžāna, nopelns..

Bet ko viņam darīt ar šo laimi tagad, kad tā jau sasniegta, kadtā bija iekarota? Vai viņš sniegsies pēc šās laimes? Vai viņš to uzskatīs par savu īpašumu? Protams, Kozete piederēja citam, bet vai viņš, Žans Valžāns, paturēs sev no Kozetes visu to, ko varētu paturēt? Vai viņš : paliks ari turpmāk kaut kas līdzīgs tēvam, kuru retumis apciemo, bet ciena tāpat kā līdz šim? Vai viņš varbūt mierīgi apmetīsies uz dzīvi Kozetes mājās? Vai viņš, ne vārda nesacīdams, noliks savu pagātni pie Kozetes nākotnes kājām? Vai viņš ieies tur kā tāds, kam uz to ir tiesības, un vai varēs, nenoņēmis masku, apsēsties pie viņu gaišā pavarda? Vai viņš varēs smaidīdams satvert viņu nevainīgās rokas savās traģiskajās rokās? Vai viņš uzliks uz Žilnormānu mierīgās viesistabas kamīna režģiem savas kājas, aiz kurām velkas līdzi likumpārkāpēja apkaunojošā ēna? Vai viņš dalīsies Kozetes un Mariusa laimīgajā liktenī? Vai tumsa nesabiezēs virs viņa galvas un mākoņi par to galvām? Vai viņš pievienos viņu svētlaimei kā trešo sastāvdaļu savu lielo postu? Vai viņš joprojām klusēs? Vārdu sakot, vai viņš tēlos blakus abām laimīgajām būtnēm drūmo, mēmo likteņa lomu?

Jābūt pieradušam pie ļaunā likteņa un tā nejaušībām, lai būtu drosme nenodurt acis, kad daži citi jautājumi nostājas mūsu priekšā savā šausmigaja kailumā. Labais un ļaunais atrodas aiz bargās jautājuma zīmes. «Kā tu rīkosies?» jautā sfinksa.

Pie šādām pārbaudēm Žans Valžāns bija pieradis. Viņš raudzījās sfinksai tieši acīs.

Nepielūdzamo problēmu viņš izpētīja no visām pusēm.

Kozete, šis burvīgais radījums, bija glābšanas riņķis slīcējam. Ko darīt? Pieķerties tam vai izlaist to no rokām?

Ja viņš tam pieķertos, tad izglābtos no bojāejas, viņš atkal iznāktu saulē, no viņa drēbēm un matiem notecētu sāļais ūdens, viņš būtu glābts un varētu dzīvot.

Izlaist no rokām?

Tādā gadījumā — bezdibenis.

Tā, mocīdamies sāpēs, viņš sarunājās ar savu sirdsapziņu. Pareizāk sakot, viņš cīnījās; viņš nikni uzbruka gan savai dzīvotgribai, gan savai pārliecībai.

Par laimi, Žans Valžāns varēja raudāt. Tas viņu varbūt apskaidros. Taču sākums bija nežēlīgi grūts. Viņā sāka plosīties vētra, daudz negantāka par to, kas kādreiz viņu bija dzinusi uz Arasu. Blakus tagadnei viņa acu priekšā nostājās pagātne; viņš salīdzināja abas un rūgti raudāja. Beidzot asaru slūžas bija atvērušās, un izmisušais raustījās elsās.

Viņš juta, ka tālāk iet vairs nevar.

Ak vai, šai cīņā uz dzivību un nāvi, kur cinās mūsu egoisms un mūsu pienākums, kad mēs tā soli pa solim atkāpjamies no sava nesatricināmā ideāla, apmulsuši, saniknoti, dusmodamies par pie|aušanos, aizstāvēdami katru zemes pēdu, vēl cerēdami izbēgt, meklēdami izeju, — par kādu pēkšņu un baigu šķērsli kļūst siena mums aiz muguras!

Sajust, ka šo šķērsli jums radījusi svēta ēna!

Kaut kas neredzams un nepielūdzams — kāda apmātība!

Sirdsapziņu nekad nevar apklusināt. Izšķiries nu, Brūt! Izšķiries, Katon! Tā ir neizmērojami dziļa, jo tā ir dievs. Mēs metam šai akā visu mūža darbu, metam tajā karjeru, bagātību, panākumus, metam tajā brīvību vai dzimteni, metam tajā veselību, mieru, laimi. Vēl! Vēi! Vēl! Iztukšojiet trauku! Pašķiebiet urnu! Beidzot mums šai akā jāiemet sava sirds.

Kaut kur vecās elles tumsībā ir tāda pati bezdibenīga muca.

Vai nav piedodams beidzot atteikties? Vai tad neizsmeļamajam var būt kādas tiesības? Vai tad nebeidzamā važas nevar izsmelt pēdējos cilvēka spēkus? Kurš gan nosodīs Sīsifu un Žanu Valžānu, ja tie pateiks: «Diezgan!»

Matērijas paklausība ir ierobežota berzes dēļ; vai tad nav arī robeža dvēseles paklausībai? Ja nav iespējama mūžīga kustība, vai tad var prasīt mūžīgu pašuzupurēšanos?

Pirmais solis ir tīrais nieks, grūts ir tieši pēdējais solis. Kas gan bija Šanmatjē prāva salīdzinājumā ar Kozetes laulību un ar to, kādas tai bija sekas? Ko gan nozīmē nokļūt atpakaļ katorgā salīdzinājumā ar aiziešanu nebūtībā?

Ak, pirmais pakāpien uz leju, cik tumšs tu esi! Ak, otrais pakāpien, cik melns tu esi!

Kā gan lai neatraujas atpakaļ?

Mocības padara dvēseli cēlu, to saēdot. Tās ir mokas, kas cilvēku kronē. Tās var pieņemt pirmajā brīdī; var nosēsties nokaitētas dzelzs tronī, var uzlikt galvā nokaitētas dzelzs kroni, var pieņemt nokaitētas dzelzs lielvalsti, var paņemt rokās nokaitētas dzelzs scepteri, bet vēl jāuzvelk liesmu mantija, — un vai šai brīdī nožēlojamās miesas nesacelsies un cilvēks neatteiksies no mocībām?

Beidzot Žans Valžāns, galīgi izmocīts, norima.

Viņš apsvēra, pārdomāja, apskatīja gaismas un ēnas noslēpumainā līdzsvara iespējas.

Uzkraut savu katorgu uz šo divu ziedošo bērnu pleciem vai doties vienam uz savu nenovēršamo bojāeju? Vienā gadījumā — Kozetes upurēšana, otrā — sevis paša.

Kādu lēmumu viņš pieņēma? Par ko viņš izšķīrās? Kāda bija viņa iekšējā beidzamā atbilde neuzpērkamajā nopratināšanā, ko izdarīja liktenis? Kuras durvis viņš nolēma atvērt? Kuru pusi no savas dzīves izlēma noslēgt un noliegt? Kuru no šīm bezgala stāvajām kraujām, kas viņu ielenca, viņš izvēlējās? Kuru galējību pieņēma? Kuram no abiem bezdibeņiem viņš pamāja ar galvu?

Šis galvu reibinošās pārdomas ilga visu nakti.

Tā viņš palika līdz pat rītam — tai pašā stāvoklī, iekritis ar seju gultā, smagā likteņa nomākts, ak vai, varbūt pat salauzts, sažņaugtām dūrēm, plati izplestām rokām kā krustā sistais, kas noņemts no krusta un nosviests ar seju uz zemi. Tā viņš nogulēja divpadsmit stundu, divpadsmit garu ziemas nakts stundu, sastindzis, nepaceldams galvu un neizrunādams ne vārda. Viņš bija nekustīgs kā mironis, bet viņa domas drīz locījās pa zemi kā čūska, drīz pacēlās debesīs kā ērglis. Redzot viņu tādu nekustīgu, varētu nodomāt, ka viņš ir miris, bet pēkšņi viņam pārskrēja drudžainas trīsas un viņa mute, pieplakusi Kozetes drēbītēm, skūpstīja tās; tad varēja redzēt, ka viņš ir dzīvs.

Bet kas to redzēja? Kas? Jo Žans Valžāns bija viens pats un neviena cita tur nebija.

Tas, kurš mīt tumsībā.

SEPTĪTĀ GRAMATA PĒDĒJAIS MALKS NO RŪGTA BIĶERA

.

1 Septītais aplis un astotās debesis

Nākamā diena pēc kāzām mēdz būt klusa. Cilvēki izturas ar cieņu pret laimīgo jaunlaulāto mieru, tāpat arī pret viņu mazliet novēloto atmošanos. Apmeklētāju un apsveikumu kņada sakas vēlāk. 17. februārī, jau krietni pēc pusdienas, Basks ar lupatu un putekļu slotiņu rokās, «uzposdams savu priekšistabu», izdzirdēja kādu klusi pieklauvējam pie durvīm. Zvanīts netika, un tas šādā dienā bija smalkjūtīgi. Basks atvēra durvis un ieraudzīja Fošlevāna kungu. Viņš to ieveda viesistabā, kur viss vēl bija nekārtībā, apgriezts otrādi un izskatījās pēc vakardienas prieku un jautrības kaujas lauka.

—  Piedodiet, kungs, — sacīja Basks, — mēs šorīt vēlu atmodāmies.

—  Vai jūsu kungs jau piecēlies? — Žans Valžāns jautāja.

—   Kā cienītam kungam ar roku? — atjautāja Basks.

—   Labāk. Vai jūsu kungs piecēlies?

—   Kurš? Vecais vai jaunais?

—   Ponmersī kungs.

—   Barona kungs? — pārprasīja Basks izsliedamies.

Barona tituls it īpaši iespaido viņa kalpus. Tiem it kā kaut kas tiek no tā, kā filozofs teiktu: tiek šā titula šļakatas, un tas tiem glaimo. Garām ejot, jāpiebilst, ka Mariuss bija karojošs republikānis, ko jau pierādījis arī ar darbiem, un tagad kļuvis par baronu pret savu gribu. Sā titula dēļ mājās bija notikusi maza revolūcija: Žilnormāna kungs tagad bija tas, kas prasīja šo titulu, bet Mariuss — tas, kas raisījās no tā vaļā. Taču pulkvedis Ponmersī bija rakstījis: «Mans dēls mantos manu

titulu,» — un Mariuss paklausīja. Turklāt Kozete, kurā sāka pamosties sieviete, bija sajūsmināta par to, ka kļuvusi baronese.

—   Barona kungs? — Basks atkārtoja. — Es paskatīšos. Es viņam pateikšu, ka ieradies Fošlevāna kungs.

—   Nē, nesakiet viņam, ka es tas esmu. Pasakiet viņam, ka ar viņu kāds veļas parunāt divatā, bet vārdu neminiet!

—   Ak ta! — novilka Basks.

—   Es gribu viņu pārsteigt.

—   Ak tā! — atkārtoja Basks, izrunādams šo otru «ak tā» ka paskaidrojumu pirmajam.

Un viņš aizgāja.

Žans Valžāns palika viens.

Viesistabā, kā nupat teicām, valdīja liela nekārtība. Šķita, ka, uzmanīgi ieklausoties, vēl varētu sadzirdēt neskaidras kāzu čalas. Parkets bija piesvaidīts daždažādiem ziediem, kas izkrituši no vītnēm un dāmu frizūrām. Izdegušās sveces bija pievienojušas lustru piekariņiem vaska stalaktītus. Neviena mēbele nebija savā vietā. Kaktos trīs četri aplī sabīdīti krēsli itin ka vēl turpināja tērzēšanu. Viss izdvesa jautrību. Aizvadītām svinībām piemīt vēl kāda burvestība. Te bija jutušies laimīgi. Uz šiem nekārtīgi izstumdītajiem krēsliem, starp šiem vīstošajiem ziediem, zem apdzisušajām ugunīm bija domājuši tikai par prieku. Tagad lustru aizstāja saule un viesistabā plūda līksma gaisma.

Pagāja labs brītiņš. Žans Valžāns nekustēdamies Stāvēja tai pašā vietā, kur viņu bija atstājis Basks. Viņš bija ļoti bāls. Acis iekritušas un no bezmiega tik dziļi iegrimušas dobumos, ka gandrīz nebija redzamas. Melnā uzvalka saņurcītās krokas liecināja, ka tas pa nakti nav ticis novilkts. Efkoņi bija balti no pūciņām, kas pieķeras vilnas drānai, beržoties gar audeklu. Žans Valžāns raudzījās uz logu pie savām kājām, kuru parketā bija iezīmējusi saule.

Pie durvīm atskanēja troksnis, un viņš pacēla acis.

Ienāca Mariuss, izslietu galvu, smaidu uz lūpām, neparastu mirdzumu sejā, uzvarā gavilējošu skatienu. Ari viņš nebija gulējis.

—   Ak, jūs tas esat, tēvs! — viņš iesaucās, ieraudzījis Žanu Valžānu. — Sim muļķa Baskam bija tik noslēpumaina seja! Bet jūs esat atnācis pārāk agri. Tagad ir tikai pusviens. Kozete guļ.

Šis vārdiņš «tēvs», ar ko Mariuss bija uzrunājis Fošlevāna kungu, izteica visaugstāko laimi. Starp viņiem, kā mēs zinām, vienmēr bija atradusies vēsuma un piespiestības siena, ledus, kas bija jāsalauž vai jāizkausē. Mariuss bija tik ļoti apreibis no laimes, ka šī siena pati sagruva, iedus izkusa un Fošlevāna kungs viņam kļuva par tādu pašu tēvu kā Kozetei.

Viņš turpināja, vārdi plūstin plūda, kā tas mēdz būt ar cilvēku, kuru pārņēmis dievišķa prieka uzplūdums.

—   Cik es esmu priecīgs, jūs redzēdams! Kaut jūs zinātu, cik ļoti mēs vakar izjutām jūsu trūkumu! Labdien, tevs! Kā jūsu rokai? Labāk, vai ne?

Un, apmierināts pats ar savu labvēlīgo atbildi, Mariuss turpināja:

—   Mēs abi par jums tikām daudz runājuši. Kozete jūs tik ļoti mīl! Neaizmirstiet, ka jums te ir sava istaba. Mēs vairs negribam ne dzirdēt par Bruņu vīra ielu. Mēs nekā vairs negribam par to zināt. Kā jūs varējāt apmesties tadā ielā, kas ir tik neveselīga, tik nemīlīga, tik neglīta, ar barjeru vienā galā, tā ka nevar pat iekļūt iekšā? Jums jāpārnāk dzīvot šurp. Un šodien pat. Citādi jums būs darīšana ar Kozeti. Viņa grib mūs visus vadāt aiz deguna, to es jums varu iepriekš pateikt. Jūs esat redzējis savu istabu, tā ir gandrīz blakus mūsu istabai un iziet uz dārzu; durvju atslēga ir salabota, gulta uzklāta, istaba ir pilnīgā kārtībā, jums tikai jāpārnāk šurp. Kozete nolika pie jūsu gultas lielu veclaiku atzveltnes krēslu, pārvilktu ar plīšu, un pieteica šim krēslam: «Pieņem viņu savos apkampienos!» Katru pavasari akāciju biezoknī pret jūsu logiem atlaižas lakstīgala. Pēc divi mēnešiem tā būs klāt. Tās ligzda atradīsies no jums pa kreisi, bet mūsu — pa labi. Naktī pogos lakstīgala, bet dienā čivinās Kozete. Jūsu istaba ir tieši pret dienvidiem. Kozete saliks tur jūsu grāmatas, kapteiņa Kuka ceļojumus un Vankuvera ceļojumus, kā arī visas jūsu mantiņas. Jums, man šķiet, ir kāds mazs čemodāniņš, kuram jūs esat ļoti pieķēries, es tam esmu noskatījis goda vietu. Jūs esat iekarojis manu vectēvu, jūs viņam patīkat. Mēs dzīvosim visi kopā. Vai jūs protat spēlēt vistu? Ja protat, jūs sagādāsit lielu prieku manam vectēvam. Jūs iesit ar Kozeti pastaigāties tais dienās, kad man būs jābūt tiesu pilī, jūs to vēdīsit zem rokas — atceraties? — tāpat kā kādreiz Luksemburgas dārzā. Mēs esam cieši apņēmušies būt ļoti laimīgi. Un ari jūs, tēvs, būsit laimīgs, priecājoties par mūsu laimi, vai jūs dzirdat? Ak tā, jūs taču šodien brokastosit kopā ar mums?

—        Cienījamais kungs, — sacīja Žans Valžāns, — man jums kaut kas jāatklāj. Es esmu bijušais katordznieks.

Skaņu asumam ir robeža, kuru pārkāpjot šo skaņu vairs neuztver ne vien auss, bet arī prāts. Vārdi «Es esmu bijušais katordznieks», kas atskanēja no Fošlevāna kunga mutes un aizskāra Mariusa ausis, sniedzās pāri iespējamā robežai. Mariuss tos nesadzirdēja. Viņam likās, ka nupat viņam kaut kas pateikts, bet viņš nezināja, kas īsti. Viņš palika stāvam atvērtu muti.

Tikai tagad viņš ievēroja, ka vīrs, kas ar viņu runāja, izskatījās briesmīgi. Apžilbis no savas laimes, Mariuss līdz šim brīdim nebija ievērojis tā šausmīgo bālumu.

Žans Valžāns atraisīja labās rokas melno apsēju, attina ap roku aptīto lina pārsēju, atbrīvoja īkšķi un parādīja to Mariusam.

—   Manai rokai nekas nekait, — viņš sacīja.

Mariuss paskatījās uz īkšķi.

—       Un tai nekad nekas nav kaitējis, — turpināja Žans Valžāns.

Tiešām, īkšķim nebija ne mazākās ievainojuma zīmes.

Žans Valžāns runāja tālāk:

—       Man neklājās būt jūsu kāzās. Es centos no tām izvairīties, kā vien mācēdams. Izdomāju šo ievainojumu, lai nebūtu jāizdara viltojums, lai nebūtu iemesla anulēt laulības aktu, lai man nebūtu tajā jāparakstās.

Mariuss sastostījās.

—   Ko tas nozīmē?

—       Tas nozīmē, — atbildēja Žans Valžāns, — ka es esmu bijis uz galerām.

—       Jūs padarīsit mani trakul — Mariuss iesaucās izbailēs.

—       Ponmersī kungs, — teica Žans Valžāns, — es biju deviņpadsmit gadu uz galerām. Par zādzību. Pēc tam rnani notiesāja uz mūža katorgu. Par zādzību. Par atkārtotu zādzību. Patlaban esmu izbēdzis no katorgas un slapstos.

Mariuss velti pūlējās izvairīties no īstenības, noraidīt šo faktu, pretoties skaidri redzamajai patiesībai, — viņam tomēr vajadzēja padoties. Viņš sāka saprast un, ka tas allaž mēdz būt tādos gadījumos, saprata vairāk nekā sacīto. Viņam pārskrēja šermuli no pēkšņi uzliesmojušā drausmīgā minējuma; iešāvās prātā doma, kas lika nodrebēt. Viņš it kā ieskatījās nākotnē un ieraudzīja tur savu bēdīgo likteni.

—   Sakiet visu, sakiet visu! — viņš iekliedzās. — Jūs esat Kozetes tēvs?

Un neizsakāmās šausmās viņš atkāpās pāris soju atpakaļ.

Žans Valžāns pacēla galvu ar tādu cēlumu, ka šķita izaugam līdz pat griestiem.

—   Jums jātic man, kungs, un, kaut gan mūsu zvērestu — tādu cilvēku zvērestu kā es — tiesa neatzīst…

Uz brīdi viņš apklusa, tad lēnām piebilda ar valdonīgu, drūmu spēku, uzsvērdams katru zilbi:

—   Jūs man ticēsit. Es neesmu Kozetes tēvs, nē! Dievs ir mans iiecinieks. Baron Ponmersī kungs, es esmu zemnieks no Faverolas. Es pelnīju maizi, apgriezdams koku zarus. Mani nesauc — Fošlevāns, mani sauc — Žans Valžāns. Kozetei es neesmu nekas. Apmierinieties!

Mariuss nomurmināja:

—   Kas man pierādīs? … ,

—   Es. Es jums apsolu.

Mariuss uzlūkoja šo vīru. Tas bija drūms un mierīgs. Nekādi meli nesaderējās ar tādu mieru. Tas, kas pārvērties par ledu, ir patiess. Kapenīgajā saltumā bija jūtama patiesība.

—   Es jums ticu, — sacīja Mariuss.

Žans Valžāns palocīja galvu, it kā pieņemdams to zināšanai, un turpināja:

—   Kas es esmu Kozetei? Garāmgājējs. Pirms desmit gadiem es nezināju, ka viņa ir pasaulē. Es mīlu viņu, tas tiesa. Kā lai nemīl bērnu, kuru esi redzējis mazu, būdams pats jau vecs? Kad esam veci, mēs jūtamies kā vectētiņi visiem maziem bērniem. Man liekas, jūs varat iedomāties, ka arī man ir kaut kas līdzīgs sirdij. Kozete bija bārenīte. Bez tēva un mātes. Es viņai biju vajadzīgs. Tāpēc es viņu iemīlēju. Bērni ir tik nevarīgi, ka pirmais garāmgājējs, pat tāds cilvēks kā es, var tiem kļūt par aizstāvi. Un es uzņēmos šo pienākumu pret Kozeti. Nedomāju, ka šādu sīkumu tiešām varētu nosaukt par labu darbu, bet, ja tas ir labs darbs, tad uzskatiet, ka es to esmu izdarījis. Atzīmējiet to kā vainu mīkstinošu apstākli. Šodien Kozete aiziet no manas dzīves, mūsu abu celi šķiras.

Turpmāk es vairs nevaru viņas labā nekā darīt. Viņa ir Ponmersī kundze. Tagad viņai ir cits sargeņģelis. Un Kozete no šās maiņas ir ieguvusi. Viss ir labi. Bet tie sešsimt tūkstoši franku — kaut gan jūs par tiem nerunājat, taču es jau iepriekš uzminu jūsu domas, — tie bija tikai manā glabašana. Kā tie nokļuva manās rokās? Vai nav vienalga? Es atdodu tos atpakaļ. Vairāk no manis nekā nevar prasīt. Es ne vien atdodu atpakaļ to, kas man bija uzticēts, bet arī pasaku savu īsto vārdu. Taču tas jau skar tikai mani. Man ir ļoti svarīgi, lai jūs zinātu, kas es esmu.

Un Žans Valžāns paskatījās Mariusam tieši sejā.

Mariusu plosīja nevaldāmas un nesakarīgas izjūtas. Daži likteņa vēja grūdieni saceļ mūsu dvēselē īstas bangas.

Mēs visi esam pieredzējuši tādus satraukuma brīžus, kad viss mūsos sagriežas otrādi; mēs pasakām to, kas pirmais iešaujas prātā un kas ne vienmēr ir tieši tas, ko vajadzētu teikt. Mēdz būt pēkšņi atklājumi, kuri nav panesami un apreibina kā sazāļots vīns. Mariuss bija tā apmulsis no uzzinātā, ka sāka runāt ar šo vīru gandrīz ta, it kā būtu noskaities par tā atzīšanos.

—   Bet sakiet taču, — viņš iesaucās, — kādēļ jūs man to visu stāstāt? Kas jūs uz to spiež? Jūs varējāt paturēt savu noslēpumu pie sevis. Jūs taču nav neviens nodevis, jums neviens neseko, neviens jūs nevajā? Jums ir kāds iemesls, ja jūs no brīva prāta atzīstaties. Runājiet līdz galam! Te slēpjas kas cits. Kādēļ jums bija vajadzīga šī atzīšanās? Kāda iemesla dēļ?

—   Kāda iemesla dēļ? — Žans Valžāns atsaucās tik klusā un.tik dobjā balsī, it kā runātu vairāk pats ar sevi nekā ar Mariusu. — Patiešām, kāda iemesla dēļ katordzniekam pēkšņi ienācis prātā pateikt: «Es esmu katordznieks»? Jāatzīst, ka iemesls ir dīvains. Es to darīju aiz godīguma. Redziet, nelaime ir tā, ka es atrodos savas sirds saišu varā. Šīs saites ir sevišķi stipras tad, kad cilvēks kļuvis vecs. Visa apkārtējā dzīve sabrūk, bet tās iztur. Ja es varētu šīs saites saraut, pārgriezt, atsiet mezglu vai to pārcirst, aiziet prom labi tālu, tad es būtu glābts, man vajadzētu tikai aizbraukt ar kaut kuru Buluā ielas diližansu; jūs esat laimīgi, un es varu aiziet. Es mēģināju saraut šīs saites, rāvu no visa spēka, bet tās stipri turējās, tās netrūka, līdz ar tām es būtu izrāvis ar! savu sirdi. Un tad es teicu sev: «Es nevaru dzīvot nekur citur kā te. Man jāpaliek.» Jā, jā, jums ir taisnība, esmu muļķis, kāpēc lai es te nepalieku tāpat vien? Jūs man piedāvājat istabu savā mājā, Ponmersī kundze mani ļoti mīl, viņa pat atzveltnes krēslam pieteikusi: «Pieņem viņu savos apkampienos!», jūsu vectēvs mani ļoti labprāt ieredz, es viņam patīku, mēs dzīvotu visi kopā, ēstu kopā, es pastaigātos zem rokas ar Kozeti… ar Ponmersī kundzi, — piedodiet, tas aiz ieraduma, — mēs dzīvotu zem viena jumta, sēdētu pie viena galda, zem vienas lampas, sildītos pie viena kamīna ziemā, kopā ietu pastaigāties vasarā. Kas tas par prieku, kas tā par laimi, kas par svētlaimi! Mēs dzīvotu kā viena ģimene. Viena ģimene!

Pēc šiem vārdiem Žans Vaižāns kļuva baismīgs. Viņš sakrustoja uz krūtīm rokas, raudzījās grīdā zem savām kājām, it. kā gribēdams tur izrakt bezdibeni, un viņa balss pēkšņi kļuva dārdoša.

— Viena ģimene! Nē! Man nav nekādas ģimenes. Es nepiederu pie jūsu ģimenes. Es nepiederu ne pie vienas cilvēku ģimenes. Mājās, kur cilvēki dzīvo kā viena ģimene, es esmu lieks. Pasaulē ir ģimenes, bet tās nav priekš manis. Es esmu nelaimīgs cilvēks, es stāvu ārpus sabiedrības. Vai man ir bijis tēvs un māte? Es gandrīz šaubos par to. Tai dienā, kad izdevu pie vīra šo meiteni, visam bija beigas. Kad es redzēju, ka viņa ir laimīga, ka viņa ir kopā ar cilvēku, ko mīl, ka viņai mājās ir labs vectēvs, ka tā ir divu eņģeļu laulība, ka šai mājā valda prieks, ka viss ir labi, tad es sev teicu: «Tu nedrīksti turp iet.» Tiesa, es varēju melot, piekrāpt jūs visus, palikt par Fošlevāna kungu. Kamēr tas bija vajadzīgs viņai, es varēju melot, bet tagad tas būtu manis paša labā, un es to nedrīkstu darīt. Būtu pieticis ar to, ka es klusēju, tas tiesa, un viss turpinātos pa vecam. Jūs man jautājat, kas tad mani spiež runāt? Tīrais nieks — mana sirdsapziņa. Noklusēt jau būtu pavisam viegli. Es pavadīju šo nakti, lūkodams sev to iestāstīt; jūs prasāt no manis grēksūdzi, jo tas, ko jums nupat stāstīju, ir tik neparasts, ka jums uz to ir tiesība; jā, es pavadīju cauru nakti, cenzdamies atrast sev argumentus, atradu ļoti svarīgus argumentus, darīju visu, ko vien varēju. Bet ar divām lietām es netiku galā: nevarēju pārraut to saiti, kas tur manu sirdi piesietu, cieši piesaistītu, piestiprinātu pie šās vietas, un nevarēju arī piespiest klusēt to, kas ar mani klusi sarunājas, kad esmu viens. Tādēļ atnācu šorīt pie jums, lai visu izstāstītu. Visu vai gandrīz visu. Par to, kas skar tikai mani vien, nav vērts runāt, to es paglabāšu pie sevis. Galveno jūs zināt. Es paņēmu savu noslēpumu un atnesu to jums. Es jums atklāju savu noslēpumu. So lēmumu nebija viegli pieņemt. Es cīnījos visu nakti. Ak, vai jūs domājat, ka es netiku sev teicis, ka šī vairs nav nekāda šanmatjē prāva, ka tagad, slēpjot savu vārdu, es nenodaru nevienam ļauna, ka Fošlevāna vārdu man dāvājis pats Fošlevāns pateicībā par kādu pakalpojumu un ka es to mierīgi varu paturēt, ka būšu laimīgs tai istabā, ko jus man piedāvājat, ka nevienu netraucēšu, ka dzīvošu savā kaktiņā un, kaut gan Kozete piederes jums, man būs tā apziņa, ka dzīvoju vienā mājā ar viņu. Katram būtu sava laimes daļiņa. Palikt jopro jām par Fošlevāna kungu — un viss būtu bijis kārtībā.  Jā, viss, tikai ne mana dvēsele. No visām malām uz mani plūstu prieks, bet manas dvēseles dziļumos valdītu tumsa. Nepietiek būt laimīgam, ir jābūt apmierinātam pašam ar sevi. Ja es būtu palicis Fošlevāna kungs, tad būtu paslēpis savu īsto seju, tātad lidzās jūsu uzplaukušajai laimei es būtu kā tumša mīkla, tātad gaišā dienas laikā es būtu staigājis ar savu tumsu, tātad, jūs nebrīdinādams, es gluži vienkārši būtu atvedis pie jūsu pavarda katorgu, es būtu sēdies pie jūsu galda ar domu, ka, atjauzdams, kas es esmu, jūs mani no tā padzītu; es būtu ļāvis sevi apkalpot jūsu sulaiņiem, kuri, ja tie visu zinātu, iekliegtos: «Kādas šausmas!» Es jums pieskartos nejausi ar elkoni, ko jums būtu tiesības nicināt, es zagtu no jums jūsu rokas spiedienus! Jūsu mājās vajadzētu atšķirt cieņu pret godājamu sirmu galvu un pret apkaunotu sirmu galvu; sirsnīgākajos brīžos, kad visas sirdis, šķiet, būtu līdz galam atvērtas cita citai, kad mēs visi četri būtu kopā, — jūsu vectēvs, jūs abi un es, — te būtu bijis klāt viens svešinieks! Es dzīvotu cieši lidzās jums, un manas vienīgās bažas būtu gādāt par to, lai nekad netiktu nostumts vāks no manas briesmīgās noslēpumu akas. Tā es, mironis, būtu uzkrāvis sevi jums, dzīvajiem. Un viņu — viņu es būtu piekalis pie sevis uz mūžīgiem laikiem. Jūs, Kozete un es — mēs būtu trīs galvas zem zaļās katordznieka mices! Vai jums nav jānodreb? Tagad esmu tikai visnelaimīgākais cilvēks, bet tad es būtu vispretīgākais. Un šo noziegumu es izdarītu katru dienu!

Un šos melus es atkārtotu katru dienu! Un šo masku es liktu priekšā savai sejai katru dienu! Un daļu sava kauna es jums dotu katru dienu! Katru dienu! Jums, mani visumījie, jums, mani bērni, jums, mani nevainīgie! Vai klusēt ir viegli? Vai nekā neteikt ir tik vienkārši? Nē, tas nav vienkārši. Ir tāda klusēšana, kas melo. Un savus melus, savu blēdību, zemiskumu, bailīgumu, nodevību, noziegumu es dzertu pilienu pēc piliena, es tos izspļautu, tad dzertu atkal, es pabeigtu pusnaktī un sāktu atkal pusdienā, un melotu, sacīdams: «Labrīt!», un melotu, sacīdams: «Ar labu nakti!», un es gulētu, apsedzies ar šiem meliem, es ar tiem ēstu savu maizi un raudzītos Kozetei sejā, un eņģeļa smaidam atbildētu ar sātana smaidu, un butu šausmīgs neģēlis. Kādēļ es to darītu? Lai būtu laimīgs. Lai es būtu laimīgs! Vai tad man ir tiesības būt laimīgam? Es taču stāvu ārpus dzīves.

Žans Valžāns atvilka elpu. Mariuss klausījās. Šādus mokpilnu vārdu plūdus nav iespējams pārtraukt. Žans Valžāns no jauna klusi ierunājās, taču šoreiz viņa baiss skanēja nevis vairs dobji, bet baigi.

—  Jūs jautājat, kādēļ es runāju? Mani neviens nav nodevis, man neseko, mani nevajā, jūs sakāt. Nē! Mani nodod! Nē! Man seko! Nē! Mani vajā! Kas? Es pats. Es pats aizsprostoju sev ceļu, es pats velku sevi, grūžu sevi, arestēju sevi, spriežu sev tiesu; bet, kad iekrīt pats savās rokās, tad vaļā vairs nevar tikt.

Un, cieši sakampis svārkus uz krūtīm, pagriezies pret Mariusu, viņš turpināja:

—Paskatieties uz šo ķetnu! Vai jums neliekas, ka tā tur šo apkakli tik stipri, ka nemūžam nepalaidīs to vaļā? Nu, redziet, tāda pati ķetna ir arī sirdsapziņai. Kungs, ja kāds grib būt laimīgs, tad nekad nevajag censties izprast pienākumu, jo, tiklīdz tas ir izprasts, tas kļūst nepielūdzams. Tas it kā soda jūs par to, ka esat to izpratis; taču nē: tas jums to atlīdzina, jo iegrūž jūs ellē, kur sev līdzās varat sajust dievu. Kamēr nav saplosīta dvēsele, nebūs saskaņas pašam ar sevi.

Ar izmisuma pilnu uzsvaru viņš piemetināja:

—  Ponmersī kungs, kaut arī tas runā pretī veselajam saprātam, es tomēr esmu godīgs cilvēks. Jo, krlzdamies jūsu acīs, es paceļos augstāk pats savās acīs. Tas man jau vienreiz ir gadījies, bet toreiz tas nebija tik sāpīgi, toreiz tas bija tīrais nieks. Jā, es esmu godīgs cilvēks.

Es tāds nebūtu, Ja manas vainas dēļ jūs joprojām mani cienītu; tagad, kad jūs mani nicināt, es tāds esmu. Mani māc ļauns liktenis: es drīkstu baudīt tikai nelikumīgi iegūtu cieņu, šī cieņa mani iekšēji pazemo un nospiež, bet, lai es varētu pats sevi cienīt, man jābūt citu nicinātam. Tad es varu pacelt savu galvu. Esmu katordznieks, kas klausa savai sirdsapziņai. Es ļoti labi zinu, ka tas liekas neticami. Bet ko lai dara? Tā tas ir. Esmu noslēdzis līgumu pats ar sevi, es to pildu. Mēdz būt sastapšanās, kas mūs sasaista, mēdz būt nejaušības, kuras mūs spiež pildīt pienākumus. Redziet, Ponmers! kungs, es esrnu daudz ko pieredzējis savā mūžā.

Žans Valžāns atkal apklusa un, ar grūtībām norijis siekalas, it kā viņa vārdiem būtu bijusi rūgta piegarša, atsāka:

—  Ja kāds ir apzīmogots ar tik lielu negodu, viņam nav tiesību piespiest citus dalīties šai negodā ar viņu bez to ziņas, viņam nav tiesību aplaist tos ar savu mēri, viņam nav tiesību nemanot ieraut tos pie sevis bezdibenī, viņam nav tiesību ļaut tiem uzvilkt mugurā savus sarkanos arestanta svārkus, viņam nav tiesību aptumšot ar savu postu citu cilvēku laimi. Tuvoties tiem, kas ir veseli, un pieskarties tiem tumsā ar savu apslēpto augoni — tas ir zemiski. Fošlevāns ir bijis tik laipns, aizdodams man savu vārdu, bet man nav tiesību to izmantot, viņš varēja man tās dot, bet es nedrīkstu pieņemt. Cilvēka vārds — tas ir viņa «es». Redziet, kungs, es esmu šo to pārdomājis, esmu šo to lasījis, kaut gan esmu zemnieks; un es visu skaidri saprotu. Jūs redzat, ka es māku itin pieklājīgi izteikt savas domas. Es pats esmu sevi audzinājis. Tātad nolaupīt vārdu un paslēpties zem tā ir negodīgi. Jo alfabēta burtus jau var tāpat izkrāpt kā naudas rnaku vai pulksteni. Būt par viltotu parakstu no miesas un asinīm, būt dzīvam mūķīzerim, ieiet pie godīgiem cilvēkiem, viltojot viņu atslēgu, nekad vairs neskatīties godīgi acīs, vienmēr šķielēt sānis, justies kā nelietim — nē, nē, nē, nē! Labāk ciest, noasiņot, raudāt, skrāpēt savu ādu ar nagiem, pavadīt naktis šausmīgās mokās, plosīt miesu un dvēseli. Lūk, tādēļ es jums visu to stāstīju. No brīva prāta, kā jūs izsacījāties.

Viņš smagi nopūtās un nobeidza:

—  Kādreiz, lai dzīvotu, es nozagu gabalu maizes; šodien, lai dzīvotu, es negribu zagt vārdu.

—   Lai dzīvotu? — pārtrauca viņu Mariuss. — Jurris nav vajadzīgs šis vārds, lai dzīvotu.

—   Ak, es zinu, ko runāju, — atbildēja Žans Valžāns, lēni pašūpodams galvu.

Iestājās klusums. Nogrimuši dziļās pārdomās, nerunāja ne viens, ne otrs. Mariuss bija apsēdies pie kāda galdiņa, atbalstījis ar roku galvu un pielicis saliektu pirkstu pie mutes kaktiņa. Žans Valžāns staigāja šurpu turpu. Viņš apstājās spoguļa priekšā un palika nekustīgi stāvam. Tad, it kā atbildēdams uz kādu iekšēju domu, neredzīgu skatienu lūkodamies spogulī, viņš teica:

—   Toties tagad esmu atvieglinājis savu sirdi.

Viņš atkal sāka staigāt un devās uz otru viesistabas galu. Atgriežoties viņš ievēroja, ka Mariuss vērīgi raugās viņā. Tad viņš tam pateica neaprakstāmā balss noskaņā:

—   Es mazliet pievelku kāju. Tagad jūs sapratīsit, kādēļ.

Un, pilnīgi pievērsies Mariusam, viņš nobeidza:

—   Tagad, cienījamais kungs, iedomājieties tā: es nekā neesmu stāstījis, esmu palicis Fošlevāna kungs, esmu ieņēmis savu vietu pie jums, esmu jūsu ģimenes loceklis, dzīvoju savā istabā, āvies rītakurpēs, nāku brokastīs, vakaros mēs visi trīs ejarn uz teātri, es pavadu Ponmersī kundzi uz Tilērijām vai Karalisko laukumu, mēs vienmēr esam kopā, jūs mani uzskatāt par sev līdzīgu; kādā jaukā dienā, kad mēs tērzējam un smejamies, jūs pēkšņi izdzirdat kādu balsi skaļi saucam: «Žan Valžān!» — un no tumsas parādās šausmīga roka, policijas roka, un piepeši norauj man masku!

Viņš atkal apklusa. Mariuss drebēdams piecēlās. Žans Valžāns turpināja:

—   Ko nu jūs teiksit?

Mariusa klusēšana bija viņa atbilde.

Žans Valžāns atsāka:

—   Jūs skaidri redzat, ka es daru pareizi neklusēdams. Topiet laimīgs, lidinieties pa debesīm, esiet sargeņģelis otram eņģelim, dzīvojiet saulītē un priecājieties! Un neraizējieties par to, kādā veidā nabaga grēcinieks saplosīs savu sirdi, lai izpildītu pienākumu. Jūsu priekšā, cienījamais kungs, ir nožēlojams cilvēks.

Mariuss lēnām pārgāja pāri viesistabai un, kad bija līdzās Žanam Valžānam, sniedza viņam roku.

Bet Mariusain bija pašarn jāsatver šf roka, kas vairs nesniedzās pretī. Žans Valžāns to atļāva, un Mariusam likās, ka viņš būtu paspiedis marmortēla roku.

—   Manam vectēvam ir draugi, — sacīja Mariuss. — Es jums izgādāšu apžēlošanu.

—  Tā nav vajadzīga, — atteica Žans Valžāns. — Mani uzskata, par mirušu, ar to pietiek. Miroņus vairs neuzrauga. Tiem atjauts mierīgi trūdēt. Nāve ir tas pats, kas apžēlošana.

Un, atbrīvodams savu roku, ko Mariuss turēja, viņš piemetināja ar nesatricināmu cildenumu:

— Turklāt pienākuma pildīšana ir mans draugs, piei nākums man allaž ir palīdzējis; un man vajadzīga tikai J viena apžēlošana — tā, ko var dot mana sirdsapziņa.

Sai brīdī viesistabas otrā malā klusi pavērās durvis un parādījās Kozetes galva. Varēja redzēt tikai viņas maigo sejiņu, mati bija brīnišķi izrisuši, plaksti vēl pieļ tūkuši no miega. Kā putniņš, kas izbāzis galvu no ligzdas, viņa uzskatīja vispirms savu vīru, tad Žanu Vslžānu un uzsauca tiem smiedamās — šķita, ka būtu uzsmaidījis rožu zieds:

—   Saderam, ka jūs runājat par politiku! Cik tas muļķīgi! Labāk patērzējiet ar mani!

Žans Valžāns nodrebēja.

Kozete!… — nomurmināja Mariuss. Un viņš aprāvās.

Varēja likties, ka abi ir kaut ko nogrēkojušies.

Starojošā Kozete joprojām uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Viņas acīs laistījās it kā paradīzes atspīdums

—   Es jūs pieķēru nozieguma vietā, — sacīja Kozete. — Nupat aiz durvīm dzirdēju, ka mans tēvs Fošlevāns teica: «Sirdsapziņa… Izpildīt savu pienākumu …» Tas taču ir par politiku, skaidrs. Es negribu. Nedrīkst runāt par politiku tūlīt jau otrā dienā. Tā neklājas.

—   Tu maldies, Kozete, — atbildēja Mariuss. — Mēs runājam par darīšanām. Mēs runājam par to, kur izdevīgāk noguldīt tavus sešsimt tūkstošus franku…

—   Tas neder, — pārtrauca Kozete. — Es esmu ieradusies. Vai mani te grib redzēt?

Un, apņēmības pilna atvērusi durvis, viņa ienāca viesistabā. Viņa bija tērpusies platos, baltos rītasvārkos ar garām piedurknēm un neskaitāmām krokām, kas sākās no kakla un sniedzās līdz papēžiem. Vecajās gotiskajās gleznās zeltītās debesīs var redzēt tādus burvīgus maisus, kuros ieģērbti eņģeļi.

Viņa aplūkoja sevi no galvas līdz kājām lielajā spogulī un neizsakāmā sajūsmā iesaucās:

—   Reiz dzīvoja ķēniņš un ķēniņiene. Ai, cik es esmu laimīga!

To pateikusi, viņa noliecās reveransā Mariusa un Žana Valžāna priekšā.

—   Tagad, — viņa teica, — es iekārtošos jums līdzās atzveltnes krēslā, brokastis būs pēc pusstundas, jūs varat runāt, ko vien gribat. Es taču zinu, ka vīriešiem jāaprunājas, es sēdēšu ļoti mierīgi.

Mariuss saņēma viņas roku un sacīja mīlestības pilnā balsī:

—   Mēs runājam par veikala lietām,

—   Starp citu, —atteica Kozete, — es atvēru logu, nupat mūsu dārzā saskrēja vesels bars brēkuļu. Putnu, ne jau ķekatnieku. Šodien gan ir Pelnu diena, bet kas putniem bēdas!

—   Es tev saku, ka mēs runājam par darīšanām, ej, mana mazā Kozete, atstāj mūs uz brīdi vienus! Mēs runājam par skaitļiem. Tev būs garlaicīgi.

—   Marius, tu šorīt esi apsējis brīnišķīgu kaklasaiti. Jūs esat liels švīts, cienījamais kungs. Nē, man nebūs garlaicīgi.

—   Es galvoju, ka tu garlaikosies.

—   Nē. Tāpēc, ka te taču esat jūs. Es jūs nesapratīšu, bet es klausīšos. Kad dzird mīļas balsis, nav vajadzīgs saprast vārdus, ko tās runā. Būt te kopā ar jums — tas ir viss, ko es vēlos. Es palieku pie jums, un ne vārda vairāk!

—   Mana mīļā Kozete, tas nav iespējams.

—  Nav iespējams?

—  Nē.

—   Nu, labi, — attrauca Kozete. — Es jums gribēju pastāstīt jaunumus. Gribēju pastāstīt, ka mans vectētiņš vēl guļ, ka jūsu krustmāte aizgājusi uz dievkalpojumu, ka mana tēva Fošlevāna istabā kamīns kūp, ka Nikoleta atsaukusi skursteņslaucītāju, ka Tusēna un Nikoleta jau sastrīdējušās, ka Nikoleta zobojas par Tusēnas stostīšanos. Nu, labi, jūs nekā nedabūsit zināt. Ak tā, nav iespējams? Gan jūs redzēsit, pienāks arī mana kārta, mans kungs, kad es pateikšu? «Tas nav Iespējams.» Kurš tad būs zaudējis? Mans mīļais Marius, es tevi ļoti lūdzu, ļauj man te pasēdēt pie jums!

— Es tev zvēru, ka mums jāparunā pašiem. Vai tad es esmu sveša?

Žans Valžāns neteica ne vārda. Kozete pagriezās pret viņu:

—       Vispirms, tēt, es gribu, M jūs mani noskūpstāt. Un kāpēc jūs nesakāt ne vārda, kyd vajag mani aizstāvēt? Kur esmu ņēmusi tādu tēvu? Jūs ļoti labi redzat, cik es esmu nelaimīga ģimenes dzīvē. Vīrs mani sit. Vai jūs dzirdat, noskūpstiet mani uz vietasl

Žans Valžāns piegāja viņai tuvāk.

Kozete atskatījās uz Mariusu.

—   Un jums — te jurris būs mana grimase.

Pēc tam viņa sniedza pieri Žanarn Valžānam.

Žans Valžāns paspēra soli uz viņas pusi.

Kozete atrāvās atpakaļ.

—   Cik jūs esat bāls, tēt. Vai jums stipri sāp roka?

—   Tā jau ir vesela, — atbildēja Žans Valžāns.

—   Vai jūs slikti gulējāt?

—   Nē.

—   Jūs esat bēdīgs?

—   Nē.

—       Noskūpstiet mani! Ja esat vesels, ja esat iabi gulējis, ja esat apmierināts, tad es jūs nebāršu.

Un viņa no jauna sniedza tam savu pieri.

Žans Valžāns uzspieda skūpstu uz viņas pieres, kas staroja dievišķā mirdzumā.

—   Pasmaidiet!

Žans Valžāns paklausīja. Tas bija spoka smaids,

—   Un tagad aizstāviet mani pret manu vīru!

—   Kozete!… — iesāka Mariuss.

—        Norājiet viņu, tēt! Pasakiet viņam, ka man te jā« paliek. Var ļoti labi runāt arī manā klātbūtnē. Jūs taču mani uzskatāt par galīgu muļķīti. Tas taču nav nekas sevišķs, ko jūs runājat? Darīšanas, noguldīt naudu kādā bankā, tad ta liela muiža! Vīrieši mūžīgi iztaisa noslēpumus no nekā. Es gribu palikt te. Esmu ļoti glīta šorīt, paraugies uz mani, Marius!

Un, burvīgi paraustījusi plecus, piemīlīgi uzpūtusies, viņa paskatījās uz Mariusu. It kā zibsnis uzplaiksnīja sifcip šim abām būtnēm. Ka te vēl kāds biju klāt, tas nebija svarīgi.

—   Es mīlu tevi! — sacīja Mariuss.

—   Es dievinu tevi! — sacīja Kozete.

Un, pakļaudarnies nepārvaramam spēkam, viņi ieslīga viens otra skavās.

—       Un tagad, — teica Kozete ar vieglu triumfu sejā, kārtodama rītatērpa krokas, ~~ es palieku te.

—       To gan nē, — atbildēja Mariuss lūdzošā balsī. — Mums kaut kas vēl jānobeidz.

—   Atkal nē?

Mariuss centās piešķirt balsij nopietnu pieskaņu.

—  Tici man, Kozete, tas tiešām nav iespējams.

—       Ak tā, jūs sākat runāt pavēlnieka toni, mans kungs! Nu, labi, mēs iesim prom. Un jūs, tēvs, ari mani neaizstāvat. Mans vīra kungs, mans tēva kungs, jūs esat tirāni. Es to tūlīt pastāstīšu vectētiņam. Ja domājat, ka es nākšu atpakaj, sākšu jūs lūgties, tad jūs maldāties. Es esmu lepna. Tagad es gaidīšu, kad jūs nāksit. Jūs redzēsit, ka jums pašiem bez manis būs garlaicīgi. Es aizeju, un tā jums arī vajag.

Un viņa izgāja.

Pēc maza brīža durvis atkal pavērās, durvju starpā vēlreiz parādījās viņas svaigā, sārtā sejiņa, un viņa tiem uzsauca:

—   Es esmu ļoti dusmīgai

Durvīs aizvērās, un no jauna iestājās krēsia.

Tas bija kā nomaldījies saules stars, kas, pašam nezinot, bija pēkšņi pāršķēlis nakts tumsu.

Mariuss pārliecinājās, vai durvis ir cieši aizvērtas.

—       Nabaga Kozete! — viņš nočukstēja. — Kad viņa dabūs zināt,..

No šiem vārdiem Žans Valžāns nodrebēja pie visām miesām. Apmulsušu skatienu viņš vērās Mariusā.

—        Kozete! Ak jā, tiešām, jūs visu pastāstīsit Kozetei. Tas ir pareizi. Jā, es par to nebiju padomājis. Vienā vietā cilvēkam ir spēks, otrā tā nav. Cienījamais kungs, es jūs lūdzu, es jūs ļoti lūdzu, dodiet man savu svētāko goda vārdu, ka jūs viņai to neteiksit. Vai tad nepietiek, ka jūs to zināt? Es to varētu pats no brīva prāta, neviena nepiespiests, pastāstīt kuram katram, visai pasaulei, tas man ir vienalga. Bet viņa —viņa nezina, kas tas ir, viņa izbītos, Iedomājieties: katordznieks! Tad vajadzētu viņai

izskaidrot, pateikt; «Tas ir tāds cilvēks, kas bijis uz galerām.» Viņa reiz redzēja vedam garām katordznieku baru. Ak dievs!

Žans Valžāns atslīga atzveltnes krēslā un paslēpa seju rokās. Nebija dzirdama neviena skaņa, bet no viņa drebošajiem pleciem varēja redzēt, ka viņš raudāja. Klusa raudāšana satrauc.

Elsas mēdz aizžņaugt rīkli. Žanam Valžānam uznāca tādi kā krampji, elpu atvelkot, viņš atkrita atpakaļ pret atzveltnes krēsla muguru, rokas nokārās, un Mariuss ieraudzīja viņa asarām slacīto seju un izdzirdēja viņu tik klusi čukstam, it kā balss skanētu no bezgalīgiem dziļumiem:

—  Ak, kaut es varētu nomirt!

—   Esiet mierīgs! — teica Mariuss. — Es paturēšu jūsu noslēpumu pie sevis.

Un, varbūt mazāk aizkustināts, nekā vajadzētu, bet kopš stundas piespiests aprast ar šausmīgo, negaidīto vēsti, redzēdams, kā pakāpeniski viņa acu priekšā katordznieks nobīda pie malas Fošlevāna kungu, pamazām sākdams ticēt neželīgajai īstenībai un dabiski nonākdams pie atziņas, ka starp šo vīru un viņu nupat atvēries bezdibenis, Mariuss piebilda:

—   Es nevaru jums nepasacīt kaut dažus vārdus par jums uzticēto mantu, kuru jūs tik uzticami un godīgi esat atdevis atpakaļ. Tas ir liela godīguma apliecinājuma Būtu taisnīgi, ka jūs par to saņemtu atlīdzību. Nosakiet pats šo summu, tā jums tiks izmaksāta. Nebaidieties, ka šī summa varētu likties par augstu.

—  Pateicos, cienījamais kungs, — Žans Valžāns lēnīgi atbildēja.

Uz brīdi viņš kļuva domīgs, neapzināti braucīdams ar rādītājpirksta galu īkšķa nagu; tad pacēla balsi:

—   Nu jau gandrīz viss nokārtots. Vēl tikai paliek pēdējais jautājums..,

—   Kāds?

Žanu Valžānu it kā pārņēma lielas šaubas, un neskanīgi, gandrīz neelpodams, viņš drīzāk nomurmināja nekā pateica:

—   Tagad, kad jūs visu zināt, vai jums, mans kungs, jums, Kozetes vīram, neliekas, ka es viņu vairs nedrīkstu redzēt?.

-Domāju, f§ būtu labāk, — Mariuss vēsi atbildēja.

—  Es viņu vairs neredzēšu, — nočukstēja Žans Valžāns.

Un viņš devās uz durvīm.

Viņš uzlika roku uz kliņķa, tas nospiedās, durvis pavērās. Žans Valžāns atvēra tās plašāk, lai varētu iziet, bridi nekustīgi pastāvēja, tad aizvēra durvis un vēlreiz pagriezās pret Mariusu.

Viņš vairs nebija bāls, viņš bija zilgani pelēks. Acīs vairs nebija asaru, tajās dega traģiska uguns. Viņa balss bija kjuvusi dīvaini mierīga.

—   Paklausieties, cienījamais kungs, — viņš sacīja, ja jūs atļausit, es nākšu viņu apciemot. Ticiet, es to ļoti vēlos. Ja man nebūtu bijis tik svarīgi redzēt Kozeti, es jums nebūtu izteicis savu atzīšanos, ko jūs nupat dzirdējāt, es būtu aizbraucis, bet, vēloties palikt tur, kur ir Kozete, un joprojām viņu redzēt, man vajadzēja jums visu godīgi izstāstīt. Jūs sekojat manai domai, vai ne? Tas taču ir tik saprotami. Redziet, ir jau deviņi gadi, kopš viņa ir pie manis. Sākumā mēs dzīvojām tai būdā uz bulvāra, pēc tam klosterī, tad Luksemburgas dārza tuvumā. Tur, kur jūs viņu pirmo reizi redzējāt. Jūs atceraties viņas zilo plīša cepurīti. Pēc tam mēs dzīvojām Invalīdu kvartālā, kur bija režģu žogs un dārzs. Plimē ielā. Es mājoju mazā dibenpagalmā, kur varēju dzirdēt viņas klavieru spēli. Tāda bija mana dzīve. Mēs nekad nešķiramies viens no otra. Tas ilga deviņus gadus un dažus mēnešus. Es biju viņai tēva vietā, un viņa bija mans bērns. Nezinu, vai jūs mani saprotat, Ponmersī kungs, bet tagad aiziet, viņu vairs neredzēt, ar viņu vairs nerunāt, visu pazaudēt — tas būtu pārak smagi. Ja jūs tur nesaskatītu nekā ļauna, es šad tad apciemotu Kozeti. Es nenāktu bieži. Nepaliktu ilgi. Jūs iekārtotu tā, lai mani pieņem mazajā zālē, apakšā. Pirmajā stāvā. Es, protams, varētu ienākt pa sētas durvīm, pa kurām staigā jūsu apkalpotāji, bet tas varbūt radītu izbrīnu. Domāju, ka labāk būtu ierasties pa parādes durvīm. Patiesi, mans kungs. Es ļoti gribētu šad tad redzēt Kozeti. Tik reti, kā jūs to vēlēsities. Iedomājieties sevi manā vietā, man taču nekā cita vairs nav. Un bez tam jābūt ari uzmanīgiem. Ja es nemaz vairs nenāktu, tas radītu sliktu iespaidu, tas liktos savādi. Es, piemēram, varētu darīt tā —~ nākt šurp pa vakariem, kad jau pilnīgi satumsis.

—  Jūs nāksit katru vakaru, — sacīja Mariuss, — un Kozete jūs sagaidīs.

—  Jūs esat |oti laipns, — noteica Žans Valžāns. Mariuss paloeījas Žanam Valžānam, laimīgais pavadīja izmisušo līdz durvīm, un šie divi cilvēki šķirās.

2 Kādas neskaidrības var slēpties atklājumā

Mariuss bija satriekts. Savādā netīksme, kādu viņš vienmēr bija izjutis pret cilvēku, kuram blakus redzēja Kozeti, tagad bija kļuvusi saprotama. Sai personā bija kaut kas mīklains, par ko viņa instinkts jau bija brīdinājis. Sī mīkla bija viszemiskākais negods, katorga. Fošlevana kungs bija katordznieks Žans Valžāns.

Atklāt pēkšņi šādu noslēpumu savā gaišākajā laimes brīdī — tas bija tikpat kā atrast ūbeļu ligzdā skorpionu.

Vai Mariusa un Kozetes laimei bija nolemts uz priekšu šāds sabiedrotais? Vai tas jau bija noticis fakts? Vai pēc notikušajām laulībām Mariusa pienākums bija paciest šo cilvēku? Vai tur vairs nekas nebija darāms?

Vai tad Mariuss bija apprecējis arī šo katordznieku?

Lai cik skaisti ir būt apvītam ar gaismas un prieka vainagu, lai cik skaisti ir baudīt lielo dzīves laimes stundu — laimīgo mīlestību, — tādi triecieni liktu nodrebēt pat ercenģelim viņa ekstāzē, pat slavas oreola apņemtam pusdievam.

Kā tas vienmēr mēdz būt, kad mainās redzes viedoklis, Mariuss sev jautāja, vai viņš pats nav pelnījis pārmetumu. Vai viņam nebija pietrūcis nojautas? Vai viņam nebija pietrūcis piesardzības? Vai viņš gluži neviļus nebija bijis vieglprātīgs? Varbūt mazliet. Vai viņš nebija rīkojies pārāk nepiesardzīgi, ielaizdamies mīlas dēkā, kas bija beigusies ar Kozetes apprecēšanu, nemaz nenoskaidrojot viņas radurakstus? Viņš konstatēja — tieši ar šiem secīgajiem konstatējumiem pašiem par sevi dzīve mūs pamazām māca — viņš konstatēja savā raksturā tieksmi pēc sapņainības un fantazēšanas, kaut ko līdzīgu apslēptam mākonim, kas piemīt daudzu cilvēku dabai un lielu kaislību un sāpju uzplūdos, mainoties dvēseles noskaņai, izplešas un pārņem visu cilvēku, ietīdama miglā viņa apziņu. Jau vairākkārt ir norādīts uz šo Mariusa personībai raksturīgo īpatnību. Viņš atcerējās, ka mīlestības reibumā, sešu vai septiņu ekstāzes nedēļu laikā Plimē ielāL viņš netika Kozetei ne reizes ieminējies par savādo drāmu Gorbo būdā, kur cietējs bija tik dīvaini klusējis visu cīņas laiku un pēc tam tūdaļ aizbēdzis. Kā tas varēja gadīties, ka viņš to nebija Kozetei pastāstījis? Tas taču bija tik nesen noticis un bija tik šausmīgs! Kā tas gadījās, ka viņš nebija pat pieminējis Tenardjē ģimeni, it īpaši todien, kad bija saticis Eponīnu? Tagad viņam bija grūti pat izskaidrot savu toreizējo klusēšanu. Un tomēr viņam viss bija skaidrs. Viņš atcerējās savu neprātu, savu skurbumu Kozetes dēļ, mīlestību, kas bija aptumšojusi visu citu, kad iemīlējušies paceļ viens otru ideāla augstumos; un varbūt arī kā tikko saredzamu prāta kripatiņu tai negantajā un burvīgajā dvēseles stāvoklī viņš atcerējās neskaidro un apslēpto tieksmi noslēpt un izdzēst no atmiņas bīslamo notikumu, kuram viņš baidījās pieskarties, kurā viņš nevēlējās tēlot nekādu lomu, no kura viņš vairījās un kurā nevarēja būt ne atstāstītājs, ne liecinieks, nebūdams reizē arī apsūdzētājs. Turklāt šīs dažas nedēļas bija aizritējušas zibenīgā ātrumā, viņiem nebija bijis laika nekam citam kā vienīgi mīlestībai. Beidzot, ja, visu apsvēris, visu aplūkojis, visu pārdomājis, viņš arī būtu pastāstījis Kozetei par lamatām Gorbo būdā, ja viņš arī būtu nosaucis Tenardjē vārdu, kāda tarn visam būtu bijusi nozīme? Pat ja viņš būtu atklājis, ka Žans Valžāns ir bijis katordznieks, — vai tas būtu ko grozījis viņā, Mariusā, vai tas būtu ko grozījis Kozetē? Vai viņš būtu atkāpies? Vai viņš to mazāk dievinātu? Vai viņš ar to nebūtu apprecējies? Būtu. Vai tas būtu notikušajā kaut ko grozījis? Nē. Tātad nav ko nožēlot, nav ko sev pārmest. Viss bija labi. Ir debesīs dievs arī tādiem neprašām, kurus sauc par mīlniekiem. Aklais Mariuss bija gājis to pašu ceļu, kuru viņš būtu izvēlējies, būdams redzīgs. Mīlestība viņam bija aizsējusi acis, lai aizvestu — uz kurieni? Uz paradīzi.

Bet šo paradīzi tagad aptumšoja blakus esošā elle.

Agrākajai Mariusa netīksmei pret šo cilvēku, pret šo Fošlevānu, kas tagad bija kļuvis par Žanu Valžānu, piejaucēs klāt riebums.

Jāpiebilst, ka šajā riebumā bija arī kaut cik līdzcietības un pat zināma apbrīnošana.

Sis zaglis, vairākkārtējais zaglis, bija atdevis atpakaļ tam uzticēto naudu. Un vēl kādu! Sešsimt tūkstošus franku. Viņš vienīgais zināja uzticētās naudas noslēpumu. Viņš varēja to visu paturēt, bet viņš bija visu atdevis atpakaļ.

Turklāt savu sabiedrisko stāvokli viņš bija atklājis pēc brīvas gribas. Nekas viņu uz to nespieda. Ja Mariuss zināja, kas viņš ir, tad uzzināja to no viņa paša. Sī atzīšanas bija kas vairāk nekā tikai pazemojuma pieņemšana, ta bija arī briesmu pieņemšana. Notiesātajam maska nav maska, tā ir patvērums. Viņš bija atteicies no šā patvēruma. Pieņemts vārds ir drošība, bel; viņš bija atmetis pieņemto vārdu. Viņš, šis katordznieks, varēja uz visiem laikiem noslēpties godīgā ģimenē, bet viņš bija uzveicis šo kārdinājumu. Un aiz kāda iemesla? Sirdsapziņas pārmetumu dēļ. Viņš pats to bija paskaidrojis neatvairāmā patiesības pārliecībā. Vārdu sakot, lai Žans Valžāns bija kas būdams, viņā neapšaubāmi bija pamodusies sirdsapziņa. Viņā bija jūtams noslēpumainas atdzimšanas sākums, un, spriežot pēc visa, sirdsapziņas nemiers jau kopš ilga laika bija mocījis šo vīru. Sāda tieksme pēc labā un taisnā nav raksturīga ikdienišķiem raksturiem. Sirdsapziņas pamošanās liecina par dvēseles cēlumu.

Žans Valžāns bija vaļsirdīgs. Šī redzamā, taustāmā, nenoliedzamā vaļsirdība, kas atklājās pat sāpēs, ko tā viņam sagādāja, padarīja nevajadzīgus citus pierādīju-, mus un piešķīra svaru visam, ko šis cilvēks runāja. Mariusam tas nozīmēja dīvainu situācijas maiņu. Ko modināja pret sevi Fošlevāna kungs? Neuzticību. Ko viņā izraisīja Žans Valžāns? Uzticību.

Žana Valžāna noslēpumainajā bilancē, kuru Mariuss domās apsvēra, viņš konstatēja aktīvu, konstatēja pasīvu un mēģināja tos līdzsvarot. Bet tas viss bija ierauts it kā viesulī. Cenzdamies sev radīt par šo vīru skaidru priekšstatu un, tā sakot, izsekodams Žana Valžāna tēlam līdz pašām savas atmiņas dzīlēm, Mariuss to drīz pazaudēja, drīz atkal atguva liktenīgā miglā.

Godīgi atdotā viņam uzticētā nauda, godīgā atzīšanās — tas bija labi. Tas it kā radīja gaismas plaisu mākoņos, bet pēc tam mākoņi atkal satumsa.

Lai cik juceklīgas bija Mariusa atmiņas, tās tomēr sauca miņā kādu noslēpumu,

Kas tad īstenībā bija noticis Zondreta jumtistabā? Kādēļ šis virs, policijai ierodoties, nesūdzējās, bet aizmuka? Uz to Mariusam, tagad bija atbilde. Tādēļ, ka šis vīrs bija izbēdzis no ieslodzījuma un slapstījās no policijas.

Otrs jautājums: kādēļ šis vīrs bija ieradies barikādē? Patlaban Mariusa atkal skaidri iznira atmiņas, kas viņa satrauktajā dvēselē parādījās līdzīgi sirnpatētiskai tintei uguns iedarbībā. Šis vīrs bija barikādē. Viņš tur necīnījās. Ko viņš tur meklēja? Šā jautājuma priekšā pacēlās spoks un atbildēja: Žavēru. Mariuss tagad ļoti skaidri atcerējās baigo Žana Valžāna parādīšanos, kad tas veda sasaistīto Žavēru laukā aiz barikādes, un viņam vēl skanēja ausīs biedējošais pistoles šāviens aiz mazās Mondetūra ieliņas stūra. Acīmredzot starp spiegu un katordznieku valdīja vecs naids. Viņi traucēja viens otru. Žans Valžāns bija atnācis uz barikādi atriebties. Viņš tur bija ieradies vēlāk par citiem. Droši vien viņš zināja, ka Žavērs tur sagūstīts. Korsikāņu vendeta, iespiedusies zemākajos tautas slāņos, ir izvērtusies tur par likumu, kas šķiet tik parasts, ka nerada izbrīnu pat tādās sirdīs, kuras pa pusei atgriezušās pie labā, un šīs sirdis ir tā radītas, ka ļaundaris, kas sācis iet grēku nožēlošanas ceļu, var sašust par zādzību, bet ne par atriebību. Žans Valžāns nošāva Žavēru. Jā gan, tas likās neapšaubāms.

Beidzot — pēdējais jautājums, bet uz to atbildes nebija. Šis jautājums Mariusu mocīja kā knaibles. Kā tas varēja notikt, ka Žana Valžāna dzīve tik ilgi bija ritējusi blakus Kozetes dzīvei? Igan nozīmēja tumšā likteņa rotaļa, kas šo bērnu bija savedusi kopā ar šo cilvēku? Tātad arī tur augšā ir važas, kas domātas diviem, un dievam dažkārt labpatīk piekalt pie vienām važām eņģeli un dēmonu? Tātad noziegums un nevainība var kļūt par vienas kameras biedriem noslēpumainajā posta katorgā? šai notiesāto gājienā, ko sauc par cilvēku likteni, var soļot viena otrai līdzās divas dažādas sejas: viena naiva, otra briesmīga, viena — dievišķas rītausmas staru apmirdzēta, otra — uz mūžu dieva dusmibas zibeņu apsvilināta. Kas gan varēja nolemt neizskaidrojamo savienošanos? Kādā veidā, kādā brīnuma ceļā varēja savienoties dievišķās jaunās radībiņas un rūdītā grēcinieka liktenis? Kas varēja savienot jēru ar vilku un — kas ir vēl neizprotamāk — piesaistīt vilku pie jēra? Vilks mīlēja jēru, mežonīgā būtne dievināja vājo būtni, jo veselus deviņus gadus eņģelim par balstu bija kalpojis nezvērs. Kozetes bērnību un jaunību, viņas iznākšanu dienas gaisma, viņas jaunavīgo uzplaukumu pretī dzīvei un gaismai — to visu bija sargājusi nejaukā briesmoņa uzupurēšanās. Šai vietā visi jautājumi itin kā saskaldījās neskaitamās mīklas, vienas aizas dzīlē atvērās otra aiza, un Mariuss vairs nevarēja domāt par Žanu Valžānu, nesajuzdams reiboni. Kas gan bija šis cilvēks-bezdibenis?

Vecie pirmās Mozus grāmatas simboli ir mūžīgi; cilvēku sabiedrībā, kāda tā pastāvēs līdz tai dienai, kad to pārveidos augstāka atklāsme, arvien būs atrodami divējādi cilvēki: viens — cēls, otrs — zemisks; tāds, kas atzīst labo, — Ābels, tāds, kas atzīst ļauno, — Kains. Kas tad bija šis maigais Kains? Kas bija šis slepkava, kurš gluži kā svētumu pielūdza nevainīgu meiteni, to sargāja, audzināja, loloja, nostiprināja tās tikumību un, pats grēcīgs būdams, apņēma to ar skaidrību? Kas gan bija šis Zanķis, kurš tā dievināja nevainību, ka nemeta uz to rie mazāko traipu? Kas gan bija Žans Valžāns, kurš uzaudzināja Kozeti? Kas gan bija šis tumsas radījums, kuram bija tikai vienas rūpes — pasargāt zvaigznes uzlēkšanu no katras ēnas, no katra mākonīša?

Tas bija Žana Valžāna noslēpums, tas bija arī dievības noslēpums.

Šī divkāršā noslēpuma priekšā Mariuss atkāpās. Viens no tiem viņu it kā mazliet nomierināja otra dēļ. Visā norisē vienādi skaidri bija saskatāms gan dievs, gan Žans Valžāns. Dievam ir savi ieroči. Viņš lieto tādus līdzekļus, kādus vien vēlas. Viņam nav jāatbild cilvēka priekšā. Vai mums ir izdibināmi dieva ceļi? Žans Valžāns bija rūpējies par Kozetes audzināšanu. Viņš bija pa daļai veidojis tās dvēseli. Tas bija nenoliedzami. Nu, un kas par to? Darba darītājs bija baismīgs, toties darbs — apbrīnojams. Dievs dara brīnumus pēc savas patikas. Burvīgās Kozetes radīšanā viņš bija izlietojis Žanu Vaižānu. Viņam bija labpaticis izvēlēties šo savādo palīgu. Kādus norēķinus mēs varam no viņa prasīt? Vai tad pirmo reizi mēsli palīdz pavasarim izaudzēt rozi?

Mariuss atbildēja pats uz saviem jautājumiem un centās sev iestāstīt, ka atbildes ir pareizas. Par visiem nupat minētajiem jautājumiem viņš neiedrīkstējās izprašņāt Žanu Valžānu, kaut gan pats sev to neatzinās. Viņš dievināja Kozeti, Kozete viņam piederēja, Kozete mirdzēja aiz nevainības. Ar to viņam pietika. Kādi paskaidrojumi viņam vēl bija vajadzīgi? Kozete bija gaisma. Vai gaismai vajadzīgs kāds paskaidrojums? Viņam bija viss. Ko viņš vēl varēja vēlēties? Viss — vai tad ar to nav diezgan? Žana Valžāna personiskā dzīve viņu neskāra. Un, noliekdamies pār šā vīra liktenīgo ēnu, viņš pieķērās pie nožēlojamā cilvēka svinīgā paziņojuma: «Kozetei es neesmu nekas. Pirms desmit gadiem es nezināju, ka viņa ir pasaulē.»

Žans Valžāns bija garāmgājējs. Viņš pats to bija teicis. Nu viņš jau ir pagājis garām. Lai viņš bija kas būdams, viņa loma bija galā. Tagad Mariuss uzņemsies Kozetes sargeņģeļa pienākumus. Debesu zilgmē Kozete bija atradusi sev līdzīgu būtni, savu iemīļoto, savu vīru, debesu izraudzīto laulāto draugu. Aizlidodama Kozete, spārnota un pārveidota, kā tauriņš atstāja uz zemes savu tukšo un riebīgo kūniņu — Žanu Valžānu.

Lai kādas domas rosījās Mariusa galvā, viņu atkal un atkal pārņēma dīvainas bailes no Žana Valžāna. Varbūt tās bija svētas bailes, jo, kā nupat minējām, viņš sajuta šai cilvēkā quid divinum . Lai Mariuss darīja ko darīdams, lai kā meklēja vainu mīkstinošus apstākļus, allaž bija jāatgriežas pie viena: tas bija katordznieks, proti, būtne, kurai nebija pat vietas uz sabiedriskajām kāpnēm, jo tā atradās zemāk par šo kāpņu pēdējo pakāpienu. Aiz paša pēdējā cilvēka nāk katordznieks. Katordznieks, tā sakot, vairs nepieder pie dzīvajiem cilvēkiem. Likums viņam ir atņēmis visu cilvēcisko, ko vien tas spēj cilvēkam atņemt. Kaut gan Mariuss bija demokrāts, jautājumos par tiesas sodiem viņš vēl aizvien aizstāvēja nesaudzīgo sodīšanas sistēmu un uz tiem, kurus likums sodīja, raudzījās no šā likuma viedokļa. Jāpiezīmē, ka Mariusa garīgā attīstība vēl nebija pilnīga. Viņš vēl neprata atšķirt to, ko bija uzrakstījis cilvēks, no tā, ko uzrakstījis dievs, neprata atšķirt likumu no tiesībām. Viņš vēl nebija noskaidrojis un apsvēris tiesības, kādas cilvēks sev piesavinājies, rīkodamies ar neatsaucamo un nelabojamo. Viņā neradīja sašutumu vārds vindicta . Viņam likās pareizi, ka par dažiem rakstīto likumu pārkāpumiem jāseko notiesāšanai uz mūžu, un viņš atzina sabiedrisko nosodīšanu par civilizācijas atrastu iedarbības līdzekli. Viņš vēl bija šai pakape, lai vēlāk katrā ziņā paceltos augstāk, jo pēc dabas bija labs un neapzināti jau stāvēja uz progresa ceļa.

Sādu ideju gaismā Žans Valžāns viņam likās kroplīgs un atbaidošs. Tas bija izstumtais. Tas bija katordznieks. Šis vārds viņam skanēja ausīs kā taisnīguma bazūnes skaņa; un pēc ilgām pārdomām par Žanu Valžānu viņš beidzot no tā novērsās. Vade reiro.1

Jāatzīmē un pat jāuzsver, ka Mariuss, tā iztaujādams Žanu Valžānu, ka tas viņam pat bija pateicis: «Jūs prasāt no manis grēksūdzi,» — tomēr netika uzdevis divus trīs izšķirīgus jautājumus. Ne tāpēc, ka tie viņam nebūtu ienākuši prātā, bet viņam bija bailes no tiem. Zondreta jumtistaba? Barikāde? Žavērs? Kas zina, kurp būtu noveduši šie atklājumi? Žans Valžāns nelikās esam tāds cilvēks, kas atkāptos, un diezin vai Mariuss, uzmudinājis viņu atzīties, nebūtu pats vēlāk gribējis viņu atturēt?

Vai mums visiem nav gadījies, ka ļoti nopietnos gadījumos, izteikuši jautājumu, mēs aizbāžam ausis, lai nedzirdētu atbildi? It īpaši tiem, kas mīl, piemīt šāda bailiba. Nav prātīgi izdibināt līdz galam apstākļus, kuri apdraud mūs pašus, sevišķi tad, ja tie liktenīgi saistīti ar to, kas nav atraujams no mūsu pašu dzīves. Kas zina, vai Žana Valžāna izmisuma pilnie paskaidrojumi neuzšķiltu briesmīgu gaismu un vai šīs derdzīgās gaismas stars neaizsniegtos arī līdz Kozetei? Kas zina, vai uz tā eņģeļa pieres nepaliktu kāds elles uguņu atspīdums? Katru zibens uzliesmojumu pavada pērkona grāvieni. Likteņlēmums var būt tāds, ka noslēpumainais atspoguļošanās likums uzspiež grēka zīmogu pat pašai nevainībai. Paši cēlākie radījumi var uz visiem laikiem saglabāt atbaidošā kaimiņa ēnu. Pamatoti vai nepamatoti, bet Mariuss no tā baidījās. Viņš jau tā zināja pārāk daudz. Viņš drīzāk centās aizmirst nekā gūt skaidrību. Apmulsis viņš trauca aiznest Kozeti savos skāvienos, pievērdams acis uz Žanu Valžānu.

Sis cilvēks bija radinieks naktij, dzīvai un šausmu pilnai naktij. Kā lai iedrīkstas tajā iedziļināties? Ir baismīgi iztaujāt tumsu. Kas zina, ko tā atbildēs? Rītausma varētu satumst uz mūžīgiem laikiem.

Sādā noskaņā Mariuss nevarēja bez mokpilna nemiera domāt par to, ka Žanain Valžānam arī turpmāk būs kāds sakars ar Kozeti. Tagad viņš sev gandrīz pārmeta, ka bija atkāpies, ka nebija uzdevis šos bīstamos jautājumus, kas varētu izraisīt nepielūdzamu un negrozāmu lēmumu. Viņam likās, ka viņš bijis pārāk labs, pārāk maigs un — neslēpsim — pat pārāk gļēvs. Tieši gļēvums bija viņu pamudinājis uz neapdomīgo piekāpšanos. Viņš bija ļāvies aizkustinājumam. Viņš bija rīkojies nepareizi. Vajadzēja Žanu Valžānu gluži vienkārši atgrūst. Žans Valžāns bija upura jērs, viņu vajadzēja upurēt un izglābt savu māju no šā cilvēka. Mariuss dusmojās uz sevi, dusmojās uz pēkšņo jūtu viesuli, kas viņu bija padarījis kurlu un aklu un aizrāvis pret paša gribu. Viņš bija nemierā pats ar sevi.

Ko tagad darīt? Žana Valžāna apciemojumi viņam dziļi derdzās. Kam viņam vajadzīgs šis cilvēks? Ko darīt? Viņš nekā nesaprata, negribēja izdibināt, negribēja iedziļināties, negribēja pētīt pats sevi. Viņš bija ļāvis sevi tā aizkustināt, ka bija apsolījis; Žans Valžāns solījumu bija saņēmis, un vārds jātur, pat ja tas dots katordznte kam, it īpaši katordzniekam. Taču pirmām kārtām viņa pienākums bija domāt par Kozeti. Vārdu sakot, pretīgums uzveica viņā visas citas izjūtas.

Mariuss šķetināja galvā visu šo domu mudžekli, pārlēkdams no vienas domas uz otru un nomocīdamies ar visām. Viņu pārņēma dziļš nemiers. Viņam nebija viegli noslēpt šo nemieru no Kozetes, bet mīlestība ir liels talants, un Mariuss ar visu tika galā.

Starp citu, viņš bez kāda šķietama mērķa šo to pajautāja Kozetei, šķīstajai un baltajai dūjai, kas nekā nenojauta, viņš runāja par tās bērnību un jaunību un arvien vairāk pārliecinājās, ka šis katordznieks pret Kozeti bija izturējies tik krietni, tēvišķi un cienījami, cik vien cilvēkam iespējams. Viss, ko Mariuss bija nojautis un domājis, izrādījās patiesība. Drūmā nātre bija mīlējusi un sargājusi lilijas ziedu.

ASTOTĀ GRĀMATA  KRĒSLAS SABIEZĒŠANA

.

1 Istaba apakšstāvā

Otrā dienā, iestājoties krēslai, Žans Valžāns pieklauvēja pie Žilnormānu nama vārtiem. Viņu saņēma Basks. Basks tieši tai brīdī atradās pagalmā, it kāviņam būtu dots kāds rīkojums. Reizēm apkalpotājam mēdz pateikt: «Pavaktējiet, kad atnāks tāds un tāds kungs.»

Negaidīdams, kad Žans Valžāns pienāks klāt, Basks viņu uzrunājas

—        Barona kungs uzdeva man pajautāt cienīgam kungam, vai jūs vēlaties kāpt augšā vai palikt apakšā.

—   Es palikšu apakšā, — atbildēja Žans Valžāns.

Basks — starp citu, ar lielu cieņu — atvēra apakšējās zāles durvis un sacīja:

—   Iešu pieteikt kundzei.

Istaba, kurā Žans Valžāns iegāja, atradās apakšstāvā,

tā bija velvjaina un mitra, vajadzības gadījumā to izmantoja par pieliekamo kambari; tā izgāja uz ielu, tās grīda bija izklāta sarkanām akmens plātnēm, un telpu vāji apgaismoja viens logs ar dzelzs režģiem.

Sī istaba nepiederēja pie tādām, kuras bieži traucē putekļu slaukāmais, grīdas suka un slota. Putekļi te gulēja netraucēti. Zirnekļus te neviens nevajāja. Krāšņs, plaši izplests zirnekļa tīkls, pavisam melns, izgreznots ar beigtām mušām, kā ritenis aizsedza vienu loga rūti. Mazo un zemo telpu rotāja tukšu pudeļu kaudze, sakrauta vienā kaktā. Siena, kas nokrāsota ar dzeltenu līmes krāsu, bija nolupusi platām svītrām. Dibenā bija melni krāsots koka kamīns ar šauru dzegu. Kamīnā dega uguns; tas nozīmēja, ka te bija gaidījuši Žana Valžāna atbildi: «Es palikšu apakšā.»

Divi atzveltnes krēsli bija nolikti abos kamīna stūros. Starp atzveltnes krēsliem tepiķa vietā bija vecs gultas pārklājs, kurā palicis vairāk velku nekā audu.

Istabu apgaismoja kamīna uguns un krēslainais logs.

Žans Valžāns bija noguris. Jau vairākas dienas viņš pavadīja bez ēšanas un miega. Viņš smagi atslīga vienā atzveltnes krēslā.

Basks atgriezās, uzlika uz kamīna dzegas aizdegtu sveci un izgāja. Žans Valžāns, noliecis galvu uz krūtīm, neievēroja ne Basku, ne sveci.

Pēkšņi viņš pietrūkās, it kā no snaudas uzmodināts. Aiz muguras stāvēja Kozete.

Viņš nebija redzējis to ienākam, bet bija sajutis tās klātbūtni.

Viņš apgriezās. Viņš to uzlūkoja. Kozete bija dievišķīgi skaista. Taču viņa dziļais skatiens raudzījās nevis tās skaistumā, bet gan dvēselē.

—       Vai zināt, tēt, — iesaucās Kozete, — tā nu gan ir izdoma! Es zināju, ka jūs esat savādnieks, bet to nu es nemūžam nebiju gaidījusi. Mariuss man teica, ka jūs pats esot gribējis, lai es jūs pieņemtu te.

—  Jā, es pats.

—       Tā jau es domāju. Bet nu saturieties! Es jūs brīdinu, ka tūlīt sarīkošu jums scēnu. Sāksim no paša sākuma. Tēt, noskūpstiet mani!

Un viņa sniedza tam vaigu.

Žans Valžāns palika nekustīgi sēžam.

—       Jūs pat nepakustaties. Es to ņemšu vērā. Jūs uzvedaties tā, it kā būtu kaut ko nogrēkojies. Bet vienalga, es jums piedodu. Jēzus Kristus ir teicis: «Pagrieziet otru vaigu!» Te tas ir.

Un viņa pagrieza tam otru vaigu.

Žans Valžāns nepakustējās. Šķita, ka viņa kājas būtu ieaugušas zemē.

—       Tas jau kļūst nopietni, — teica Kozete. — Ko tad es jums esmu nodarījusi? Paziņoju, ka esmu uz jums dusmīga. Jums jāizpelnās piedošana. Jūs ēdīsit ar mums kopā pusdienas.

—   Esmu jau paēdis.

—       Nav tiesa. Es palūgšu, lai Žilnormāna kungs jūs krietni sabar. Vectētiņi ir radīti, lai strostētu tēvus. Tieši tā. Nāciet man līdzi uz viesistabu! Tūlīt pat.

—   Tas nav iespējams.

Kozete mazliet apmulsa. Viņa mitējās pavēlēt un pār« gāja uz iztaujāšanu.

—        Kādēļ ne? Turklāt, lai mani satiktu, jūs izvēlējāties visnejaukāko istabu visā mājā. Te ir tik riebīgi.

—   Tu taču zini..,

Žans Valžāns pārlaboja:

—       Jūs taču zināt, kundze, ka es esmu savādnieks, man ir savi untumi.

Kozete sasita savas mazās plaukstiņas.

—        Kundze!… Jūs zināt!… Kas tie par jaunumiem? Ko tas viss nozīmē?

Žans Valžāns pavērās Kozetē ar dziļi skumju smaidu, kāds dažkārt mēdza parādīties uz viņa lūpām.

—   Jūs taču gribējāt būt kundze. Nu jūs tāda esat.

—   Ne jau priekš jums, tēt.

—   Nesauciet mani vairs par tēvu!

—   Kā?

—        Sauciet mani par Žana kungu! Vienkārši par Žanu, ja vēlaties,

—       Jūs vairs neesat tēvs? Es vairs neesmu Kozete? Žana kungs? Ko tas nozīmē? Bet tas taču ir īsts apvērsums! Kas noticis? Paskatieties man acīs! Un jūs negribat ar mums kopā dzīvot! Jūs negribat pieņemt no manis istabu! Ko tad es jums esmu nodarījusi? Ko es jjums esmu nodarījusi? Tātad kaut kas ir noticis?

—   Nekas.

—   Nu, kas tad ir?

—   Viss ir pa vecam.

—Kādēļ tad -jūs maināt vārdu?

—   Jūs taču savu ari esat mainījusi.

Viņš atkal pasmaidīja to pašu smaidu un piemetināja: Ja jūs esat Ponmersī kundze, es taču varu kļūt par Žana kungu.

—        Es nekā nesaprotu. Tas viss ir šausmīgi muļķīgi. Es palūgšu vīram atļauju, vai drīkstu jūs saukt par Žana kungu. Ceru, ka viņš nebūs ar to mierā. Jūs mani ļoti sāpināt. Var jau būt untumi, bet nedrīkst taču tā sāpināt savu mazo Kozeti. Tas nav labi. Jūs nedrīkstat būt jauns, jo jūs taču esat tik labs.

Viņš neatbildēja.

Viņa strauji satvēra abas Žana Valžāna rokas un, pacēlusi tās pie savas sejas, aineatvairāmu kustību maigi piespieda tās sev pie kakla zem zoda;

—   Ak, — viņa teica, esiet labsi

Un viņa turpināja!

—   Par labu es saucu, ziniet, kos būt paklausīgam, pārnākt dzīvot uz šejieni, atsākt mūsu jaukos pastaigas gājienus; arī te, tāpat kā Plimē ielā, ir putniņi; dzīvot kopā ar mums, pamest to ūķi Bruņu vīra ielā, nelikt man minēt visādas grūtas mīklas, būt tādam kā visi cilvēki, ēst pusdienas kopā ar mums, brokastot kopā ar mums, būt manam tēvam.

Viņš atbrīvoja savas rokas.

—   Jums vairs nav vajadzīgs tēvs, jums ir vīrs.

Kozete aizsvilās.

—   Man vairs nav vajadzīgs tēvs! Kad jāklausās tik aplamas runas, es tiešām nezinu, ko teikt!

—   Ja te būtu Tusēna, — atsāka Žans Valžāns kā cilvēks, kas meklē palīdzību pie autoritātēm un ķeras pie katra salmiņa, — viņa būtu pirmā, kas apliecinātu, ka man patiešām vienmēr piemitušas dīvainības. Tas nav nekas jauns. Es vienmēr esmu mīlējis savu tumšo kaktu.

—   Bet te taču ir auksts. Te pat nevar lāgā redzēt. Un kas par nejēdzību likt sevi saukt par Žana kungu. Es negribu, ka jūs mani uzrunājat ar «jūs».

—   Nupat, šurp nākot, — atbildēja Žans Valžāns, — es redzēju Senluī ielā kādu mantiņu. Pie mēbeļu galdnieka. Ja es būtu skaista sieviete, es šo mantiņu iegādātos. Ļoti jauks tualetes galdiņš šolaiku gaumē. Man šķiet, jūs to saucat par rožkoku. Ar inkrustācijām. Diezgan prāvs spogulis. Arī atvilktnes ir. Ļoti skaista mantiņa.

—   Ak, tu nejaukais lāci! — atbildēja Kozete.

Un ar sevišķu piemīlību, sakodusi zobus un pavērusi lūpiņas, viņa nošņācās pret Žanu Valžānu. Tā bija pati grācija, kas atdarināja kaķēnu.

—   Es esmu nikna, — viņa turpināja. — Kopš vakardienas jūs visi mani kaitināt. Esmu ļoti dusmīga. Es nekā nesaprotu. Jūs mani neaizstāvat pret Mariusu. Mariuss mani neatbalsta cīņā pret jums. Esmu gluži viena. Es tik jauki iekārtoju istabu. Ja varētu noņemt sauli no debesīm, es to būtu tur iekārusi. Bet šī istaba nevienam nav vajadzīga. Mans īrnieks dzen mani bankrotā. Es pasūtu NikoIetaS garšīgas pusdienas. Kundze, jūsu pusdienas nevienam nav vajadzīgas. Un mans tēvs Fošlevāns vēlas, lai es viņu saucu par Žana kungu un lai es viņu pieņemu šausmīgā, vecā, riebīgā, sapelējušā pagrabā, kur sienas apaugušas ar bārdu, kur kristāla vieta mētājas tukšas pudeles un aizkaru vietā karājas zirnekļu tīkli! Jūs esat savādnieks, es tam piekrītu, tas ir jūsu gaumē, bet vajag taču ļaut atvilkt elpu cilvēkiem, kas nupat apprecējušies. Jūs nedrīkstējāt tūdaļ ķerties pie savām vecajām dīvainībām. Tātad jūs būsit ļoti apmierināts savā riebīgajā Bruņu vīra ielā. Bet es tur jutos ļoti nelaimīga! Kas jums ir pret mani? Jūs mani ļoti sāpināt. Pē!

Un, pēkšņi kļuvusi nopietna, viņa cieši uzlūkoja Žanu Valžānu un piebilda;

—       Tātad jūs uz mani dusmojaties tādēļ, ka es esmu laimīga?

Naivitāte, pati to neapzinādamās, dažkārt mēdz būt ļoti vērīga. Sis jautājums, tik vienkāršs Kozetei, bija joti dziļš Žanam Valžānam. Kozete gribēja ieskrāpēt, bet viņa ievainoja līdz asinīm.

Žans Valžāns nobālēja. Kādu brīdi viņš nekā neatbildēja, tad dīvainā balsī, it kā pats pie sevis, nočukstēja;

—       Viņas laime bija manas dzīves mērķis. Tagad dievs var ļaut man mierīgi aiziet. Kozete, tu esi laimīga, mans laiks ir notecējis.

—   Ai, jūs man pateicāt «tu»! — iesaucās Kozete.

Un viņa tam apkrita ap kaklu.

Žans Valžāns aizmirsies mulsi piespieda to sev pie krūtīm. Gandrīz likās, ka viņš to atkal atguvis.

—   Pateicos, tet! — sacīja Kozete.

Šis jūtu uzplūds Žanam Valžānam bija dziļi sāpīgs. Viņš maigi atraisījās no Kozetes rokām un paņēma platmali.

—   Kas tad tas? — jautāja Kozete.

Žans Valžāns atbildēja-

—   Es jūs atstāšu, kundze, jūs gaida.

Un no durvju sliekšņa vēl piebilda:

—       Es jums pateicu «tu». Pasakiet savam vīram, ka es to vairs nedarīšu. Piedodiet man!

Žans Valžāns aizgāja, atstājis Kozeti neizpratnē par mīklaino atvadīšanos,

2 Vēl daži soļi atpakaļ

Žans Valžāns ieradās nākamajā dienā tai pašā stundā.

Kozete viņam neko nejautāja, nebrīnījās vairs, nesūdzējās, ka tai auksti, nerunāja vairs par viesistabu, izvairījās uzrunāt viņu gan par tēvu, gan par Žana kungu. Atļāva sacīt viņai «jūs». Atļāva saukt sevi par kundzi. Tikai viņa vairs nebija tik priecīga. Viņa būtu bijusi skumīga, ja vien būtu spējīga skumt.

Droši vien viņai ar Mariusu bija bijusi viena no tām sarunām, kad mīļotais vīrietis pasaka visu, ko vien vēlas, nekā nepaskaidro un tomēr nomierina mīļoto sievieti Mīlnieku ziņkāre nesniedzas daudz tālāk par savu mīlestību.

Apakšējā zāle bija mazliet uzposta. Basks bija novācis pudeles un Nikoleta — zirnekļu tīklus.

Visas nākamās dienas Žans Valžāns ieradās tai pašā laikā. Viņš nāca katru dienu, jo viņam nebija spēka saprast Mariusa vārdus citādi kā burtiski. Mariuss iekārtojās tā, lai viņš nebūtu mājās tais stundās, kad ieradās Žans Valžāns. Mājnieki drīz vien aprada ar jauno kārtību, kādu bija radījis Fošlevāna kungs. Sai ziņā palīdzēja Tusēna. «Kungs vienmēr ir bijis tāds,» viņa mēdza atkārtot. Vectēvs izteica šādu spriedumu: «Viņš ir īpatnis.» Ar to bija viss pateikts. Starp citu, deviņdesmit gadu vecumā nav vairs pa spēkam nodibināt jaunus sakarus, viss jau ir cieši nostiprināts; jauns paziņa ir tikai par nastu, tarn vairs nav vietas, jo visi paradumi jau iesakņojušies. Lai tas bija Fošlevāna kungs vai Tranšlevāna kungs, Žilnormāna tēvs nevēlējās nekā cita kā atbrīvoties no «šā kunga». Viņš piebilda: «Nav nekā parastāka par šiem īpatņiem. Viņi var izdarīt visdīvainākos pekstiņus. Bez kāda iemesla. Marķīzs de Kanapls bija vēl slik tāks. Viņš nopirka pili, bet dzīvoja bēniņos. Ir gan cilvēkiem jocīgas izdarības!»

Neviens nenojauta drūmo īstenību. Un kas gan būtu varējis uzminēt šo noslēpumu? Indijā ir tādi purvi: ūdens tajos liekas neparasts, neizprotams — tas pēkšņi sāk viļņoties bez kādas vēja pūsmas, sakustas, kad tam vajadzētu būt rāmam. Mēs pamanām ūdens virsū šo nepamatoto ņirboņu, bet neredzam hidru, kas lien pa dzīlēm.

Tāpat arī daudzos cilvēkos mīt slepens nezvērs, kāda kaite, ko tie ar sevi baro, kāds pūķis, kas tos grauž, kāds izmisums, kas saindē tiem miegu. Tāds cilvēks ir līdzīgs visiem citiem, tas staigā, kustas. Neviens nezina, ka viņā mīt briesmīgas sāpes, parazīts ar tūkstoš zobiem, kurš dzīvo šai nelaimīgajā cilvēkā un to iznīcina. Neviens nezina, ka šis cilvēks ir atvars. Stāvošs, bet dziļš atvars. Laiku pa laikam virspusē parādās viļņošanās, ko neviens nesaprot. Pārskrien sīka ņirboņa, tad izgaist, pēc tam atkal parādās, paceļas augšā burbulis un pārplīst. Tas ir tīrais nieks, un tomēr tas ir briesmīgi. Tā ir nezināmā zvēra elpa.

Daži dīvaini paradumi -— ierasties tādā stundā, kad citi iet projām, turēties savrup, kad citi cenšas sevi izrādīt, paturēt visos gadījumos tā saucamo aizsargkrāsas apmetni, uzmeklēt vientuļas alejas, izraudzīties tukšas ielas, neiejaukties sarunās, vairīties no pūļa un svētkiem, izlikties pārtikušam un dzīvot nabadzībā, spītējot savai bagātībai, nēsāt kabatā sava dzīvokļa atslēgu un atstāt sveci pie durvju sarga, staigāt pa sētas durvīm, kāpt pa virtuves trepēm — visas šīs sīkās dīvainības, šie sīkie vilnīši, ūdens burbuļi, acumirklīgā ņirboņa virspusē bieži vien rodas no baigiem dziļumiem.

Tā aizritēja vairākas nedēļas. Pamazām Kozeti aizrāva jaunā dzīve: pēc kāzām radušies jaunie paziņas, apmeklējumi, mājas rūpes, izpriecas — tas viss bija svarīgs. Kozetes izpriecas nemaksāja dārgi, tām bija tikai viens priekšnoteikums — būt kopā ar Mariusu. Iziet no mājām kopā ar viņu, palikt mājās kopā ar viņu — tas bija Kozetes dzīves galvenais saturs. Abiem sagādāja arvien jaunu prieku gaišā dienas laikā rokrokā pastaigāties ļaužu pilnās ielās, ne no viena neslēpjoties, visu cilvēku acu priekšā, divatā un reizē vienatnē. Kozetei bija arī nepatikšanas: Tusēna neprata satikt ar Nikoletu, un, tā kā abas vecmeitas nevarēja sadzīvot, tad Tusēna aizgāja. Vectēvs jutās labi; Mariuss aizstāvēja vienu otru tiesā; Žilnormānu krustmāte joprojām mierīgi vadīja savu dzīvīti blakus jaunajam pārim un bija apmierināta. Žans Valžāns ieradās katru dienu.

Atmestais «tu», uzrunāšana ar «jūs», «kundze», «Žana kungs» — tas viss viņu vērta citādu Kozetes acīs. Pūles, ko viņš pats bija izlietojis, lai to atsvešinātu no sevis, bija vainagojušās panākumiem, Viņa kļuva aizvien jaut-

raka, bet viņas maigums kļuva mazāk manāms. Taču viņa vēl vienmēr ļoti mīlēja Žanu Valžānu, un viņš to juta. Kādu dienu viņa tam pēkšņi sacīja:

—   Jūs bijāt man tēvs, bet jūs vairs neesat mans tēvs; jūs bijāt man tēvocis, bet jūs vairs neesat mans tēvocis; jūs bijāt Fošlevāna kungs, tagad jūs esat Žans. Kas jūs īsti esat? Tas viss man nepatīk. Ja es nezinātu, ka jūs esat tik labs, man būtu bail no jums.

Viņš joprojām mita Bruņu vīra ielā, nespēdams aiziet prom no kvatāla, kur kādreiz, dzīvojusi Kozete.

Pirmajā laikā viņš uzkavējās pie Kozetes tikai dažas minūtes un gāja projām.

Pamazām viņam kļuva par paradumu savus apmeklējumus paildzināt. Likās, viņš izmantoja to, ka dienas metās garākas, viņš ieradās agrāk un aizgāja vēlāk.

Kādu dienu Kozetei, ar viņu sarunājoties, izspruka vārdiņš «tēt». Prieka stars atmirdzēja vecajā, drūmajā Žana Valžāna sejā. Viņš to pārlaboja:

—   Sakiet «Žan»!

—   Jā, tiešām, — viņa atbildēja, skaļi smiedamās,

— Žana kungs.

—   Tā ir pareizi, — viņš noteica un novērsās, lai tā neredzētu viņu izslaukām acis.

3 Viņi atceras dārzu Plimē ielā

Tā bija pēdējā reize. Līdz ar šo pēdējo staru viss pilnīgi apdzisa. Nebija vairs sirsnīgās tuvības, nebija vairs apsveicināšanās skūpsta, nekad vairs neskanēja tik dziļi maigais vārdiņš «tēt!». Pats ar savu pieprasījumu un ar savu palīdzību viņš bija pakāpeniski noraidījis visu, kas viņu varētu iepriecināt; un viņam uzbruka tā nelaime, ka, zaudējušam Kozeti uzreiz vienā dienā, viņam vajadzēja to atkal zaudēt pa daļām.

Acis beigu beigās pierod pie pagraba gaismas. īstenībā viņam pietika ar iespēju redzēt Kozeti reizi dienā. Visa viņa dzīve koncentrējās šais, stundās. Viņš apsēdās Kozetei blakus, skatījās tajā klusēdams vai arī stāstīja par agrākajiem laikiem, par tās bērnību, par klosteri, par tās toreizējām mazajām draudzenēm.

Kādā pēcpusdienā — tā bija viena no pirmajām aprīļa dienām, jau pavasarīga, bet vēl pavēsa, — brīdī, kad līksmi spīdēja saule, kad dārzi, kas pletās aiz Mariusa un Kozetes logiem, šalca, mozdamies no miega, kad nupat dzīrās uzplaukt vilkābeles, kad uz vecajiem mūriem izklājās grezni mirdzošās lefkojas, rožainās lauvmutītes žāvājās akmeņu spraugās, zālē bāza laukā galviņas burvīgās margrietiņas un gundegas, gaisā lidinājās pirmie pavasara vēstneši — baltie tauriņi, bet vējš, šis mūžīgais dabas kāzu spēlmanis, izmēģināja koku zaros pirmās skaņas lielajā rīta simfonijā, ko senie dzejnieki sauca par pavasara atgriešanos, — Mariuss sacīja Kozetei:

—  Mēs norunājām, ka aiziesim apciemot savu dārzu Plimē ielā. Aiziesim. Nevajag būt nepateicīgiem.

Un viņi aizspurdza kā divas bezdelīgas pretī pavasarim. Sis dārzs Plimē ielā viņiem šķita kā rītausma. Viņiem aiz muguras dzīvē jau bija kaut kas līdzīgs mīlestības pavasarim. Plimē ielas māja bija noīrēta un vēl arvien piederēja Kozetei. Viņi aizgāja uz šo dārzu un māju. Viņi atkal bija tur, viņi atkal tur aizmirsās. Vakarā, parastajā stundā, Žans Valžāns ieradās Golgatas māsu ielā.

—   Kundze izgājusi kopā ar kungu un vēl nav atgriezusies, — viņam sacīja Basks.

Žans Valžāns klusu apsēdās un nogaidīja veselu stundu. Kozete tā ir nepārnāca. Viņš nokāra galvu un aizgāja.

Kozete bija tik sajūsmināta par pastaigu pa «savu dārzu» un tik priecīga, ka varējusi «pavadīt veselu dienu savā pagātnē», ka otrā dienā ne par ko citu nerunāja. Viņa pat neiedomājās, ka nebija redzējusi Žanu Valžānu.

—  Kā jūs turp nokļuvāt? — jautāja viņai Žans Valžāns.

—   Kājām.

—   Un kā atgriezāties?

—   Fiakrā.

Kopš kāda laika Žans Valžāns bija ievērojis, ka jaunais pāris dzīvoja ļoti šauri. Tas viņu sarūgtināja. Mariuss ievēroja stingru taupību, un Žans Valžāns tajā saskatīja īpašu nozīmi. Viņš iedrošinājās pajautāt:

—  Kāpēc jums pašiem nav savas ekipāžas? Skaista divvietu kariete jums neizmaksātu vairāk par piecsimt frankiem mēnesī. Jūs taču esat bagāti.

—   Es nezinu, — atbildēja Kozete.

—       Tāpat ar Tusēnu, — turpināja Žans Valžāns. — Viņa ir aizgājusi. Jūs viņas vietā neesat nevienu pieņēmuši.

Kāpēc?

—  Mēs iztiekam ar Nikoletu.

—   Bet jums būtu vajadzīga istabene.

—  Vai tad man nav Mariuss?

—       Jums vajadzētu iegādāties pašiem savu namu, kalpotājus, karieti, ložu teātrī. Jums nekas nevar būt pārāk labs. Kādēļ jūs neizmantojat savu bagātību? Bagātība tikai palielina laimi.

Kozete nekā neatbildēja.

Žana Valžāna apmeklējumi nekļuva īsāki. Gluži otrādi. Kad sirds slīd uz leju, tai grūti apstāties slīpumā.

Kad Žans Valžāns gribēja paildzināt apciemojumu un likt aizmirst laiku, viņš sāka slavēt Mariusu: viņš to atzina par skaistu, cēlu, drosmīgu, gudru, daiļrunīgu, labu. Kozete viņam piebalsoja. Žans Valžāns sāka no jauna. Viņi bija neizsīkstoši. Mariuss — šis temats bija neizsmeļams, Šā vārda septiņos burtos ietilpa veseli grāmatu sējumi. Tā Žanam Valžānam izdevās palikt ilgāk. Redzēt Kozeti, aizmirsties tās tuvumā — tas bija tik saldi! Tas dziedēja viņa brūci. Vairākas reizes gadījās, ka Basks pa divi lāgi ieradās paziņot: «Žilnormāna kungs mani sūta atgādināt baroneses kundzei, ka pusdienu galds ir klāts.»

Šādās dienās Žans Valžāns atgriezās mājās ļoti domīgs.

Vai tai salīdzinājumā ar kūniņu, kurš Mariusam bija iešāvies prātā, bija kaut cik taisnības? Vai tiešām Žans Valžāns bija kūniņa, kas stūrgalvīgi nāca apmeklēt savu tauriņu?

Kādu dienu viņš uzkavējās vēl ilgāk nekā parasti. Nākamajā dienā viņš ievēroja, ka nebija iekurta uguns. «Pag!» viņš nodomāja. «Nav iekurināts.» Un pats sev tūdaļ paskaidroja: «Tas jau gluži saprotams. Ir jau aprīlis. Sals beidzies.»

—       Ak dievs, cik te auksti! — iesaucās Kozete ienākdama.

—   Nepavisam, — atbildēja Žans Valžāns.

—   Tātad jūs sacījāt Baskam, ka nevajag kurināt?

—   Jā. Tagad taču ir maijs.

—       Bet krāsnis taču kurina līdz jūnijam. Un šis pagrabs jākurina cauru gadu»

—   Es domāju, ka vairs nav vajadzīgs kurināt.

—  Ta jau atkal viena no jūsu iedomām! — izsaucās Kozete.

Otrā dienā kamīns bija iekurināts. Bet abi atzveltnes krēsli bija pārvietoti zāles otrā galā pie pašām durvīm. «Ko gan tas nozīmē?» nodomāja Žans Valžāns.

Viņš aizgāja pēc atzveltnes krēsliem un atstūma tos atpakaļ parastajā vietā pie kamīna.

Taču iekurinātais kamīns viņu iedrošināja. Viņš novilcināja tērzēšanu vēl ilgāk nekā parasti. Kad viņš piecēlās iešanai, Kozete viņam sacīja:

—  Mans vīrs man vakar pateica kaut ko jocīgu.

—   Ko tad?

—   Viņš man teica: «Kozete, mums ir trīsdesmit tūkstoši livru rentes. Divdesmit septiņi pieder tev, trīs es saņemu no vectēva.» Es atbildēju: «Kopā trīsdesmit.» Viņš turpināja: «Vai tev pietiktu drosmes dzīvot tikai ar šiem trim tūkstošiem?» Es atbildēju: «Jā, kaut vai ar neko. Kaut tikai es būtu kopā ar tevi.» Un tad es viņam jautāju«Kādēļ tu man to saki?» Un viņš man atbildēja: «Es gribēju zināt.»

Žans Valžāns neattapās, ko atbildēt. Kozete droši vien gaidīja no viņa kādus paskaidrojumus, bet viņš to uzklausīja, drūmi klusēdams. Viņš atgriezās Bruņu vīra ielā; viņš bija tā iegrimis domās, ka sajauca durvis un iegāja kaimiņu namā. Tikai uzkāpis gandrīz līdz trešajam stāvam, viņš ievēroja pārskatīšanos un kāpa lejā.

Viņš nomocījās ar dažādiem minējumiem. Bija skaidrs, ka Mariusam bija šaubas par sešsimt tūkstošu franku izcelšanos, ka tas baidījās, vai tie varbūt nav no kāda netīra avota. Varbūt-Mariuss bija pat atklājis, ka šī nauda nāca no viņa, Žana Valžāna, tāpēc šaubījās par aizdomīgo bagātību un atteicās to pārņemt savā īpašumā, labāk vēlēdamies palikt ar Kozeti nabagi nekā kļūt bagāti no aizdomīgas bagātības.

Žans Valžāns sāka neskaidri nojaust, ka no viņa grib tikt vaļā.

Nākamajā dienā, iegājis apakšstāva zālē, viņš jutās satriekts. Atzveltnes krēsli bija pazuduši. Nebija vairs neviena krēsla.

—   Kas tad tas! — iesaucās Kozete ienākdama. — Nav atzveltnes krēslu! Kur tad palikuši atzveltnes krēsli?

—   To vairs te nav, — atteica Žans Valžāns.

—   Tas nu ir par daudzi Žans Valžāns nomurmināja:

—   Es liku Baskam tos iznest.

—   Bet kādēļ?

—   Es šodien palikšu tikai dažas minūtes.

—   Palikt uz īsu brīdi nenozīmē stāvēt kājās.

—       Man liekas, ka Baskam krēsli bija vajadzīgi viesistabai.

—   Kādēļ?

—   Jums droši vien šovakar būs viesi.

—   Mēs nevienu negaidām.

Žans Valžāns nespēja vairs izteikt ne vārda, Kozete paraustīja plecus.

—       Likt iznest krēslusl Viņdien jūs likāt izdzēst uguni. Cik jūs gan esat savādsl

—   Ardievu, — nočukstēja Žans Valžāns.

Viņš nepateica: «Ardievu, Kozete.» Bet viņam nebija

arī spēka pateikt: «Ardievu, kundze.» Viņš aizgāja satriekts. Šoreiz viņš bija sapratis.

Otrā dienā viņš neatnāca. Kozete to atcerējās tikai pašā vakarā.

—        Kā tad tā? — viņa sacīja. — Žana kungs šodien neatnāca.

Viņas sirds viegli sažņaudzās, bet viņa to tikko ievēroja — viņu tūdaļ izklaidēja Mariusa skūpsts. Arī nākamajā dienā Žans Valžāns neieradās. Kozete to neievēroja, pavadīja vakaru kā parasti, labi gulēja un iedomājās to tikai atmozdamās. Viņa bija tik laimīga! Viņa tūdaļ aizsūtīja Nikoletu pie Žana kunga uzzināt, vai tas nav saslimis un kādēļ vakar nebija ieradies. Nikoleta atnesa atbildi no Žana kunga. Viņš neesot slims. Viņš bijis aizņemts. Drīz atnākšot. Cik drīz vien varēšot. Starp citu, viņš esot nodomājis doties mazā ceļojumā. Kundze varbūt atcerēšoties, ka viņš paradis laiku pa laikam izbraukt. Lai par viņu neraizējoties. Lai par viņu nedomājot.

Nikoleta, aizgājusi pie Žana kunga, bija viņam atkārtojusi savas kundzes vārdus: kundze sūtījusi uzzināt, «kādēļ Žana kungs nebija vakar ieradies»,

— Es jau divas dienas neesmu bijis, — bikli iebilda Žans Valžāns.

Bet Nikoleta šo piezīmi palaida garām neievērotu un Kozetei nekā neteica.

4 Pievilkšanas un atgrūšanas spēks

1833. gada pēdējos pavasara un pirmajos vasaras mēnešos retie Marē kvartāla gājēji, bodnieki un dīkdieņi, kas slaistījās gar vārtiem, ievēroja kādu tīrīgu, melnās drēbēs ģērbušos sirmgalvi, kurš katru dienu ap vienu un to pašu laiku, iestājoties krēslai, iznāca no Bruņu vīra ielas Sentkruādelabretonrī ielas pusē, pagāja garām Balto mantiju ielai, sasniedza Sv. Katrīnas druvas ielu un, nonācis Ešarpa ielā, iegriezās pa kreisi Senluī ielā.

Tur viņš gāja lēniem soļiem, pastiepis galvu uz priekšu, nekā neredzēdams, nekā nedzirdēdams, visu laiku neatlaidīgi vērdamies vienā un tai pašā punktā, kas viņam likās kā vadzvaigzne, bet nebija nekas cits kā Golgatas māsu ielas stūris. Jo tuvāk viņš nāca šim ielas stūrim, jo gaišāks kļuva viņa skatiens; viņa acīs staroja prieks, kas it kā izplūda no iekšējas gaismas, viņš izskatījās sajūsmināts un aizkustināts, viņa lūpas neizprotami, kustējās, it kā viņš sarunātos ar kaut ko neredzamu, viņš vāri smaidīja un gāja uz priekšu, cik vien lēni varēdams. Varēja domāt, ka viņš ilgojas kaut kur nokļūt, bet reizē arī baidās no tā mirkļa, kad jau būs pavisam tuvu savam mērķim. Kad starp yiņu un to ielu, kas šķita viņu pievelkam, bija palikušas vairs tikai dažas mājas, viņa soļi kļuva tik gausi, ka brīžiem viņš likās stāvam uz vietas. Viņa galvas šūpošanās un nekustīgais skatiens atgādināja kompasa adatu, kas meklē polu. Lai kā viņš vilcināja nokļūšanu galā, beidzot tomēr bija jānonāk pie mērķa; viņš sasniedza Golgatas māsu ielu; tad viņš apstājās, sāka drebēt, ar neizprotamu biklumu pabāza galvu aiz pēdējā nama stūra un raudzījās uz šo ielu; un traģiskajā skatienā bija kaut kas līdzīgs nesasniedzamā pielūgsmei un pazaudētās paradīzes atspulgam. Pēc tam asara, pamazām sariesusies acu kaktiņā, kļuvusi pietiekami liela, lai nokristu, noritēja pār viņa vaigu, dažreiz apstādamās pie mutes. Sirmgalvis sajuta tās rūgto garšu. Tā viņš stāvēja kādu brīdi kā pārakmeņojies, pēc tam gāja atpakaļ pa to pašu ceļu un tādiem pašiem soļiem, un, jo vairāk viņš attālinājās, jo vairāk apdzisa viņa skatiens.

Pamazām sirmgalvis atmeta gājienus līdz Golgatas māsu ielas stūrim, viņš apstājās pusceļā Senluī ielā, dažreiz mazliet tālāk, dažreiz mazliet tuvāk. Kādu dienu viņš palika stāvam uz Sv. Katrīnas druvas ielas stūra un skatījās uz Golgatas māsu ielu no tālienes. Tad viņš klusēdams pašūpoja galvu no labās pusēs uz kreiso, it kā no kaut kā atteikdamies, un pagriezās atpakaļ.

Drīz viņš nenogāja vairs pat līdz Senluī ielai. Viņš atnāca līdz Bruģa ielai, pašūpoja galvu un devās atpakaļ; vēlāk viņš vairs negāja tālāk par Triju karogu ielu, bet vēl vēlāk nešķērsoja arī Balto mantiju ielu. Viņš atgādināja sen uzvilkta pulksteņa svārstu, kura vēzieni kļūst aizvien īsāki, līdz tas galīgi apstājas.

Katru dienu viņš izgāja no mājām vienā laikā, devās pa to pašu ceļu, bet neaizgāja vairs līdz galam un, varbūt pats to nemaz neapzinādamies, nemitīgi saīsināja gājienu. Viņa seja pauda vienu vienīgu domu: «Kam tas vajadzīgs?» Viņa redzokļi bija apdzisuši, tie vairs nestaroja. Arī asaras bija izsīkušas, tās vairs nesariesās acu kaktiņos, domīgās acis bija sausas. Vecā vīra galva vēl arvien bija pastiepta uz priekšu, zods brīžiem sakustējās, bija sāpīgi skatīties uz viņa vājo, grumbaino kaklu. Dažreiz, kad laiks bija lietains, viņam padusē bija lietussargs, kuru viņš nekad neatvēra. Apkārtējo kvartālu sievas mēdza sacīt: «Viņš nav pie pilna prāta.» Bērni skrēja viņam pakaļ un izsmēja viņu.

DEVĪTĀ GRĀMATA VISDZIĻĀkĀ TUMSA UN VISGAIŠĀKĀ RĪTA BLĀZMA

.

1 Esiet līdzcietīgi pret nelaimīgajiem, bet iecietīgi pret laimīgajiem

Cik briesmīgi būt laimīgam! Cik apmierināts tad jūtas cilvēks! Cik viņš ir pārliecināts, ka ar to jau pietiek! Cik viegli, sasniedzis laimi — šķietamo dzīves mērķi, cilvēks aizmirst īsto mērķi — pienākumu!

Taču jāatzīst, ka nebūtu taisnīgi nosodīt Mariusu.

Kā zināms, Mariuss pirms savām kāzām nebija iztaujājis Fošlevāna kungu, bet pēc kāzām baidījās to darīt ar Žanu Valžānu. Viņš nožēloja savu solījumu, kuru bija tik neapdomīgi devis. Viņš daudzreiz sev sacīja, ka nav rīkojies pareizi, piekāpdamies izmisuma priekšā. Viņš bija tikai mēģinājis pamazām attālināt Žanu Valžānu no savas mājas un pēc iespējas centies izdzēst to no Kozetes atmiņas. Viņš it kā vienmēr tika nostājies starp Kozeti un Žanu Valžānu, būdams pārliecināts, ka, neredzēdama Žanu Valžānu, viņa par to arī vairs nedomās. Tas jau bija vairāk nekā izzušana no atmiņas, tas bija pilnīgs atmiņas aptumsums.

Mariuss rīkojās tā, kā atzina par nepieciešamu un pareizu. Viņš domāja, ka attālināt Žanu Valžānu bez sevišķas cietsirdības un pārmērīgas mīkstčaulības viņam ir nopietni iemesli, kurus mēs jau zinām un vēl dabūsim zināt vēlāk. Būdams par aizstāvi kādā prāvā, viņš nejauši sastapās ar agrāko Lafita bankas nama kalpotāju un ieguva no tā, pats to nemeklēdams, dažas slepenas ziņas, kuras viņš, taisnību sakot, gan nevarēja pārbaudīt jau aiz tīrās cieņas pret noslēpumu, ko bija apsolījis glabāt, kā arī aiz piesardzības pret Žana Valžāna bīstamo stāvokli. Šobrīd viņš domāja, ka viņam jāizpilda svarīgs pienākums — jāatdod sešsimt tūkstoši franku atpakaļ nezināmajam īpašniekam, kuru viņš meklēja, cik vien piesardzīgi spēdams. Pagaidām viņš atturējās šai naudai pieskarties.

Turpretī Kozete nekā par šiem noslēpumiem nezināja, bet arī viņu nosodīt būtu cietsirdīgi.

No Mariusa uz viņu plūda visvarena magnētiska strāva, kas viņai instinktīvi un gandrīz neapzināti lika darīt to, ko Mariuss vēlējās. Attieksmē pret «Žana kungu» viņa sajuta Mariusa gribu, un viņa tai pakjāvās. Viņas vīram nekas nebija jāsaka; viņa izjuta tā miglaino, bet skaidri jūtamo apslēpto nodomu ietekmi un akli paklausīja tiem. Neatcerēties to, ko Mariuss aizmirsis — tā šoreiz izpaudās viņas paklausība. Tas viņai nemaz nebija grūti. Bez viņas ziņas un vainas viņas dvēsele bija tik ļoti saplūdusi ar vīra dvēseli, ka viss, kas pārklājas ar aizmirstību Mariusa domās, satumsa arī viņas atmiņā.

Taču neaiziesim pārāk tālu: attieksmē pret Žanu Valžanu šī aizmiršana un izdzīšana bija tikai šķietama. Kozete drīzāk bija pavirša nekā aizmāršīga. īstenībā viņa ļoti mīlēja to, ko tik ilgi bija saukusi par savu tēvu. Bet vēl vairāk viņa mīlēja savu vīru. Tas tad arī mazliet bija sašķobījis līdzsvaru viņas sirdī, kura svērās uz vienu pusi.

Dažreiz atgadījās, ka Kozete ierunājās par Žanu Valžānu un brīnījās. Tad Mariuss viņu mierināja:

— Man liekas, viņš ir izbraucis. Vai tad viņš neteica, ka viņam kaut kur jāaizbrauc?

«Tas tiesa,» domāja Kozete. «Viņam vienmēr bijis paradums tā pazust. Bet ne uz tik ilgu laiku.» Divas trīs reizes viņa aizsūtīja Nikoletu uz Bruņu vīra ielu apjautāties, vai Žana kungs nav atgriezies no ceļojuma. Žans Valžāns lika atbildēt, ka ne.

Kozete vairāk nekā neizprašņāja, jo virs zemes bija tikai viens cilvēks, bez kura viņa nevarēja iztikt, — Mariuss.

Jāpiebilst vēl, ka arī Mariuss un Kozete paši bija kādu laiku projām. Viņi bija aizbraukuši uz Vernonu. Mariuss bija aizvedis Kozeti pie sava tēva kapa.

Pamazām Mariuss bija novirzījis Kozetes domas no Žana Valžāna. Kozete bija ļāvusi tam notikt.

Starp citu, tas, ko zināmos gadījumos mēdz pārāk bargi nosaukt par bērnu nepateicību, ne vienmēr ir tik nosodāms, kā liekas. Tā ir dabas nepateicība. Daba — mēs jau agrāk minējām — «skatās uz priekšu». Daba sadala dzīvās būtnes atnācējos un aizgājējos. Aizgājēji ir pagriezušies pret tumsu, atnācēji — pret gaismu. No tā arī rodas atsvešināšanās, kas vecajiem ir liktenīga, bet jaunajiem neapzināta. Sī atsvešināšanās, kas sākumā ir nemanāma, lēnām pieaug, kā katrā zaru augšanā. Zari, nešķirdamies no stumbra, attālinās no tā. Un tā nav zaru vaina. Jaunība dodas turp, kur ir prieks, kur ir svētki, uz gaišām ugunīm, uz mīlestību. Vecums dodas uz mūža galu. Tie nezaudē viens otru no acīm, bet tos vairs nesaista ciešais apkampiens. Jaunos cilvēkus pārņem dzīves vienaldzība, sirmgalvjus — kapa vienaldzība. Nenosodīsim šos nabaga bērnus.

2 Pēdējie liesmiņas uzplaiksnījumi lampā, kurā izsīkusi eļļa

Žans Valžāns nokāpa kādu dienu pa kāpnēm, pagāja dažus soļus pa ielu un apsēdās uz ietves stabiņa, uz tā paša stabiņa, kur naktī no 5. uz 6. jūniju, nogrimušu pārdomās, viņu bija atradis Gavrošs; viņš pasēdēja tur brītiņu un kāpa atkal augšā. Tā bija pēdējā svārstekļa šūpošanās. Nākamajā dienā viņš vairs neizgāja no mājām. Aiznākamajā dienā viņš nepiecēlās no gultas.

Durvju sardze, kas viņam gatavoja trūcīgo maltīti — mazliet kāpostu vai kādu kartupeli ar gabaliņu speķa, — paraudzījās viņa māla šķīvī un iesaucās:

—   Bet jūs taču neesat vakar nekā ēdis, mīļais cilvēki

—   Es ēdu, — atbildēja Žans Valžāns.

— Šķīvis ir pavisam pilns.

— Paskatieties ūdens krūzē! Tā ir tukša.

—  Tas nozīmē, ka jūs esat dzēris, bet tas nenozīmē, ka jūs esat ēdis.

—   Ko lai dara, — atteica Žans Valžāns, — ja man kārojās tikai ūdens.

—  To sauc par slāpēm, un, ja tai pašā reizē negribas ēst, tad to sauc par drudzi.

—   Es ēdīšu rīt.

—       Varbūt vasarsvētkos?! Kādēļ ne šodien? Kas tad tā runā «Es ēdīšu rīt»?! Atstāt visu manu virumu neaiztiktu! Manas garšīgās nūdeles!

Žans Valžāns saņēma vecās sievietes roku.

—       Es jums apsolu tās apēst, — viņš tai teica labsirdīgā balsī.

—   Es neesmu ar jums mierā, — atbildēja durvju sardze.

Bez šās lāga sievietes Žans Valžāns neredzēja nevienu

dzīvu radību. Parīzē ir ielas, kur neviens neiegriežas, un mājas, kurās neviens neienāk. Vienā no tādām ielām un vienā no tādām mājām dzīvoja Žans Valžāns.

Tai laikā, kad viņš vēl izgāja no mājām, viņš bija nopircis par dažiem sū mazu vara krucifiksu, ko bija piekāris nagliņā pretī savai gultai. Raugoties krustā, cilvēks vienmēr jūt iepriecinājumu.

Aiztecēja nedēļa, bet Žans Valžāns vēl nebija spēris ne soli pa istabu. Viņš vēl joprojām necēlās no gultas. Durvju sardze sacīja savam vīram:

—       Tas vecītis tur augšā vairs neceļas no gultas, viņš vairs neēd, tā viņš vairs ilgi neturēs. Droši vien viņam ir bēdas. Lai mums nemēģina iestāstīt, ka viņam meita laimīgi apprecējusies.

Durvju sargs atbildēja ar laulāta drauga pārākuma apziņu:

—       Ja viņš ir bagāts, lai atsauc ārstu. Ja nav bagāts, lai nesauc. Ja viņš nesauks ārstu, tad nomirs.

—   Bet ja atsauks?

—   Tāpat nomirs, — atteica durvju sargs.

Durvju sarga sieva sāka kašņāt ar vecu nazi zāli, kas auga starp akmeņiem, kurus viņa sauca par «savu trotuāru», un, raudama laukā zāli, murmināja:

—   Cik žēl! Tāds godīgs vecītis! Balts kā ābele.

Ieraudzījusi ielas galā šā kvartāla ārstu, viņa nolēma

pati no sevis palūgt to uzkāpt augšā.

—       Tas ir trešajā stāvā, — viņa tam teica. — Varat iet tieši iekšā. Vecītis vairs nekust laukā no gultas, atslēga vienmēr ir durvīs.

Ārsts apmeklēja Žanu Valžānu un aprunājās ar to.

Kad ārsts nokāpa lejā, durvju sarga sieva sāka viņu izprašņāt:

—   Nu, kā Ir, dakter?

—  Jūsu slimnieks ir ļoti vārgs.

—   Kas tad viņam kait?

—       Viss — un nekas. Sis vīrs acīmredzot ir zaudējis kādu dārgu cilvēku. No tā dažkārt nomirst.

—   Ko tad viņš jums sacīja?

—  Viņš teica, ka jūtoties labi.

—   Vai jūs vēl atnāksit, dakter?

—       Jā, — atbildēja ārsts. — Bet vajadzētu, lai pie viņa atnāktu kāds cits, nevis es.

3 spalva ir pārāk smaga tam, kas kādreiz pacēlis Fošlevāna ratus

Kādu vakaru Žans Valžāns juta, ka viņam grūti pacelties uz elkoņa, viņš saņēma savu roku un nevarēja sataustīt pulsu, elpa bija īsa un brīžiem pārtrūka, viņš manīja, ka ir daudz nevarīgāks nekā agrāk. Tad, juzdams lielu nemieru, viņš visiem spēkiem piecēlās sēdus un apģērbās. Viņš uzvilka savas vecās strādnieka drēbes. Neiedams vairs laukā no mājām, viņš atkal valkāja šīs drēbes un uzskatīja tās par labākām nekā citas. Ģērbjoties viņam bija vairākkārt jāatpūšas, lai dabūtu rokas kamzoļa piedurknēs, viņš tā nokusa, ka pa pieri sāka ritēt sviedri.

Kopš palicis viens, viņš bija iznesis savu gultu priekšistabā, lai pēc iespējas mazāk uzturētos tukšajās istabās.

Viņš atvēra čemodāniņu un izņēma no tā Kozetes drēbītes.

Viņš tās izklāja uz savas gultas.

Bīskapa svečturi stāvēja vecajā vietā uz kamīna. Viņš Izņēma no atvilktnes divas vaska sveces un ielika tās svečturos. Pēc tam, lai gan vēl bija pavisam gaišs, jo bija vasara, viņš tās aizdedzināja. Dažreiz tādas aizdegtas sveces gaišā dienas laikā var redzēt istabās, kur ir miroņi.

Katrs solis, ko viņš spēra, iedams pa istabu, viņu ārkārtīgi nogurdināja, un viņam vajadzēja apsēsties. Tas

nebija parastais nogurums, kad patērētie spēki atkal atjaunojas, tās bija pēdējās iespējamās kustības, tā bija dziestošā dzīvība, kura izsīkst pilienu pēc piliena mokpilnā piepūlē un kuru vairs nevarēs atjaunot.

Viens no krēsliem, uz kā viņš bija atslīdzis, stāvēja spoguļa priekšā, kurš bija tik liktenīgs viņam un tik svētīgs Mariusam un kurā viņš bija izlasījis Kozetes ačgārno raksta nospiedumu uz dzēšlapas. Viņš ieraudzīja sevi spogulī un nepazina. Likās, ka viņam ir astoņdesmit gadu; pirms Mariusa kāzām viņam nevarēja dot vairāk par piecdesmit gadiem, bet šai gadā viņš bija novecojis par trīsdesmit gadiem. Grumbas viņa pierē nebija vairs vecuma zīme, tās bija noslēpumainā nāves zīme. Sajās vagas bija jūtamas nepielūdzamo nāves nagu pēdas. Viņa vaigi nokarājās, sejas āda bija ieguvusi tādu krāsu, it kā tai jau būtu virsū zemes, lūpu kaktiņi bija noslīdējuši uz leju kā maskās, ko senie mākslinieki izcirta virs kapenēm; viņš raudzījās tukšumā ar pārmetuma pilnu skatienu; viņu varētu noturēt par vienu no tām dižajām, traģiskajām būtnēm, kas sūdzas par savu likteni.

Viņš bija nonācis līdz šādam stāvoklim, līdz pēdējai nespēka pakāpei, kad sāpes vairs neaizplūst prom, bet it kā sastingst, dvēsele pārklājas it kā ar izmisuma recekli.

Bija uznākusi nakts. Ar lielām pūlēm viņš piestūma pie kamīna galdu un veco atzveltnes krēslu un uzlika uz galda spalvu, tinti un papīru.

To izdarījis, viņš zaudēja samaņu. Kad viņš atkal atguvās, viņš juta slāpes. Nevarēdams pacelt ūdens krūzi, viņš ar pūlēm pielieca to pie mutes un iedzēra vienu malku.

Tad viņš pagriezās pret gultu un, palikdams sēžot, jo nostāvēt vairs nevarēja, raudzījās uz melno kleitiņu un visām citām dārgajām mantiņām.

Šāda skatīšanās var ilgt stundām, kuras šķiet kā minūtes. Pēkšņi viņš nodrebēja, juzdams, ka viņu pārņem aukstums, viņš atspiedās ar elkoņiem pret galdu, ko apgaismoja bīskapa svečturi, un paņēma spalvu.

Tā kā spalva un tinte nebija ilgi lietota, spalvas galiņš bija atliecies, tinte izžuvusi, viņam vajadzēja piecelties un iepilināt tintē dažus ūdens pilienus; viņš to izdarīja, divus trīs lāgus apstādamies un apsēzdamies, bet rakstīt vajadzēja ar spalvas mugurpusi. Laiku pa laikam viņš noslaucīja pieri.

Viņa roka drebēja. Lēnām viņš uzrakstīja šīs rindas; «Kozete, es Tevi svētīju. Es Tev visu paskaidrošu. Tavs vīrs rīkojās pareizi, likdams man saprast, ka man jāaiziet; kaut gan viņš mazliet maldījās savās domās, tomēr viņam bija taisnība. Viņš ir krietns cilvēks. Mīli viņu stipri, kad es būšu miris. Ponmersī kungs, mīliet vienmēr manu mīļoto bērnu! Kozete, šo vēstuli kāds te atradīs, un, lūk, ko es Tev gribu pateikt. Tu uzzināsi visus skaitļus, ja man pietiks speķa tos atcerēties. Klausies labi: tā nauda ir tiešām Tava. Tas ir tā. Baltais ahāts nāk no Norvēģijas, melnais ahāts no Anglijas, melnās stikla zīles no Vācijas. Ahāts ir vieglāks, vērtīgāks, dārgāks. Francijā iespējams ražot tā imitāciju tikpat labi kā Vācijā. Ir vajadzīga maza divu kvadrātcollu laktiņa un spirta lampiņa mastikas kausēšanai. Mastiku kādreiz pagatavoja no parastajiem sveķiem un sodrējiem, un tā maksāja četri franki mārciņā. Es izgudroju tās pagatavošanu no kauleņkoku sveķiem un terpentīna. Tā maksā tikai trīsdesmit sū un ir daudz labāka. Auskarus pagatavo no violeta stikla, ko ar šo mastiku piestiprina pie plāna melnmetāla ietvariņa. Stiklam jābūt violetam metāla rotaslietās un melnam — zelta rotaslietās. Tās ļoti daudz pērk Spānijā. Tā ir īsta ahāta zeme …»

Šai vietā viņš pārtrauca rakstīšanu, spalva izkrita viņam no rokas, acīs saplūda izmisuma asaras, kas brīžiem lauzās uz āru no pašiem viņa būtnes dziļumiem. Nabaga vīrs sakampa galvu rokās un sāka domāt.

— Ak, — viņš iesaucās savās domās (tās bija vaimanas, ko dzirdēja vienīgi dievs), — viss ir pagalam. Es viņu vairs neredzēšu. Viņa bija kā smaids, kas uz brīdi mani apmirdzēja. Man jāaiziet mūžīgajā naktī, viņu vairs neredzot. Ak, kaut tikai vienu mirkli, vienu brītiņu varētu dzirdēt viņas balsi, pieskarties viņas tērpam, paskatīties uz viņu, manu eņģeli, un tad nomirt! Nomirt ir nieks, bet cik briesmīgi ir mirt, viņu neredzot. Viņa man uzsmaidītu, viņa man pateiktu kādu vārdiņu. Vai tad tas nodarītu kādam ļaunu? Nē, viss ir pagalam uz visiem laikiem. Es esmu gluži viens. Ak dievs, ak dievs, es viņu vairs neredzēšu.

Šai brīdī pie durvīm kāds pieklauvēja.

4 Tinte, kurai izdodas tikai padarīt baltāku

Tai pašā dienā vai, pareizāk sakot, tai pašā vakarā, kad Mariuss piecēlās no galda un taisījās iet savā kabinetā studēt kādu tiesas prāvu, Basks viņam pasniedza vēstuli, sacīdams:

— Persona, kas nodeva šo vēstuli, gaida priekšistabā.

Kozete bija paņēmusi zem rokas vectēvu un pastaigājās ar viņu pa dārzu.

Vēstulei, tāpat kā cilvēkam, var būt nepatīkams izskats. Dažu sūtījumu rupjais papīrs, nevīžīgais salocījums, jau uzskatīts vien, modina nepatiku. Tāda izskatījās arī Baska pasniegtā vēstule.

Mariuss to paņēma. Tā oda pēc tabakas. Nekas tā neatdzīvina atmiņas kā smarža. Mariuss pazina šo tabakas smaku. Viņš paskatījās adresē: «Ļoti godātam baronam Ponmersī kungam. Paša namā.» Atcerējies tabakas smaku, viņš atcerējās arī rokrakstu. Varētu teikt, ka izbrīnam piemīt kaut kas līdzīgs zibenim. Viens no šiem zibeņiem it kā apgaismoja Mariusu.

Oža, šī noslēpumainā atmiņas palīdze, atdzīvināja viņā veselu pasauli. Tas taču bija tas pats papīrs, tas pats salocījums, zilganā tintes krāsa, tas taču bija tas pats pazīstamais rokraksts, bet galvenais — tā bija tā pati tabaka. Viņa acu priekšā iznira Zondreta midzenis.

Tātad — dīvains likteņa untumsl — vienas no divējām pēdām, ko viņš bija tik ļoti meklējis, tieši tās, kuru dēļ viņš vēl nesen bija tā nopūlējies un kuras šķita uz visiem laikiem pazaudētas, tagad pašas iekrita rokās.

Viņš nepacietīgi atplēsa vēstuli un lasīja:

«Barona kungs,

Ja Visuvarenais būtu mani apveltijis ar talantiem, es būtu varējis kļūt par baronu Tenāru, Institūta (zinību akadēmijas) locekli, bet es tas nēsmu. Man ir tikai tāds pat vārds kā viņam un es būšu laimīgs, ja šī atmiņa par viņu pievērsīs man jūsu aukstdzimtības labvēlību. Pakalpojums, ar kādu jūs mani pagodināsit, būs abpusīgs. Man ir zināms kāds noslēpums, kam ir sakars ar kādu individu. Šim individam ir sakars ar jums. Šo noslēpumu es turu jūsu dispozicijā vēlēdamies, lai rnan būtu tas gods būt jums noderīgam. Es jums pateikšu vienkāršu

līdzekli kā padzīt no jūsu cienījamās ģimenes šo individu, kam nav tiesību tur atrasties, jo baroneses kundze pieder pie aukstas kārtas. Visšķīstākā tikumība nevar ilgāk turpināt kopīgu dzīvi ar noziegumu, citādi tai būs jākrīt.

Gaidu priekšistabā barona kunga pavēles.

Aukstcienībā.»

Vēstulē bija paraksts «TENARS».

Paraksts nebija izdomāts. Tas bija tikai mazliet saīsinats.

Turklāt pļāpīgums un pati rakstība palīdzēja atklāt rakstītāju. Autors sevi pilnam apliecināja. Nevarēja būt ne mazāko šaubu.

Mariuss bija dziļi satraukts. Sākumā; viņš jutās ļoti pārsteigts, pēc tam sāka priecāties. Kaut viņš tagad atrastu vēl to otro meklēto cilvēku, kurš bija izglābis viņu, Mariusu, tad būtu piepildījušās visas viņa vēlēšanās.

Viņš atvilka rakstāmgalda atvilktni, izņēma no tās dažas banknotes, iebāza tās kabatā, atkal aizslēdza rakstāmgaldu un pazvanīja. Basks pavēra durvis.

—   Palūdziet ienākt, — sacīja Mariuss.

Basks pieteica:

—  Tenāra kungs.

Ienāca kāds vīrs.

Jauns pārsteigums Mariusam: ienākušais vīrs bija viņam pilnīgi svešs.

Sim vīram, gados pavecam, bija resns deguns, zods . iegrimis kaklasaitē, uz acīm zaļas brilles zem divkārša zaļa tafta cepures naga, gludi mati, izplāti uz pieres līdz, pašām uzacīm līdzīgi angļu aristokrātu kučieru parūkām. Mati viņam bija sirmi. Viņš bija ģērbies melnās drēbēs no galvas līdz kājām, viņa melnais uzvalks bija stipri nobružāts, tomēr tīrs; vesels saišķis breloku, kas nokarājās no vestes kabatiņas, lika domāt, ka tur atrodas pulkstenis. Rokā viņš turēja vecu platmali. Viņš gāja sakumpis, un viņa muguras kūkums izskatījās vēl lielāks, kad viņš sveicinot zemu noliecās.

Uzreiz dūrās acīs, ka šā cilvēka pārāk ērtie svārki, kaut arī rūpīgi aizpogāti, nebija viņam šūti.

Sai vietā nepieciešama maza atkāpe.

Tais laikos Parīzē kādā vecā, tumšā dzīvoklī Botreijī ielā, netālu no Arsenāla, dzīvoja kāds izmanīgs ebrejs, kas nodarbojās ar to, ka kuru katru nelieti pārvērta par godīgu cilvēku. Ne uz pārāk ilgu laiku, jo tas varētu sa gādāt neērtības pašam nelietim. Pārvēršana tika izdarīta atklāti uz vienu vai divi dienām par trīsdesmit sū ar uzvalka palīdzību, kurš pēc iespējas izskatījās kā visu godīgu cilvēku drēbes. So uzvalku izīrētāju sauca par «Mainītāju», iesauku viņam bija iedevuši Parīzes kabatzagļi, un cita vārda viņam neviens nezināja. Viņam piederēja visai bagātīga ģērbtuve. Lupatas, kurās viņš ieģērba cilvēkus, bija ļoti dažādas. Tās bija piemērotas visvisādām cilvēku profesijām un kategorijām; uz katras naglas viņa noliktavā karājās apvalkāts un saņurcīts kāds sociālais stāvoklis: te tiesneša tērps, tur garīdznieka talārs, tur baņķiera uzvalks, kaktā — atvaļināta karavīra tērps, tālāk — rakstnieka uzvalks, vēl tālāk — valstsvīra drēbes. Šis subjekts bija kostīmmeistars tai milzīgajā drāmā, kuru Parīzē tēlo zagļu pasaule. Viņa ala bija kulises, no kurām nāca laukā zādzība un aiz kurām paslēpās blēdība. Noskrandis blēdis ienāca šai ģērbtuvē, noskaitīja trīsdesmit sū un izraudzījās, skatoties pēc lomas, kādu tas todien gribēja tēlot, piemērotas drēbes, un, kāpjot lejā pa trepēm, šis blēdis jau bija kļuvis kaut kas. Nākamajā dienā šie kankari tika godīgi atnesti atpakaļ, un Mainītājs, kas zagļiem pilnīgi uzticējās, nekad netika apzagts. Šīm drēbēm piemita tikai viena neērtība: tās «slikti piegulēja»; tā kā tās nebija šūtas tiem, kas tās valkāja, vieniem tās bija par šauru, citiem atkārās un nevienam nebija pēc auguma. Mazāka vai lielāka auguma blēži Mainītāja drēbēs jutās neērti. Nedrīkstēja būt ne pārāk resns, ne pārāk tievs. Mainītājs bija rēķinājies tikai ar vidējiem cilvēkiem. Viņš bija noņēmis mēru no pirmā ienākušā skrandaiņa, kas nebija ne resns, ne tievs, ne garš, ne īss. Tādēļ vajadzēja piemēroties, kas dažkārt sagādāja visai lielas grūtības, ar kurām Mainītāja klienti lūkoja tikt galā, kā nu mācēdami. Cilvēkam nevajag būt izņēmumam! Piemēram, valstsvīra apģērbs, kas bija no galvas līdz kājām melns un tātad visai pieklājīgs, būtu bijis par platu Pitam un par šauru Kastelsikālam. «Valstsvīra» apģērbs Mainītāja katalogā tika aprakstīts šādi — papētīsim šo vietu: «Melni vadmalas svārki, melnas vilnas bikses, zīda veste, zābaki un veļa.» Kataloga malā ieraksts «Bijušais sūtnis» un piezīme, kuru arī citēsim: «Atsevišķā kārbā rūpīgi sasukāta parūka, zaļas brilles, breloki un divi stobriņi no putna spalvām, collu gari, aptīti ar vati.» Tas domāts valstsvīram, bijušajam sūtnim. Viss šis uzvalks, ja tā varētu izteikties, turējās tikai uz godavārda: šuves bija kjuvušas baltas, vienā elkonī varēja manīt tādu kā pogcaurumu, turklāt svārku priekšā trūka vienas pogas, bet tas bija tīrais sīkums, jo valstsvīra rokai, kurai allaž jābūt aizbāztai aiz svārku atloka, piekrita arī pienākums apslēpt iztrūkušo pogu.

Ja Mariuss būtu labi pazinis Parīzes slepenos iestādījumus, viņš tūdaļ pamanītu, ka Baska ielaistajam apmeklētajam bija mugurā valstsvīra apģērbs, kas patapināts Mainītāja salonā «Noāķē man šo».

Mariusa vilšanās, redzot ienākam citu cilvēku, nevis gaidīto, pārvērtās nelabvēlībā pret ienācēju. Kamēr šī persona viņa priekšā pārspīlēti zemu noliecās, viņš to apskatīja no galvas līdz kājām un strupi jautāja:

—   Ko jūs vēlaties?

Vīrs atbildēja ar ņirdzīgi laipnu smīnu, kas bija līdzīgs mīlīgam krokodila smaidam.

—  Man liekas neiespējami, ka man jau nebūtu bijis tas gods redzēt barona kungu kaut kur sabiedrībā. Esmu pārliecināts, ka tiku jūs sastapis pirms dažiem gadiem pie kņazienes Bagrationa kundzes un Francijas pēra, viņa augstības vikonta Dambrē salonā.

Tā ir iemīļota blēžu taktika — izlikties pazīstam kādu, ko nemaz nepazīst.

Mariuss uzmanīgi klausījās šā vīra valodā. Viņš vēroja tā izrunu un kustības, bet vilšanās aizvien auga; apmeklētājs runāja caur degunu, balss nemaz nebija līdzīga tai griezīgajai un asajai balss skaņai, ko viņš bija cerējis dzirdēt. Viņš bija galīgi izsists no sliedēm.

—   Es nepazīstu ne Bagrationa kundzi, ne Dambrē kungu, — viņš teica. — Savā mūžā neesmu spēris kāju ne vienā, ne otrā mājā.

Atbilde bija īdzīga. Taču svešais neatlaidās, runādams tikpat mīlīgā balsī kā iepriekš:

—  Tad tas būs bijis pie Šatobriāna, cienīts kungs, kur es jūs redzēju! Es ļoti labi pazīstu Satobriānu. Viņš ir ļoti laipns. Šad tad viņš man saka: «Tenār, mīļais draugs… vai jūs neiedzertu ar mani kādu glāzīti?»

Mariusa seja kļuva aizvien bargāka:

—   Man nekad nav bijis gods tikt pieņemtam pie šatobriāna kunga. Runājiet īsi! Ko jūs vēlaties?

Dzirdot Mariusa skarbo baisi, svešais vīrs palocījās vēl zemāk.

—   Barona kungs, esiet tik laipni mani uzklausīti Amerikā, netālu no Panamas, ir kāds ciems Zuaija. Sai ciemā ir tikai viena māja. Liela kvadrātveida trīsstāvu māja no saulē apdedzinātiem ķieģeļiem. Katra kvadrāta mala ir piecsimt pēdu gara, katrs nākamais stāvs ir par divpadsmit pēdām šaurāks nekā apakšējais, tā ka priekšā izveidojas terases, kas stiepjas apkārt visai ēkai; vidū lai ir iekšējais pagalms, kur glabājas pārtika un munīcija. Logu nav, ir tikai šaujamlūkas, durvju nav, ir tikai kāpnes, uzkāpšanai pirmajā terasē — kāpnes, tāpat arī kāpnes no pirmās terases uz otro un no otrās uz trešo, kāpnes arī nokāpšanai iekšējā pagalmā; istabās nav durvju, bet ir lūkas, istabās nav parasto trepju, bet ir pieslienamās kāpnes. Vakaros lūkas aizver, pieslienamās kāpnes novāc, pa šaujamlūkām izbāž kramenīcas un karabīnes. Nekādu iespēju iekļūt iekšā, dienā tā ir māja, naktī — cietoksnis, astoņsimt iedzīvotāju, tāds ir šis ciems. Kādēļ tik liela piesardzība? Tādēļ, ka tas ir bīstams apvidus, tas ir pilns ar cilvēkēdājiem. Kādēļ tad turp jābrauc? Tādēļ, ka tā ir brīnišķīga zeme: tur atrod zeltu.

—   Ko jūs ar šo sarunu gribat panākt? — pārtrauca Mariuss, kura vilšanās sāka pārvērsties nepacietībā.

—   Nu, tad klausieties, barona kungsl Es esmu izbijis, noguris diplomāts. Vecā civilizācija man ir līdz kaklam. Es gribu padzīvot starp mežoņiem.

—   Un tālāk?

—   Barona kungs, egoisms ir pasaules likums. Zemniece proletāriete, kas strādā par dienas algu, pagriežas paskatīties uz garām braucošu diližansu, zemniece īpašniece, kas strādā uz sava lauka, nepagriežas atpakaļ. Nabagā suns rej bagātnieku, bagātnieka suns rej nabago. Katrs domā tikai par sevi. Peļņa — cilvēku mērķis. Zelts — lūk, kur ir magnēts.

—   Un tālāk? Beidziet drīzāk!

—   Es gribētu apmesties uz dzīvi Zuaijā. Mēs esam trīs cilvēki. Man ir sieva un mana jaunkundze, ļoti glīts skuķis. Sis ceļojums ir tāls un dārgs. Man vajag mazliet naudas.

—   Un kāda man tur daļa? — jautāja Mariuss.

Svešais ar maitasputnam līdzīgu kustību pastiepa kaklu

laukā no kaklasaites un atbildēja divkārt laipni

—   Vai tad barona kungs nav izlasījis manu vēstuli?

Tas bija tuvu patiesībai. Patiešām, vēstules saturs bija paslīdējis garām Mariusa uzmanībai. Viņš vairāk bija apskatījis rokrakstu nekā lasījis pašu vēstuli. Viņš gandrīz vairs neatcerējās tās saturu. Pirms kāda mirkļa viņa bija radies jauns satraukums. Viņš bija ievērojis šadu sīkumu: «Man ir sieva un mana jaunkundze.» Skatiens ieurbās svešiniekā. Sā skatiena dēļ viņu varētu apskaust kurš katrs tiesas izmeklētājs. Viņš gandrīz iztaustīja šo svešinieku. Tad noteica:

—   Runājiet skaidrāk!

Nepazīstamais iebāza pirkstus vestes kabatās, pacēla galvu, neatliecis muguru, un caur zaļajām brillēm arī ieurbās ar skatienu Mariusā.

—       Lai notiek, barona kungs. Es izteikšos skaidrāk. Es jums gribu pārdot kādu noslēpumu.

—   Noslēpumu?

—   Jā, noslēpumu.

—   Un tas attiecas uz mani?

—   Mazliet.

—   Kas tas par noslēpumu?

Klausīdamies šai virā, Mariuss to vēroja ar pieaugošu uzmanību.

—       Ievads būs par velti, — sacīja svešais. — Jūs redzēsit, cik tas ir interesanti.

—   Runājiet!

—   Barona kungs, jūsu mājās dzīvo zaglis un slepkava.

Mariuss nodrebēja.

—   Manās mājās? Nē, — viņš teica.

Nepazīstamais pabraucīja ar elkoni savu platmali un nesatricināmā mierā turpināja:

—        Slepkava un zaglis. Lieciet vērā, barona kungs, ka es te nerunāju par veciem, pagājušiem, aizmirstiem grēkiem, kas varētu būt izdzēsti likuma priekšā ar noilgumu un dieva priekšā ar vainas nožēlošanu. Es te runāju par nesenām lietām, par aktuālām lietām, par lietām, kas vēl līdz šai dienai nav tiesai zināmas. Es turpinu. Sis vīrs ir ielavījies jūsu uzticībā un gandrīz vai jūsu ģimenē, slēpdamies ar svešu vārdu. Es jums tūlīt pateikšu viņa īsto vārdu. Un pateikšu to bez kādas maksas.

—   Klausos.

—  Viņu sauc Žans Valžāns.

—   Es to zinu.

—       Es jums tūlīt pateikšu, — ari bez kādas maksas, — kas viņš ir.

—   Sakiet!

—   Viņš ir izbijis katordznieks.

—   Es to zinu.

—       Jūs to zināt, kopš man ir bijis tas gods jums to pateikt.

—   Nē, es to zināju jau agrāk.

Mariusa vēsais tonis, divreiz atbildētais «es to zinu», izvairīgais lakonisms atbildēs modināja svešiniekā apslāpētas dusmas. Viņš slepus pameta uz Mariusu niknu skatienu, tūdaļ to izdzēsdams. Lai cik ātrs bija šis skatiens, tas tomēr piederēja pie tādiem, kurus, reiz redzētus, nav iespējams aizmirst, un tas nepagāja secen arī Mariusain. Tādi uzliesmojumi var iedegties tikai zināmās dvēselēs, tie uzliesmo acīs — domu lodziņos; brilles nekā nevar noslēpt — pamēģiniet aizlikt stiklu priekšā ellei.

Nepazīstamais atsāka smaidīdams:

—        Es neatļaušos runāt barona kungam pretī. Sā vai tā, jums jābūt skaidrībā, ka es esmu labi informēts. Tas, ko jums tagad gribu pastāstīt, ir zināms tikai man vienam pašam. Tas attiecas uz baroneses kundzes bagātību. Tas ir ārkārtīgs noslēpums. Tas ir pērkams. Un jums es to piedāvāju pirmajam. Ļoti lēti. Par divdesmit tūkstošiem franku.

—        Es zinu šo noslēpumu tāpat kā visus citus, — atteica Mariuss.

Svešais juta, ka cena mazliet jānolaiž.

—       Barona kungs, lieciet galdā desmit tūkstošus franku, un es jums to pateikšu.

—       Es jums atkārtoju, ka jūs man nekā jauna nevarat pastāstīt. Es zinu, ko jūs man gribat teikt.

Vīra acīs atkal iezibsnījās uguntiņa. Viņš iesaucās:

—        Bet man taču šodien jāpaēd pusdienas! Tas ir ārkārtējs noslēpums, kad es jums saku. Barona kungs, es to tūlīt pateikšu. Es jau to saku. Dodiet man divdesmit franku!

Mariuss viņu cieši uzlūkoja.

—       Es zinu jūsu ārkārtējo noslēpumu, tāpat kā zināju Žana Valžāna vārdu, tāpat kā zinu jūsu vārdu.

—   Manu vārdu?

—   Jā,

—       Tas nav grūti, barona kungs. Man bija tas gods jums to uzrakstīt un arī pateikt. Tenar,,,

—   .., djē.

—   Kā?

— Tenardjē.

—   Kas tas tāds?

Briesmu brīdī ezis saceļ savas adatas, skarabejs izliekas beigts, vecā gvarde saslēdzas kvadrātā; šis vīrs sāka smieties.

Pēc tam viņš notrieca ar knipi puteklīti no savu svārku piedurknes.

Mariuss turpināja:-

—       Jūs esat arī strādnieks Zondrets, komiķis Fabantū, dzejnieks Žanflo, spānietis dons Alvaress un Balizāru māte.

—   Kas par māti?

—   Un jums bija traktieris Monfermeijā.

—   Traktieris? Nekad.

— Un es jums saku, ka jūs esat Tenardjē.

—   Es to noliedzu.

—   Un ka jūs esat nelietis. Ņemiet!

Izvilcis no kabatas banknoti, Mariuss to iemeta viņam sejā.

—   Pateicos! Piedodiet! Piecsimt franku! Barona kungs!

Pārsteigtais vīrs klanīdamies satvēra banknoti un to

apskatīja.

—       Piecsimt franku! — viņš pārsteigts atkārtoja. Un pusbalsī nomurmināja: — Smuka summiņa!

Tad pēkšņi iesaucās:

—   Nu, labi, parunāsim brīvi un atklāti!

Atri kā pērtiķis atmetis atpakaļ matus, norāvis brilles, izvilcis no deguna un tūdaļ paslēpis abus spalvu stobriņus, kurus nesen pieminējām un ar kuriem jau agrāk tikām iepazinušies kādā citā šīs grāmatas lappusē, viņš noņēma savu seju tāpat, kā mēdz noņemt platmali.

Viņa acis iegailējās, atklājās nelīdzenā, izvagotā, vietvietām punainā, pretīgi grumbainā piere, deguns atkal kļuva ass kā knābis, no jauna kļuva redzams nežēlīgais un viltīgais plēsoņas profils.

—       Barona kungs nemaldās, — viņš sacīja dzidrā balsi, kurai bija pazudusi deguna pieskaņa, — es esmu Tenardjē.

Un viņš atlieca taisnu sakumpušo muguru.

Tenardjē, jo tas, protams, bija viņš, jutās stipri pārsteigts, viņš pat apmulstu, ja vien būtu spējīgs apmulst. Viņš bija atnācis šurp radīt izbrīnu un nu bija izbrīnījies pats. Par šo pazemojumu viņam bija samaksāts ar piecsimt frankiem, un, visu apsvēris, viņš tos pieņēma, taču tas nemaz nemazināja viņa pārsteigumu.

Baronu Ponmersī viņš redzēja pirmo reizi mūžā, bet, neraugoties uz visu viņa pārģērbšanos, barons Ponmersī bija viņu pazinis, un pazina viņu smalki jo smalki. Un barons zināja visu ne vien par Tenardjē, bet, liekas, zināja visu arī par Žanu Valžānu. Kas bija šis jaunais cilvēks, gandrīz vēl pavisam zaļš zeņķis, tik ledains un tik augstsirdīgs, kurš zināja cilvēku vārdus, kurš zināja visus viņa vārdus un tai pašā reizē atdarīja savu naudas maku, kurš kā tiesnesis atklāja blēžus un kā muļķis maksāja tiem naudu?

Kaut gan Tenardjē, kā atceramies, kādu laiku bija bijis Mariusa kaimiņš, viņš to nekad nebija redzējis, kā tas Parīzē bieži mēdz gadīties. Vienu otru reizi viņš gan bija pa ausu galam dzirdējis savas meitas runājam par kādu ļoti nabadzīgu jaunekli, vārdā Mariuss, kas dzīvoja tai pašā mājā. Viņš tam bija uzrakstījis mums zināmo vēstuli, Mariusu nemaz nepazīdams. Starp šo Mariusu un baronu Ponmersī kungu viņa uztverē nevarēja rasties nekāds sakars.

Kas attiecas uz Ponmersī vārdu, tad mēs atceramies, ka kaujas laukā pie Vaterlo viņš bija sadzirdējis tikai divas pēdējās šā vārda zilbes, pret kurām vienmēr bija izjutis pamatotu nicināšanu, kāda piederas tukšai pateicībai.

Starp citu, no savas meitas Azelmas, kurai viņš bija licis sekot jaunlaulātajiem kopš 16. februāra, un tāpat arī ar savām paša izspiegošanām viņam bija izdevies daudz ko uzzināt un, pašam paliekot ēnā, laimējies atšķetināt dažu labu noslēpumainu pavedienu. Būdams izveicīgs, viņš bija atklājis vai ar slēdzienu palīdzību gluži vienkārši uzminējis, kas bija tas vīrs, kuru viņš kādu dienu bija saticis Lielajā kloākā. No cilvēka viņš bija viegli nokļuvis arī pie vārda. Viņš zināja, ka baronese Ponmersī bija Kozete. Bet šai jautājumā viņš nolēma būt uzmanīgs. Kas bija Kozete? īstenībā viņš pats to lāgā nezināja. Viņš gan nojauta, ka tā ir ārlaulības bērns, notikums ar Fantinu viņam vienmēr bija šķitis aizdomīgs, bet kāds viņam labums par to runāt? Lai viņam samaksātu par klusēšanu? Viņam bija — vai vismaz viņš domāja, ka viņam ir — šis tas labāks, ko pārdot. Un, spriežot pēc visa, ierasties pie barona Ponmersī bez pierādījumiem ar atklājumu «Jūsu sieva ir ārlaulības bērns» nozīmētu baroneses vīra zābaka ciešu saskaršanos ar atmaskotāja dibenu.

Pēc Tenardjē domām saruna ar Mariusu vēl nebija nemaz sākusies. Viņam bija vajadzējis atkāpties, mainīt stratēģiju, pamest pozīcijas, pārcelt fronti, neko sevišķi svarīgu viņš vēl nebija atmaskojis, bet piecsimt franku jau gulēja viņa kabatā. Turklāt viņam bija sakāms kaut kas izšķirīgs, un viņš jutās stiprs pat pret šo baronu Ponmersī, kas bija tik labi informēts un tik labi bruņojies. Cilvēkiem ar Tenardjē dabu ikviens dialogs ir cīņa. Kāda bija viņa situācija šai cīņā, ko viņš tūdaļ uzsāks? Viņš nezināja, ar ko runā, bet viņš zināja, par ko runā. Viņš ātri izdarīja savu spēku iekšējo skati un, pateicis: «Es esmu Tenardjē,» — nogaidīja.

Mariuss bija kļuvis domīgs. Beidzot viņš bija atradis Tenardjē. Cilvēks, kuru viņš tik ļoti bija vēlējies atrast, bija te. Tātad viņš varēs godam izpildīt pulkveža Ponmersī uzdevumu. Viņš jutās pazemots, ka varonis bija kaut ko parādā bandītam un ka vekselis, ko viņa tēvs no kapa bija nodevis viņam, Mariusam, vēl līdz šai dienai nebija dzēsts. Šai sarežģītajā stāvoklī, kādā viņš ar savām izjūtām atradās pret Tenardjē, viņš iedomājās arī, ka tagad varēs atriebties par pulkveža nelaimi, ka to bija izglābis tāds nelietis. Lai būtu kā būdams, viņš bija apmierināts. Beidzot taču varēs atbrīvot pulkveža ēnu no tik necienīga kreditora, un viņam likās, ka varēs izraut no parādu cietuma sava tēva piemiņu.

Bez šā pienākuma viņam bija vēl otrs: noskaidrot, ja vien tas iespējams, Kozetes bagātības avotu. Likās, ka izdevīgais brīdis pienācis. Varbūt Tenardjē kaut ko zināja. Varbūt derētu izdibināt, kas slēpjas šā vīra prātos. Ar to tad viņš arī iesāka.

Tenardjē bija paslēpis «smuko summiņu» vestes kabatā un raudzījās Mariusā gandrīz vai ar maigu laipnību.

Mariuss pārtrauca klusumu.

— Tenardjē, es jums pateicu jūsu vārdu. Vai jūs gribat, lai es jums pasaku jūsu noslēpumu, kuru jūs gribējāt man darīt zināmu? Arī man ir savas izziņas. Jūs tūdaļ redzēsit, ka es zinu vairāk nekā jūs. Žans Valžāns, kā jūs sacījāt, ir slepkava un zaglis. Zaglis tādēļ, ka viņš ir apzadzis bagāto fabrikantu Madlēna kungu, kuru viņš pilnīgi izpostīja. Slepkava tādēļ, ka viņš noslepkavoja policijas aģentu Žavēru.

—   Es nekā nesaprotu, barona kungs, — ieteicās Tenardjē.

—  Tūlīt sapratīsit. Klausieties. Kādā Padekalē apgabalā ap 1822. gadu dzīvoja vīrs, kuram kādreiz bijušas nesaskaņas ar tiesu iestādēm un kurš, pieņēmis Madlēna kunga vārdu, bija labojies un atguvis savu labo slavu. Šis cilvēks patiešām bija kļuvis par taisnu cilvēku. Ar rūpniecības uzņēmumu, melnā stikla izstrādājumu fabriku, viņš pacēla visas pilsētas labklājību. Arī viņš pats kļuva turīgs, bet tas notika starp citu, itin kā nejauši. Viņš bija nabagu tēvs un apgādnieks. Viņš dibināja slimnīcas, atvēra skolas, apmeklēja slimniekus, sagādāja pūru jaunavām, pabalstīja atraitnes, adoptēja bāreņus, viņš bija tās pilsētas aizbildnis. Viņš atteicās no Goda leģiona ordeņa, viņš tika ievēlēts par mēru. Kāds atbrīvots katordznieks zināja noslēpumu, ka šim vīram kādreiz piespriests tiesas sods, viņš uzrādīja Madlēna kungu un panāca, ka to apcietina, bet pats šo apcietināšanu izmantoja, dodamies uz Parīzi un saņemdams no baņķiera Lafita — es to zinu no paša kasiera — pret viltotu parakstu vairāk nekā pusmiljona franku lielu summu, kas piederēja Madlēna kungam. Šis katordznieks, kas apzadzis Madlēna kungu, ir Žans Valžāns. Arī par otru faktu jūs nekā jauna man nevarat pastāstīt. Žans Valžāns ir nogalinājis aģentu Žavēru, viņš to nošāva ar pistoli. Es pats tur biju klāt.

Tenardjē uzmeta Mariusam triumfējošu skatienu kā tāds sakauts cilvēks, kurš atkal tur savās rokās uzvaru un ir spējīgs vienā mirklī atgūt visas zaudētās pozīcijas. Taču viņš tūdaļ pasmaidīja: zemākajam jāsaglabā lišķība pret augstāko pat uzvaras gadījumā, tādēļ Tenardjē tikai pateica Mariusam:

—   Barona kungs, mēs ejam nepareizu ceļu.

Un viņš pasvītroja šo teikumu, izteiksmīgi pažvadzinādams breloku saišķi.

—   Kā? — iebilda Mariuss. — Jūs to apstrīdat? Bet tie ir fakti.

—       Tie ir murgi. Uzticība, ar kādu barona kungs mani pagodinājis, uzliek man par pienākumu viņam to pasacīt. Patiesībai un taisnīgumam jābūt pirmajā vietā. Es neciešu, ka cilvēkus apvaino netaisni. Barona kungs, Žans Valžans nebūt nav apzadzis Madlēna kungu, un Žans Valžans nebūt nav nogalinājis Žavēru.

—  Tas nu gan ir par stipru teikts! Kā tad tā?

—   Divu iemeslu dēļ.

—   Kādu tad? Sakiet!

—       Pirmais ir šāds: viņš nav apzadzis Madlēna kungu, jo viņš pats, Žans Valžāns, ir arī Madlēna kungs.

—   Ko jūs man te stāstāt?

—       Un otrs ir šāds: viņš nav nogalinājis Žavēru, jo Žavēru nogalināja pats Žavērs.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Ka Žavērs izdarīja pašnāvību.

—       Pierādiet! Pierādiet! — Mariuss uztraukumā iekliedzās.

Tenardjē turpināja, skandēdams savu frāzi pēc antīkā aleksandrieša parauga:

—        Policijas — aģents — Žavērs — atrasts — noslīcis — zem — plosta — pie — Mainas — kantora — tilta.

—   Bet pierādiet taču to!

Tenardjē izvilka no sānkabatas lielu pelēka papīra aploksni, kurā bija sabāztas dažāda lieluma salocītas lapiņas.

— Te ir manas aktis — viņš mierīgi sacīja.

Un piebilda:

—       Barona kungs, jūsu interesēs esmu centies noskaidrot par Žanu Valžānu visus sīkumus. Es apstiprinu, ka Žans Valžāns un Madlēns ir viena un tā pati persona, un apstiprinu, ka Žavēru nav nogalinājis neviens cits kā pats Žavērs, bet, ja es to saku, tas nozīmē, ka man ir pierādījumi. Un šie pierādījumi nav ar roku rakstīti, — rakstīto var apšaubīt, rakstīto var viltot, — šie pierādījumi ir drukāti.

Runādams Tenardjē izvilka no aploksnes divus sadzeltējušus, izbalējušus laikraksta numurus, kas bija stipri piesūkušies ar tabakas smaku. Viens no šiem laikrakstiem, kas bija izdilis visās locījuma vietās un saplīsis četrstūrainos gabalos, izskatījās daudz vecāks neka otrs.

—Divas lietas — divi pierādījumi, — noteica Tenardjē. Un viņš sniedza Mariusam abas atlocītās avīzes.

Lasītājs šos abus laikrakstus pazīst. Viens no tiem, vecākais, 1823. gada 25. jūlija «Baltā Karoga» numurs, kura teksts atrodams šās grāmatas pirmā sējuma 376. lappusē, pierādīja Madlēna kunga un Žana Valžāna identitāti. Otrs, 1832. gada 15. jūnija Moniteur numurs, ziņoja par Žavēra pašnāvību, piebilstot, ka no Žavēra mutvārdu ziņojuma prefektam izriet, ka viņš, Žavērs, bijis saņemts gūstā uz barikādes Šanvrerī ielā un viņam esot jāpateicas par savas dzīvības glābšanu kāda dumpinieka augstsirdībai, kurš, notēmējis uz viņu ar pistoli, neietriecis vis viņam lodi pierē, bet izšāvis gaisā.

Mariuss izlasīja. Bija skaidrs, ka dati bija pareizi, pierādījumi neapstrīdami — šie abi laikraksti nebija taču iespiesti tieši tādēļ, lai apstiprinātu Tenardjē izteikumus; laikrakstā Moniteur publicētais raksts bija oficiāls policijas prefektūras ziņojums. Mariuss vairs nevarēja šaubīties. Kasiera informācija nebija pareiza, un viņš pats bija maldījies. Pēkšņi izaugušais Žana Valžāna tēls iznira no tumsas. Mariuss nevarēja savaldīt prieka izsaucienu:

—  Tātad šis nelaimīgais ir brīnišķīgs cilvēksl Visa šī bagātība patiešām pieder viņam! Tas ir Madlēns — vesela apgabala brīnumdaris! Tas ir Žans Valžāns — Žavēra glābējs! Viņš ir varonis! Viņš ir svētais!

—   Viņš nav ne svētais, ne varonis, — sacīja Tenardjē. — Viņš ir slepkava un zaglis.

Un viņš piemetināja tāda cilvēka tonī, kurš sāk sajust savu autoritāti:

—   Nomierināsimies!

«Zaglis», «slepkava» — šie vārdi, kuri pēc Mariusa domām bija izgaisuši, bet kuri atskanēja no jauna, apšļāca viņu kā ledaina ūdens šalts.

—   Jau atkal! — viņš iesaucās.

—  Jā, atkal, — attrauca Tenardjē. — Žans Valžāns nav apzadzis Madlēnu, bet viņš ir zaglis. Viņš nav nogalinājis Žavēru, bet viņš ir slepkava.

—  Vai jūs runājat par to niecīgo zādzību, kas notikusi pirms četrdesmit gadiem un ir izpirkta, kā to liecina jūsu paša avīzes, ar nožēlošanas, pašaizliedzības un tikumības pilnu mūžu?

—   Es runāju par slepkavību un zādzību, barona kungs. Un atkartoju, ka runāju par ļoti neseniem notikumiem. To, ko es jums gribu atklāt, vēl it neviens nezina. Tas vēl nav nekur publicēts. Un varbūt te jūs atradīsit avotu tām bagatībām, ko Žans Valžāns tik veikli pasniedzis baroneses kundzei. Es saku «veikli», jo ar šāda veida dāvanu ielavīties cienījamā mājā, dalīties ar to pārticībā un tai pašā reizē noslēpt savu noziegumu, baudīt savas zādzības augļus, aprakt savu vārdu un radīt sev ģimeni — tā gan nebūs pārāk neveikla izdarība!

—   Te es jūs varētu pārtraukt, — aizrādīja Mariuss, — bet turpiniet vien!

—   Barona kungs, es jums izstāstīšu visu, atstājot atalgojumu jūsu augstsirdības ziņā. Sis noslēpums ir zelta vērts. Jūs man teiksit: «Kādēļ tad tu neesi griezies pie Žana Valžāna?» Ļoti vienkārša iemesla dēļ: es zinu, ka viņš ir no visa atsacījies un atsacījies jums par labu, un es atzīstu, ka šī kombinācija ir ļoti attapīga, bet viņam vairs nav ne graša, viņš man parādīs savas tukšās rokas, un, tā kā man ir vajadzīga nauda braucienam uz Zuaiju, tad man izdevīgāk griezties pie jums, jo jums ir viss, bet viņam nav nekā. Es esmu mazliet noguris, atļaujiet man apsēsties!

Mariuss apsēdās pats un pamāja, lai otrs apsēžas.

Tenardjē apsēdās mīkstajā krēslā, paņēma abus laikrakstus, iebāza tos atpakaļ aploksnē un, bungodams ar pirkstu pa «Balto Karogu», nomurmināja:

—  Man bija lielas klapatas, kamēr to sadabuju.

Pēc tam viņš pārlika vienu kāju pār otru un atlaidās pret atzveltni — poza, kas raksturīga cilvēkiem, kuri ir pārliecināti par to, ko viņi runā, — un, katru vārdu uzsvērdams, cienīgi iesāka:

—   Barona kungs, apmēram pirms gada, 1832. gada 6. jūnijā, tieši sacelšanās dienā, kāds cilvēks atradās Pa» rizes kloākā, tai pusē, kur ūdens ieplūst Sēnā, starp In« valīdu tiltu un Jēnas tiltu.

Mariuss pēkšņi piestūma savu krēslu tuvāk Tenardjē. Tenardjē ievēroja šo kustību un turpināja gausi kā orators, kas saistījis klausītāja uzmanību un jūt, ka no viņa vārdiem pretinieka sirds sāk drebēt.

—   Sis cilvēks, kas bija spiests slēpties aiz iemesliem, kuriem, starp citu, nav nekā kopēja ar politiku, bija izraudzījies par savu mitekli kloāku, un viņam bija tās atslēga.

Tas notika — atkārtoju — 6. jūnijā, varēja būt ap pulksten astoņiem vakarā. Sis cilvēks izdzirdēja kanālā troksni. Ļoti pārsteigts, viņš pieplaka pie sienas un sāka klausīties. Tas bija soļu troksnis, kāds gāja pa tumsu, kāds nāca uz viņa pusi. Savādi: kloākā bez viņa bija vēl kāds cilvēks. Izejas cauruma režģu durvis nebija tālu. Vājā gaisma, kas ieplūda pa šo caurumu, ļāva viņam saskatīt nācēju un ieraudzīt, ka šis vīrs kaut ko nesa uz muguras un gāja salīcis. Vīrs, kas gāja salīcis, bija kāds agrākais katordznieks, bet tas, kuru viņš stiepa uz pleciem, bija līķis. Nozieguma vietā notverts slepkava — tas bija skaidrāks par skaidru. Bet zādzība — tas jau pats par sevi saprotams, par velti cilvēku neviens nenoslepkavos. Šis katordznieks gribēja iesviest līķi upē. Un jāatzīmē šāds fakts: lai nonāktu pie izejas cauruma, šim katordzniekam, kuram bija jāiziet cauri visai kloākai, katra ziņā vajadzēja izbrist cauri arī šausmīgai dūkstij, kura, šķiet, tas būtu varējis atstāt līķi, bet otrā dienā kloākas tīrītāji, kas atnāktu izlabot iegruvumu, būtu atraduši noslepkavoto, un tādēļ tas neiederējās slepkavas aprēķinos. Viņš nolēma labāk pārbrist muklāju ar visu savu smago nastu, kaut gan tas prasīja šausmīgas pūles — lielāku dzīvības risku nav iespējams iedomāties; es nemaz nesaprotu, kā viņš varēja izkulties no turienes dzīvs.

Mariuss piestūma krēslu vēl tuvāk. Tenardjē to izmantoja, lai atvilktu elpu. Tad viņš turpināja:

— Barona kungs, kloāka nav Marsa lauks. Tur visa kā trūkst, pat telpas. Ja tur atrodas divi cilvēki, tiem neizbēgami jāsastopas. Un tā arī notika. Kloākas pastāvīgais iemītnieks un garāmgājējs bija spiesti apsveicināties, kaut gan ne vienam, ne otram tas nebija patīkami. Garāmgājējs teica vecajam iemītniekam: «Tu redzi, kas man uz muguras, man jātiek laukā, tev ir atslēga, iedod to man!» Katordznieks bija vīrs ar milzu spēku. Par atteikšanu nebija ko domāt. Taču tas, kuram bija atslēga, uzsāka sarunas — tikai tādēļ, lai iegūtu laiku. Viņš vērīgi apskatīja mironi, kaut gan nekā nevarēja redzēt, izņemot to, ka tas bija jauns, labi ģērbies, pēc izskata bagāts un bija viss notašķīts asinīm. Sarunājoties viņam izdevās, slepkavam nemanot, aiz tā muguras noplēst noslepkavotā svārku stūri. Lietisks pierādījums, jūs saprotat: līdzeklis sadzīt pēdas un piespiest noziedznieku atzīties noziegumā. Viņš iebāza šo lietisko pierādījumu kabatā. Pēc tam viņš atslēdza režģu durvis, izlaida laukā vīru ar nastu uz muguras, aizslēdza atkal režģus un aizlaidās, diez kā nekārodams tikt iejaukts šai notikumā, bet par visām lietām negribēdams būt klāt, kad slepkava metīs noslepkavoto upē. Tagad jūs saprotat. Tas, kurš nesa līķi, bija Žans Valžāns; tas, kam bija atslēga, patlaban ar jums sarunājas, bet svārku stērbele…

Tenardjē nobeidza šo teikumu, izvilkdams no kabatas un turēdams acu augstumā starp īkšķiem un rādītājpirkstiem iežmiegtu robainu, tumšiem traipiem izraibinātu melnas vadmalas skrandu.

Mariuss bāls, tikko elpodams, ar acīm urbdamies melnās vadmalas lupatiņā, piecēlās un, nesacīdams ne vārda, nenolaizdams skatienu no šās skrandas, atkāpās pie sienas un, atstiepis labo roku sev aiz muguras, taustīdamies meklēja gar sienu līdzās kamīnam atslēgu, kas bija iebāzta sienas skapja durvīs. Viņš atrada atslēgu, atslēdza skapi un neskatīdamies iebāza tajā roku, bet viņa apmulsušais skatiens nenovērsās no stērbeles, ko Tenardjē turēja izstieptu rokā.

Tikmēr Tenardjē turpināja:

—   Barona kungs, man ir drošs pamats domāt, ka noslepkavotais jauneklis bija kāds bagāts ārzemnieks, kuram bijusi klāt milzīga naudas summa un kuru Žans Valžāns ievilinājis lamatās.

—   Šis jauneklis biju es, un te ir tie svārki! — iesaucās Mariuss un nosvieda uz parketa vecus, asinīm notraipītus melnus svārkus.

Tad, izrāvis lupatiņu no Tenardjē rokām, viņš noliecās pie svārkiem un pielika drānas gabaliņu izplēstajam svārku robam. Noplēstā skranda tieši iederējās plīsuma vietā, un svārki izskatījās veseli.

Tenardjē sastinga kā stabs. Viņš nodomāja: «Nu man ir vakars!»

Mariuss izslējās, drebēdams aiz izmisuma un prieka.

Viņš parakņājās savā kabatā, saniknots piegāja pie Tenardjē un iegrūda tam gandrīz sejā dūri, kurā bija sažņaugtas piecsimt un tūkstoš franku banknotes.

—   Jūs esat nelietis! Jūs esat melis, apmelotājs, neģēlis! Jūs gribējāt apsūdzēt šo cilvēku, bet jūs viņu attaisnojāt, jūs gribējāt viņu pazudināt, bet jūs viņu tikai paaugstinājāt. Zaglis esat jūs! Un slepkava esat jūs! Es jūs esmu redzējis, Tenardjē-Zondret, tai pašā midzenī Hos

pitāļa bulvārī. Es zinu pietiekami daudz, lai jūs nogādātu katorgā un, ja gribētu, pat vēl tālāk. Ņemiet, te jums būs tūkstoš franku, neģēlis tādsl

Un viņš nometa Tenardjē tūkstoš franku banknoti.

—   Jā, Zondret-Tenardjē, nelietīgais blēdi, lai tā jums būtu mācība, svešu noslēpumu pārdevēj, slepenu ziņu iztirgotāj, tumsas okšķerētāj, nožēlojamais neģēli! Ņemiet vēl šos piecsimt frankus un vācieties no šejienes! Jūs glābj Vaterlo.

—   Vaterlo? — norūca Tenardjē, bāzdams kabatā piecsimt un tūkstoš franku banknotes.

—   Jā, slepkava! Tur jūs izglābāt dzīvību kādam pulkvedim …

—   Ģenerālim, — pārlaboja Tenardjē, paceldams galvu.

—   Pulkvedim! — turpināja Mariuss iekaisis. — Es nebūtu jums devis ne grasi par ģenerāli. Un jūs vēl iedrošināties te citus apvainot! Es jums saku, ka nav tāda nozieguma, kuru jūs nebūtu pastrādājis. Brauciet prom! Pazūdiet! Un esiet laimīgs — tas ir viss, ko es vēlos. Briesmoni! Te jums būs vēl trīs tūkstoši franku. Ņemiet tos! Rīt pat jūs brauksit uz Ameriku kopā ar savu meitu, jo jūsu sieva ir mirusi, šausmīgais meli! Es uzmanīšu jūsu aizbraukšanu, slepkava, un tai brīdī noskaitīšu jums vēl divdesmit tūkstošus franku. Brauciet, lai jūs pakar kaut kur citur!

—   Barona kungs, — atbildēja Tenardjē, palocīdamies līdz pat zemei, — es būšu jums visu mūžu pateicīgs.

Un Tenardjē izgāja laukā, nekā neapjēgdams, apstulbis un sajūsmināts par patīkamo zelta nastu un necerēto negaisu, kas nobrāzās pār viņa galvu banknošu veidā.

Satriekts viņš bija, bet arī laimīgs, un viņš būtu dikti sarūgtināts, ja viņa tuvumā būtu atradies zibeņnovedējs šādam zibenim.

Tūdaļ arī beigsim par šo vīru. Trešajā dienā pēc šiem notikumiem, kurus nupat pastāstījām, Tenardjē ar Mariusa palīdzību, pieņēmis citu vārdu, kopā ar savu meitu Azelmu izbrauca uz Ameriku, apgādāts ar divdesmit tūkstošu franku pārvedvekseli, kas bija adresēts kādai Ņujorkas bankai. Tenardjē — šā neizdevušās buržuā — zemā morāle bija nedziedināma: Amerikā viņš palika tāds pats, kāds bija Eiropā. Dažreiz pietiek, ka ļauns cilvēks pieskaras labam pasākumam, un viss labais tiek iznicināts un pārvēršas par jaunumu. Ar Mariusa naudu Tenardjē kļuva par vergu tirgotāju.

Tiklīdz Tenardjē bija izgājis, Mariuss izskrēja dārzā, kur joprojām pastaiga jās Kozete.

—   Kozete! Kozete! — viņš sauca. — Nāc šurp, ātrāk! Brauksim! Bask, fiakru! Kozete, nāc! Ak dievs! Tas ir viņš, kas izglaba man dzīvību! Mēs nedrīkstam ne mirkli zaudēt! Apņem savu šalli!

Kozetei likās, ka Mariuss sajucis prātā, bet viņa paklausīja.

Viņam trūka elpas, viņš spieda roku pie sirds, lai savaldītu tās pukstus. Lieliem soļiem viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ, brīžiem apskāva Kozeti.

—   Ak, Kozete! Es esmu tik nelaimīgs! — viņš runāja.

Mariuss bija vai zaudējis prātu. Viņš sāka noģist Žana Valžāna cildeno un neizdibināmo personību. Viņa priekšā nostājās nedzirdēta tikumība, cēla un bikla, pazemīga visā savā diženumā. Katordznieks bija pārvērties par Kristu. Mariuss bija apžilbis no šā brīnuma. Viņš nezināja, ko īsteni bija ieraudzījis, bet tas bija dižens.

Pēc brītiņa īiakrs jau stāvēja durvju priekšā.

Mariuss palīdzēja iesēsties Kozetei un strauji iesēdās pats.

—   Kučier, — viņš teica, — uz Bruņu vīra ielu, numurs septiņi.

Fiakrs sāka braukt. .

—   Ai, kāda laime! — iesāka Kozete. — Bruņu vira iela! Es vairs nedrīkstēju ar tevi par to runāt. Mēs braucam pie Žana kunga.

—   Pie tava tēva, Kozete! Tagad viņš ir tavs tēvs vairāk nekā jebkad. Kozete, es sāku visu uzminēt. Tu man tiki teikusi, ka nesaņēmi to vēstuli, ko es tev kādreiz nosūtīju ar Gavrošu. Tā būs nonākusi viņa rokās. Kozete, viņš devās uz barikādi, lai mani glābtu. Viņa sūtība ir būt sargeņģelim, un tādēļ viņš pie reizes glāba arī citus; viņš izglāba Žavēru. Viņš izrāva mani no tā bezdibeņa, lai atdotu tev. Viņš nesa mani uz muguras pa šausmīgo apakšzemes kanālu. Ak, es esmu briesmīgi nepateicīgs radījums! Kozete, sākumā viņš bija tavs aizgādnis, bet pēc tam kļuva mans. Iedomājies, tur bija drausmīgs muklājs, kurā varēja simtreiz noslīkt, noslīkt dubļos, Kozete! Viņš mani pārnesa tam pāri. Es biju bez samaņas, nekā neredzēju, nekā nedzirdēju, nekā nezināju, kas ar mani noticis. Tagad mēs viņu tūlīt vedīsim prom, paņemsim viņu sev līdzi, un, vai nu viņš grib, vai negrib, viņš vairs nekad mūs nepametīs. Kaut tikai viņš būtu mājās! Kaul tikai mēs viņu sastaptul Es viņu pielūgšu līdz pat sava mūža beigām. Jā, Kozete, tā tas būs bijis, vai ne? Tieši viņam Gavrošs būs nodevis manu vēstuli. Tagad viss ir skaidrs. Vai tu saproti?

Kozete nekā nesaprata.

— Tev taisnība, — viņa tam teica.

Pa to laiku fiakrs ripoja uz priekšu.

5 nakts, aiz kuras aust diena

Izdzirdējis pie durvīm klauvēšanu, Žans Valžāns pagriezās atpakaļ.

—   Lūdzu, - viņš sacīja vārgā balsī.

Durvis atvērās. Parādījās Kozete un Mariuss.

Kozete metās iekšā.

Mariuss palika uz sliekšņa, atspiedies pret durvju stenderi.

—        Kozetei — ieteicās Žans Valžāns un saslējās savā krēslā, izpletis drebošās rokas, satraukts, bāls kā līķis, drūmu seju, ar neizsakāmu prieku acīs.

Kozete, nespēdama aiz satraukuma atvilkt elpu, pieplaka Žanam Valžānam pie krūtīm.

—   Tēti — viņa izdvesa.

Žans Valžāns aizgrābts murmināja:

—   Kozetei Viņa! Jūs, kundze! Tā esi tu! Ak dievs!

Un, sajutis Kozetes roku apskāvienu, viņš iesaucās:

—   Tu tā esi! Tu esi te! Tu man piedod!

Mariuss, nolaidis plakstus, lai savaldītu asaras, paspēra soli uz priekšu un, cieši sakniebis lūpas, lai aizturētu elsas, nomurmināja:

—   Mans tēvs!

—        Un arī jūs, jūs arī. man piedodat! — teica Žans Valžāns.

Mariusam trūka vārdu, un Žans Valžāns piebilda:

—   Pateicos.

Kozete norāva no pleciem šalli un uzmeta uz gultas cepuri.

—   Tas mani traucē, — viņa noteica.

Un, apsedusies sirmgalvim klēpī, viņa ar burvīgu kustību atglauda atpakaļ viņa sirmos matus un noskūpstīja viņu uz pieres.

Žans Valžāns apmulsis nepretojās.

Kozete, pavisam neskaidri noģizdama, kas notiek, glāstīja sirmgalvi vēl sirsnīgāk, itin kā gribēdama atmaksāt Mariusa parādu.

Žans Valžāns čukstēja:

—   Cik cilvēks ir muļķīgsl Es taču domāju, ka viņu vairs neredzēšu. Iedomājieties, Ponmersī kungs, tajā brīdī, kad jūs nācāt iekšā, es sev sacīju: «Viss ir galā. Te, lūk, ir viņas kleitiņa, esmu nelaimīgs cilvēks, es vairs nekad neredzēšu Kozeti.» Un to es sacīju tai pašā brīdī, kad jūs jau bijāt uz kāpnēm. Es taču biju galīgs muļķis! Redziet, cik cilvēki ir stulbi! Viņi aizmirst dieva žēlastību. Bet žēlīgais dievs saka: «Tu iedomājies, ka visi tevi atstājuši, vientiesi! Nē, nē, tā tas nebūs. Es zinu, ka te ir nabaga sirmgalvis, kuram vajadzīgs eņģelis.» Un eņģelis ierodas, un cilvēks atkal ierauga savu Kozeti, ierauga atkal savu mazo Kozeti! Ak, cik es biju nelaimīgs!

Kādu mirkli viņš nespēja parunāt, pēc tam turpināja:

—   Man patiešām bija vajadzīgs laiku pa laikam kaut uz brīdi redzēt Kozeti. Arī sirdij vajadzīgs kāds kauliņš, ko pagrauzt. Un tai pašā reizē es skaidri jutu, ka esmu lieks. Es mēģināju sev iestāstīt: «Tu viņiem neesi vajadzīgs, paliec savā kaktā, tev nav tiesību viņiem mūžīgi uzmākties.» Ak, paldies dievam, es atkal viņu redzu! Vai tu zini, Kozete, ka tavs vīrs ir ļoti skaists? Ai, cik tev ir jauka izšūdināta apkaklīte, valkā to vesela! Man patīk šis raksts. To tavs vīrs izraudzījās-, vai ne? Bet tev vajadzētu iegādāties kašmira šalli. Ponmersī kungs, atļaujiet man viņu uzrunāt ar «tu»! Tas vairs nebūs ilgi.

Bet Kozete bārās:

—   Cik jūs nejauks, ka mūs tā pamētāt! Uz kurieni tad jūs braucāt? Kādēļ tik ilgi bijāt prom? Agrāk jūsu braucieni neilga vairāk kā trīs četras dienas. Es sūtīju šurp Nikoletu, bet tai vienmēr atbildēja: «Viņa nav.» Kad jūs atgriezāties? Kādēļ mums to nepaziņojāt? Vai jūs zināt, ka esat ļoti pārvērties? Ak, cik jūs esat nejauks, tēt! Jūs esat bijis slims, un mēs to nezinājām! Klausies, Marius, palūko viņa roku, cik tā ir auksta!

—   Un arī jūs esat te! Ponrnersī kungs, tātad jūs man piedodat? — atkārtoja Žans Valžāns.

Atskanot šiem vārdiem, kurus Žans Valžāns jau otru reizi atkārtoja, viss, kas bija sakrājies Mariusa sirdi, izlauzās uz āru, un viņš iesaucās:

—   Kozete, vai tu dzirdi? Viņš atkal to pašu — viņš lūdz no manis piedošanu. Un vai tu zini, Kozete, ko viņš rnan nodarījis? Viņš man izglāba dzīvību. Viņš izdarīja vēl vairāk. Viņš man atdeva tevi. Un pēc tam, kad viņš bija mani izglābis, pēc tam, kad bija atdevis man tevi, vai tu zini, Kozete, ko viņš izdarīja pats ar sevi? Viņš sevi upurēja. Lūk, kas viņš par cilvēku. Un man, nepateicīgajam, man, aizmāršīgajam, man, cietsirdīgajam, man, vainīgajam, viņš saka: «Pateicos!» Kozete, ja es visu savu mūžu pavadītu pie šā vīra kājām, arī tas vol būtu par maz. Barikādei, apakšzemes kanālam, elles ceplim, kloākai — tam visam viņš izgājis cauri manis deļ, tevis dēļ, Kozete! Viņš mani iznesis cauri visām nāvētn, atvairīdams tās no manis un pats tās pieņemdams. Visas pasaules drošsirdība, tikumība, varonība, svētums — tas viss ir viņā! Kozete, šis cilvēks ir eņģelis!

—   Cst! Cst! — Žans Valžāns sacīja pavisam klusu. — Kādēļ tas jāstāsta?

—   Bet jūs! — iesaucās Mariuss dusmās, kurās bija dzirdama dziļa godbijība. — Kādēļ jūs pats to neteicāt? Tā ir arī jūsu vaina. Jūs izglābjat cilvēkiem dzīvību un slēpjat to no viņiem! Jūs darāt vēl vairāk: sevi it kā atklādams, jūs sevi apmelojat. Tas ir šausmīgi!

—   Es teicu patiesību, — atbildēja Žans Valžāns.

—   Nē, — atcirta Mariuss, — patiesība ir patiesība līdz galam, bet jūs to nepateicāt. Jūs bijāt Madlēna kungs, kādēļ jūs to nepateicāt? Jūs izglābāt Žavēru, kādēļ jūs to nepateicāt? Es jums esmu parādā dzīvību, kādēļ jūs to nepateicāt?

—   Tādēļ, ka es domāju tāpat kā jūs. Man likās, ka jums ir taisnība. Man vajadzēja aiziet. Ja jūs būtu zinājis notikumu kloākā, jūs būtu piespieduši mani palikt pie jums. Tādēļ man vajadzēja klusēt. Ja es būtu pateicis, tas būtu visiem par kavēkli.

—   Kādā ziņā? — Mariuss iekaisa. — Vai jūs domājat, ka paliksit te? Mēs jūs vedīsim sev līdzi. Ak dievs, kad

es iedomājos, ka to visu esmu dabūjis zināt tikai nejauši! Mēs vedīsim jūs sev līdzi. Jūs esat daļa no mums pašiem. Jūs esat viņas tēvs un arī mans. Jūs vairs nepa liksit šai drausmīgajā mājā nevienu pašu dienu. Nemaz nedomājiet, ka rīt jūs vēl te būsit.

—  Rīt, — teica Žans Valžāns, — es vairs te nebūšu, bet es nebūšu arī pie jums.

—Ko jūs ar to gribat teikt? — jautāja Mariuss. — Nu ne, mēs vairs neļausim jums braukt projām. Jūs vairs mūs nepainetīsit. Jūs piederat mums. Mēs vairs nelaidīsim jūs vaļā.

—  Šoreiz tas ir nopietni, — piemetināja Kozete. — Mums lejā ir kariete. Es jūs nolaupu. Ja vajadzēs, izlietošu arī spēku.

Un smiedamās viņa grasījās ņemt sirmgalvi klēpī.

—  Jūsu istaba mūsu mājās vēl aizvien jūs gaida, — viņa turpināja. — Kaut jūs zinātu, cik skaists pašreiz izskatās mūsu dārzs! Tik brīnišķīgi zied acālijas! Alejas nokaisītas ar upes smiltīm, un tajās ir daudz violetu gliemežvāciņu. Jūs nogaršosit manas zemenes. Es pati tās laistu. Un vairs nekādās «kundzes», nekāda «Žana kunga» — mēs dzīvojam republikā, un visi uzrunā cits citu ar «tu», vai ne, Marius? Programma ir grozīta. Kaut jūs zinātu, tēt, kādas man bija bēdas: kādā mūra caurumā bija ierīkojis ligzdu sarkankrūtītis, un nejaukais kaķis to ņēma un apēda. Mans nabaga skaistais sarkankrūtītis, kas izbāza galviņu pa savu lodziņu un skatījās uz marfi! Es tā raudāju par viņu. Es būtu varējusi to kaķi nosist! Bet tagad vairs neviens neraud. Visi smejas, visi ir laimīgi. Jūs brauksit mums līdz. Cik priecīgs būs vectētiņš! Jums būs sava dobīte dārzā, jūs to kopsit, un tad mēs redzēsim, vai jūsu zemenes būs tikpat garšīgas kā manas. Un es darīšu visu, ko vien jūs gribat, bet arī jums būs mani jāklausa.

Žans Valžāns viņā klausījās, neko nedzirdēdams. Viņš vairāk klausījās Kozetes balss mūziku nekā vārdu saturu; liela asara — noslēpumainā dvēseles pērle — lēnām riesās viņa acīs. Viņš čukstēja:

—  Tas pierāda, ka dievs ir žēlīgs, — viņa ir te.

—  Tēt! — sacīja Kozete.

Žans Valžāns turpināja:

—  Patiesi, cik skaisti būtu dzīvot kopā. Jūsu koki ir pilni putnu. Es pastaigātos ar Kozeti. Piederēt pie dzīvajiem cilvēkiem, kas sasveicinās cits ar citu, sasaucas pa dārzu, — cik tas ir jauki! Būt kopā jau no paša rīta. Mēs katrs apkoptu kādu kaktiņu dārzā. Viņa mani pacienātu ar savām zemenēm, es ļautu viņai plūkt manas rozes. Tas būtu burvīgi. Tikai…

Viņš apklusa un sacīja klusītiņām:

—   Cik žēl.

Asara nenoritēja, tā aizgāja atpakaļ, un Žans Valžāns to aizstāja ar smaidu.

Kozete saņēma abas sirmgalvja rokas.

—       Ak dievs, — viņa teica, — jūsu rokas kļuvušas vēl aukstākas. Vai jūs esat slims? Vai jums kas sāp?

—       Man? Nē, — atbildēja Žans Valžāns, — es jūtos ļoti labi. Tikai..,

Viņš apklusa.

—  Tikai kas?

—   Es drīz miršu.

Kozete un Mariuss nodrebēja.

—  Mirsit? — iesaucās Mariuss.

—   Jā, bet tas nekas, — teica Žans Valžāns.

Viņš atvilka elpu, pasmaidīja un turpināja:

—        Kozete, tu man iesāki stāstīt, turpini, stāsti tālāk! Tātad tavs sarkankrūtītis ir beigts, runā, lai es dzirdu tavu balsi!

Mariuss kā pārakmeņojies lūkojās sirmgalvī.

Kozete sāpīgi iekliedzās:

—       Tēt, mīļo tēt! Jūs dzīvosit! Jums jādzīvo! Es gribu, lai jūs dzīvojat, vai dzirdat?

Žans Valžāns pacēla galvu un ar dievināšanu raudzījās Kozetē.

—       Jā, jā, aizliedz man mirt! Kas zina, varbūt es paklausīšu. Es jau taisījos mirt, kad atnācāt jūs. Tas mani aizturēja, man likās, ka es atkal atdzīvojos.

—       Jūs esat pilns spēka un dzīvības, — iesaucās Mariuss. — Vai jūs domājat, ka tā var nomirt? Jums Ir bijušas bēdas, bet to vairs nebūs. Vienīgi man jālūdz no jums piedošana, un es to lūdzu, uz ceļiem nometies. Jūs dzīvosit, dzīvosit kopā ar mums un dzīvosit ilgi. Mēs ņemsim jūs līdzi. Kopš šā brīža mums abiem būs tikai viena doma — jūsu laime!

—   Jūs taču redzat, — atsāka Kozete caur asarām, arī Mariuss saka, ka jūs nemirsit.

Žans Valžāns joprojām smaidīja.

—   Ja arī jūs paņemsit mani pie sevis, Ponmersī kungs, vai tad es nebūšu tas pats, kas esmu? Nē, dievs ir domājis tāpat kā jūs un es, un viņš negroza savu lēmumu; man jāaiziet. Nāve ir labākais atrisinājums. Dievs zina labāk nekā mēs, kas mums vajadzīgs. Lai jūs esat laimīgi, lai Ponmersī kungam pieder Kozete, lai jaunība savienojas ar rīta gaismu, lai vienmēr ap jums, mani bērni, zied ceriņi un dzied lakstīgalas, lai jūsu dzīve kļūst kā saules apmirdzēts mauriņš, lai visi debesu prieki pilda jūsu dvēseles, bet es vairs nekam neesmu derīgs, man ir jāmirst; tā tam jābūt, un tā ir labi. Saprotiet taču, būsim prātīgi, tagad vairs nav nekas darāms, es jūtu, ka visam ir beigas. Pirms stundas es biju zaudējis samaņu. Un pagajušajā naktī es izdzēru visu šo ūdens krūzi. Cik tavs vīrs ir labs, Kozete! Tu ar viņu saderi daudz labāk nekā ar mani.

No durvīm atskanēja troksnis. Ienāca ārsts.

—   Labdien un ardievu, dakter, — sacīja Žans Valžāns. — Te ir mani nabaga bērni.

Mariuss piegāja pie ārsta. Viņš tam pateica tikai vienu vienīgu vārdu «Kungs? …», bet balss noskaņā, ar kādu šis vārds tika izteikts, bija nojaušams vesels jautājums.

Uz šo jautājumu ārsts atbildēja ar īsu un izteiksmīgu skatienu.

—  Ja mums kas nepatīk, — teica Žans Valžāns, — tas vēl nedod tiesību kurnēt uz dievu.

Iestājās klusums. Visiem sažņaudzās sirds.

Žans Valžāns pagriezās pret Kozeti. Viņš sāka tajā cieši lūkoties, it kā gribētu paņemt tās tēlu līdzi mūžībā. Tajā tumsas dzelmē, kurā jau bija nokāpis, viņš vēl bija spējīgs sajūsmināties, raugoties Kozetē. Viņas maigās sejiņas atspulgs apgaismoja tā bālo seju. Arī kapam var būt savs iepriecinājums.

Ārsts pataustīja viņa pulsu.

—   Ak, jūs tie esat, pēc kuriem viņš tā ilgojās, — ārsts čukstēja, uzlūkodams Kozeti un Mariusu.

Un, pieliecies Mariusam pie auss, viņš pavisam klusu piebilda:

—   Par vēlu.

Žans Valžāns, kas gandrīz nenolaida acu no Kozetes, uzmeta skaidru skatienu Mariusam un ārstam. No viņa lūpām atskanēja tikko dzirdami vārdi:

—   Nomirt ir nieks, briesmīgi ir vairs nedzīvot.

Pēkšņi viņš piecēlās. Tāda spēku atgriešanās dažkārt ir agonijas pazīme. Stingrā gaitā viņš piegāja pie sienas, atvirzījis sānis Mariusu un ārstu, kuri gribēja viņam palīdzēt, noņēma no sienas mazo vara krucifiksu, kas tur karājās, un, brīvi kustēdamies kā pilnīgi vesels cilvēks, atkal apsēdās savā krēslā, un, uzlicis uz galda krucifiksu, sacīja skaļā balsī:

—   Lūk, lielais moceklis.

Pēc tam viņa krūtis noplaka, galva noslīga, il kā to būtu pārņēmis nāves skurbums, un uz ceļiem noliktas rokas sāka tvarstīties gar bikšu drēbi.

Kozete turēja viņu aiz pleciem, šņukstēja un mēģināja ar viņu runāt, bet tas viņai neizdevās. No vārdiem, kurus pavadīja rūgtas asaras, varēja izšķirt: «Tēt! Nepametiet mūs! Vai tas var būt, ka mēs esam jūs atraduši tikai tādēļ, lai atkal pazaudētu?»

Agonija mēdz rnest līkumus. Tā nāk tuvāk, attālinās, paiet uz kapa pusi un atkal pagriežas pret dzīvību, Miršana notiek, it kā taustoties.

Žans Valžāns pēc šā pusnesamaņas mirkļa mazliet atlaba, papurināja galvu, it kā gribēdams nokratīt tumsu, un atkal atguva gandrīz skaidru apziņu. Viņš saņēma Kozetes piedurknes galu un noskūpstīja to.

—   Viņš atdzīvojas, dakter! Viņš atdzīvojas! — iesaucās Mariuss.

—   Jūs abi esat tik labi, — sacīja Žans Valžāns. — Es jums pateikšu, kas mani sāpināja. Mani sāpināja tas, Ponmersī kungs, ka jūs negribējāt aiztikt to naudu. Si nauda tiešām pieder jūsu sievai. Es jums tūlīt visu izskaidrošu, mani bērni, tieši tāpēc es esmu tik priecīgs, jūs redzot. Melnais ahāts nāk no Anglijas, baltais ahāls nāk no Norvēģijas. Tas viss ir uzrakstīts tai lapā, kuru jūs lasīsit. Rokassprādzēm kaltās slēdzes es izgudroju aizstāt ar lietajām. Tās ir skaistākas, labākas un lētākas. Vai jūs saprotat, cik daudz naudas var ar to nopelnīt? Tātad Kozetes bagātība pieder "viņai likumīgi. Es jums pastāstu šos sīkumus tādēļ, lai jums būtu mierīgs prāts.

Bija uznākusi durvju sarga sieva un raudzījās iekšā pa puspievērtajām durvīm. Kaut gan ārsts viņai lika iet projām, tas tomēr nespēja aizkavēt gādīgo sieviņu uzsaukt mirējam:

—   Vai jūs nevēlaties mācītāju?"

—   Viņš jau ir te, — atbildēja Žans Valžāns.

Un viņš parādīja ar pirkstu virs savas galvas, kur it kā redzētu kādu.

Iespējams, ka bīskaps tiešām bija klāt šai brīdī, kad notika šķiršanās no dzīves.

Kozete lēnām aizlika viņam aiz muguras spilvenu.

Žans Valžāns atsāka:

—   Ponmersī kungs, es jūs ļoti lūdzu, esiet bez bažām! Šie sešsimt tūkstoši franku patiesi pieder Kozetei. Visa mana dzīve būtu bijusi veltīga, ja jūs atteiktos tos izlietot! Mēs bijām daudz sasnieguši šo stikla izstrādājumu izgatavošanā! Mēs varējām konkurēt ar tā sauktajām Berlīnes rotaslietām. Vai tad ar tiem maz varēja salīdzināt, piemēram, Vācijas melnstiklu? Viens gross — divpadsmit duču — lieliski noslīpētu krellīšu maksā tikai trīs frankus.

Kad mirst kāda mums dārga būtne, mēs uz to skatāmies tā, it kā gribētu to piekalt, aizturēt ar savu skatienu. Kozete rokrokā ar Mariusu stāvēja Žana Valžāna priekšā, mēmi aiz sāpēm, drebēdami un izmisuši, nesaprazdami, kādus vārdus nāvei sacīt.

Ar katru brīdi Žans Valžāns kļuva nevarīgāks. Viņš dzisa arvien vairāk un vairāk, tuvojās tumsas horizontam. Viņa elpa bija kļuvusi saraustīta, brīžiem to pārtrauca gārdzieni. Viņam bija grūti pakustināt roku, viņa kājas bija bez dzīvības, bet tai pašā laikā, jo vairāk pieauga miesas vājums un locekļu nevarība, jo skaidrāk izpaudās un atplauka sejā dvēseles diženums. Acīs jau spulgoja mums nepazīstamas pasaules gaisma.

Viņa smaidošā seja kļuva aizvien bālāka. Viņā vairs nebija dzīvības, tas bija kaut kas cits. Viņa elpa kļuva aizvien vājāka, skatiens dziļāks. Tas bija mirējs, kuram aiz muguras jaušami spārni.

Viņš pamāja Kozetei, lai tā pienāk tuvāk, pēc tam Mariusam; acīmredzot tie bija pēdējās stundas pēdējie mirkļi, un viņš sāka runāt tik vājā balsī, kas šķita nākam no tālienes, it kā starp viņiem tagad būtu radusies siena.

—   Nāc tuvāk, nāciet tuvāk abi divi! Es jūs ļoti mīlu. Ai, cik labi ir tā mirt! Arī tu mani mīli, mana Kozete. Es zināju, ka tu vienmēr esi bijusi pieķērusies savam vecītim. Cik tu esi mīļa, aizlikdama man aiz muguras spilvenu! Tu mazliet paraudāsi par mani, vai ne? Ne pārāk.

Es negribu, lai tu pa īstam bēdātos. Jums vajag vairāk priecāties, mani bērni. Aizmirsu jums pateikt, ka ar sprādzēm bez spraudekļa varēja nopelnīt vairāk nekā ar visu pārējo. Gross — divpadsmit duču — izmaksāja desmit franku, bet to pārdeva par sešdesmit. Tiešām, tas bija labs veikals. Tādēļ nevajag brīnīties par sešsimt Ilīkstošiem franku, Ponmersī kungs. Tā ir godīgi nopelnīta nauda. Jūs varat mierīgu prātu būt bagāti. Jums vajag iegādāties karieti, laiku pa laikam ložu teātrī, skaistus balles tērpus; mana Kozete, jums vajag sarīkot saviem draugiem labas pusdienas un būt ļoti laimīgiem. Es nupat rakstīju Kozetei. Viņa atradīs manu vēstuli. Viņai es novēlu arī abus svečturus, kas stāv uz kamīna. Tie ir sudraba, bet man tie ir kā zelta, kā dimanta; parastās sveces, ko tajos ieliek, pārvēršas par vaska svecēm. Es nezinu, vai tas, kas man tos uzdāvināja, ir mierā ar mani tur augšā. Esmu darījis visu, ko vien varēju. Mani bērni, neaizmirstiet, ka es esmu nabags, aprociet mani kaut kur nomalītē un uzlieciet virsū akmeni, lai tikai iezīmētu vietu. Tāda ir mana vēlēšanās. Nekāda vārda uz akmens. Ja Kozete gribēs mani kādreiz apciemot, tas man darīs prieku. Arī jūs, Ponmersī kungs. Man jums jāatzīstas, ka es ne vienmēr esmu jūs mīlējis; lūdzu man to piedot. Tagad viņa un jūs esat priekš manis viens. Esmu jums ļoti pateicīgs. Es jūtu, ka Kozete ar jums būs laimīga. Kaut jūs zinātu, Ponmersī kungs, cik ļoti esmu priecājies par viņas skaistajiem, sārtajiem vaidziņiem; kad redzēju viņu mazliet bālāku, es kļuvu skumīgs. Kumodē ir viena piecsimt franku banknote. Es to neesmu aizticis. Tā ir nabagiem. Kozete, vai tu redzi savu kleitiņu tur uz gultas? Vai tu to pazīsti? Bet kopš tā laika ir pagājuši tikai desmit gadi. Cik ātri aizskrien laiks! Mēs bijām laimīgi. Tam tagad beigas. Neraudiet, mani bērni, es neaizeju nekur tālu. Es jūs redzēšu no turienes. Jums būs tikai jāparaugās naktī, un jūs mani redzēsit smaidām. Kozete, vai &lt;u atceries Monfermeiju, tu biji mežā un ļoti baiļojies? Vai tu atceries, kā es pacēlu aiz stīpas tavu ūdens spaini? Tā bija pirmā reize, kad es pieskāros tavai nabaga roķelei. Tā bija tik auksta! Ak, jaunkundz, cik jums toreiz bija sarkanas rokas, un cik baltas tās ir tagad! Un lielā lelle! Vai tu to atceries? Tu to nosauci par Katrīnu. Tev bija tik žēl, ka nebiji paņēmusi to līdzi uz klosteri! Cik bieži tu mani smīdināji, manu mīļo eņģelīti Kad bija nolijis lietus, tu meti straumītēs salmiņus un noskatījies, kā tie aizpeld. Reiz es tev uzdāvināju raketi no kārkla klūdziņām un vēdekli ar dzeltenām, zilām un zaļām spalvām. Tu laikam to būsi aizmirsusi. Maziņa tu biji tāda draiskule! Tu labprāt rotaļājies. Tu piekāri ķiršogas pie ausīm. Tas viss jau pieder pagātnei. Mežs, kam es gāju cauri kopā ar savu meitiņu, koki, zem kuru zariem mēs pastaigājāmies, klosteris, kur mēs slēpāmies, rotaļas, jaukie bērnības smiekli — tas viss jau pārvērties par ēnu. Bet es biju iedomājies, ka tas man pieder. Lūk, kur slēpās mana muļķība. Tenardjē bija ļauni cilvēki. Viņiem vajag piedot. Kozete, tagad ir pienācis brīdis pateikt tavas mātes vārdu. Viņu sauca — Fantina. Iegaumē šo vārdu? Fantina. Nometies uz ceļiem katru reizi, kad to izrunāsi. Viņa tika daudz cietusi. Viņa tevi ļoti mīlēja. Viņa bija tikpat nelaimīga, cik tu esi laimīga. Tas ir dieva nolikums. Viņš ir tur augšā, viņš mūs visus redz un zina, ko viņš dara savu milzīgo spīdekļu vidū. Tagad, mani bērni, es aizeju. Mīliet viens otru vienmēr! Pasaulē nav nekā lielāka kā mīlēt vienam otru. Padomājiet kādreiz par nabaga veco vīru, kas te nomiris. Ak, mana Kozete, tā nav mana vaina, ka es visu šo laiku neesmu tevi redzējis, tas man plosīja sirdi; es aizgāju līdz tavas ielas stūrim; cilvēki, kas mani redzēja, droši vien noturēja mani par savādnieku, es izskatījos kā vājprātīgs, vienreiz izgāju no mājām pat bez cepures. Mīļie bērni, es vairs nevaru skaidri saredzēt, man vēl bija daudz kas sakāftis, bet vienalga. Atcerieties dažreiz mani! Lai dievs jūs svētī! Nezinu, kas ar mani notiek, es redzu kādu gaismu. Nāciet vēl tuvāk! Es mirstu laimīgs. Ļaujiet man uzlikt rokas uz jūsu mīļajām galvām!

Kozete un Mariuss, izmisuma pilni, asaru smacēti, noslīga viņa priekšā uz ceļiem, katrs pie savas Žana Valžāna rokas. Sīs cēlās rokas vairs nekustējās.

Viņš bija atkritis atpakaļ, viņu apspīdēja abu svečturu gaisma; bālā seja raudzījās uz debesīm, yiņš ļāva Kozetei un Mariusam apklāt viņa rokas ar skūpstiem; viņš bija miris.

Nakts bija bez zvaigznēm un tumša, tumša. Droši vien šai tumsā stāvēja kāds liels eņģelis plaši izplestiem spārniem, gaidīdams aizlidojošo dvēseli.

6 Zāle apslēpj, lietus Izdzēš

Pērlašēza kapsētā kopējā kapa tuvumā, tālu no kapu pilsētas greznā kvartāla, tālu no visām tām fantastiskajām kapu vietām, kas izstāda mūžības priekšā kroplīgās nāves modes, kādā vientuļā stūrītī pie veca mūra žoga zem lielas īves, ap kuru vijas tīteņi, starp vārpatām un sūnām guļ kāds akmens. Sis akmens, tāpat kā citi, nav ticis pasargāts no laika spitālības, no pelējuma, ķērpjiem un putnu mēsliem. Tas kļuvis lietū zaļš un laika gaitā nomelnējis. Tā tuvumā nav nevienas taciņas, uz šo pusi nevienam netīk nākt, jo te saaugusi liela zāle un tūlīt samirkst kājas. Tiklīdz uzspīd saule, šurp salien ķirzakas. Visapkārt šalc lāčauzu skaras. Pavasarī kokā dzied sarkankrūtīši.

Sis akmens ir pavisam kails. To atskaldot, paturēts -prātā tikai tas, lai akmens būtu noderīgs kapam, un parūpējušies tikai par to, lai tas būtu pietiekami garš un pietiekami plats, lai apsegtu cilvēku.

Tajā nav iekalts neviens vārds.

Vienīgi pirms vairākiem gadiem kāda roka bija uzrakstījusi uz tā ar zīmuli šīs četras rindiņas, kas pamazām, lietus un putekļu deldētas, kļuva aizvien grūtāk salasāmas un tagad droši vien jau pavisam izdzisušas;

Viņš dus. Kaut vajāja to liktenis it bargs,

Viņš dzīvoja, kamēr tam eņģelis bij sargs,

Viņš miris. Mierīgi tam acis vērās ciet,

Tāpat mēdz uznākt nakts, kad diena dusēt Iet.

PASKAIDROJUMI

Ceturtā daļa PLIME IELAS IDILLE UN SENDENI IELAS EPOPEJA

100.  Ipp.

Prūsijs Otrais (2. gs. p. m. ē.) — Bitīnijas karalis, romiešu sabiedrotais, kas 183. g. p. m. e. romiešiem nodeva Hannibalu.

Karalis Iveto — Francijā populārs teiksmaina karaļa personāžs: miermīlīgs, labsirdīgs, aizvien ar papīra cepurīti galvā. So personāžu radījis Beranžē ar savu pamfletu par Napoleonu Pirmo 1808. gadā.

Protektors — 17. gadsimta angļu buržuāziskās revolūcijas vadoņa Olivera Kromvela (1599—1658) tituls (lords protektors). Pēc Kromvela nāves Anglijā atjaunojās monarhija, un 1(560. gadā tron! atgriezās Stjuartu dinastija (Čārlzs II).

101.  Ipp.

9. termldors (1794. g. 27. jūlijs) — kontrrevolūcijas apvērsuma diena pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā; Robespjēru un viņa piekritējus giljotinēja, jakobīņu diktatūru iznīcināja, sākās revolūcijas etplūdi, kas sagatavoja ceļu Napoleonam.

103. Ipp.

Gijoms de Vērs — rakstnieks morālists un politisks darbinieks, Kas palīdzēja Anrī IV nākt pie varas.

Barikāžu diena — 1588. gada 12. maija Parīzes zemāko tautas slāņu sacelšanās pret Anrī III, pieprasot atpakaļ pilsētai brīvību. Raralis aizbēga, un vara neilgu laiku atradās Parīzes pašvaldības — amatnieku un sīktirgotāju — rokās. Taču turīgie pilsētnieki, nobijušies no sacelšanās, atvēra Parīzes vārtus Anrī Burbona, vēlākā Anrī IV, karaspēkam.

105. Ipp.

Iturblds (1783—-1824) — Meksikas reakcionārās politikas darbinieks, viens no indiāņu sacelšanās apspiedējiem. Spekulēdams ar tautas nacionālās atbrīvošanās centieniem, 1821. gadā viņš pasludināja Meksikas (Spānijas kolonijas) atdalīšanos no tolaik revolucionārās Spānijas; 1822. gadā izsludināja sevi par Meksikas valdnieku Augustinu I, bet drīz tika gāzts un izraidīts. Par mēģinājumu atjaunoti Meksikā impēriju viņu apcietināja un nošāva.

106. Ipp.

Pēc 1830, gada franču revolūcijas karaļa troni ieņēma ollgarhijas Ieliktenis — «pilsoņu karalis» Luijs Filips; 1688. gadā pēc tā saucamās «slavenās revolūcijas» Anglijā karaļa troni buržuāzija nosēdināja Džordžu III,

107. Ipp.

1830. gadā 15. martā Deputātu palāta ar 221 balsī (no -102) pieņēma lēmumu paziņot savu opozīciju Sarlam X; tas bija jūlija revolūcijas prologs.

Lafaijets (1757—1834) — 18. gs. beigās un 19. gs. pirmajā trešdaļā franču politisks darbinieks, mērenais liberālis — «koristituclonālists»; pirmās franču buržuāziskās revolūcijas dalībnieks; restaurācijas laikā viņam bija ievērojama loma liberālajā kustībā, vM guva plašu popularitāti; jūlija revolūcijas laikā bija nacionālās gvardes komandieris; 1832. gadā atlūdzās no amata.

…aizstāja Reirnsas katedrāli. Līdz pirmajai franču buržuāziskajai revolūcijai Francijas karaļus kronēja Reimsas katedrālē.

109. Ipp.

Ankona — cietoksnis Itālijas austrumu piekrastē, pāvesta apgabalā, ko 1832. gadā okupēja franču karaspēks, jo Luijs Filips negribēja pieļaut, ka Austrija valdītu Itālijā. Sakarā ar Francijas valdības banku politikas pārmaiņām 19. gs. četrdesmito gadu vidū attiecības ar Angliju pasliktinājās. 1844. gadā Francijas valsts orgāni arestēja Haiti salā (Francijas kolonijā) Anglijas konsulu Pričardu, ko apvainoja kūdīšana pret Franciju; šis notikums draudēja Izvērsties bruņotā sadursmē ar Angliju; Luijs Filips atzina par labāku piekāpties. Francijas valdība formāli atvainojās un samaksāja naudas atlīdzību Pričardam.

Vainā — ciems Francijā, kur 1792. gada 2. septembri Francijas revolucionārais karaspēks, ko vadīja Dimurjē un Kellermanis, pirmo reizi sadūrās ar Braunšveigas hercoga komandēto sabiedroto karaspēku. Pēc veselas diena5 » artilērijas kaujas prūši atkāpās. 5ī pirmā veiksme stipri pacēla franču armijas kaujas garu; pec mēneša franči sakāva angļu karaspēku kaujā pie Zernapas.

110. Ipp.

Transnonena iela — tur 1834. gadā buržuāzija zvērīgi izrēķinājās ar Parīzes amatniekiem un strādniekiem, kas bija sacēlušies pret valdību.

111. Ipp.

Abd-el-Kaders — emīrs, karoja pret Franciju Alžīrljas neatkarības dēļ; 1847. gadā saņemts gūstā un ar visu ģimeni atvests uz Franciju, nepildot viņam doto solījumu ļaut aizbraukt uz Aleksandriju.

Blēja — cietoksnis Biskajas līča piekrastē, kur 1832. gadā lika ieslodzīta Luvela nogalinātā Berī hercoga atraitne, kas bija izcēlusies Marseļā, pretendēdama uz Francijas troni savam dēlam.

Deics — viens no Berī hercogienes piekritējiem, kas vēlāk viņu izdeva jūlija monarhijas ministram Tjēram par lielu naudas summu (apmēram 1 miljonu franku).

&lt;rPrincis Vienlīdzība». — Karaļa Luija Filipa tēvs piedalījās pirmajā franču buržuāziskajā revolūcijā ar Filipa Egalitē (Vienlīdzība) vārdu. 1793. gadā viņš tika notiesāts uz nāvi par mēģinājumu sarīkot rojālistu apvērsumu.

112. Ipp.

MonsenmiŠelas dzelzs krātiņu. — Senmišelas abatiste, vec9 klosteris klinšainā salā pie Normandijas krastiem, no 17. gadsimta bija valsts cietums, kur pielietota viduslaikos piekoptā spīdzināšana: cietumnieku ieslēdza, dažkārt uz vairākiem gadiem, šaurā, zemā kazemātā, kurā viņš nevarēja ne izstiepties, ne pakustēties.

Kapets — oficiālais Luija XVI vārds pēc 1792. gada 10, augusta tautas sacelšanās, kad viņu gāza no troņa. Tāpat kā visiem muižniekiem, viņam lika atteikties no titula un saukties savā uzvārdā,

113. Ipp.

Luijs Blāns (1811—1832/ — sīkburžuāziskais sociālists, viens no ievērojamākajiem 1848. gada franču buržuāziskās revolūcijas darbiniekiem, sarakstījis vairākus vēsturiskus darbus, starp citu, arī «Desmit gadu vēsturi», kurā asi kritizēta jūlija monarhija.

Kazimirs Perļe — bagāts baņķieris, viens no finansu oligarhrjas dūžiem, kas saimniekoja Francijā Luija Filipa laikā; 1831. gadā atradās ministru padomes priekšgalā; viens no lielākajiem bendēm pēc Lionas pirmās audēju sacelšanās.

114. Ipp.

Republikānis Pleski ar grupu sazvērnieku 1835. gadā bija nodomājis nogalināt Luiju Filipu: nolicis elles mašīnu uz ceļa, pa kuru brauca karalis.

119. Ipp.

Poliņaks — karaļa Sarla X ministrs un personisks draugs, krass reakcionārs. 1829. gadā viņš atradās ultrarojālistiskās valdības priekšgala un bija galvenais iedvesmotājs jūlija ordonansēm (karaļa pavēles par tikko ievēlētās Deputātu palātas atlaišanu, vēlēšanu cenza grozījumi utt.). Sīm ordonansēm sekoja jūlija revolūcija.

120. Ipp.

Ferdinands VIī (1783—1833) — Spānijas karalis, ko Napoleons piespieda atdot troni Zozefam Bonapartam. Pēc Napoleona krišana atgriezies Spānijā, Ferdinands VII atdeva valstī pilnīgā jezuītu un citu klosteru ziņā. 1823. gadā izlietoja Svētās savienības palīdzību pret savu sacēlušos tautu.

Miguels (1802—1866) 1828. gadā piesavinājās varu no sava brāja — Portugāles karaļa dona Pedro, iznīcināja liberālo konstitūciju un ieviesa nežēlīgu terora sistēmu. Valstī sākās pilsoņu karš, un Miguels 1834. gadā bija spiests no troņa atteikties.

123. Ipp.

Ziske — viens no lielākajiem jūlija monarhijas finansistiem un rūpniekiem, 1831. gadā — policijas prefekts.

129. Ipp.

Ķugurda — slepena republikāņu biedrība Eksas pilsētā (Francijā). 133. Ipp.

Sabiedriskais līgums (1762) — slavenais Ruso darbs. Daudzas tā tēzes ņemtas par pamatu tā sauktajai Otrā gada konstitūcijai, ko 1793. gadā pieņēma jakobīņu Konvents.

140. Ipp.

Deviņpadsmit gadus vecais Viktors Eskuss un sespndsmilfMidlgiil» Ogists lebrā — romantismam tuvi dzejnieki, jūlija revolūcijas IHm ciņu dalībnieki — 1832. gadā pēc savas lugas «Raimons» nevoll&lt;&gt; m » izdarīja pašnāvību.

150. Ipp,

Ganss — vācu profesors, jurists, 1826. gadā katedras vndllajs liet lines universitātē; cīnījās pret tiesību reakcionaro «vēsturisko skolu», kuras priekšgalā atradās Saviņī.

152. Ipp.

Dienas Lapa» (Quotldlenne) — restaurācijas laika reakcionārs laikraksts, kas cildināja troni un altāri,

155. Ipp.

Gijoms Lamuaņons — Parīzes parlamenta priekšsēdētājs, kura laikā radīja parkus Lenotrs.

187. Ipp.

«Vestāliele» — Dezožjē (1772—1827) parodija par tāpat nosaukto Spontīni operu; Spontini «Vestālicte» pirmo reizi uzvesta Parīzē Napoleona laikā.

231. Ipp.

Zaks Kalo (1592—1635) — ievērojams franču mākslinieks vara griezējs, savdabīgas reālistiskas groteskas meistars.

258.  Ipp.

Marķīzes Rambuijē salons Parīzē 17. gs. vidū kjuva par manierīgas un izsmalcinātās aristokrātiskās kultūras centru. Sā salona pulciņš izvirzīja sev par uzdevumu ieviest franču literatūrā aristokrātu žargonu. Pulciņa locekjus izsmēja Moljērs savā komēdijā «Smieklīgās klīres».

Brinumu galms viduslaiku Parīzē — vietas, kuras apdzīvoja sabiedrības padibenes, kas runāja īpašā žargonā — argo. Viktors Igo to aprakstījis «Parīzes Dievmātes katedrālē».

259.  Ipp.

Žans Bars (17. gs), marķīzs Dikēns (17. gs), Sifrēns de Sentropess (18. gs.) un barons Diperē (19. gs. pirmajā pusē) — slaveni Francijas jūras flotes virsnieki, ar kuru vārdiem saistās franču flotes lielākas uzvaras.

263. Ipp.

Tines karaliste — tā viduslaiku Parizē dēvēja savdabīgo profesionālo ubagu un zag|u brālību; viņi dzīvoja Brīnumu galmā, un par viņiem valdīja pašu izraudzīts vadonis — «karalis».

272. ipp.

Tirgo (1727—1781) — franču ekonomists, fiziokrātu skolas Ievērojamākais pārstāvis; Markss fiziokrātus sauca par «politiskās ekonomijas tēviem».

273. Ipp.

Reiifs de la Bretons (1734—1806) — franču rakstnieks, zemnieka dēls, savos daudzsējumu romānos rādījis rupju netikumu ainas, attēlodams tās naturālistiskā atklātībā.

Zakērija — liela franču zemnieku sacelšanās 1358. gadā. Nosaukums cēlies no nievājošās iesaukas «Vientiesis Zaks», kā feodāļi saukāja zemniekus. Vārds «žakērija» kļuvis Francijā par zemnieku nemieru apzīmējumu.

275. Ipp.

Briarejs — milzis simtrocis ar piecdesmit galvām, Debess un Zemes dēls, sacēlies pret Jupiteru, par to iesviests jūrā un piekalts pie Etnas vulkāna (romiešu mitoloģija).

298. Ipp.

Foblass — bezsirdigs izvirtulis, 18. gs. franču rakstnieka Luvē de Kuvrē dēku romāna «Kavaliera Foblasa piedzīvojumi» (1787. g.) varonis.

315. Ipp.

Pepēns — sīks koloniālpreču tirgotājs un Morē — sedlinieks, 1830. un 1832. gada tautas sacelšanās dalībnieki; vēlāk pievienojās Fieski un 1836. gadā tika sodīti ar nāvi.

317. Ipp.

1832. gada maija beigās no holeras mira reakcionārais ministrs Kazimirs Perjē, kam tika sarīkotas lepnas bēres. Uz to atbildēdama, liberālā buržuāzija noorganizēja manifestāciju ar to pašu sērgu mirušā Lamarka bērēs. Lamarks kā bijušais impērijas ģenerālis bija tuvs republikāņiem un vispār ļoti populārs. Lamarka bēres radīja nemierus Parīzē un 1832. gada 5./6. jūnijā izvērtās par sacelšanos ar barikāžu kaujām; sacelšanos nežēlīgi apspieda regulārais karaspēks un nacionālā gvarde.

321. Ipp.

Aldas — tā dēvē 15.—16. gs. slaveno itāliešu grāmatiespiedēju Aldu izdotās grāmatas.

324.   Ipp.

Moljēra lugā «MiŽantrops» patiesības meklētājs Alsests tēlots pretstatā Filintam, kas apradis ar dzīvi karaļa pilī un mēģina pie šās dzīves pieradināt arī Alsestu.

325.   Ipp.

Žans Suāns — Bretaņas ogļracis, kontrabandists, viens no kontrrevolucionārās šuānu sacelšanās vadoņiem; ar franču muižnieku un garīdznieku kūdīšanu un Anglijas atbalstu šī sacelšanās tika organizēta Vandejas un Bretaņas zemnieku vidū pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā.

Žanns — barikādes vadonis un republikāņu organizators Senmerī ielā, viens no populārākajiem 1830. un 1832. gada tautas sacelšanās varoņiem.

327.  ipp,

īerē -— abats, ar Luija XV favorītes marķīzes Pompadilras protekciju iecelts par Francijas finansu ģenerālkontrolierl; tauta viņu neieredzēja. Kad 1774. gadā viņu atcēla un nomainija ar Tirgo, Parīzes ielās ļaudis dedzināja izbāzeņus, kas atgādināja neciešamo abatu.

Pjērs Rami (jeb Ramē) (1515—1577) — liels franču zinātnieks un filozofs, kuru paT uzstāšanos pret sholastisko viduslaiku zinātni vajāja tolaiku zinātnes cietoksnis — Sorbonnas universitāte. Berilija naktī viņš tika zvērīgi nogalināts savā darba kabinetā. Slepkavībā noteikti piedalījies viens no viņa pretiniekiem — Sorbonnas profesors Žans Sarpantjē. Kad Ruso dzīvoja Šveicē (Neišateles apgabalā, Motjē pilsētiņā), grupa ļaužu, reakcionāro garīdznieku sakūdīta, apmētāja akmeņiem viņa mājas durvis un logus.

De Lambāla kundze — tautas reieredzētās karalienes Marijas Antuanetes uzticības persona, iepīta rojālistu intrigās, pūļa nogalināta 1792. gada septembri. Restaurācijas laikā daudzus Burboniem nevēlamus cilvēkus vainoja viņas nāvē. Starp citu, šā iemesla dē| Aviņonā tika nogalināts Napoleona maršals Brins.

Zehi bandas — rojālistu organizācijas termidora reakcijas laikā Francijas dienvidos; it kā aizsargādami zemes īpašumus, viņi sarīkoja asiņainus slaktiņus republikāņu vidū.

Rokas apsēja bruņinieki — Angulemas hercoga rojālistlskle pavadoņi 1814. gadā, kad viņš izcēlās Bordo pilsētā.

328.  Ipp.

Juvenāls (GO—144) — slavens romiešu dzejnieks satiriķis. Viņa sešpadsmit atstātajās satīrās ar lielu spēku šaustīti Romas aristokrātijas trūkumi un pagrimšana.

«Annāles» — viens no ievērojamākajiem Romas vēsturnieka Tacita (1.—2. gs.) darbiem, kurā aprakstīta Romas ķeizaru vēsture no Augusta nāves līdz Nerona nāvei.

Palmas trimdinieks. — Pēc baznīcas teikām, viens no divpadsmit apustuļiem, evaņģēlists Jānis, par Kristus mācības sludināšanu izsūtīts trimdā uz Patmas salu, tur viņš it kā redzējis parādibu, kas izveidojusi Apokalipses grāmatas saturu; tajā miglainās un drūmās ainās izcelts pasaules grēcīgums un tai paredzamais baigais posts.

Ninive — Asīrijas valsts (ap 14.—7. gs. p. m. ē.) galvaspilsēta, kas aizņēmusi lielu teritoriju, senatnē pazīstama ar iedzīvotāju bagātību un izlaidībām.

Bābele — viena no vecākajām Babilonijas pilsētām, kas saglabāja savu nozīmi politiskajā, ekonomiskajā un kultūras dzīvē no 3000. gada līdz 300. gadam p. m. ē. Vēlākajā kristīgajā, īpaši apokaliptiskajā literatūrā Bābele figurēja kā ārēja diženuma, greznības un izvirtības simbols. i

Sodoma — pēc bībeles, pilsēta Jordānas upes ielejā; tās Iedzīvotāji izcēlušies ar briesmīgu izvirtību un ar to izpelnījušies dieva dusmas; kopā ar Gomoru un vēl dažām pilsētām Sodoma nodedzināta ar debesu uguni un iegrimusi bezdibenī.

329.  Ipp.

Kajs Verress (2. gs. p. m. ē.) — Romas vietnieks Sicīlijā, kas ļaunprātīgi izmantojis varu saviem personiskajiem mērķiem. Pazīstams no Cicerona apsūdzības runām.

Gajs Cēzars Kaligula — Romas ķeizars (37—41); pieprasījis, lai tauta viņam parādītu dievišķu godu, izputinājis Romu ar neprātīgu greznību, konfiskācijām un nepieļaujamiem nodokļiem. Viņu nogalināja pretoriāņi.

Rubikona. — 49. gadā, dodamies no Gallijas pret Pompeju, Jūlijs Cēzars pārgāja Rubikonas upīti, kas šķīra iekaroto Galliju no īstajām Romas zemēm. Ar to Cēzars paziņoja atklātu karu pret Romas republiku.

Vitellijs — viens no četriem Komas valdniekiem, kas drīz nomainīja cits citu pilsoņu kara laikā 1. gs. vidū; dziļi amorāla personība; Vitellijs kļuva par ķeizaru 69. gadā, un jau pēc dažiem mēnešiem tauta viņu vārda tiešā nozīmē saplosīja.

Klaudijs — Romas valdnieks (41—55); valdīšanā Ieturējis kompromisu starp senajiem patriciešiem un jātniekiem. Viņu noindējusi paša sieva Agripīna, gribēdama nodrošināt troni savam dēlam Neronam.

Marks Aurēlijs Karakalla — Romas valdnieks (211—217), pazīstams ar savu asiņaino valdīšanu un Iekaroto zemju aplaupīšanu; nonāvējis savu brāli Getu un sodījis ar nāvi 20 000 brāļa piekritēju, viņu nogalinājuši paša kareivji.

Lūcijs Aurēlijs Kommods — Romas ķeizars (180—192), cietsirdīgs despots. Pēc senāta lēmuma viņu nožņaudzis gladiators.

Hēliogabals — Romas ķeizars (218—222), izvirtis despots. Pretoriaņu sazvērnieku nonāvēts.

330. Ipp.

MaŽanjello — zvejnieka Tornazo Anjello (1623—1647) saīsinātais vārds; 1647. gada vadīja tautas sacelšanos Neapolē, ko bija noplicinājuši meslu un nodokļu maksājumi iekarotājiem spāņiem. Kad vicekaralis aizbēga, visus nodokļus atcēla un MaŽanjello izsludināja par Neapoles valdnieku; viņu nogalināja vicekaraļa algādži. Neapoles sacelšanās atbalsojās Anglijā, kur bija sākusies buržuāziskā revolūcija, un Francijā, izpauzdamās antiabsolūtisma kustībā.

332. Ipp.

Maksimiliāns Fuā (1775—1825) — republikas ģenerālis, vēlāk pievienojies Napoleonam; Vaterlo kaujas dalībnieks; restaurācijas laikā ievēlēts Deputātu palātā, kur Ieņēma redzamu vietu liberāļu opozīcijā. Fuā bēres 1825. gadā Izvērtās demonstrācijā pret Burbonu valdību.

Grāfs Zerārs (1773—1852) — Napoleona ģenerālis, restaurācijas laikā liberāļu deputāts, pēc 1830. gada revolūcijas — kara ministrs un maršals.

Grāfs Druē DErlons (1765—1844) — Napoleona maršals, kam 1807. gadā padevās Danciga; Vaterlo kaujas dalībnieks; 1834. gadā iecelts par Alžīrijas ģenerālgubernatoru.

335. Ipp.

Vandomas kolonna — kolonna, ko uzcēla 1806. gadā Vandomas laukumā Parīzē Napoleona uzvaru piemiņai; tās galotnē stāvošā Napoleona statuja 1814. gadā tika nomainīta ar akmens liliju, bet 1833. gadā atkal uzlikta atpakaļ. 1871. gadā Parīzes komūna izdeva dekrētu par šī pieminekja — militārisma simbola — nojaukšanu; kolonnas nojaukšanā piedalījās daudz ļaužu. Kolonna restaurēta 1875. gadā,

Eduards Ficdtelmss, hercogs (1771—1838), — franču aristokrāts, cēlies no angļu dzimtas; restaurācijas laikā — krass reakcionārs; pēc jūlija revolūcijas pieslējies Luijain Filipam, bet jau 1832. gadā apcietināts par politiskiem sakariem ar Berī hercogieni.

Gailu gailis — viena no Francijas nacionālajam emblēmām; pirmās buržuāziskās revolūcijas laikā attēlots valsts karogos; 1830. gadā pieņemts par valsts ģerboni, aizstājot liliju; otrās impērijas laikā gaili nomainīja ērglis.

336.  Ipp.

Ekselmanis — Napoleona ģenerālis, Simt dienu valdišanas laikā pieslējies imperatoram, restaurācijas laikā izsūtīts trimdā, jūlija monarhijas laikā — Francijas maršals un pērs.

Treniona — pilsēta Savienotajās Valstīs; 1776. gada 21. septembrī, Amerikas neatkarības kara laikā, Vašingtons tur izcīnīja uzvaru pār angļiem.

Brendivaina — upe, kuras krastā 1777. gadā angļi sakāva Vašingtonu; šais kaujās amerikāņu pusē piedalījās ģenerālis Lafaijeti».

337.  TOC "1-3" Ipp.

Luvje salu līdz 19. gs. vidum no Parīzes Arsenāla rajona šķīra šaura Sēnas atteka, kuras tagad vairs nav,

340.  Ipp.

Tautas draugi — viena no pazīstamākajām republikāņu biedrībām jūlija monarhijas laikā; biedrība apvienoja sīkburžuāziskos revolucionārus — jakobīņus, karbonārus un sensirnonistus.

341.  Ipp.

Maršals Lobo vadīja Parīzes nacionālo gvardi pēc Lafaijeta atcelšanas.

Ģenerālis Bii&amp; — bijušais Napoleona virsnieks, jūlija monarhijā 1834. gadā tautas sacelšanās bende, lielāko slaktiņu organizētājs Transnonēna ielā.

Trauksmes zvans no Senmerī klostera torņa 1832. gadā bija tautns sacelšanās signāls. Klostera mūra žogs un barikādes, kas pienāca pie šā žoga, izvērtās par nozīmīgu republikāņu citadeli cīņā pret karaļa karaspēku un nacionālo gvardi.

343. Ipp.

Armāns Karels (1800—1836) — žurnālists, vairāku vēsturisku darbu autors; no 1830. gada kopā ar Tjēru un Minjē izdevis laikrakstu «National», kas bija populārs pret jūlija monarhiju nostājušās republikāniskās buržuāzijas aprindās.

Maršals Ķlozels (1772—1842) — Simt dienu valdīšanas laikā cīnījās Napoleona pusē un ieņēma rojalistu cietoksni Bordo. Restaurācijas laikā notiesāts uz nāvi; bet amnestēts, no 1827. gada bija parlamenta loceklis, jūlija monarhijas laikā — viens no pirmajiem Alžīrijas kolonizatoriem.

Anna Radklija (1764—1823) — angļu rakstniece, 18. gs. beigās nn 19. gs. sākumā populāru sensacionālu «šausmu romānu» («Udolfa noslēpumi», «Otranto pils» u. c.) autore.

352. Ipp.

«Lai dzīvo Polijai» — atbalss no poļu sacelšanās 1830. gadā.

359. Ipp.

Teofils Gotjē (1811—1872) — dzejnieks romantiķis, jaunā Igo cīņu biedrs pret klasicismu, viena no 19. gs. četrdesmito gadu franču romantisma kustības centrālajām figūrām. Vēlāk no dumpīgās noskaņas atteicies un radījis teoriju «māksla mākslas dēļ».

361. Ipp.

Karems (1774—1833) — slavens kulinārs, kalpojis bagātniekiem un karaļu pilīs.

Ipp.

Zaks Dibrels (1528—1614) — franču vēsturnieks, kura spalvai pieder grāmatas «Parīzes krāšņums un senatnīgums» un «Parīzes pilsētas celtniecības izplešanās senatnē».

Atiri Sovāls (16. gs.) — vairāku darbu autors, kuros apskatīta Parīzes pilsētas vēsture («Senā un jaunā Parīze» u. c.).

Abats Žans Lebefs (1687—1760) — franču vēsturnieks, sarakstījis arī «Parīzes pilsētas un baznīcas draudžu vēsturi» (1754).

Ipp.

Klūzija — pilsēta Etrūrijā. 391. gadā p. m. ē., gailu aplenkta, tā aicinaja palīgā romiešus, kam radās izdevība satriekt gaiļus.

Brenns — vārds (pareizāk — tituls), kādā saucās vairāki gailu vadoņi, no kuriem viens 338. gadā p. m. ē. iebruka Itālijā un pēc tās padošanās nodedzināja Romu.

366. Ipp.

Glarusas kantons — te autors atgādina reliģiskās ķildas starp Šveices katoliskajiem (kas atzīst gavēni) un protestantiskajiem kantoniem.

375. Ipp.

Termopilas — šaura kalnu pāreja no Tesālijas uz Vidusgrieķijiļ; 480. gadā p. m. ē. 300 vīru liela grieķu armija Spartas valdnieka Leonīda vadībā varonīgi aizstāvēja Termopilu pāreju pret persiešu karaspēku.

Droheda — pilsēta Īrijā, kuru 1649. gadā ar triecienuzbrukumu ieņēmis Kromvels; viss pilsētas garnizons tika iznīcināts.

400. Ipp.

Monmiraija un Sampobera — 1814. gada 9. un 11. februāra asiņaino kauju vietas, kur Napoleons sakāva sabiedroto karaspēku.

Timoleons (6.—5. gs. p. m. ē.) — Senās Grieķijas karavadonis un politisks darbinieks; nosūtīts uz Sicīliju cīnīties pret tirāniem, kas apspieduši grieķu pilsētas; atbrīvojis no tirāniem Sirakūzas un ieviesis demokrātiskas reformas.

Etjens Marsels (miris 1358. g.) — Parīzes tirgotāju vecākais (prčvčt), 1356.—1358. gada sacelšanās vadonis; šī sacelšanās bija mostošās buržuāzijas mēģinājums ierobežot karaļa varu.

Ambiorikss gailu sacelšanās (54.—50. g. p. m. ē.) vadonis; sacelšanās gandrīz pilnīgi iznīcināja romiešu garnizonu Beļģijas Gallijā.

Zaks Artevelde (1290—1345) — Ģentes tirgotāju un amatnieku vadonis Simtgadu kara sākumā, sacejoties pret Franciju. Kad, nespēdams atrisināt šķiru pretrunas zemes iekšienē, Artevelde uzaicināja angļu prinčus palīdzēt Flandrijai, sacēlušies Ģentes audēji viņu nogalināja.

Filips Marnikss (1538—1598) — vadījis Nīderlandes sacelšanos pret Spānijas uzkundzēšanos.

Pelagijs (miris ap 737. g.) — Astūrijas un Ovjedas karalis, apvienojis vestgotu feodālu spēkus cīņai pret mauru iebrukumu Spānijā.

Saistītais Prometejs» — Eshila (5. gs. p, m. ē.) traģēdija, vērsta pret tirāniem.

Aristogeitons — Atēnu «tirānslepkava»,

401. Ipp.

Trasibūls (4. g3. p. m. ē.) — ievērojams Atēnu karavadonis, gāzis trīsdesmit tirānu varu un atkal ieviesis demokrātisko iekārtu,

Piektā d a|a ŽANS VALŽANS

443. ipp.

Ohlokrātija — tiešā nozīmē: tumsonības valdīšana. Senie vēsturnieki (Polibijs, Aristotelis) šo terminu lietojuši dažādu demokrātiskas valdīšanas veida novirzienu un izvirtību apzīmēšanai.

Gēzi («nabagi»). — Nīderlandes revolūcijas laikā (16. gs. otrajā pusē) sākumā šim vārdam bija nievājoša nozīme, bet vēlāk tas kļuva par nosaukumu nemiernieku karapulkiem, kas cinijās pret spāņiem.

445.  Ipp.

Sisifs — grieķu mitoloģijas personāžs, gudrības un viltības iemiesojums; pēc nāves dievi viņam par sodu piesprieduši strādāt neražīgu darbu: mūžīgi velt kalnā lielu akmeni, kas vienmēr atkal vēlies lejā.

Akropole — Senās Grieķijas pilsētu augstākā, nocietina tā centra daļa, kur atradušās visas ievērojamākās celtnes un svētnīcas; pēdējais iedzīvotāju patvērums ienaidnieka uzbrukuma laikā.

Osa — mežiem apaudzis kalns Tesālijā; no Olimpa to šķir Tempos ieleja, un ar atzarojumiem tas sniedzas līdz Pēlija kalnam. Pēc grieķu mīta, Zevam naidīgie titāni uzlikuši Osu un Pēliju uz Olimpa, mēģinādami uzkāpt debesīs.

1793. gada 21. janvāri izpildīts nāves sods karalim Luljam XVI.

Preriāls — te domāta regulārā karaspēka apspiestā Parīzes tautas masu sacelšanās III gada pirmajā preriālā (1795. gada 20. maijā) pret termidora Konventu; priekšpilsētas strādnieki tika atbruņoti, sākās «baltais terors».

446.  Ipp.

Revolucionārā dziesma Karmaņola, kas sacerēta Parīzes ielās Tilērlju pils ieņemšanas un karaļa apcietināšanas dienās (1792. gada septembrī), 1830. un 1848. gadā kļuva par revolucionāro tautas zemāko slāņu kaujas dziesmu, turpretī Marseljēza (Ružē de LiJa mūzika un vārdi), ko 1792. gadā pārnesa uz revolucionāro Parīzi

Marseļas brīvprātīgie, fgo laikā jau bija kļuvusi par oficiālu buržuā« ziskas republikas himnu.

451. Ipp. „

Šī Igo minētā latiņa frāze ir vēsturiska,

452.  Ipp.

Marks Jūnijs Brūts (85.-42. g. p. m. ē.) — Romas aristokrātu vadonis sazvērestībā pret Jūliju Cēzaru. Pirmās franču buržuāziskās revolūcijas laikā viņš tika cildināts kā republikāniskās tikumības paraugs. Kasijs Hereass — pretoriānis, nonāvējis Kaligulu un tiecies atjaunot Romā republiku. Šarlote Kordē — aristokrāte, kas uzturēja sakarus ar žirondistu kontrrevolūciju; 1793. gada 13. jūlijā viņa nonāvēja Maratu. Kārlis Žands — vācu students, 1819. gada 22. martā nodūra ar dunci reakcionāro rakstnieku Augustu Kocebū, ko uzskatīja par spiegu.

453. Ipp.

Zotls (4.—3. gs. p. m. ē.) — grieķu orators, filozofs un literatūras kritiķis, nicinošas un sīkmanīgas poēmu «Iliāda» un «Odiseja» kritikas dēļ iesaukts par «Homēra rīksti».

Vizē — franču žurnālists, Moljēra laikabiedrs un viens no viņa niknākajiem ienaidniekiem.

Aleksandrs Pops (1688—1744) — ievērojams angļu klasicisma dzejnieks. 1721. gadā viņš sāka izdot Šekspīra rakstus, kuru priekšvārdos izteica savu negatīvo spriedumu par lielo dramaturgu.

Frerons — reakcionārs franču žurnālists, nesamierināms Voltēra ienaidnieks; Voltērs viņu izsmējis lugā «Skotiete».

457. Ipp.

Senlazāra — sieviešu cietums, pārmācības nams un slimnīca, kur ievietoja klaidones, kriminālnoziedznieces un prostitūtas.

462.  Ipp.

Anaharss Klocs (1755—1794) — filozofs, publicists, pirmās frančtS buržuāziskās revolūcijas politisks darbinieks, utopiskās «Pasaules brālības» — pasaules ateistiskās republikas projekta autors.

463.  Ipp.

Amfiktioni — ar savstarpēju zvērestu saistītu Senās Grieķijas cilšu savienība; cilšu pārstāvji sapulcējās svētkos pie kādas svētnīcas (piemēram, Apollona svētnīcas Delfos), apsprieda kopīgos jautājumus un samierināja ķildīgos savienības locekļus.

481. Ipp.

Anrī Fonfreds (1788—1841) — ievērojams publicists. Restaurācijas laikā izdevis vairākus liberālus laikrakstus Bordo pilsētā (La Tribune u. c.), aktīvs jūlija revolūcijas dalībnieks, vēlāk — jūlija monarhijas piekritējs.

Hercogs Sensitnons (1675—1755) — rakstnieks, lielā sociālista utopista vārdabrālis.

486. Ipp.

Lielā Itālijas renesanses dzejnieka Lodoviko Ariosto poēmā «Trakojošais Rolands» (1532) tradicionālais franču viduslaiku eposa varonis — drošsirdīgais bruņinieks Rolands tēlots kā prātā jucis aiz mīlestības uz vējgrābslīgo, koķeto Andželiku.

490. Ipp.

Antejs — Gajas (Zemes) dēls, kas, pieskardamies pie zemes, smēlās no tās spēkus un tāpēc bija neuzveicams kaujās. Hērakls viņu nožņaudza, pacēlis gaisā (grieķu mitoloģija).

492.  Ipp.

Aldebarahs — iesarkana pirmā lieluma zvaigzne Vērša zvaigznājā.

493.  īpp.

Vulkāns — uguns dievs romiešu mitoloģijā, Olimpa kalējs (grieķu Hēfaists). Vulkāns piedzimis ļoti neglīts, tādēļ māte viņu gribējusi iemest jūrā, bet viņš nokritis uz Lemnas salas un sakropļojis kāju.

496. Ipp.

Saturnālijas — Senajā Romā svētki par godu dievam Saturnam, kuru laikā notika vairākas dienas ilgstošas izpriecas, dzīres, kā ari tika nesti ziedojumi svētnīcās.

499. Ipp.

Epidots — viens no vārdiem, kā spartieši sauca Zevu (grieķu mitoloģijā).

501. Ipp.

Klermons-Tonērs, hercogs (1780—1865), — viens no reakcionārākajiem Vilela valdības darbiniekiem; no 1823. gada kara ministrs; 1827. gadā zvērīgi apslāpēja dumpi Sendenī strādnieku priekšpilsētā Parīzē.

509. Ipp.

Zerārs de Nervāls (1808—1855) — franču dzejnieks romantiķis, kas sākumā bija tuvs jaunajam Igo, bet vēlāk atteicās no politiskās dumpošanās un iegremdējās erotikā, fantastikā un mistikā.

514. Ipp.

Falstafs — vairāku Šekspīra darbu varonis, baudkāra ciniķa personāžs.

518. Ipp.

Vēdas — senindiešu svētās grāmatas, mītu, himnu un rituāla paskaidrojumu krājums.

Marinjāna — apdzīvota vieta Lombardijā, netālu no kuras 1515. gadā norisinājās asiņaina divu dienu kauja starp Francijas karali Fransuā I un šveiciešu karaspēku; kauja beidzās ar franču uzvaru.

522. Ipp.

Grieķu uguns — degošs maisījums, ko sengrieķi lietoja karā. So līdzekli izmantoja romiešu ielenktie Sirakūzu iedzīvotāji, starp kuriem atradās arī zinātnieks Arhimēds, kas dedzīgi piedalījās dzimtās pilsētas aizstāvēšanā.

Bajards (1476—1524) — franču bruņinieks, kura drošsirdība pārvērtusies leģendā,

531.  Ipp.

Nikolā Dožons (1718—1786) — franču finansists, savā laikā kļuvis Parīzē slavens ar savu uzdzīvi.

532. Ipp.

Lutēcija — sc-nais Parīzes nosaukums (cēlies no ķeltu vārda, kas nozīmē dūksnāju),

533. Ipp.

Tiglatpalasars — Asīrijas otrās impērijas valdnieks, Sardanapala pēcnācējs (valdījis no 742. gada līdz 724. gadam p. m. ē.).

Leidenes Jānis (īstajā vārdā Bokelsons, 1510—1530) — Minsteres anabaptistu vadonis, apvienoja reliģijas mistiskās fantāzijas ar sociālajām idejām.

534.  Ipp.

Maijotēni — Parīzes un citu Francijas pilsētu trūcīgāko iedzīvotāju sacelšanās dalībnieki; šī sacelšanās notika pret nodokļu spaidiem 14. gs. astoņdesmitajos gados. 1382. gada pavasarī pēc ilgstošas ielu cīņas maijotēni ieņēma Parīzi, izdemolēja pilis un klosterus, apkāva nodokļu vācējus un izlaida no cietumiem ieslodzītos.

Aiorēns — mistiķis, piederēja pie iluminātu sektes, kuru nežēlīgi vajāja katoļu baznīca; 1633. gadā kā ķeceri viņu Parīzē sadedzināja dzīvu.

535. Ipp.

Tristāns lErmits — Sarla VII un Luija XI (1461—1483) valdīšanas laika valstsvīrs, kam bija ievērojama nozīme Francijas politiskajā apvienošanā.

Diprā — kardināls, Fransuā I (1515—1547) augstākais ministrs, kas realizēja absolūtisma nostiprināšanas politiku. .

Sarla IX (1560—1574) māte Katrīna Medi«j valdīja Francijā līdz karaļa pilngadībai un nikni cīnījās pret hugenotiem; kopā ar Gīziem viņa bija Bērtuļa nakts iniciatore.

Rišeljē — kardināls, izcils absolūtisma sekmētājs, Luija XIII ministrs; no 1624. gada līdz 1643. gadam faktiskais Francijas valdnieks.

Ltivuā — Luija XIV (1643—1715) kara ministrs, pastāvīgā franču karaspēka organizētājs.

Leteljē — Luvuā tēvs, kardināla Mazarīni radinieks, ieņēma augstus valsts amatus pie Luija XIV; pazīstams kā nežēlīgs hugenotu vajātājs.

536. Ipp.

Judengasse — ebreju kvartāls Frankfurtē pie Mainas.

Geto ebreji — te domāts vecais Romas geto,

537. Ipp.

Marmuzeti (burtiski «niecīgie») — tā sauca Francijas karaļa Sarla VI (1380—1422) padomniekus, viņa tēva Sarla V tuviniekus. Saris VI zaudēja prātu, un varu sagrāba viņa tēvoči. Daļa marmuzetu tika izraidīti, daļa ieslodzīti cietumā un nonāvēti.

538. Ipp.

Kaujā pie Flerlsas Beļģijā (1794. gada 26. jūnija) Franrijns republikāniskais karaspēks deviņas stundas izlietoja piesietos gaisa tu lonus ienaidnieka karaspēka kustības novērošanai. Karavīrus, kas āoh gaisa balonus apkalpoja, sauca par gaisa kuģotājiem.

566. Ipp.

Jorkas hercogs Klarenss (1449—1478) — Anglijas karaļa l.l varda IV brālis; kad parlaments viņu notiesāja uz nāvi, viņš izlūdzās, lai viņu noslīcinātu inalvāzijas mucā.

567. Ipp.

Hēro — Afrodites priesteriene, Leandra mīļākā. Leandrs kādu nakti devies pie viņas pār Hellespontu un noslīcis bangainajā jūrā. Ieraudzījusi krastā izskaloto Leandra līķi, Hēro ielēkusi no torņa jūrā (grieķu mitoloģija).

Tisbe un Pirams — Ovidija apdziedāti mīlnieki. Pirams maldīgi domā, ka Tisbi saplosījis lauva, un nonāvējas. Viņa iemīļotā, atsteigusies par vēlu, noduras ar to pašu dunci pie viņa liķa.

588. Ipp.

Tirkui de Korsels (1768—1842) — restaurācijas laika uti jūlija monarhijas politisks darbinieks, liberālās opozīcijas pārstāvis.

604. Ipp.

Giljeri dziesmiņa — populāra franču dziesmiņa «Krusttēvs Giljerī».

Titirs — ganiņš no Vergilija pirmās eklogas, kurā viņš tēlots guļam vaļīgā pozā liela dižskābarža pavēnī.

611. Ipp.

Dorants — galants mīlētājs; Zeronts — saīdzis sirmgalvis (Moljēra komēdijas personāži).

623.  Ipp.

Eponina — leģendāra gailu varone, Sabina sieva (Sabīns vadiļh gailu sacelšanos pret Romu). Kad ķeizars Vespasiāns piespriedis ..»bīnam nāves sodu, Eponīna brīvprātīgi devusies nāvē kopā ar vīni. šo epizodi daudzkārt par sižetu izmantojuši franču dzejnieki mi dramaturgi.

624. Ipp.

Nestors — gudrs sirmgalvis, Tēlemaha skolotājs («Odiseja»).

Zaks Kižass (1522—1590) — pazīstams franču zinātnieks jurhh.

Kamačo — personāžs no Servantesa romāna «Dons Kiliols», tlirli zemnieks, kura kāzās sarīkotas lielas dzīres. «Kamačo kāzas» Fijiiicijā kļuva par plaši lietojamu izteicienu.

625.  Ipp.

«Galantā Indija» — franču komponista Ramo opera-balets, ko Pari/ē uzveda 1735. gadā.

Argiraspidi («sudraba vairoga nēsātāji») — Maķedonijas Aleksandra gvardes izlases daļa, kas kā atšķirības zīmi saņēma sudraba vairogu.

Aldobrandini — slavena florenciešu ģimene, no kuras cēlies pāvests Klements VIII un daudzi kardināli. Vienam no Aldobrandini dzimtas locekļiem Romas apkaimē piederējusi grezna villa, kurā atradusies freska, ko pazīst ar nosaukumu «Aldobrandini kāzas».

635. Ipp.

Malbruks — te domāts angļu ģenerālis Džons Cērčils Mālboro (1650—1722), kas izcēlās karos pret Luiju XV; viņam bija Izsmalcināta augstākās sabiedrības dendija reputācija.

637. Ipp.

Lords Henrijs Selmurs (1805—1860) — angļu «zelta jaunatnes» pārstāvis, kas Parīzē k|uva slavens ar savu piedauzību publiskās vietās. Ļaudis viņu sauca par lord arsouille, tas ir, par lordu-huligānu.

638. Ipp.

Tespids (6. gs. p. m. ē.) — grieķu teātra nodibinātājs. Viņa darbi tika izrādīti Dionīsa svētku laikā, un aktieri tēloja, stāvēdami ratos.

Vadē (1720—1757) — Francijā populārs vieglprātīgu dziesmiņu un

muzikālu komēdiju autors.

✓

639.  Ipp.

Kole (1709—1783) un Panārs (1674—1765) — slaveni sava laika

vodevilisti un kupletisti.

Aleksiss Pirons (1689—1773) — franču dzejnieks un komēdiju rakstnieks, pastāvīgs repertuāra apgādātājs tirgus teātriem, Lesāža līdzstrādnieks, Vollēra un enciklopēdistu pretinieks.

649. Ipp.

Selimēna — augstākās sabiedrības koķete, Alsesta iemīļotā (Moljēra «MiŽantrops»).

Dajnids un Hloja — iemīlējušies ganiņi, sengrieķu rakstnieka Longa (starp 2. un 4. gs.) tā paša nosaukuma romāna personāži

Filemons un Baukida — vīrs un sieva, kas līdz sirmam vecumam saglabājuši viens pret otru maigu mīlestību (mitoloģija).

SATURS

TREŠA DAĻA

MARIUSS (turpinājums)

Astotā grāmata. Ļaunais ubags » f

I. Mariuss, meklēdams meiteni ar platmali, atrod vīrieti nr naftenl galvā (7). II. Atradums (9). III. Cetrģīmis (10). IV. Roze trlikumā &lt;14). V. Labā gara parādītais slepenais lodziņš (21). VI. Plēsoņu savā midzenī (23). VII. Stratēģija un taktika (27). VIII. Gaismas stars Zanķī (31). IX. 2ondrets gandrīz vai raud (33). X. īrētā i.ubrioIeta tarifs: divi franki stundā (37). XI. Nabadzība piedāvā pakalpojumus bēdām (40). XII. Baltā kunga pieefranku monētas Izlietošana (42). XIII. Solus cum solo. in loco remoto, non cogitabuntur orare pater noster (47). XIV. Noda|a, kurā policists iedod divas kabatas pistoles advokātam (50). XV. Zondrets iepērkas (53). XVI. Nodala, kurā lasītājs atradīs kādu dziesmiņu ar angļu motīva, kura bija modē 1832. gadā (56). XVII. Kā tiek izlietota Mariusa pieefranku monēta (59). XVIII. Abi Mariusa krēsli tiek nolikti viens otram pretī (63). XIX. Vairieties no tumšiem kaktiem (64). XX. Lamatas (68). XXI. Viennier vispirms vajadzētu apcietināt cietušos (91). XXII. Ma&lt; zais zēns, kas raudāja 5ās grāmatas III sējumā (95).

CETURTA DAĻA

PLIME IELAS IDILLE UN SENDENI IELAS EPOPEJA

Pirmā grāmata. Dažas vēsturēs lappuses ……

I. Labi piegriezts (99). II. Slikti pašūts (104). III. Luijs Filips (107).

IV.  Plaisas zem pamatiem (114). V. Fakti, no kuriem rodas vēsture, bet kurus vēsture neatzīst (121). VI. Anžolrass un viņa palīgi (132).

Otrā grāmata. Eponina ………..

I. Cīrulīša lauks (137). II. Noziegumu dīgļu perināšana cietumā (142),

Mabefa tēvs redz parādību (146). IV, Mariuss redz parā« dību (150).

Trešā grāmata. Māja Plimē ielā

I. Noslēpumainā māja (155). II. Žans Valžāns — nacionālais gvards (159). III. Foliis ac frondibus (161). IV. Režģu apmainīšana (165).

V.  Roze pamana, ka tā kļuvusi par kara ieroci (169), VI. Kaula n.t« kas (173). VII. Pēc vienām bēdām vēl lielākas bēdas (177), VIII. Važās saslēgtie (182).

Ceturtā grāmata. Palīdzība no apakšas var kļūt par palīdzību

no augšas …………………………………………………. ……

I. Ievainojums ārpusē, izveseļošanās Iekšpusē (191), II, Plutarlni māte bez grūtībām izskaidro kādu parādību (i93).

Piektā grāmata, kuras beigas nav līdzīgas sākumam .

I, Vientulības un kazarmas savienojums (201). II. Kozetes Izhnfies (202). III. Nodaļa, kas kuplināta ar Tusēnas komentāriem (205).

IV.   Sirds zem akmens (208). V. Kozete pēc vēstules Izlasīšanas (213). VI. Sirmgalvji ir pasaulē tādēļ, lai īstā laikā izietu no majam (215).

Sestā grāmata. Mazais Gavrošs

I. Vēja ļaunā aušība (219). II. Nodala, kurā mazais Gavrošs gOut !« bumu no Napoleona Lielā (222). 111. Bēgšanas peripctilas (244).

Septītā grāmata. Arg&amp; &gt; &lt; t . . « 4 L , 256

f " Izc1 l.a .na ,8 „(2) ; n Saknes (263). III. Raudošais argo on smejošais argo (271). IV. Divi pienākumi: būt nomodā un cerēt (275)..

Astotā grāmata. Burvība un skumjas , ļ « ( « , , 279

I. Spožā gaisma (279). II. Pilnīgā laimes reibumā (284). III. Ēnu pa. rādīšanās (286). IV. Kebs angļu valodā ripo. bet. Ja runā argo, vaukšķ (289). V. Nakts noslēpumi (296). VI. Mariuss atgūst istenibu tiktāl, ka uzdod Kozetei savu adresi (297). VII. Vecā sirds un jaunā sirds aci pret aci (303).

Devītā grāmata. Kurp viņi iet? , s s, s , , , 315 1. Žans Valžāns (315), II, Mariuss (316), III. Mabefa knngs (319), Desmitā grāmata. 1832. gada 5. jūnijs i . s ?. s 323

I. Jautājuma virspuse (323). II. Jautājuma būtība (326). III. Bēres — izdevīgs gadījums atdzimšanai (332). IV. Agrāko laiku nemieri (337), V. Parīzes īpatnība (342).

Vienpadsmitā grāmata. Atoms brāļojas ar viesuļvētru ? . 345

I. Daži paskaidrojumi par Gavroša dzejoļu Izcelšanos. Kāda akadē mlķa ietekme uz šiem dzejoļiem (345). II. Gavrošs uz kara takas (317). III. Friziera taisnīgais sašutums (350). IV. Bērns brīnās par sirmgalvi (352). V. Sirmgalvis (354), VI. Brīvprātīgie (356).

Divpadsmitā grāmata. «Korinta» …………………………….. 358

I. «Korintas&gt; vēsture 1&lt;opš tās dibināšanas (358). II. Jautrā priekš» spēle (363). III. Pār Grantēru sāk satumst nakts (372). IV. Mēfcinā.

jums nomierināt Išlfl atraitni (375). V. Gatavošanās (379). VI. Gaidot (381). VII. Skaldu Ielā savervētais vīrs (384). VIII. Dažas jautā, juma zīmes sakarā ar kadu Kabiku, kuru varbūt nemaz nesauca par Kabiku (387).

Trīspadsmitā grāmata. Mariuss ieiet tumsā , » s 5 » , 392

I No Plimē Ielas līdz Sendenī kvartātam (392). II, Parīze no pūces lidojuma (394). III. Pēdējā robeža (397). i?

Četrpadsmitā grāmata. Izmisuma diženums « « $ » « 403

I. Karogs. Pirmais cēliens (403). II. Karogs. Otrais cēliens (405). III. Gavrošs būtu darījis labāk, ja būtu pieņēmis Anžolrasa kara. binl (408), IV. Pulvera muciņa (409). V. Apklust Žana Pruvēra dzeja (412). VI. Nāves agonija pēc dzīves agonijas (413). VII. Gav« rošs — labs attālumu aprēķinātājs (418).

Piecpadsmitā grāmata. Bruņu vīra iela i . . . 422

I. Pļāpīgā dzēšlapa (422). II. Ielaszēns — gaismas ienaidnieks (430). III. Kamēr Kozete un Tusēna guļ (431). IV. Gavroša pārmērīga de« dzība (435).

PIEKTĀ DAĻA ŽANS VALŽĀNS

Pirmā grāmata. Karš starp četrām sienām …… 443

I. Sentantuāna priekšpilsētas Haribda un Tampla priekšpilsētas Skllla (443). II. Tā kā bezdibeni nav, ko darīt, atliek tikai patērzēt (450). III. Noskaidrošanās un apmākšanās (454). IV. Par pleciem mazāk, par vienu vairāk (455). V. Kāds apvārsnis paveras no barikādes augšas (462), VI, Mariuss Ir drūms, Žavērs — lakonisks (465).

VII. Stāvoklis kļflsf sarežģītāks (467), VIII. Artllērlstl liek kidiuM Itn ar viņiem nav Joki (471). IX. Kā tiek izlietots agrākais nmlii iii.dnl. l&lt;.« talants un trāpīgais šāviens, kas bija Ietekmējis 1796 «ikU ll« i . spriedumu (474). X. Rita blāzma (476). XI. Šautene, kurni lodi .llnJ trāpa, bet nevienu nenogalina (479). XII. Nekārtība kalpo lmriil.nl (480). XIII. Cerības stars dziest (483). XIV. Nodala, kur» vnrfn Izlasīt Anžolrasa iemīļotās vārdu (485). XV. Gavrošs vlņpin luulMdes (487). XVI. Kā brālis top par tēvu (490). XVII. Moilmi-. i&gt;«lrr lilium moriturum expectat (498). XVIII, Klijāns top pnr laupTliiniii (500), XIX. Žans Vaižāns atriebjas (504), XX. MlruSajtem talMiihn, un dzīvie nav vainīgi (507). XXI. Varoņi (516). XXII. Soli pa (…lini (519). XXIII. Izsalkušais Orests un piedzērušais Plifldu (ftv.l. XXIV. Gūsteknis (525).

Otrā grāmata. Levlatāna iekšas i s » s » « » . . I

I. Jūras noplicinātā zeme (529). II. Kloākas seno laiku vFsli -t &lt;r»»:»&gt;

III. Brinzo (536). IV. Nezināmie sīkumi (539). V. Mūsdienu progress (542). VI. Nākotnes progress (543).

Trešā grāmata. Dvēsele uzvar dubļus , , s . , k , r&gt; ri

I. Kloāka un tās pārsteigumi (548). II. Paskaidrojums (653). III. Virs. kuru Izseko (556). IV. Arī viņš nes savu krustu (560). V. Ar smiltīm tāpat kā ar sieviefēm: jo smalkākas tās, Jo bīstarnākan (B(&gt;:i). VI. Izskalojums (567). VII. Dažreiz uzskrien uz sēk|a tur, kur ci laimīgi Izkāpt krastā (569). VIII. Noplēstais svārku stūris (572). IX. Kādam, kurš no tā ko saprot. Mariuss liekas miris (577). X. Pazudušā dēla atgriešanās (581). XI. Nesatricināmo pamatu satricināšana (583). XII. Vectēvs (584).

Ceturtā grāmata. No sliedēm izsistais Zavers 4 , , r»f K) Piektā grāmata. Mazdēls un vectēvs 603

I. Nodala, kurā atkal Ieraugām koku ar cinka riņķi (602). II. Pēc pilsoņu kara Mariuss gatavojas mājas karam (505). III. Mariuss dodas uzbrukumā (610). iV. Žilnormāna Jaunkundze beidzot nesaskata nekā ļauna, ka Fošlevāna kungs ienācis ar kādu saini padusē (613). V. Labāk noguldīt savu naudu jebkurā mežā nekā p!e Jebkura notāra (618). VI. Abi sirmgalvji — katrs pēc saviem ieskatiem — dara visu. lai Kozete būtu laimīga (619). VII. Baigu sapņu paliekas mijas nr laimi (627). VIII. Divi vīri, kurus nav iespējams atrast (630). Sestā grāmata. Bezmiega nakts………………………………………………………………………………………………… C&gt;U

I. 1833. gada 16. februāris (634). 11. Žana Valžāna roka vēl olzvlrn saitē (643). III. Nešķiramais (652). IV. Immortale Jecur (654).

Septītā grāmata. Pēdējais malks no rūgtā biķera , »)

I. Septītais aplis un astotās debesis (659). II. Kādas neskaidrības var slēpties atklājumā (676).

Astotā grāmata. Krēslas sabiezēšana………………………………………………..

I. Istaba apakšstāvā (684). II Vēl daži soli atpakaļ (689). III. Viņi atceras dārzu Piimē ielā (691). IV. Pievilkšanas un atgrūšanas spēks (696).

Devītā grāmata. Visdziļākā tumsa un visgaišākā rita blāzma 68

I. Esiet līdzcietīgi pret nelaimīgajiem, bet iecietīgi pret laimīgajiem (698). II. Pēdējie liesmiņas uzplaiksnījumi lampā, kurā izsīkusi ella (700). III. Spalva ir pārāk smaga tam, kas kādreiz pacēlis Fošlevāna ratus (702). IV. Tinte, kurai izdodas tikai padarīt baltāku (705). V. Nakts, aiz kuras aust diena (723). VI. Zāle apslēpj, lietus izdzēš (733).

Paskaidroiumi s . . » . s i s 734

Viktors Igo NOŽĒLOJAMIE II

Redaktores G. Vekmane. R. Augstkalne. Maksi, redaktors J. Sllnieks, Tehn. redaktore E. Gurska. Korektore /. Liberte H6 .Nf 1976

Nodota salikšanai 21.10.81. Parakstīta Iespiešanai 15.06.82. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 39,48 uzsk. iespiedi., 40,16 nzsk. krāsu nov., 41,08 izdevn. 1. Metiens 30000 eks. Pašūt. Nr. 2037. Cena 3 rbj. 80 kap. Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdevn. Nr. 5800/L-44. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Igo V.

Ig 600 Nožēlojamie. 2 sēj. / No franču vai. tulk. un atdz. M. Grīnfelde. — 2. izd. — R.: Zvaigzne, 1982. — 2. sēj. 751 lpp.

Ievērojamā franču rakstnieka Viktora Igo romāns-epopeja «Nožēlojamie» pieder pie laikmeta romantiskās prozas pašiem augstākajiem sasniegumiem.

Savā darbā rakstnieks attēlojis Francijas dažādu sabiedrības šķiru dzīvi laikposmā no Napoleona sakāves pie Vaterlo līdz 1832. gada jūnijam, kad tika apspiesta Parīzes sacelšanās pret jūiiia monarhiiu.

Galvenais varonis ir Žans Valžāns, kas romānā simbolizē tautu, kuru samin netaisnie sociālie apstākļi.

70304—146 A(Fr)

I m 802(11)-82 1 54.82.4703000000 84.34 Fr

1 Para bellum (lat.) — gatavojies karam! Fonētiski «bellum» skan līdzīgi «bel hotnme» (fr.) — skaists vīrietis. (Tulk.)

1 Spoži. (Itāl.)

[1] ja divi satiekas vientuļa vietā, diez vai viņi skaitīs tēvreizi. (Lat.)

[2] Pirmizdevumā katra romāna daja veidoja divus sējumus; 1862. gada izdevuma trešā sējuma sākums šajā izdevumā lekjauts pirmajā sējumā.

[2] Modernajā rakstībā Ies polonals (poļi).

[3] modernajā valodā ies hongrois (ungāri),

[4] varenais. (Lat.)

[5] republikāniskā kalendāra 8. mēnesis (no 20. aprīļa līdz 19. maijam). (Tulk.)

[6] vārdu spēle — omnibus latīņu valodā nozīmē «visiem». (tulk.)

[7] slinkums. (lat.)

«uz nāvi notiesātā cilvēka pēdējā diena». (Autora piez.)

[8] — 2037

[8] Bet kur ir pērnā gada sniegs? (Fr.)

[8] Reiz seši stipri zirgi ekipāžu vilka. (Fr.)

[9] le larton — maize.

[10] le gail — zirgs.

8 La chique — baznīca.

8 Le colabre — kakls.

[13] strēlnieks, kupidons. (autora piez.)

[13] Es nesaprotu, kā dievs, visu cilvēku tēvs, spēj mocīt savus bērnus un savus bērnubērnus un klausīties viņu vaimanas, nemocīdamies pats. (Autora piez.)

[14] izsist rūti ar mastikas plākstera palīdzību: uz rūts uzlīmētais plāksteris satur kopā stikla gabalus un pasargā no trokšņa. (Autora

piez,)

[15] pantena — parīze. (autora piez.)

[16] oriģinālā sans-culottes, burtiski: bezbikši.

[17] sašutuma radīts dzejolis (lai.). —juvenāla «satīras», 1.

[19] vārdu spēle. franču valodā le chieti — suns, kā arī šaujamieroča gailis. (Tulk.)

[20] vārdu spēle. sk. piezīmi 347. ipp. (tulk.)

[22] karpas taukos (fr.). (tulk.)

[25] posts uzvarētiem! (lat.)

[26] preriāls — konventa dibinātā (1793) franču revolūcijas laika kalendāra 9. mēnesis (no 20.—21. maija līdz 19.—20. jūnijam). (Tulk.)

[27] ne visiem ļauts sasniegt korintu (lat.) — paruna, kas šeit izlietota vārdu spēlei. (Tulk.)

[28] literātu akadēmija tulūzā. (tulk.)

[29] romas mēsli — pasaules likums. (lat.)

[30] kaut kas dievišķīgs. (lat.)

[31] tēvzeme. (lat.) 486

[32] kas iedrošināsies sacīt, ka saule ir melīga? (lat.j — vergihja

«Georgikas».

[34] «mirušais tēvs gaida nāvē ejošu dēlu». (Lat.)

[35] nodod dzīvības gaismekļus (lat.). — Lukrēcija II grām.

[38] «nemirstīgās aknas» (lat.) — pie klints piekaltā prometeja aknas, kas, ērgļa plosītas, vienmēr no jauna ataugušas..(Tulk.)

[39] kaut ko dievišķīgu. (Lat.)

Content

Igo Viktors Nožēlojamie Otrais sējums

III daļa MARIUSS

ASTOTĀ GRĀMATA ĻAUNAIS UBAGS

1 Mariuss, meklēdams meiteni ar platmali atrod vīrieti ar naģeni galvā

2 atradums

3 Četrģīmis

4 Roze trūkumā

5 Labā gara parādītais slepenais lodziņš

6 Plēsoņa savā midzenī

7 Stratēģija un taktika

8 Gaismas stars Zanķī

9 Zondrets gandrīz vai raud

10 īrētā kabrioleta tarifs: divi franki stundā

11 Nabadzība piedāvā pakalpojumus bēdām

12 Baltā kunga piecfranku monētas izlietošana

13 Solus cum solo, in loco remoto, noti cogitabuntur orare pater noster

14 Nodaļa, kura policists iedod divas kabatas pistoles advokātam

15 Zondrets iepērkas

16 Nodaļa, kura lasītājs atradis kādu dziesmiņu ar angļu motivu, kura bija modē 1832. gadā

17 Kā tiek izlietota Mariusa piecfranku monēta

18 Abi Mariusa krēsli tiek nolikti viens otram preti

19 Vairieties no tumšiem kaktiem

20 Lamatas

21 Vienmēr vispirms vajadzētu apcietināt cietušos

22 Mazais zēns, kas raudāja šās grāmatas III sējumā

IV DAĻA PLIMĒ IELAS IDILLE UN SENDENĪ IELAS EPOPEJA

PIRMĀ GRĀMATA daŽas vĒstures LAPPUSES

1 Labi piegriezts

2 Slikti pašūts

3 Luijs Filips

4 Plaisas zem pamatiem

5 fakti, no kuriem rodas vēsture, bet kurus vēsture neatzīst

6 Anžolrass un viņa palīgi

OTRA GRAMATA EPONĪna

1 Cīrulīša lauks

2 Noziegumu dīgļu perināšana cietumā

3 Mabefa tēvs redz parādību

4 Mariuss redz parādību

TREŠA GRAMATA mĀja plimĒ IELĀ

1 Noslēpumainā māja

2 Žans Valžāns — nacionālais gvards

3 Foliis ac frondibus «Ar lapām un zariem». (Lat.)

4 Režģu apmainīšana

5 Roze pamana, ka tā kļuvusi par kara ieroci

6 Kauja sākas

7 Pēc vienām bēdām vēl lielākas bēdas

8 Važās saslēgtie

CETURTA GRĀMATA palĪdzĪba no apakŠas VAR KĻŪT PAR PALĪDZĪBU NO AUGSAS

1 Ievainojums ārpusē, izveseļošanās iekšpusē

2 Plutarha māte bez grūtībām izskaidro kādu parādību

PIEKTĀ GRAMATA, kuras beigas nav LĪDZĪGAS SAKUMAM

1 Vientulības un kazarmas savienojums

2 Kozetes izbailes

3 nodaļa, kas kuplināta ar Tusēnas komentāriem

4 Sirds zem akmens

5 Kozete pēc vēstules izlasīšanas

6 Sirmgalvji ir pasaulē tādēĻ lai istā laikā izietu no mājām

SESTĀ GRAMATA mazais gavroŠs

1 Vēja ļaunā aušība

2 nodaļa, kurā mazais Gavrošs gūst labumu no Napoleona Lielā

3 Bēgšanas peripetijas

SEPTĪTĀ GRĀMATA ARGO

1 Izcelšanās

2 saknes

3 Raudošais argo un smejošais argo

4 Divi pienākumi: būt nomodā un cerēt

ASTOTA GRĀMATA burvĪba un skumjas

1 Spoža gaisma

2 pilnīgā laimes reibumā

3 Ēnu parādīšanās

4 kebs1 angļu valodā ripo, bet, ja runā argo, vaukšk

5 Nakts noslēpumi

6 mariuss atgūst īstenības apziņu tiktāl, ka pasaka Kozetei savu adresi

7 vecā sirds un jaunā sirds viena pret otru

DEVĪTĀ GRĀMATA kurp viŅi iet?

1 Žans Valžāns

2 Mariuss

3 mabefa kungs

DESMITA GRAMATA 1832. gada 5. jŪnijs

1 Jautājuma virspuse

2 Jautājuma būtiba

3 bēres — izdevīgs gadījums atdzimšanai

4 agrāko laiku nemieri

5 Parīzes īpatnība

VIENPADSMITĀ GRAMATA atoms BRĀĻOJAS AR VIESUĻVĒTRU

1 Daži paskaidrojumi par Gavroša dzejoļu izcelšanos. Kāda akadēmiķa ietekme uz šiem dzejoļiem

2 Gavrošs uz kara takas

3 Friziera taisnīgais sašutums

4 Bērns brīnās par sirmgalvi

5 Sirmgalvis

6 brīvprātīgie

DIVPADSMITA GRAMATA «KORINTA»

1 «Korintas» vēsture kopš tās dibināšanas

2 Jautrā priekšspēle

3 Pār Grantēru sāk satumst nakts

4 mēģinājums nomierināt Išlū atraitni

5 gatavošanās

6 Gaidot

7 Skaidu ielā savervētais virs

8 dažas jautājuma zīmes sakarā ar kādu Ķabiku, kuru varbūt nemaz nesauca par Ķabiku

TRĪSPADSMITĀ GRĀMATA MARIUSS IEIET TUMSĀ

1 No Plimē ielas lidz Sendenī kvartālam

2 Parīze no pūces lidojuma

3 pēdējā robeža

ČETRPADSMITA GRAMATA izmisuma DIŽENUMS

1 Karogs. Pirmais cēliens

2 Karogs. Otrais cēliens

3 gavrošs būtu darījis labāk, ja būtu pieņēmis Anžolrasa karabīni

4 Pulvera muciņa

5 Apklust Žana Pruvēra dzeja

6 Nāves agonija pēc dzīves agonijas

7 Gavrošs — labs attālumu aprēķinātājs

PIECPADSMITA GRAMATA  BRUŅU VĪRA IELA

1 Pļāpīgā dzēšlapa

2 ielaszēns — gaismas ienaidnieks

3 kamēr Kozete un Tusēna guļ

4 Gavroša pārmērīgā dedzība

V daļa Žans Valžāns

PIRMĀ GRAMATA kars starp ČetrĀm SIENĀM

1 Sentantuāna priekšpilsētas Haribda un Tampla priekšpilsētas Skilla

2 Tā kā bezdibeni nav, ko darīt, atliek tikai patērzēt

3 Noskaidrošanās un apmākšanās

4 Par pieciem mazāk, par vienu vairāk

3 Kāds apvārsnis paveras no barikādes augšas

4 Mariuss ir drūms, Žavērs — lakonisks

7 Stāvoklis kļūst sarežģītāks

8 Artilēristi liek saprast, ka ar viņiem nav joki

9 Kā tiek izlietots agrākais malu mednieka talants un trāpīgais šāviens, kas bija ietekmējis 1796. gada tiesas spriedumu

10 Rīta blāzma

11 Šautene, kuras lode allaž trāpa, bet nevienu nenogalina

12 Nekārtība kalpo kārtībai

13 Cerības stars dziest

14 Nodaļa, kurā varēs izlasīt Anžolrasa iemīļotās vārdu

15 Gavrošs viņpus barikādes

16 kā brālis top par tēvu

17 Mortuus pater filium moriturum expectal

18 Klijāns top par laupījumu

19 Žans Valžāns atriebjas

20 Mirušajiem taisnība, un dzīvie nav vainīgi

21 Varoņi

22 Soli pa solim

23 Izsalkušais Orests un piedzērušais Pilāds

24 Gūsteknis

OTRA GRĀMATA  LEVIATĀNA IEKŠAS

1 Jūras noplicinātā zeme

2 kloākas seno laiku vēsture

3 brinzo

4 Nezināmie sīkumi

5 Mūsdienu progress

6 Nākotnes progress

TREŠA GRAMATA   DVĒSELE UZVAR DUBĻUS

1 Kloāka un tās pārsteigumi

2 paskaidrojums

3 Vīrs, kuru izseko

4 Ari viņš nes savu krustu

5 Ar smiltīm tāpat kā ar sievietēm; jo smalkākas tās, jo bīstamākas

6 izskalojums

7 Dažreiz uzskrien uz sēkļa tur, kur cer taimigi izkāpt krastā

8 Noplēstais svārku stūris

9 Kādam, kurš no tā ko saprot, Mariuss liekas miris

10 Pazudušā dēla atgriešanās

11 Nesatricināmo pamatu satricinašana

12 Vectēvs

CETURTA GRAMATA no sliedĒm izsistais ŽAVĒRS

Dažas piezīmes policijas dienesta labā

PIEKTĀ GRAMATA  MAZDĒLS UN VECTĒVS

1 Nodaļa, kurā atkal ieraugām koku ar cinka riņķi

2 Pēc pilsoņu kara Mariuss gatavojas mājas karam

3 Mariuss dodas uzbrukumā

4 Žilnormāna jaunkundze beidzot nesaskata nekā ļauna, ka Fošlevāna kungs ienācis ar kādu saini padusē

5 labāk noguldīt savu naudu jebkurā mežā nekā pie jebkura notāra

6 Abi sirmgalvji — katrs pēc saviem ieskatiem — dara visu, lai Kozete būtu laimiga

7 Baigu sapņu paliekas mijas ar laimi

SESTĀ GRĀMATA BEZMIEGA NAKTS

1. 1833. gada 16. februāris

2 Žana Valžāna roka vēl aizvien saitē

3 Nešķiramais

4 Immortale jecur

SEPTĪTĀ GRAMATA PĒDĒJAIS MALKS NO RŪGTA BIĶERA

1 Septītais aplis un astotās debesis

2 Kādas neskaidrības var slēpties atklājumā

ASTOTĀ GRĀMATA  KRĒSLAS SABIEZĒŠANA

1 Istaba apakšstāvā

2 Vēl daži soļi atpakaļ

3 Viņi atceras dārzu Plimē ielā

4 Pievilkšanas un atgrūšanas spēks

DEVĪTĀ GRĀMATA VISDZIĻĀkĀ TUMSA UN VISGAIŠĀKĀ RĪTA BLĀZMA

1 Esiet līdzcietīgi pret nelaimīgajiem, bet iecietīgi pret laimīgajiem

2 Pēdējie liesmiņas uzplaiksnījumi lampā, kurā izsīkusi eļļa

3 spalva ir pārāk smaga tam, kas kādreiz pacēlis Fošlevāna ratus

4 Tinte, kurai izdodas tikai padarīt baltāku

5 nakts, aiz kuras aust diena

6 Zāle apslēpj, lietus Izdzēš

PASKAIDROJUMI

SATURS