Kamī Albērs

Mīts par Sisifu

Albērs Kamī

Mīts par Sisifu

ABSURDAIS SPRIEDUMS

.

ABSURDS UN PAŠNĀVĪBA

Patiesi nopietna ir tikai viena filosofijas problēma: tā ir pašnāvības problēma. Izšķirt, vai dzīve ir vai nav dzīvošanas vērta, nozīmē atbildēt uz filosofijas pamatjautājumu. Pārējie -vai pasaulei ir trīs dimensijas, vai prātam ir deviņas vai divpadsmit kategorijas - nāk tikai pēc tam. Tās ir spēles; vispirms jārod atbilde. Un, ja ir taisnība, kā apgalvo Nīče, ka filosofam, lai viņu varētu cienīt, jārāda paraugs, aptveram šīs atbildes svarīgumu, jo to dod pirms izšķirošās rīcības. Tās ir ar sirdi izjūtamas acīmredzamības, bet tās ir jāpadziļina, lai padarītu skaidras prātam.

Ja es sev vaicātu, kāpēc šis jautājums ir atbildams steidzamāk nekā jebkurš cits, tad atbildētu: tāpēc, ka svarīga ir rīcība, kas no atbildes izriet. Nekad neesmu redzējis kādu mirstam ontoloģiska argumenta dēļ. Galilejs, kas bija atklājis svarīgu zinātnisku patiesību, to mierīgu prātu noliedza, līdzko tā apdraudēja viņa dzīvību. Savā ziņā viņš rīkojās pareizi. Šī patiesība nebija sārta vērta. Ir taču pilnīgi

vienalga, vai Zeme griežas ap Sauli vai otrādi. Patiesību sakot, tas ir pavisam nesvarīgs jautājums. Turpretī es zinu, ka daudzi cilvēki mirst tāpēc, ka, viņuprāt, dzīve nav dzīvošanas vērta. Un zinu, ka ir citi, kas paradoksālā kārtā ziedo dzīvību tādu ideju vai ilūziju dēļ, kuras viņu dzīvi apveltī ar jēgu (tas, ko sauc par dzīves jēgu, ir reizē arī lielisks iemesls nāvei). Tātad, manuprāt, jautājums, uz kuru atbildēt ir visnepieciešamāk, ir jautājums par dzīves jēgu. Kā uz to atbildēt? Visas būtiskās problēmas - tas ir, tās, kuras var novest nāvē, vai tās, kuras palielina dzīves alkas, - iespējams, ir risināmas tikai ar divām spriešanas metodēm: tā, kā spriež Lapaliss, un tā, kā domā dons Kihots. Tas ir neap-šaubāmības un lirisma līdzsvars, kas vienīgais ļauj mums vienlaikus piekļūt emocijām un skaidrībai. Reizē tik pieticīgā un patētikas piesātinātā jautājumā zinātniskajai un klasiskajai dialektikai, saprotams, jādod vieta pieticīgākam domāšanas veidam, kas izriet reizē no veselā saprāta un no izjūtām.

Par pašnāvību vienmēr ir spriests tikai kā par sociālu parādību. Te turpretī pirmām kārtām runa ir par attiecību starp individuālo domu un pašnāvību. Tāda rīcība, tāpat kā liels darbs, nobriest sirds dziļumos. Arī pašam cilvēkam tas paliek nezināms. Kādu vakaru viņš šauj vai lec. Par kādu namu pārvaldnieku, kas izdarīja pašnāvību, man stāstīja, ka pirms pieciem

gadiem viņš zaudējis meitu, pēc tam stipri pārvērties un šis notikums viņā palicis gluži kā mīna. Precīzāk nemaz nav iespējams pateikt. Sākt domāt nozīmē ielikt sevī mīnu. Šim iesākumam nav liela sakara ar sabiedrību. Tārps graužas cilvēka sirdī. Tas jāmeklē tur. Šī spēle uz dzīvību un nāvi ved no gaišredzīgas eksistences izpratnes uz bēgšanu ārpus gaismas loka, tai ir jāseko, un tā jāsaprot.

Pašnāvībai ir daudz iemeslu, un, kopumā ņemot, visskaidrāk saskatāmie nav bijuši visizšķirīgākie. Tikai reti (tāda hipotēze tomēr nav izslēdzama) cilvēks atņem sev dzīvību pārdomu rezultātā. Krīzi gandrīz vienmēr izraisa kaut kas nekontrolējams. Avīzēs bieži raksta par intīmām bēdām vai nedziedināmām slimībām. Tie ir vērā ņemami izskaidrojumi. Bet vajadzētu zināt, vai tieši tajā dienā kāds izmisušā draugs nav sarunājies ar viņu vienaldzīgā tonī. Tad tas ir vainīgais. Jo ar to varēja pietikt, lai liktu pār nelaimīgo sagrūt visam sarūgtinājumam un pagurumam, kam viņš vēl būtu spējis pretoties.*

Taču, ja arī ir grūti precīzi noteikt mirkli, notvert nemanāmo soli, kad gars izlemj par

Vēlreiz atgādināsim šīs esejas relatīvo raksturu. Pašnāvība var saistīties ar daudz cienījamākiem spriedumiem. Piemērs - politiskās jeb tā sauktās protesta pašnāvības Ķīnas revolūcijā.

labu nāvei, izsecināt no pašas rīcības izrietošās konsekvences ir vienkāršāk. Izdarīt pašnāvību savā ziņā nozīmē atzīties - gluži kā melodrāmā. Tas nozīmē atzīties, ka dzīvošana nav bijusi pa spēkam vai ka dzīve nav saprasta. Tomēr pārāk neiedziļināsimies šajās analoģijās un atgriezīsimies pie ikdienas vārdiem. Šāda rīcība pauž vienīgi to, ka "dzīve nav dzīvošanas vērta". Protams, dzīvot nekad nav viegli. Cilvēks rīkojas tā, kā prasa eksistence, dažādu iemeslu dēļ, un galvenais iemesls ir paradums. Ja cilvēks brīvprātīgi aiziet no dzīves, jāpieņem, ka viņš kaut vai instinktīvi ir atzinis par smieklīgu šo paradumu, pieņēmis, ka dzīvei nav pilnīgi nekādas dziļākas jēgas, ikdienas rosīšanās ir muļķīga un ciešanas - nevajadzīgas.

Kādas ir tās neaprēķināmās jūtas, kuras prātam laupa dzīvei nepieciešamo miegu? Pasaule, ko iespējams izskaidrot kaut vai ar nepareiziem pamatojumiem, ir ierasta pasaule. Turpretī universā, kam piepeši laupītas ilūzijas un gaisma, cilvēks jūtas kā svešinieks. No tādas trimdas nav atgriešanās, jo ir izgaisušas atmiņas par zaudēto dzimteni vai zudušas cerības uz apsolīto zemi. Atšķirtība starp cilvēku un viņa dzīvi, starp aktieri un viņa dekorācijām ir pati absurda izjūta. Visi veselie cilvēki kādreiz ir domājuši par iespējamu pašnāvību, tāpēc bez tālākiem paskaidrojumiem var pieņemt, ka pastāv tieša saite starp šo izjūtu un neesamības alkām.

Šīs esejas objekts ir attiecības starp absurdu un pašnāvību tieši tādā mērā, kādā pašnāvība ir viens no absurda atrisinājumiem. Principā var pieņemt, ka cilvēkam, kas neblēdās, ir jārīkojas pēc savas pārliecības. Ticībai eksistences absurdam tātad ir jānosaka viņa rīcība. Un te nu ir pilnīgs pamats skaidri un bez viltus patētikas uzdot sev jautājumu, vai tāds secinājums prasa, lai nesaprotamu stāvokli izbeigtu iespējami ātrāk. Te es, protams, runāju par cilvēkiem, kam ir nosliece nonākt saskaņā ar sevi pašu.

Skaidros vārdos izklāstīta, šī problēma var likties reizē vienkārša un neatrisināma. Taču ir maldīgi pieņemt, ka uz vienkāršiem jautājumiem ir tikpat vienkāršas atbildes un ka no acīmredzamības noteikti izriet acīmredzamība. A priori un apgriežot problēmas elementus, tāpat, vai cilvēks sevi nogalina vai nenogalina, šķiet, ka ir tikai divi filosofiski atrisinājumi -jā vai nē. Tas būtu pārāk skaisti. Bet ir jāņem vērā tie, kuri, neizdarot slēdzienu, jautā nemitīgi. Es tikpat kā neironizēju: runa ir par vairākumu. Tāpat arī redzu, ka tie, kuri saka "nē", rīkojas tā, it kā domās būtu teikuši "jā". īstenībā, ja es pieņemtu Nīčes kritēriju, varētu sacīt, ka viņi šādā vai tādā veidā domā "jā". Turpretī tie, kuri izdara pašnāvību, īstenībā bieži ir bijuši pārliecināti, ka dzīvei ir jēga. Tādas pretrunas ir pastāvīgas. Var pat sacīt, ka tās nekad nav bijušas asākas kā šajā punktā, kur - gluži pretēji -

loģika liekas ļoti vēlama. Ir parasts salīdzināt filosofijas teorijas un to piekritēju rīcību. Bet jāteic, ka starp domātājiem, kas noliedz dzīves jēgu, nav neviena, kas savā loģikā ietu tik tālu, ka atteiktos no šīs dzīves, - ja neskaita Kirilovu, kas pieder pie literatūras, Peregrino, kas dzimis no leģendas*, un Zilu Lekjē, kas ir no hipotēzes, bet tās loģika neved uz dzīves noliegšanu. Bieži vien zobojoties piemin Sopenhaueru, kas slavinājis pašnāvību, sēdēdams pie bagātīgi klāta galda. Taču tas nemaz nav smieklīgi. Nav nekas briesmīgs, ja cilvēks traģisko neuztver pārlieku nopietni, bet pēc domāšanas veida galu galā spriež par cilvēku.

Vai, ņemot vērā tādas pretrunas un neskaidrības, tiešām jādomā, ka nav nekāda sakara starp spriedumu, kāds var būt par dzīvi, un rīcību, kas to izbeidz? Šajā ziņā nepārspīlēsim neko. Cilvēka pieķērībā dzīvei ir kaut kas daudz stiprāks par visu pasaules postu. Ķermeņa spriedums ir vismaz prāta sprieduma vērts, un ķermenis iznīcības priekšā atkāpjas. Mēs iegūstam paradumu dzīvot, pirms iegūstam paradumu domāt. Gaitā, kas ik dienu mūs tuvina nāvei, ķermenis neizbēgami ir priekšā. Beidzot, šīs

Esmu dzirdējis, ka Perigrino atdarinātājs -pēckara laika rakstnieks -, kad pabeidzis pirmo grāmatu, izdarījis pašnāvību, lai pievērstu savam darbam uzmanību. Uzmanība gan pievērsta, bet grāmata atzīta par sliktu.

pretrunas būtība slēpjas - es tā to nosauktu -izvairībā, jo tā ir reizē vairāk un mazāk nekā izklaide Paskāla izpratnē. Vairīšanās no nāves, kas būs vēl viens šīs esejas temats, ir cerība. Cerība uz citu dzīvi, kas "jānopelna", jeb to blēdīšanās, kuri dzīvo nevis pašas dzīves dēļ, bet gan kādai dižai idejai, kas ir lielāka par dzīvi, ir dievišķa, piešķir dzīvei jēgu un piekrāpj to. Tādējādi viss veicina kāršu sajaukšanu. Ne jau velti līdz šim esam spēlējuši ar vārdiem un izlikušies ticam, ka pieņēmums par dzīves bezjēdzību noteikti noved pie paziņojuma, ka dzīve nav dzīvošanas vērta. īstenībā starp abiem šiem spriedumiem nepastāv nekāda obligāta samēro-jamība. Atliek vienīgi neļaut sevi nomaldināt jau pieminētajām neskaidrībām, atšķirībām un nekonsekvencēm. Tas viss ir jānoliek malā un jāķeras tieši pie īstās problēmas. Pašnāvība tiek izdarīta, jo dzīve nav dzīvošanas pūliņu vērta, -tā ir neapšaubāma, taču neauglīga patiesība, jo tā ir nodeldēta patiesība. Bet vai eksistences nolādējums, tās noliegums, kurā cilvēks nonāk, tiešām rodas tāpēc, ka dzīvei nav jēgas? Vai šis absurds tiešām prasa, lai no tā bēgtu vai nu cerībā, vai pašnāvībā, - lūk, tas ir jānoskaidro, jāizanalizē un jāilustrē, atmetot visu pārējo. Vai no absurda izriet nāve - šī problēma jāpaceļ pāri citām ārpus visām domāšanas metodēm un neieinteresēta prāta spēlēm. Niansēm, pretrunām un psiholoģijai, ko "objektīvs" prāts

vienmēr prot ietvert jebkurās problēmās, šajā pētījumā un šajās kaislībās nav vietas. Ir vajadzīga tikai netaisnīga, tas ir, loģiska, doma. Tā domāt nav viegli. Vienmēr ir ērti būt loģiskam. Un ir gandrīz neiespējami būt loģiskam līdz galam. Cilvēki, kas mirst no pašu rokas, līdz pat galam virzās pa savu jūtu nogāzi. Pārdomas par pašnāvību tādējādi dod man iespēju izvirzīt vienīgo problēmu, kas mani interesē: vai pastāv loģika līdz pat nāvei? Es to varu uzzināt vienīgi tad, ja bez haotiskām kaislībām un tikai acīmredzamības gaismā analizēju spriedumu, par kura izcelsmi te runāju. Tas ir spriedums, kuru es saucu par absurdo spriedumu. Daudzi tam ir pievērsušies. Es vēl nezinu, vai viņi to ir izturējuši līdz galam.

Kad Karls Jasperss, atklādams neiespējamību konstituēt pasauli kā vienību, iesaucās: "Šī norobežošana mani ved pie manis paša, turp, kur es vairs neslēpjos aiz objektīva viedokļa, kuru varu tikai pārstāvēt, turp, kur nedz es pats, nedz cita eksistence nevar man vairs kļūt par objektu," - viņš, sekojot daudziem citiem, nosauc tuksnesīgos un skarbos klajumus, kur savas gaitas galā nonāk doma. Tāpat kā daudzi citi, jā, bez šaubām, bet cik ļoti viņi ir steigušies no turienes izkļūt! Daudzi cilvēki, arī vispazemīgākie, ir nonākuši pie šā pēdējā pagrieziena, kur doma sagrīļojas. Tad viņi atsakās no sava

visdārgākā - no dzīves. Vel citi - gara valdnieki -arī ir atsacījušies, bet viņi to darījuši, upurējot savu domu, vistīrākajā dumpībā. Taču, gluži pretēji, ir jācenšas turēties pie absurdā sprieduma, cik vien tas iespējams, un tuvumā izpētīt šo tālo apvidu dīvaino veģetāciju. Neatlaidība un skaidrs skatiens ir privileģētie skatītāji šajā necilvēciskajā spēlē, kur replikas pārmij absurds, cerība un nāve. Gars tad var analizēt šīs reizē elementārās un smalkās dejas figūras, pirms tās ilustrē un izdzīvo pats.

ABSURDA SIENAS

Tāpat kā lieli darbi, dziļas jūtas vienmēr nozīmē vairāk, nekā spēj apzināti pasacīt. Dvēseles kustības vai dziļi izjusta pretīguma konstante izpaužas rīcības vai domāšanas paradumos un turpinās sekās, kas dvēselei pašai paliek nezināmas. Lielas jūtas nes līdzi savu universu - spožu vai posta pilnu. Ar kaislībām tās apgaismo ekskluzīvo pasauli, kurā pastāv kā savā gaisotnē. Pastāv greizsirdības, godkāres, egoisma vai augstsirdības pasaule. Šai pasaulei ir sava metafizika un gara izpausme. Tas, kas ir patiess jau specializētajās jūtās, vēl lielākā mērā būs patiess emocijās, kas savos pamatos ir reizē nenoteiktas un "neapšaubāmas", tālas un "klātesošas" - kā tās, kuras mums dod skaistums vai rada absurda izjūta.

Absurda izjūta var uznākt jebkuram cilvēkam jebkurā ielas pagriezienā. Tā ir netverama savā izmisīgajā kailumā un gaismā bez starojuma. Taču pašas šīs uztveres grūtības ir pārdomu vērtas. Laikam jau taisnība, ka ikviens cilvēks uz visiem laikiem paliek mums nepazīstams un viņā vienmēr ir kaut kas nepieejams un svešs. Bet praksē es pazīstu cilvēkus, es spēju tos saprast, pamatojoties uz viņu uzvedību, uz rīcības kopumu, uz sekām, kādas viņu gaita atstāj dzīvē. Tāpat arī visas iracionālās jūtas, kuras nebūtu iespējams analizēt, praksē es varu definēt, praksē varu tās novērtēt, varu apvienot to seku summu un ar intelektu uztvert un aptvert visas to sejas un to pasauli. Taisnība: ja arī simtreiz būšu redzējis vienu un to pašu aktieri, droši vien personiski es viņu tāpēc nepazīšu labāk. Taču, ja es apkopošu visus viņa atveidotos tēlus un teikšu, ka pēc simtā recenzētā personāža pazīstu viņu mazliet labāk, man būs zināma taisnība. Jo šis šķietamais paradokss ir arī parabola. Tai ir sava morāle. Tā māca, ka ar savām komēdijām cilvēks sevi definē tikpat labi kā ar patiesajām tieksmēm. Un tāpat sirdī pastāv nepieejamas jūtas, kas tomēr daļēji izpaužas to iedvestajā rīcībā un domāšanas veidā. Skaidri noprotams, ka te es definēju metodi. Bet tāpat arī noprotams, ka šī metode ir analīzes, nevis izzināšanas metode. Un metodes ietver sevī metafiziku, tās reizēm gluži kā neviļus pauž slēdzienus, par kuriem apgalvo, ka tos vēl nezina. Tādējādi grāmatas pēdējās lappuses jaušamas jau pirmajās. Tāds mezgls ir neizbēgams. Šeit definētā metode atklāj izjūtu, ka nevienas patiesas zināšanas nav

iespējamas. Var tikai aizvien lielākā skaitā parādīties šķietamības un atklāties izjūtu klimats.

Netveramo absurda izjūtu varbūt spēsim sasniegt atšķirīgās, bet brālīgās pasaulēs -intelekta, dzīvotprasmes un mākslas pasaulē. Absurda klimats pastāv iesākumā. Beigas ir absurda universs un tā gara noskaņa, kurš apspīd pasauli ar sev piemītošo gaismu, lai liktu iemirdzēties izraudzītajai un nesatricināmajai sejai, ko prāts spēj pasaulei piešķirt.

Jebkurai lielai darbībai un jebkurai lielai domai iesākums ir smieklīgs. Lieli darbi bieži vien piedzimst ielas pagriezienā vai restorāna priekštelpā. Tāpat ir ar absurdu. Absurda pasaule vairāk nekā jebkura cita pasaule iemanto dižciltību no pagalam zemas cilmes. Dažās situācijās, kad cilvēks uz jautājumu, ko viņš domā, atbild - neko, tā var būt izlikšanās. Mīlēti cilvēki to zina labi. Bet, ja šī atbilde ir patiesa, ja tā atspoguļo dīvaino dvēseles stāvokli, kad tukšums kļūst daiļrunīgs, kad ikdienas darbību ķēde pārrauta un sirds veltīgi meklē ķēdes locekli, kas ļautu no jauna tai piesieties, - tā jau ir pirmā absurda zīme.

Dažkārt dekorācijas sagrūst. Piecelšanās, tramvajs, četras stundas kantorī vai fabrikā, maltīte, tramvajs, četras stundas darba, maltīte,

miegs: pirmdien, otrdien, trešdien, ceturtdien, piektdien, sestdien vienādā ritmā - šis ceļš lielākoties tiek noiets bez pūlēm. Taču kādu dienu parādās "kāpēc?", un viss sākas šajā izbrīna iekrāsotajā nogurumā. "Sākas" - tieši tas ir svarīgi. Nogurums rodas automātiskas dzīves darbību beigās, bet reizē tas atklāj apziņas kustību. Tā pamostas un izraisa tālāko. Tālākais ir vai nu neapzināta atgriešanās ķēdē, vai arī pilnīga pamošanās. Nomoda beigās ar laiku iestājas konsekvence: pašnāvība vai atkop-šanās. Pats par sevi nogurums ir kaut kas pretīgs. Šajā gadījumā man jāsecina, ka tas ir labs. Jo viss sākas ar apzināšanos, un nekas nav nekā vērts citādi kā vien caur to. Šajos spriedumos nav nekā oriģināla. Taču tie ir neapšaubāmi, un pagaidām ar to pietiek, lai aptuveni apzinātu absurda izcelsmi. Visa pamatā ir parastas "rūpes".

Tāpat laiks mūs nes visas mūsu blāvās dzīves dienas. Bet vienmēr pienāk brīdis, kad mums jānes laiks. Mēs dzīvojam nākotnei: "rīt", "vēlāk", "kad būsi sasniedzis stāvokli sabiedrībā", "ar laiku tu sapratīsi". Tādas nekonsekvences ir apbrīna vērtas, jo galu galā taču runa ir par to, ka jāmirst. Tomēr pienāk diena, kad cilvēks konstatē - viņam ir trīsdesmit gadu. Tā viņš apliecina savu jaunību. Bet tajā pašā brīdī viņš sevi situē attiecībā pret laiku. Viņš ieņem savu vietu. Viņš atzīst, ka nonācis

kādā noteiktā laika līknes punktā, un atzīst, ka šīs līknes ceļš viņam būs jānoiet. Cilvēks pieder laikam un pēc šausmām, kas viņu pārņem, aptver, ka laiks ir viņa ļaunākais ienaidnieks. Rītdienu - viņš alkst rītdienas, kuru viņam taču vajadzētu noliegt. Šis miesas dumpis tad arī ir absurds*.

Vēl dziļāk - svešādība: ieraudzīt, ka pasaule ir "blīva", pamanīt, cik bezgala svešs ir akmens, cik tas mums nepieejams, ar kādu intensitāti daba, ainava mūs noliedz. Ikviena skaistuma dziļumos slēpjas kaut kas necilvēcisks, un pakalni, debesu maigums, koku raksts, pat šis mirklis zaudē iluzoro jēgu, kādā tos esam ietērpuši, un nu tie mums ir tālāki nekā zaudētā paradīze. Cauri gadu tūkstošiem mums pretī ceļas pasaules sākotnējais naidīgums. Vienu īsu mirkli mēs pasauli vairs nesaprotam, jo gadu simteņiem neesam sapratuši neko citu kā vien pašu iepriekšdotās figūras un zīmējumus, bet tajā brīdī mums pietrūkst spēka šo mākslotību izmantot. Pasaule mums zūd, jo tā pārvēršas par sevi pašu. Paraduma nomaskētās dekorācijas kļūst par to, kas tās īstenībā ir. Tās no mums attālinās. Tas ir tāpat, kā dažudien tuvas

Tomēr ne šā vārda tiešajā nozīmē. Te runa nav par definīciju, tas ir jūtu - iespējamo absurda nesēju - uzskaitījums. Ja nosauktas tās visas, absurds tomēr vēl nav izsmelts.

sievietes sejā ieraugām gluži kā svešinieci - to, kuru esam mīlējuši pirms mēnešiem vai gadiem; iespējams, mēs pat iekārosim to, kas mūs piepeši padara tik vientuļus. Bet laiks vēl nav pienācis. Tikai viens: šī pasaules svešādība un šis pasaules blīvums ir absurds.

Arī no cilvēkiem izdalās necilvēciskums. Dažās gaišredzības stundās viņu mehānisko žestu, bezjēdzīgās pantomīmas aina padara trulu visu, kas ap viņiem. Kāds cilvēks aiz stikla sienas runā pa telefonu; balss nav dzirdama, bet ir redzama viņa ierobežotā mīmika, un rodas jautājums, kādēļ viņš dzīvo. Neomulība, redzot paša cilvēka necilvēciskumu, neaprēķināmais kritiens, ieraugot to, kas mēs esam, šis "nelabums", kā to sauc kāds mūsdienu autors, - arī tas ir absurds. Tāpat arī svešinieks, kas dažas sekundes nāk mums pretī spogulī, tuvais, tomēr bažas iedvesošais brālis, kuru ieraugām savās fotogrāfijās, - arī tas ir absurds.

Beidzot esmu nonācis pie nāves un pie mūsu jūtām pret to. Par to viss ir pateikts, un ir piedienīgi izvairīties no patosa. Un tomēr nekad nevarēsim pietiekami nobrīnīties, kā visi dzīvo, it kā "nezinātu". Tas tāpēc, ka īstenībā mums nav nāves pieredzes. Patiesībā par pieredzi var nosaukt vienīgi to, kas ir pārdzīvots un apzināts. Šajā gadījumā tik tikko var runāt vien par citu nāves pieredzi. Tas ir aizstājējs, prāta skatījums, un tas mūs nekad īsti nepārliecina.

Šis skumjais pieņēmums nevar būt pārliecinošs. Šausmas īstenībā iedveš notikuma matemātiskā puse. Laiks mūs biedē, jo ir demonstrācija, atrisinājums nāk pēc tam. Visas skaistās runas par dvēseli šeit vismaz kādu laiku iegūs pārliecinošu pierādījumu pret tām. No inerta ķermaņa, kurā pļauka vairs neatstāj pēdas, dvēsele ir aizgājusi. Šā fakta elementārā un negrozāmā puse kļūst par absurda izjūtas saturu. Šīs nolemtības nāvējošajā gaismā atklājas veltīgums. Nekāda morāle un nekādi pūliņi nav apriori attaisnojami mūsu nolemtību kārtojošās asiņainās matemātikas priekšā.

Atkārtoju - tas viss ir teikts un sacīts. Es te dodu tikai īsu sistematizējumu un nosaucu acīmredzamos tematus. Tie vijas cauri visai literatūrai un visai filosofijai. No tiem gūst vielu ikdienas sarunas. Nav ne vismazākā iemesla tos izgudrot no jauna. Bet ir jābūt skaidrībā par šīm acīmredzamībām, lai pēc tam ķertos pie vissvarīgākā jautājuma. Atkārtoju - tie nav absurda atklājumi, kas mani interesē. Mani interesē to sekas. Ja cilvēks ir pārliecinājies par šiem faktiem, kas no tiem secināms, cik tālu jāiet, lai ne no kā neizvairītos? Vai būtu brīvprātīgi jāmirst vai jācer, par spīti visam? Pirms pie tā ķeramies, ir vajadzīga īsa inventarizācija intelekta jomā.

Prata pirmais uzdevums ir atšķirt patieso no nepatiesā. Tomēr, kad doma pievēršas sev pašai, tā pirmām kārtām atklāj pretrunu. Nav vērts pūlēties būt pārliecinošam. Kopš gadsimtiem neviens nav devis šai parādībai skaidrāku un elegantāku demonstrāciju, kā to izdarījis Aristotelis: "Šo spriedumu bieži vien smieklīgās sekas ir tās, ka spriedumi iznīcina paši sevi. Jo, apgalvojot, ka viss ir patiess, mēs apgalvojam arī pretējā apgalvojuma patiesumu un līdz ar to mūsu pašu tēzes nepareizību (jo pretējs apgalvojums nepieļauj tā pareizību). Un, ja apgalvo, ka viss ir nepareizs, arī šis apgalvojums ir nepareizs. Ja tiek apgalvots, ka nepareizs ir vienīgi mūsu apgalvojumam pretējais spriedums vai arī ka nepareizs nav vienīgi mūsu apgalvojums, tomēr ir jāpieņem bezgalīgs daudzums pareizu vai nepareizu spriedumu. Jo tas, kurš izsaka pareizu spriedumu, reizē apgalvo, ka tas ir pareizs, un tā turpinās līdz bezgalībai."

Šis burvju loks ir tikai pirmais no veselas sērijas, kurā prāts, līdzko pievēršas sev pašam, nomaldās galvu reibinošos virpuļos. Pati šo paradoksu vienkāršība padara tos nesatriecamus. Lai kādas būtu vārdu spēles un loģikas akrobātika, saprast pirmām kārtām nozīmē visu

apvienot. Prāta visdziļākās alkas pat vistālākajos gājienos saistās ar cilvēka neapzinātajām jūtām universa priekšā: tās prasa tuvības izjūtu, grib skaidrību. Cilvēkam saprast pasauli nozīmē to reducēt uz cilvēcisko, uzspiest tai savu zīmogu. Kaķa universs nav skudru pūžņa universs. Tā ir truisma "ikviena doma ir antropomorfiska" vienīgā jēga. Tāpat prāts, kas tiecas saprast realitāti, nevar justies apmierināts, iekams nav to ietvēris domu terminos. Ja cilvēks atklātu, ka universs arī spēj mīlēt un ciest, viņš justos samierināts ar to. Ja doma fenomenu mainīgajos spoguļos atklātu mūžīgas sakarības, kas spētu tos apvienot un apvienoties pašas, varētu runāt par gara svētlaimi, salīdzinājumā ar kuru svētlaimīgo mīts būtu tikai smieklīgs atdarinājums. Vienotības nostalģija, absolūtā alkas ilustrē cilvēka drāmas būtisko kustību. Bet, lai arī šī nostalģija ir fakts, tai nebūt nav jāgūst tūlītējs apmierinājums. Ja, pārvarot bezdibeni, kas šķir vēlmi no iekarojuma, kopā ar Parmenīdu apliecinām Viena (lai kas tas būtu) realitāti, mēs iekrītam smieklīgā pretrunā gluži kā cilvēks, kas apgalvo, ka pastāv absolūta vienotība, un ar šo apgalvojumu pierāda paša atšķirīgumu un daudzveidību, ko viņš domājis atrisināt. Šis otrais burvju loks ir pietiekams, lai laupītu mums cerības.

Tās visas arī vēl ir acīmredzamības. Es atkārtošu, ka tās ir interesantas nevis pašas par

sevi, bet gan konsekvencēs, ko no tām var izsecināt. Es zinu citu acīmredzamību: tā man apgalvo, ka cilvēks ir mirstīgs. Taču varētu saskaitīt domātājus, kas no tās izdarījuši galējus secinājumus. Šajā esejā var uzskatīt par nepārtrauktu atgādinājumu pastāvīgo neatbilstību starp to, ko iedomājamies zinām, un to, ko zinām reāli, praktisko piekrišanu un tēloto neziņu, kuru dēļ dzīvojam idejās, kas, ja mēs tās tiešām izjustu, katrā ziņā satricinātu visu mūsu dzīvi. Saskatot šo neiznīdējamo prāta pretrunu, mēs pilnā mērā aptveram nesaskaņu, kas mūs šķir no pašu radītā. Kamēr prāts klusē savu cerību stingajā pasaulē, viss atspoguļojas un kārtojas tā nostalģijas vienotībā. Bet pie pirmās sakustēšanās šī pasaule sāk plaisāt un grūt: apziņai paveras atspoguļojošu šķembu bezgalība. Ir jākrīt izmisumā, cerot no tām kādreiz atkal uzbūvēt ierasto un rāmo virsmu, kas mums dotu sirdsmieru. Pēc tik daudziem meklējumu gadsimtiem, pēc daudzu domātāju atsacīšanās mums ir pilnīgi skaidrs, ka tā ir patiesība, kas attiecināma uz visu, ko zinām. Ja neskaitām profesionālos racionālistus, mēs tagad izmisīgi alkstam pēc patiesās zināšanas. Ja vajadzētu uzrakstīt vienīgo nozīmīgo cilvēces domas vēsturi, tā būtu jāveido no secīgām tās grēksūdzēm un bezspēcības.

Par ko gan es varu sacīt: "Es to zinu!" Es sajūtu sevī sirdi, varu to pārbaudīt un spriest,

ka tā eksistē. Šai pasaulei es varu pieskarties, un es spriežu, ka tā eksistē. Tur arī beidzas visas manas zināšanas, pārējais ir konstrukcija. Jo, ja mēģinu aptver savu Es, par kuru esmu pārliecināts, ja mēģinu to definēt un rezumēt, tas pārvēršas vien ūdenī, kas iztek caur pirkstiem. Es varu zīmēt citu pēc citas visas sejas, ko tas spēj rādīt, arī visas tās, kuras tam tiek dotas, tā audzināšanu, tā izcelsmi, tā kvēli vai klusēšanu, diženumu vai zemiskumu. Bet sejas nevar saskaitīt kā aritmētikā. Pat šī sirds, kas ir mana, vienmēr man paliks neatšifrējama. Starp manu pārliecību par paša eksistenci un saturu, kādu pūlos šajā pārliecībā ielikt, pastāv bezdibenis, ko nekad nevarēs piepildīt. Es palikšu svešinieks sev pašam uz visiem laikiem. Psiholoģijā, tāpat kā loģikā, ir patiesības, bet nav vienas patiesības. Sokrāta vārdiem "pazīsti sevi pašu" ir tikpat liela vērtība kā mūsu grēksūdžu vārdiem "esi tikumīgs". Tie atklāj reizē nostalģiju un nezināšanu. Tās ir neauglīgas rotaļas ar lieliem jautājumiem. Tās ir pieņemamas vien tiktāl, ciktāl paliek aptuvenas.

Lūk, te ir koki, un es pazīstu to raupjumu, un es pazīstu ūdens garšu. Zāles smaržas un zvaigznes naktī, dažos vakaros, kad sirds no-rimstas, - kā gan lai noliegtu pasauli, kuras varenību un spēkus es sajūtu? Tomēr visa šīs zemes zinātne man nedos neko, kas spētu

pārliecināt, ka šī pasaule pieder man. Jūs man to aprakstīsiet un iemācīsiet mani to klasificēt. Jūs citu pēc cita nosauksiet tās likumus, un savās zināšanu alkās es piekritīšu, ka tie ir patiesi. Jūs atšifrējat tās mehānismus, un manas cerības aug augumā. Pēdējā posmā jūs man mācāt, ka šis varenais un krāsainais universs ir sadalīts atomos un pats atoms ir sadalīts elektronos. Tas viss ir labi, un es gaidu, ka turpināsiet. Bet jūs man stāstāt par neredzamu planētu sistēmu, kurā elektronus pievelk kodols. Jūs man skaidrojat šo pasauli ar attēlu. Tad atzīstu, ka esat nonākuši pie poēzijas: es neuzzināšu nekad. Vai man pietiek laika būt par to sašutušam? Jūs jau esat mainījuši teoriju. Tādējādi zinātnes, kuru uzdevums ir man visu iemācīt, galu galā beidzas ar hipotēzi, skaidrība pagaist metaforā, neskaidrība izkūst mākslasdarbā. Vai man bija vajadzīgi tik daudzi pūliņi? Pakalnu maigās līnijas un vakara roka uz satrauktās sirds man iemāca daudz vairāk. Es saprotu: ja arī ar zinātnes palīdzību varu aptvert parādības un tās citu pēc citas nosaukt, tāpēc vien vēl nespēju aptvert pasauli. Ja spētu ar pirkstu iztaustīt visu tās reljefu, es par to nezinātu vairāk. Un jūs man ļaujat izvēlēties starp aprakstu, kas ir precīzs, bet man neko nemāca, un hipotēzēm, kas pretendē uz mācīšanu, bet nepavisam nav

drošas. Svešinieks sev pašam un pasaulei, apbruņots vienīgi ar domu, kas noliedz pati sevi, līdzko kaut ko apgalvo, - kas tā par nolemtību, kurā nav iespējams rast mieru citādi, kā vien atsakoties zināt un dzīvot, kurā iekarošanas tieksme atduras pret sienām, kas izaicina tās uzbrukumus? Gribēt nozīmē provocēt paradoksus. Viss ir iekārtots tā, lai dzimtu saindētais miers, ko dod bezrūpība, sirds miegs vai nāvi nesošas atsacīšanās.

Tātad arī intelekts savā veidā man saka -šī pasaule ir absurda. Tā pretišķība - aklais saprāts: var apgalvot, ka viss ir skaidrs, bet es tik un tā gaidu pierādījumus un vēlos, kaut tam būtu taisnība. Taču, par spīti tik daudziem pretencioziem gadsimtiem un pāri tik daudziem daiļrunīgiem un pārliecināt spējīgiem cilvēkiem, es zinu, ka tā nav taisnība. Vismaz šajā jomā nav iespējama laime, ja man nav dots zināt. Universālais saprāts, praktiskais vai morāliskais, determinisms, kategorijas, kas izskaidro visu, godīgu cilvēku var tikai sasmīdināt. Tam visam nav nekāda sakara ar garu. Viņi noliedz tā dziļāko patiesību - savažotības pieņēmumu. Šajā neatšifrējamajā un ierobežotajā universā cilvēka liktenis līdz ar to iegūst jēgu. Ir radies iracionālo pulks, kas ietver to līdz pēdējam galam. Atgūtajā un tagad vienotajā gaišredzībā absurda izjūta noskaidrojas un precizējas. Es teicu, ka pasaule ir absurda, un es pārāk steidzos. Šī

pasaule savā būtībā nav prātam aptverama, un tas ir viss, ko iespējams pasacīt. Taču absurda ir konfrontācija starp iracionālo un skaidrības alkām, kas saviļņo cilvēku tā būtības dziļumos. Absurds ir atkarīgs vienlīdz no cilvēka un no pasaules. Šobrīd tā starp viņiem ir vienīgā saite. Tā sien tos vienu pie otra tik cieši, kā sasaistīt spēj tikai naids. Tas ir vienīgais, ko spēju skaidri saskatīt šajā bezmēra universā, kurā risinās mans piedzīvojums. Apstāsimies šeit. Ja es uzskatu par patiesu absurdu, kas regulē manas attiecības ar dzīvi, ja piepildu sevi ar jūtām, kas mani pārņem, vērojot pasaules ainu, ar gaišredzību, kas man uzliek par pienākumu meklēt zinātni, man viss ir jāupurē šīm neapšaubāmībām un jāraugās tām sejā, lai spētu tās paturēt. Galvenais - man pēc tām jāvada sava rīcība un jāseko tām visās konsekvencēs. Te es runāju par godīgumu. Bet iepriekš es gribu zināt, vai doma spēj dzīvot tādos tuksnešos.

Es jau zinu, ka doma šajos tuksnešos ir vismaz iegājusi. Tā atradusi tajos savu maizi. Tā ir sapratusi, ka līdz šim pārtikusi no rēgiem. Tā ir devusi ieganstu dažiem visstei-dzamāk risināmajiem cilvēces domas tematiem.

No mirkļa, kad absurds ir iepazīts, tas kļūst par kaislību, un tā ir plosošāka nekā

jebkura cita. Bet jautājuma būtība ir tāda: zināt, vai iespējams dzīvot kaislībās, vai iespējams pieņemt to dziļāko likumu - to eksaltācijā sadedzināt sirdi. Taču pagaidām šo jautājumu vēl neuzdosim. Tas ir šīs pieredzes centrā. Pienāks laiks pie tā atgriezties. Drīzāk iepazīsim no tuksneša dzimušās tēmas un trauksmes. Pietiktu tās tikai nosaukt. Arī tās mūsdienās ir zināmas visiem. Vienmēr ir bijuši cilvēki, kas aizstāvējuši iracionālā tiesības. Tradīcija, ko varētu nosaukt par pazemotās domas tradīciju, nekad nav pārstājusi dzīvot. Racionālisms ir kritizēts tik daudzas reizes, ka šķiet - tur nekas vairs nav darāms. Taču mūsu laikmets pieredz, kā atdzimst šīs paradoksālās sistēmas, kas iemanās tricināt prātu tā, it kā tas vienmēr tiešām būtu gājis priekšgalā. Tomēr tas pierāda ne tik daudz saprāta efektivitāti kā tā cerību dzīvīgumu. Vēstures aspektā šī divu viedokļu konstante atklāj cilvēka būtisko tieksmi, viņa sašķeltību starp vienotības aicinājumu un skaidru redzējumu, ka viņu ieskauj mūri.

Taču iespējams, ka nekad uzbrukums saprātam nav bijis tik dzīvs kā mūsdienās. Sākot ar Zaratustras vareno saucienu: "Gluži nejauši tā ir pasaules vissenākā dižciltība. Es to esmu atdevis visām lietām, kad esmu teicis, ka pāri tām nepastāv nekāda augstāka griba," -un beidzot ar Kirkegora vārdiem: "Šī kaite, kas beidzas ar nāvi, aiz kuras nav vairs nekā," -

iezīmīgās un mokošās absurda tēmas ir sekojušas cita citai. Vai vismaz - un tā ir fundamentāla nianse - iracionālā un reliģiskā doma. No Jaspersa līdz Heidegeram, no Kirkegora līdz Šestovam, no fenomenologiem līdz Šēleram gan loģikas, gan morāles plānā vesela dzimta garu, kurus citu citam tuvina nostalģija un šķir metode vai mērķi, ir visiem spēkiem pūlējusies aizšķērsot racionālā prāta lielceļu un atrast patiesības taisnos ceļus. Es te pieņemu, ka šīs domas ir izzinātas un pārdzīvotas. Lai kādas būtu bijušas vai kādas ir to ambīcijas, visi ir nākuši no vārdos neformulējamā universa, kur valda pretruna, antinomija, bailes vai bezspēcība. Un kopīgas viņiem visiem ir tieši tēmas, ko līdz šim esam formulējuši. Arī viņiem, to var apgalvot, vissvarīgākais ir slēdzieni, ko viņi varējuši izsecināt no šiem atklājumiem. Tie ir tik svarīgi, ka vajadzētu šos slēdzienus analizēt īpaši. Taču šobrīd ir runa vien par viņu atklājumiem un viņu sākotnējo pieredzi. Te konstatējam tikai viņu domu sakritību. Būtu pretenciozi runāt par viņu filosofiju, taču katrā ziņā pietiek, ja liekam izjust viņiem kopīgo gaisotni.

Heidegers vēsu prātu vēro cilvēka likteni un paziņo, ka tāda eksistence ir pazemojoša. Vienīgā realitāte ir "rūpes" visā būtņu hierarhijā. Pasaulē un savās izklaidēs pazudušajam cilvēkam rūpes ir īsas un gaistošas bailes. Bet,

ja šīs bailes kļūst apzinātas, tās pārvēršas par baismām, par pastāvīgu klimatu cilvēkam, kas skaidri apzinās "eksistenci, kādā viņš atrodas". Šis filosofijas profesors raksta nenodrebot un visabstraktākajā valodā, ka "cilvēka eksistences galīgais un ierobežotais raksturs ir primārs salīdzinājumā ar pašu cilvēku". Viņš interesējas par Kantu, bet tikai tādēļ, lai atzītu "Tīrā prāta" ierobežoto raksturu. Tādēļ, lai savās analīzēs izdarītu slēdzienu, ka "pasaule vairs nevar neko piedāvāt baiļu nomāktajam cilvēkam". Šīs rūpes viņam patiesi šķiet tik lielā mērā sniedzamies pāri spriedumu kategorijām, ka viņš domā un runā vienīgi par tām. Viņš nosauc to sejas: garlaicība, kad banālais cilvēks pūlas tās nonivelēt un apslāpēt sevī; šausmas, kad prāts vēro nāvi. Arī viņš nešķir apziņu no absurda. Nāves apzināšanās ir rūpju aicinājums, un tad "eksistence pati raida savu saucienu ar apziņas starpniecību". Tā ir pati baismu balss, un tā lūdzas eksistenci "pašai atgriezties no izgaišanas anonimitātē". Arī viņš domā, ka vajag nevis gulēt, bet palikt modram līdz pašam galam. Viņš turas absurdajā pasaulē un apsūdz tās zūdīgu-mu. Viņš meklē ceļu drupās.

Jasperss ir izmisis par visu ontoloģiju, jo vēlas, lai mēs būtu zaudējuši "lētticību". Viņš zina, ka nevaram panākt neko, kas sniedzas pāri šķietamību nāves spēlei. Viņš zina, ka prātu beigās gaida neveiksme. Viņš kavējas pie gara piedzīvojumiem, ko mums rāda vēsture, un bez žēlastības atklāj ikvienas sistēmas vājo punktu, ilūziju, kas visu izglābusi, paredzējumu, kas neko nav slēpis. Šajā iztukšotajā pasaulē, kur pierādīta zināšanas neiespējamība, kur vienīgā realitāte palikusi neesamība, vienīgais attieksmes veids - izmisums, viņš mēģina atrast Ariadnes pavedienu, kas ved pie dievišķiem noslēpumiem.

Savukārt Šestovs visā savā apbrīnojami vienmuļajā darbā, kas bez mitas tiecas uz vienām un tām pašām patiesībām, nenogurdams pierāda, ka visstriktākā sistēma, vislielākajā mērā universālais racionālisms vienmēr nonāk pie cilvēka domas iracionālisma. Viņam nav palikusi nepamanīta neviena ironiskā acīmredzamība, neviena smieklīgā pretruna, kas prātu rāda nevērtīgu. Viņu interesē tikai un vienīgi izņēmums, lai tas saistītos ar sirdi vai ar prātu. Izmantojot Dostojevska uz nāvi notiesātā pieredzi, Nīčes prāta izmisīgās avantūras, Hamleta monologus vai Ibsena rūgto aristokrātismu, viņš meklē, apgaismo un cildina cilvēka sacelšanos pret nelabojamo. Viņš liedz prātam pamatotību un kaut cik noteiktu gaitu uzsāk tikai bezkrāsainajā tuksnesī, kur visas neapšaubāmības pārvērtušās par akmeņiem.

Saistošākais no visiem - Kirkegors - vismaz daļu savas eksistences ir darījis ko labāku, nekā atklājis absurdu, - viņš tajā dzīvojis. Cilvēks, kas

raksta: "īstākais mēmums ir nevis klusēšana, bet runāšana/' - iesākumam apgalvo, ka neviena patiesība nav absolūta un nespēj padarīt apmierinošu eksistenci, kas pati par sevi ir neiespējama. Būdams izziņas dons Žuans, viņš krāj pseidonīmus un pretrunas, raksta "Audzinošas runas" un tajā pašā laikā tādu ciniskā spirituālista rokasgrāmatu, kāda ir "Pavedēja dienasgrāmata". Viņš bez šaubīšanās noraida mierinājumus, morāli un jebkādas atveldzēs principus. Ērkšķi, ko sajūt sirdī, viņš nemēģina nomierināt, remdinot sāpes. Gluži pretēji - viņš tās urda un izmisuma priekā kā krustā sistais, kas vēlas tāds būt, pakāpeniski vien būvē gaišredzību, noraidījumu un teātri -vienu no dēmonisma kategorijām. Šī reizē maigā un ņirdzīgā seja, piruetes, kas mijas ar kliedzienu no dvēseles dziļumiem, - tas ir pats absurda gars cīņā pret realitāti, kas paceļas tam pāri. Un garīgais piedzīvojums, kas noved Kirkegoru pie viņam dārgajiem skandāliem, arī sākas pieredzes haosā bez dekorācijām, kurš iemests atpakaļ sākotnējā nesakarībā.

Pavisam citā plānā Huserls un fenomeno-logi tieši ar metodi un saviem pārspīlējumiem rekonstruē pasauli tās daudzveidībā un noliedz prāta transcendentālo spēju. Ar viņiem garīgais universs bagātinās neaprēķināmā veidā. Rozes ziedlapiņa, kilometru stabs vai cilvēka plauksta ir tikpat svarīga kā mīlestība, iekāre vai gravitācijas likumi. Domāt vairs nenozīmē unificēt, padarīt

šķietamību ierastu, piešķirot tai liela principa veidolu. Domāt nozīmē no jauna mācīties skatīties, būt vērīgam, vadīt savu apziņu; tas nozīmē katru ideju un katru tēlu padarīt privileģētu, kā to dara Prusts. Paradoksālā kārtā privileģēts ir viss. Domāšanu attaisno tās ārkārtējā apziņa. Huserla virziens, būdams pozitīvāks nekā Kirkegora vai Šestova virziens, pamatos tomēr noliedz prāta klasisko metodi, pieviļ cerības, paver intuīcijai un sirdij milzīgu daudzumu fenomenu, kuru bagātībā ir kaut kas necilvēcisks. Šie ceļi ved vai nu pie visām zinātnēm, vai ne pie vienas. Vārdu sakot, šajā gadījumā līdzeklis ir svarīgāks par mērķi. Runa ir vienīgi par "attieksmi, lai zinātu", nevis par mierinājumu. Vēlreiz - vismaz pamatos.

Kā gan lai neizjūt šo garu dziļo radniecis-kumu! Kā lai neredz, ka viņi pulcējas privileģētā un skarbā apvidū, kur vairs nav vietas cerībai? Es vēlos, lai man tiek izskaidrots viss vai nekas. Šā dvēseles kliedziena priekšā prāts paliek nevarīgs. Kategoriskās prasības pamodināts, prāts meklē, bet atrod vien pretrunas un aplamības. Tas, ko nesaprotu, ir nesaprātīgs. Pasaule ir tādu iracionālo pilna. Tā, kuras vienreizīgo nozīmi nesaprotu, pati ir milzīgs iracionālais. Ja varētu vienu vienīgu reizi pasacīt: "Viss ir skaidrs!" - viss būtu izglābts. Bet šiem cilvēkiem ir vēlēšanās pasludināt, ka nekas nav skaidrs, ka viss ir haoss, ka cilvēkam paliek

tikai viņa gaišredzība un skaidra apziņa par sienām, kas viņu ietver.

Visas šīs pieredzes savienojas un krustojas. Līdz savu spēju robežām nokļuvušam prātam ir jāizsaka spriedums un jāizvēlas slēdzieni. Tur ir vieta pašnāvībai un atbildei. Bet es gribu apvērst otrādi pētījuma kārtību un sākt ar intelekta piedzīvojumu, lai nonāktu pie ikdienas darbībām. Šeit minētā pieredze ir gūta tuksnesī, kuru nevajag atstāt. Ir vismaz jānoskaidro, cik tālu tā tikusi. Šajā savas piepūles punktā cilvēks ir nonācis pie iracionālā. Viņš jūt sevī laimes un gudrības alkas. Absurds dzimst no konfrontācijas starp cilvēka alkaino saucienu un pasaules nesaprātīgo klusēšanu. Tieši to nevajag aizmirst. Tieši pie tā - pie šīs apziņas - ir jāturas visiem spēkiem, jo no tā var izrietēt sekas visam mūžam. Iracionālais un cilvēka nostalģija, un absurds, kas rodas no to abu pretstatības, - tādas ir trīs personas drāmā, kurai katrā ziņā jābeidzas tik loģiski, cik vien loģiska eksistence spēj būt.

FILOSOFISKĀ PAŠNĀVĪBA

Absurda izjūta vēl nav absurda definīcija. Tā absurdu pamato kādā mirklī, un tas ir viss. Šī izjūta nav absurda rezumējums - par tādu tā varbūt kļūst brīdī, kad dod savu spriedumu par universu. Pēc tam tai jāiet tālāk. Tā ir dzīva, tas nozīmē, ka tai vai nu jāmirst, vai jānoturas. Tā tas ir ar tematiem, kurus esam te apvienojuši. Bet arī šajā ziņā mani interesē nevis darbi vai domātāji, kuru kritikai būtu vajadzīga cita forma un cita vieta, bet gan kopīgais viņu slēdzienos. Iespējams, domātāji nekad nav bijuši tik atšķirīgi. Tomēr garīgo ainavu, kurā viņi uzsāk gaitu, varam uzskatīt par identisku. Tāpat arī pavisam atšķirīgās zinātnēs sauciens, kas noslēdz šo zinātņu gaitu, atskan vienādi. Ir skaidri jūtams, ka tikko pieminētie domātāji dzīvo vienādā klimatā. Ja sakām, ka šis klimats ir nāvējošs, tā vairs nav tikai vārdu spēle. Ja cilvēks dzīvo zem tādām smacējošām debesīm, viņam vai nu no turienes jāizkļūst, vai tur jāpaliek. Runa ir par

to, ka viņš no turienes izkļūst pirmajā gadījuma un kādēļ paliek otrajā. Tādējādi es definēju pašnāvības problēmu un interesi, kas varētu rasties par eksistences filosofijas slēdzieniem.

Vispirms gribu mirkli nogriezties no taisnā ceļa. Līdz šim esam iezīmējuši absurdu no ārpuses. Tomēr var rasties jautājums, kas šajā definīcijā ir skaidrs, un ar tiešas analīzes palīdzību papūlēties atrast - vienā skatījumā -tā nozīmi un - otrā - tā konsekvences.

Ja apsūdzu nevainīgo drausmīgā noziegumā, ja apgalvoju, ka tikumīgs cilvēks ir gribējis pavest savu māsu, man atbildētu, ka tas ir absurds. Šajā sašutumā ir kaut kas komisks. Bet tam ir arī dziļš pamatojums. Tikumīgais cilvēks ar savu atbildi ilustrē pilnīgo antinomiju, kāda pastāv starp manis piedēvēto faktu un visas viņa dzīves principiem. Vārdi "tas ir absurds" nozīmē -"tas nav iespējams", bet arī - "tā ir pretruna". Ja es redzētu cilvēku ar auksto ieroci uzbrūkam ložmetējnieku grupai, es viņa rīcību uzskatītu par absurdu. Bet šī rīcība par tādu nosaucama vienīgi tāpēc, ka pastāv disproporcija starp viņa nodomu un realitāti, kas viņu gaida, - pretruna, ko spēju saskatīt starp viņa reālo spēku un izvirzīto mērķi. Tāpat mēs būtu pārliecināti, ka spriedums ir absurds, stādot tam pretī spriedumu, ko prasa acīmredzami fakti. Tāpat absurdu var demonstrēt, salīdzinot šā sprieduma konsekvences ar loģisko realitāti, ko gribētos

iedibināt. Visos gadījumos no visvienkāršākā līdz vissarežģītākajam absurds būs jo lielāks, jo lielāks būs attālums starp mana salīdzinājuma objektiem. Ir absurdas laulības, izaicinājumi, sarūgtinājumi, klusēšana, kari un arī miers. Ikvienā no tiem absurds atklājas salīdzinājumā. Tātad man ir pamatojums sacīt, ka absurda izjūta rodas nevis no kāda fakta vienkāršas izpētes vai no iespaida, bet iznirst no salīdzinājuma starp kādu faktu un realitāti ap to, starp kādu darbību un pasauli, kas stāv tai pāri. Absurdā būtiskais ir nesavienojamība. Tā nepastāv nedz vienā, nedz otrā salīdzināmajā elementā. Tā rodas no abu konfrontācijas.

Intelekta plānā es tātad varu sacīt, ka absurds nemājo cilvēkā (ja tādai metaforai vispār ir kāda jēga), nedz arī pasaulē, tas mājo to kopīgajā klātbūtnē. Pagaidām tā ir vienīgā tos vienojošā saite. Ja gribu palikt acīmredzamību jomā, es zinu, ko grib cilvēks, un zinu, ko viņam dod pasaule, un tagad varu sacīt, ka zinu arī, kas abus vieno. Man nav vajadzības rakt vēl dziļāk. Tam, kurš meklē, pietiks ar vienu vienīgu drošu pārliecību. Atliek tikai izsecināt no tās visas konsekvences.

Tiešā konsekvence reizē ir arī metodes likums. Dīvainā trīsvienība, kas tādā veidā rodas, nav nekāda jaunatklāta Amerika. Taču ar pieredzes dotumiem tai kopīgs tas, ka šī trīsvienība ir reizē bezgala vienkārša un bezgala sarežģīta. Pirmais tās raksturojums šajā ziņā ir nedalāmība. Ja iznīcina vienu tās elementu, tiek iznīcināti arī abi pārējie. Absurds nevar pastāvēt ārpus cilvēka prāta. Tādējādi absurds, tāpat kā viss cits, beidzas ar nāvi. Taču absurds nav arī iespējams ārpus šīs pasaules. Un tieši pēc šā elementārā kritērija es spriežu, ka absurda jēdziens ir būtisks un ka to var uzskatīt par pirmo no manām patiesībām. Te izpaužas iepriekš minētais likums. Ja es kaut ko uzskatu par patiesu, man tas jāpatur. Ja iedomājos kādai problēmai dot savu atrisinājumu, es vismaz nedrīkstu pašā šajā atrisinājumā atmest kādu no problēmas elementiem. Man vienīgais dotums ir absurds. Problēma - kā no tā izkļūt un vai no šā absurda jāizriet pašnāvībai. Pirmais un, patiesību sakot, vienīgais noteikums maniem pētījumiem ir paturēt to, kas mani nospiež, tātad respektēt to, ko es tajā uzskatu par būtisku. Es to tikko definēju kā konfrontāciju un cīņu bez atelpas. Un, ejot līdz galam šajā absurdajā loģikā, man jāatzīst, ka šajā cīņā jāpieņem pilnīgs cerības trūkums (tam nav nekāda sakara ar izmisumu), pastāvīgs noraidījums (to nedrīkst sajaukt ar atsacīšanos) un apzināta neapmierinātība (tā nav saistāma ar jaunības nemieru). Viss, kas grauj, nobēdzina vai mazina šīs prasības (un pirmām kārtām piekrišana, kas izslēdz nesavienojamību) iznīcina absurdu un padara nevērtīgu viedokli, ko tad var piedāvāt. Absurdam ir jēga vienīgi tad, ja tam nepiekrīt.

Pastāv kāds acīmredzams fakts, kas šķiet patiesi morāls, - ikviens cilvēks vienmēr ir savu patiesību upuris. Ja reiz viņš tās atzinis, tad no tām vairs nespēj atsacīties. Par tām kaut mazliet ir jāmaksā. Cilvēks, kas apzinājies absurdu, ir saistīts ar to uz visiem laikiem. Cilvēks bez cerības, kas apzinās, ka tāds ir, vairs nepieder nākotnei. Tā ir likumsakarība. Bet likumsakarīgi ir arī tas, ka šis cilvēks visiem spēkiem pūlas izkļūt no paša radītā universa. Visam iepriekšējam ir jēga vienīgi saistībā ar šo paradoksu. Šajā ziņā nekas nevar būt vairāk pamācoši kā tagad palūkoties, kādā veidā secinājumus izdarījuši cilvēki, kas, sākot ar racionālisma kritiku, ir iepazinuši absurda klimatu.

Un, ja palieku pie eksistences filosofijam, redzu, ka pilnīgi visas bez izņēmuma man piedāvā bēgšanu. Ar dīvainu spriedumu, pamatojoties uz absurdu racionālisma drupās, noslēgtā un cilvēkam ierobežotā pasaulē viņi dievišķo to, kas viņus nospiež, un atrod pamatu cerībai uz to, kas viņus aplaupa. Šai piespiedu cerībai visos gadījumos ir reliģiska būtība. Pie tās ir vērts pakavēties.

Šeit es piemēra pēc analizēšu tikai dažus Šestovam un Kirkegoram raksturīgus tematus. Bet Jasperss mums dos tipisku šādas nostājas

piemēru, kas jau atgādina karikatūru. Tā pārējais kļūs skaidrāks. Atstājam viņu, nespējīgu realizēt transcendenci un izpētīt pieredzes dziļumus, skaidri apzināmies neveiksmes savan-dīto universu. Vai viņš progresēs vai vismaz izdarīs secinājumus no šīs neveiksmes? Jasperss nedod neko jaunu. Pieredzē viņš nav guvis neko citu kā vien paša nevarības atzīšanu, nav guvis nevienu iemeslu ievadīt tajā kādu apmierinošu principu. Tomēr bez kāda attaisnojuma - un to viņš saka pats - Jasperss vienā paņēmienā apliecina reizē transcendenci, pieredzes būtību un dzīves pārcilvēcisko jēgu, rakstīdams: "Vai gan neveiksme pāri visiem paskaidrojumiem un jebkādām iespējamām interpretācijām nerāda nevis transcendences neesamību, bet gan tās esamību?" Šī esamība, kas ar cilvēka aklas uzticēšanās aktu piepeši izskaidro visu, tiek definēta kā "vispārīgā un atsevišķā neaptverama vienība". Tādējādi absurds kļūst par dievu (visplašākajā šā vārda nozīmē) un nespēja izprast - par šo esamību, kas apgaismo visu. Nekāda loģika neved pie šāda sprieduma. Es to varētu nosaukt par lēcienu. Un paradoksālā kārtā var saprast Jaspersa neatlaidību un bezgalīgo pacietību, padarot transcendences pieredzi nerealizējamu. Jo vairāk gaistoša ir šī tuvošanās, jo neauglīgāka izrādās definīcija un jo reālāka viņam kļūst transcendence, tāpēc ka kvēle, ar

kādu viņš to apgalvo, ir tieši proporcionāla attālumam, kāds pastāv starp viņa spēju izskaidrot un pasaules un pieredzes iracionalismu. Tādējādi liekas, ka Jasperss ar jo lielāku degsmi grauj prāta aizspriedumus, jo radikālākā veidā viņš izskaidro pasauli. Šis pazemotās domas apustulis vispēdējā pazemojumā atradīs iespēju no jauna radīt dziļāko esamību.

Mistiķu domas mūs ir pieradinājušas pie tādiem spriedumiem. Tie ir pieļaujami gluži tāpat kā jebkurš prāta viedoklis. Bet šobrīd es rīkojos tā, it kā uz zināmu problēmu raudzītos nopietni. Iepriekš nespriežot par šāda viedokļa vispārīgo vērtību, par tā izglītojošo spēku, gribu tikai palūkoties, vai tas atbilst manis izvirzītajiem noteikumiem un ir mani interesējošā konflikta cienīgs. Tāpēc atgriezīšos pie Šestova. Kāds komentētājs citē viņa vārdus, kas ir intereses vērti: "Vienīgā īstā izeja ir tieši tur, kur cilvēka spriedumam nav izejas. Kādēļ tad pretējā gadījumā mums būtu vajadzīgs Dievs? Cilvēks vēršas pie Dieva vienīgi tādēļ, lai panāktu neiespējamo. Iespējamam pietiek ar cilvēkiem." Ja vispār pastāv Šestova filosofija, es teiktu, ka šajos vārdos tā ir ietilpināta visa. Jo Šestovs, izdarot secinājumus no savām kvēlajām analīzēm, nesaka: "Lūk, absurds!" bet apgalvo: "Lūk, Dievs - tieši uz viņu ir jāpaļaujas, pat ja viņš neatbilst nevienai no mūsu

racionālajām kategorijām." Lai nerastos nekādi pārpratumi, krievu filosofs pat apgalvo, ka šis Dievs, iespējams, ir naidīgs un nīstams, nesaprotams un pretrunīgs, bet tādā pašā mērā, kādā Dieva seja ir atbaidoša, tā apliecina viņa spēku. Dieva diženums slēpjas tā nekonsekvencē. Tā eksistences pierādījums - necilvēciskumā. Ir jāielec viņā un šajā lēcienā jāatbrīvojas no racionālisma ilūzijām. Tādējādi Šestova izpratnē absurda pieņemšana ir vienlaicīga ar pašu absurdu. To konstatēt nozīmē to pieņemt, un viņš liek lietā visu savas domas loģikas spēku, lai to izceltu dienasgaismā un tajā pašā brīdī liktu uzplaukt milzīgām cerībām, ko dod absurda pieņēmums. Vēlreiz atgādināšu, ka tādam viedoklim ir tiesības pastāvēt. Bet es te stūrgalvīgi palieku pie vienas pašas problēmas un tās konsekvencēm. Es negrasos pētīt kādas domas patētiku vai ticības apliecinājumu. Tam man visa dzīve vēl priekšā. Es zinu, ka racionālistam Šestova viedoklis liekas kaitinošs. Bet es jūtu arī, ka Šestovam taisnība attiecībā pret racionā-listu, un gribu tikai zināt, vai viņš paliek uzticīgs absurda baušļiem.

Bet, ja pieņemam, ka absurds ir pretējs cerībai, redzam, ka Šestova eksistenciālā doma pieņem absurdu, tomēr to izceļ tikai tādēļ, lai satriektu. Šāda domas izsmalcinātība ir patētisks žongliera triks. Taču, kad Šestovs pretstata savu

absurdu parastajai morālei un prātam, viņš to nosauc par patiesību un atpestīšanu. Tātad absurda pamatā un šajā definīcijā Šestovs to vērtē pozitīvi. Ja pieņemam, ka viss šā jēdziena spēks meklējams veidā, kādā tas skar mūsu elementārās cerības, ja jūtam, ka absurds, lai pastāvētu, prasa sevis neatzīšanu, skaidri redzam, ka tas ir zaudējis savu patieso seju, savu cilvēcisko un relatīvo raksturu, ieiedams reizē nesaprotamā un apmierinošā mūžībā. Ja absurds pastāv, tas pastāv cilvēka universā. No brīža, kad tā jēdziens pārvēršas par tramplīnu uz mūžību, tas vairs nav saistīts ar cilvēka gaišredzību. Tad absurds vairs nav acīmredzamība, ko cilvēks konstatē, bet nepieņem. Tad viņš no cīņas ir izvairījies. Cilvēks integrē absurdu un šajā vienotībā liek pazust tā būtiskajam raksturam, kas ir pretišķība, saplosītība un nesaderība. Tāds lēciens ir izvairīšanās. Šestovs, kas tik labprāt citē Hamleta vārdus The time is out joint, tos raksta ar tādām kā niknām cerībām, ka atļauts tos attiecināt tieši uz viņu. Jo ne jau tā Hamlets tos izrunā vai Šekspīrs ir uzrakstījis. Iracionālā skurbums un ekstāzes aicinājums novērš no absurda gaišredzīgu prātu. Šestova uztverē prāts ir veltīgs, bet pastāv kaut kas pāri prātam. Absurdam garam prāts ir veltīgs, bet pāri prātam nav nekā.

Šis lēciens var mums vismaz dot lielāku skaidrību par absurda īsto dabu. Mēs zinām, ka

tas pastāv tikai līdzsvarā, ka tas parādās pirmām kārtām salīdzinājumā un nevis šā salīdzinājuma objektos. Taču Šestovs tieši liek visu svaru uz vienu no elementiem un izjauc līdzsvaru. Mūsu alkas saprast, mūsu absolūtā alkas ir izskaidrojamas vienīgi ar to, ka mēs taču spējam saprast un izskaidrot daudzas lietas. Ir lieki pilnīgi noliegt prātu. Ir savs loks, kurā tas ir efektīvs. Tieši tajā iekļaujas cilvēka pieredze. Tieši tādēļ mēs vēlamies tikt par visu skaidrībā. Ja mēs to nespējam, ja šādā gadījumā dzimst absurds, tas notiek, sastopoties iedarbīgajam, bet ierobežotajam prātam un aizvien no jauna dzimstošajam iracionālajam. Jo, kad Šestovs uzbrūk, piemēram, tādam Hēgeļa apgalvojumam: "Saules sistēmas kustība notiek saskaņā ar nesatricināmiem likumiem, un likumi ir šīs kustības pamatojums," -kad viņš ar visu kvēli metas plosīt Spinozas racionālismu, viņš izdara secinājumu, ka jebkurš prāts ir niecība. Un no tā ar dabisku un nepamatotu pavērsienu viņš nonāk pie iracionālā pārākuma*. Bet šī pāreja nav acīmredzama. Jo te var iejaukties gan robežas, gan plāna jēdziens. Dabas likumi var pastāvēt līdz zināmai robežai, aiz kuras tie pavērsās paši pret sevi un liek dzimt absurdam. Vai arī tie varbūt ir

It īpaši saistība ar izņēmuma definīciju un pret Aristoteli.

pamatoti apraksta plānā, taču tas nenozīmē, ka tie ir patiesi arī izskaidrojuma plānā. Te viss ir pakārtots iracionālajam, un, tā kā prasība pēc skaidrības nobēdzināta, absurds izgaist kopā ar vienu no salīdzinājuma objektiem. Turpretī absurdais cilvēks nepiedalās tādā nivelēšanā. Viņš atzīst cīņu, absolūti nenicina prātu un pieņem iracionālā esamību. Tādējādi viņš savā skatienā ietver visus pieredzes dotumus un nepavisam nav gatavs lēcienam, pirms ieguvis skaidrību. Viņš vienīgi zina, ka vērīgajā apziņā vairs nav vietas cerībai.

Tas, kas ir manāms Leonā Šestovā, varbūt vēl vairāk būs manāms Kirkegora. Taisnība, tik mainīgā autorā ir grūti saskatīt skaidrus apgalvojumus. Taču, par spīti šķietami pretējiem rakstiem, aiz pseidonīmiem, spēlēm un smaidiem visā viņa darbu kopumā jūtama kādas patiesības priekšnojauta (tāpat kā bailes no tās), un šī patiesība izšķiļas viņa pēdējos darbos: arī Kirkegors izdara lēcienu. Viņš atgriežas pie kristietības, kas viņu tik ļoti biedēja bērnībā, turklāt beigās - pie tās visskarbākā veidola. Arī viņam par reliģiozitātes kritēriju kļūst antinomija un paradokss. Tādējādi tieši tas, kas lika izsamist šaubās par dzīves jēgu un dziļumu, tagad tai piešķir patiesību un skaidrību. Kristietība ir piedauzības akmens, un tas, ko Kirkegors pavisam vienkārši prasa, ir

trešais Ignacija Lojolas pieprasītais upuris: intelekta ziedošana.* Šis "lēciena" efekts ir dīvains, bet tam nevajadzētu vairs būt pārsteidzošam. Tas padara absurdu par citas pasaules kritēriju, kaut gan absurds ir vienīgi šīs pasaules pieredzes veidojums. "Savā neveiksmē," Kirkegors saka, "ticīgais rod triumfu." Mans uzdevums nav taujāt, ar kādu saviļņojošu pareģojumu saistīts tāds viedoklis. Es gribu vienīgi uzdot jautājumu, vai absurda aina un tā patiesais raksturs to attaisno. Šajā punktā zinu, ka tā nebūt nav. No jauna iedziļinoties absurda saturā, vieglāk saprast metodi, kas iedvesmojusi Kirkegoru. Viņš nenotur līdzsvaru starp pasaules iracionālismu un absurda dumpīgo nostalģiju. Viņš nerespektē to abu attiecību, kura, patiesību sakot, rada absurda izjūtu. Būdams pārliecināts, ka nespēs izvairīties no iracionālā, viņš vēlas vismaz izglābties no izmisīgās nostalģijas, kas viņam šķiet neauglīga un bez mērķa. Bet, ja šajā sprieduma punktā viņš spēj būt patiess,

Var rasties iespaids, ka es te atstāju novārtā būtisko problēmu - ticības problēmu. Bet es nepētu Kirkegora vai Šestova, vai - tālāk - Huserla filosofiju (tam būtu vajadzīga cita vieta un cita attieksme), es tikai aizņemos no viņiem tematu un raugos, vai viņu filosofijas konsekvences var atbilst jau formulētajiem noteikumiem. Te runa ir vienīgi par stūrgalvību.

tad nespēs tāds būt savā noliegumā. Dumpības kliedzienu aizstājot ar aizrautīgu piekrišanu, viņš sāk ignorēt absurdu, kas līdz tam brīdim viņu apgaismojis, un dievišķot vienīgo vēl atlikušo drošo pārliecību - iracionālo. Svarīgākais, abats Galiāni sacīja d'Epinē kundzei, ir nevis izveseļoties, bet sadzīvot ar savām kaitēm. Kirkegors grib izdziedināties. Izdziedināties - tā ir viņa viskarstākā vēlēšanās, tā, pēc kuras piepildījuma viņš tiecas visā savā dienasgrāmatā. Viss viņa intelekta spēks tiek ziedots, lai izbēgtu no cilvēka likteņa antinomijas. Pūliņi ir sevišķi izmisīgi tāpēc, ka izpratnes uzzibsnījumos viņš saprot to veltīgumu, piemēram, kad runā par sevi, ka nedz dieva bijāšana, nedz dievticība nespēj dot mieru. Un tā ar izmocītu aplinku viņš piešķir iracionālajam veidolu un savam Dievam - absurda atribūtus: Dievs ir netaisns, nekonsekvents un nesaprotams. Vienīgi intelekts viņā mēģina noslāpēt cilvēka sirds visdziļākās alkas. Ja nekas nav pierādīts, pierādīt var visu. Kirkegors pats mums atklāj, kādu ceļu gājis. Es te neko negribu pieņemt, bet kā, lasot viņa darbus, lai nesaskata zīmes, kas liecina par gandrīz brīvprātīgu dvēseles kropļošanu, piekrītoši kropļojot absurdu? Tāds ir Dienasgrāmatas vadmotīvs. "Tas, kā man pietrūkst, ir dzīvnieks, kurš arī pieder pie likteņa apveltītas cilvēces… Dodiet jel man ķermeni!" Un" tālāk: "Ak, it sevišķi visagrākajā jaunībā - ko gan es visu

būtu devis, lai būtu vīrietis - kaut vai pusgadu… īstenībā man pietrūkst ķermeņa un eksistences fizisko noteikumu." Citur tas pats cilvēks pievienojas skaļajam cerību saucienam, kas gadu simteņiem saviļņojis tik daudzu sirdis, tikai absurdā cilvēka sirdi ne. "Bet kristietim nāve nepavisam nav visa gals, tajā ir nesalīdzināmi daudz vairāk cerību nekā mūsu dzīvē, pat ja tā ir veselības un spēka pārpilna." Kaunpilna samierināšanās tomēr ir samierināšanās. Kā redzams, tā ļauj gūt cerību pat no savas pretišķības - nāves. Taču, ja arī simpātijas liek sliekties uz šā viedokļa pusi, tomēr jāteic, ka pārmērs neko neattaisno. Mēdz teikt - tas iet pāri cilvēka mēram, tātad tas ir pārcilvēcisks. Bet šis "tātad" ir lieks. Te nav nekādas loģiskas pārliecības. Nav arī eksperimentālas iespējamības. Viss, ko varu sacīt, ir: tas tiešām iet pāri manam mēram. Ja es no tā neizsecinu negāciju, es vismaz negribu neko dibināt uz nesaprota-mību. Es gribu zināt, vai spēju dzīvot no tā, ko zinu, un vienīgi no tā. Man saka arī - te intelektam jāupurējot savs lepnums un prātam jānoliecoties. Bet, ja atzīstu intelekta ierobežotību, es tāpēc vien to nenoliedzu, es atzīstu tā relatīvo spēku. Es gribu vienīgi noturēties šajā vidusceļā, kur prāts var palikt skaidrs. Ja tā ir prāta lepnība, es neredzu pietiekamu pamatu, lai no tās atsacītos. Nekas nav dziļāks kā, piemēram, Kirkegora ieskats, saskaņā ar kuru

izmisums ir nevis fakts, bet stāvoklis: pats grēka stāvoklis. Jo grēks ir tas, kurš attālina no Dieva. Absurds, kas ir apzinīgā cilvēka metafiziskais stāvoklis, neved pie Dieva.* Iespējams, šis jēdziens kļūtu skaidrāks, ja es iedrošinātos pateikt kaut ko tik zaimojošu: absurds ir grēks bez Dieva.

Šajā absurda stāvoklī ir jādzīvo. Es zinu, uz ko dibinās šis gars un šī pasaule, kas slienas viens otram pretī, nespējot savienoties. Es prasu likumus dzīvošanai šādā stāvoklī, un tas, ko man piedāvā, atstāj novārtā pamatu un noliedz vienu no sāpīgās opozīcijas elementiem, pieprasa man atkāpšanos. Es prasu to, ko rada stāvoklis, kādu atzīstu par savu, es zinu, ka tajā ietverta neskaidrība un nezināšana, bet man apgalvo, ka nezināšana izskaidro visu un ka tumsa ir gaisma. Bet man te neatbild uz manām ilgām, un eksaltējošais lirisms nespēj noslēpt paradoksu. Tātad ir jānovēršas. Kirkegors var saukt un brīdināt: "Ja cilvēkam nebūtu mūžības apziņas, ja visu lietu pamatā būtu tikai mežonīgs un mutuļojošs spēks, kas tumšu kaislību virpuļos rada visas lietas -gan lielās, gan niecīgās -, ja zem lietām slēptos bezdibenīgs tukšums, ko nespēj piepildīt nekas, -kas gan būtu dzīve, ja ne izmisums?" Šāds sauciens nevar apturēt absurdo cilvēku. Meklēt

Es nesaku - "izslēdz Dievu", tas vēl būtu apgalvojums.

patieso nenozīmē meklēt vēlamo. Ja tālab, lai izvairītos no jautājuma: "Kas tad būtu dzīve?" -gluži kā ēzelim jāpārtiek no ilūziju rozēm, ja nenolemj sevi meliem, absurdais prāts uzskata par labāku nenodrebot pieņemt Kirkegora atbildi: izmisums. Visu apsverot, apņēmīga dvēsele vienmēr radīs iespēju tikt ar to galā.

Es te atļaušos eksistenciālu attieksmi nosaukt par filosofisko pašnāvību. Bet tas nav spriedums. Tas ir ērts paņēmiens, kā parādīt kustību, kurā doma pati sevi noliedz un tiecas sevi pārspēt ar to, kas veido tās negāciju. Eksistenciālu domātājiem negācija ir viņu dievs. Tiešām, šis dievs balstās tikai uz cilvēka prāta noliegumu*. Bet dievi mainās līdz ar cilvēkiem - tāpat kā pašnāvības. Ir vairāki lēkšanas veidi, galvenais ir lēkt. Šīs atpestošās prāta negācijas, pēdējās pretrunas, kas noliedz šķērsli, kuram vēl nav pārlekts, var rasties (tas ir paradokss, uz ko mērķēts šis spriedums) tiklab no zināmas reliģiozas iedvesmas kā no racionālas domas. Šīs negācijas vienmēr tiecas uz mūžīgo, un vienīgi tā notiek lēciens.

Vēl jāteic, ka spriedums, kas šajā esejā tiek risināts, nemaz nepieskaras mūsu apgaismotajā

Precizēsim vēlreiz: te netiek apšaubīta Dieva apliecināšana, bet ir runa par loģikas trūkumu šajā apliecināšanā.

laikmetā visizplatītākajam garīgajam stāvoklim: tam, kas balstās uz principu, kā viss ir racionāls, un kas tiecas izskaidrot pasauli. Ir dabiski raudzīties ar skaidru skatienu, līdzko pieņem, ka tam jābūt skaidram. Tas pat ir pieņemami, bet neinteresē domas gaitu, kas ir šīs esejas objekts. Tās īstais mērķis ir parādīt, kā gars, sākotnēji pamatojies uz filosofiju, kas nesaredz iespēju pasauli izprast, beigās atrod tās jēgu un dziļumu. Vispatētiskākais no šādiem domas ceļiem ir tas, kurš saistās ar reliģiju, - tas atspoguļojas iracionālā tematikā. Taču visparadoksālākais un viszīmīgākais noteikti ir tas, kurš dod racionālus pamatojumus pasaulei, ko tas sākotnēji uzskatījis par pasauli bez vadoša principa. Katrā ziņā nevarētu nonākt pie mūs interesējošajām konsekvencēm, iepriekš nedodot ieskatu par šo jauno nostalģijas gara ieguvumu.

Es aplūkošu vienīgi vērstības tēmu, ko ieviesis Huserls un fenomenologi. Tie jau tika pieminēti. Sākotnēji Huserla metode noliedz prāta klasisko rīcību. Atkārtosim! Domāt nenozīmē apvienot, padarīt parādību tuvu, piešķirot tai liela principa veidolu. Domāt nozīmē no jauna iemācīties skatīties, vadīt apziņu, padarīt katru tēlu privileģētu. Citiem vārdiem, fenomenoloģija atsakās izskaidrot pasauli, tā vēlas būt tikai piedzīvotā apraksts. Tā pievienojas absurda domai sākotnējā apgalvojumā, ka nav vienas patiesības, ir tikai daudzas patiesības. Sākot ar

vakarvēju un beidzot ar roku uz mana pleca, katrai lietai ir sava patiesība. To apgaismo apziņa ar šai lietai veltīto uzmanību. Apziņa neveido izziņas objektu, tā to vienīgi fiksē, tā ir uzmanības akts, un, kā teicis Bergsons, tā atgādina projekcijas aparātu, kas piepeši pievēršas kādam attēlam. Atšķirība tā, ka nepastāv scenārijs, ir tikai secīgas un nekonsekventas ilustrācijas. Šajā burvju laternā visi attēli ir privileģēti. Apziņa noglabā pieredzē savas uzmanības objektus. Ar sava brīnuma palīdzību tā izolē tos. No tā brīža objekti ir ārpus jebkāda sprieduma. Apziņu raksturo "vērstība". Taču šajā vārdā nav ietverta nekāda galīguma ideja, tas izprotams "virziena" nozīmē: tam ir tikai topogrāfiska vērtība.

Pirmajā acu uzmetienā šķiet, ka te nekas nerunā pretī absurda garam. Domas šķietamā pieticība, kas aprobežojas ar aprakstīšanu, atsakoties izskaidrot, apzinātā disciplīna, no kuras paradoksālā kārtā rodas dziļa pieredzes bagātināšanās un pasaules atdzimšana visā tās krāšņumā, - tie ir absurdi soļi. Vismaz pirmajā acu uzmetienā. Jo domāšanas metodēm šajā, tāpat kā citos gadījumos vienmēr ir divi aspekti -psiholoģiskais un metafiziskais*. Tādējādi tās atklāj divas patiesības. Ja intencionalitātes temats

Pat visstriktākās epistemoloģijas pieņem metafiziku. Pat tiktāl, ka lielas mūsdienu domātāju daļas metafizika sastāv no epistemoloģijas vien.

nepretendē ne uz ko vairāk kā uz psiholoģisku viedokli, ar kuru reālais tiktu izsmelts, nevis izskaidrots, to tiešām nekas nešķir no absurda gara. Šis temats tiecas formulēt to, ko nespēj transcendēt. Tas vienīgi apgalvo, ka tad, ja nav pilnīgi nekāda vienotības principa, doma var atrast prieku, aprakstot un izprotot katru pieredzes seju. Patiesībai, par kuru tad ir runa katrā šādā gadījumā, ir psiholoģisks raksturs. Tā liecina vienīgi par "interesi", ko rada realitāte. Tas ir veids, kādā pamodināt pasauli no snaudas un padarīt to prātam dzīvu. Bet, ja šo patiesības jēdzienu grib paplašināt un racionāli pamatot, ja tā pretendē uz katra izziņas objekta būtības atklāšanu, patiesības dziļums tiek atdots pieredzei. Absurdam prātam tas nav saprotams. Un tieši šīs svārstības starp pieticību un pārliecību, kas jūtamas intencionālajā attieksmē, un fenomenoloģiskās domas mirguļošana labāk nekā jebkas ilustrēs absurdo spriedumu. Jo Huserls runā arī par arpuslaika būtībām, ko rada vērstība, ūn tad liekas, ka dzirdam Platonu. Visas lietas netiek skaidrotas ar vienu, katru skaidro ar visām. Es tur nesaskatu nekādu atšķirību. Taisnība, šīm idejām vai šīm būtībām, ko apziņa konstituē ik apraksta beigās, vēl nav jābūt nevainojamiem modeļiem. Taču tiek apgalvots, ka tās ir tieši klātesošas ikvienā uztveres dotumā. Vairs nav vienas idejas, kas izskaidro visu, bet ir bezgaldaudz būtību, kas piešķir jēgu

bezgaldaudziem objektiem. Pasaule klust nekustīga, bet noskaidrojas. Platona reālisms kļūst intuitīvs, bet tas joprojām ir reālisms. Kirkegors iegrima savā Dievā, Parmenīds raidīja domu uz Vienu. Bet te doma metas abstraktā politeismā. Vēl vairāk: arī halucinācijas un fikcijas ir daļa no "ārpuslaika būtībām". Jaunajā ideju pasaulē kentaura kategorija sadarbojas ar pieticīgāko metropolitēna kategoriju.

Absurdais cilvēks šajā tīri psiholoģiskajā spriedumā par visām pasaules sejām kā privileģētām sejām saskatīja tikai vienu patiesību un reizē izjuta rūgtumu. Ja viss ir privileģēts, rodas secinājums, ka viss ir ekvivalents. Bet šīs patiesības metafiziskais aspekts aizved tik tālu, ka pēc tīri elementāras reakcijas viņš varbūt jūtas tuvāk Platonam. Tiešām, viņam tiek mācīts, ka ikviens objekts satur vienādi privileģētu būtību. Šajā ideālajā pasaulē bez hierarhijas formālā armija sastāv tikai no ģenerāļiem. Bez šaubām, transcendence bija iznīdēta. Bet piepešs domas pavērsiens no jauna apveltī šo pasauli ar fragmentāru imanenci, kas atdod universam tā dziļumu.

Vai man jābaidās, ka esmu pārāk tālu aizrisinājis tēmu, ar kuru tās radītāji rīkojas piesardzīgak? Es tikai lasu Huserla apgalvojumus, kuri šķiet paradoksāli, bet kuru dzelžainā loģika ir jūtama, ja pieņem iepriekšējo: "Tas, kas ir patiess, ir patiess absolūti, patiess sevī; patiesība ir viena; tā ir identiska pati sev neatkarīgi no tā, kādas būtnes to uztver - cilvēki, briesmoņi, eņģeļi vai dievi." Saprāts šajā balsī triumfē un taurē, es nevaru to noliegt. Ko tā apgalvojums var nozīmēt absurdā pasaulē? Man neko nenozīmē eņģeļa vai dieva uztvere. Ģeometriskā vieta, kur dievišķais saprāts ratificē manu saprātu, man paliek uz visiem laikiem nesaprotama. Arī te es saskatu lēcienu. Un, kaut gan tas izdarīts abstrakcijā, man tas tik un tā nozīmē aizmirst tieši to, ko es nevēlos aizmirst. Kad Huserls tālāk iesaucas: "Ja visas gravitācijai pakļautās masas izgaistu, gravitācijas likums nebūtu iznīcināts, tas tikai kļūtu nepiemērojams," - es zinu, ka man paveras mierināšanas metafizika. Un, ja vēlos atklāt pagriezienu, kur doma novēršas no neapšaubāmības ceļa, man vajag tikai pārlasīt Huserla paralēlo spriedumu par saprātu: "Ja mēs spētu tikpat skaidri vērot psihes procesu zinātniskos likumus, tie mums atklātos tikpat mūžīgi un nemainīgi kā teorētisko dabaszinātņu fundamentālie likumi. Tātad tie būtu spēkā arī tad, ja nenorisinātos nekādi psihiskie procesi." Pat tad, ja prāta nebūtu, tā likumi pastāvētu! Tad saprotu, ka Huserls pretendē radīt racionālu likumu no psiholoģiskas patiesības: vispirms noliedzis cilvēka prāta integrēšanas spēju, viņš šajā aplinku ceļā ielec Mūžīgajā saprātā.

Tādējādi Huserla "konkrētā universa" tēma nevar mani pārsteigt. Ja man apgalvo, ka visas būtības nav formālas, ka daļa no tām ir

materiālas, ka pirmās ir loģikas un otrās -zinātnes objekts, tas ir tikai definīcijas jautājums. Man apgalvo, ka abstraktajam pašam par sevi nav konsistences un tas veido tikai daļu konkrētā universa. Bet jau atklātais lēciens man ļauj saskatīt šo terminu neskaidrību. Jo tas varētu nozīmēt, ka konkrētais manas uzmanības objekts - šīs debesis, ūdens atspulgs uz mēteļa malas - tikai tie patur reālā vērtību, un šo reālo pasaulē izolē mana interese. Un es to nenoliegšu. Taču tas izsaka arī domu, ka pats šis mētelis ir universāls, tam ir sava īpaša un pietiekama būtība un tas pieder pie formu pasaules. Tad saprotu, ka mainīta ir tikai procesijas kārtība. Šai pasaulei vairs nav atspulga augstākā universā, bet formu debesis pastāv šīs pasaules ainu pulkā. Man tas neko nemaina. Te es atrodu nevis tieksmi pēc konkrētā, nevis cilvēka likteņa jēgu, bet gan diezgan nesakarīgu intelektuālismu, kas vēlas vispārināt pašu konkrētību.

Būtu veltīgi brīnīties par šķietamo paradoksu, kas ved domu uz pašas noliegumu pa pretējiem pazemota prāta un triumfējoša prāta ceļiem. No Huserla abstraktā Dieva līdz Kirkegora zibeņotajam Dievam nemaz tik tāls ceļš nav ejams. Racionālais un iracionālais noved pie vieniem un tiem pašiem pareģojumiem. Tas tāpēc, ka īstenībā

ceļam nav lielas nozīmes, pilnīgi pietiek ar gribu nonākt pie mērķa. Abstraktais filosofs un reliģiozais filosofs balstās uz vienādu apjukumu un vienādām bailēm. Bet būtiskais ir izskaidrošana. Nostalģija te ir stiprāka par zinātni. Zīmīgi, ka mūsdienu domāšana ir sevišķi spēcīgi piesātināta ar pasaules neizskaidro]'amības filosofiju un reizē sevišķi sašķelta savos secinājumos. Tā bez mitas svārstās starp reālā galēju racionalizāciju, kas mudina to saskaldīt tipveida spriedumos, un galēju iracionalizāciju, kas modina vēlmi to dievišķot. Taču pretišķība ir tikai šķietama. Ir vēlme samierināties ar sevi, un abos gadījumos pietiek ar lēcienu. Aizvien tiek pilnīgi nepamatoti pieņemts, ka prāta jēdziens ir viennozīmīgs. īstenībā, lai cik nelokāma savās ambīcijās ir šī koncepcija, tā ir tikpat svārstīga kā visas citas. Prātam ir cilvēka seja, bet tas prot pievērsties arī dievišķajam. Kopš Plotīna, kas pirmais prata to samierināt ar mūžības klimatu, tas iemācījies novērsties no saviem visdārgākajiem principiem, kas ir tīrā pretruna, integrējot sev vissvešāko, pilnīgi maģisko piedalīšanos*. Prāts ir domas instruments, nevis

A. Šajā laikā vajadzēja, lai prāts piemērotos vai

mirtu. Tas piemērojas. Ar Plotīnu tas no loģiska

pārtop estētiskā. Siloģismu aizstāj metafora.

B. Tas nav vienīgais Plotīna pienesums fenomeno

loģijā. Viss šis viedoklis jau ietverts Aleksandrijas

domātājam tik dārgajā atziņā, ka pastāv ne tikai

cilvēka ideja, bet arī Sokrāta ideja.

pati doma. Cilvēka doma pirmām kārtām ir viņa nostalģija.

Tāpat, kā prāts prot remdināt plotīnisko melanholiju, tas mūsdienu bailēm piešķir līdzekļus, kā sevi mierināt ierastajās mūžīgā dekorācijās. Absurdajam prātam nav tik lielas veiksmes. Tam pasaule nav tik racionāla un nav arī tik lielā mērā iracionāla. Tā ir bezjēdzīga -un tikai. Huserla filosofija prātam beigās vispār nav robežu. Absurds turpretī nosprauž tam robežas, jo tas nespēj nomierināt bailes. Kirkegors savukārt apgalvo, ka pietiek ar vienu vienīgu robežu, lai saprātu noliegtu. Bet absurds neiet tik tālu. Robeža tam attiecas vienīgi uz prāta ambīcijām. Iracionālais, kā to izprot eksistenciālie domātāji, ir prāts, kas apjūk un atbrīvojas, sevi noliedzot. Absurds ir skaidrais prāts, kas konstatē savas robežas.

Tikai šā grūtā ceļa galā absurdais cilvēks aptver savus īstos mērķus. Salīdzinādams savu dziļāko prasību un to, kas viņam tiek piedāvāts, viņš piepeši jūt, ka novērsīsies. Huserla universā pasaule noskaidrojas, un ilgas pēc tuvības, kas tik dziļi sakņojas cilvēka sirdī, kļūst nevajadzīgas. Kirkegora apokalipsē skaidrības alkām sevi jānoliedz, ja tās grib tikt apmierinātas. Grēks ir ne tik daudz zināšana (šajā ziņā visi ir nevainīgi), bet vēlēšanās zināt. Tieši tas ir vienīgais grēks, kurā absurdais cilvēks var justies reizē vainīgs un nevainīgs. Viņam piedāvā atrisinājumu, kurā visas kādreizējās pretrunas pārvērtušās par polemikas spēlēm. Bet tā viņš tās nav izjutis. Ir jāsaglabā to patiesība, un tās jēga ir nebūt apmierinātam. Viņš nevēlas pareģojumus.

Mans sprieduma ceļš grib palikt uzticīgs acīmredzamībai, kas to pamodinājusi. Šī acīm-redzamība ir absurds. Tā ir sašķeltība starp garu, kas alkst, un pasauli, kas rada vilšanos, manas ilgas pēc vienotības, saskaldītais universs un pretrunas, kas tos savažo. Kirkegors atceļ manas ilgas, un Huslers sakopo universu. Tas nav tas, ko esmu gaidījis. Ir jādzīvo un jādomā, neizvairoties no šīm pretrunām, jāzina - pieņemt vai noraidīt. Nevar būt ne runas par acīmredzamā nomaskēšanu, absurda atcelšanu, likvidējot vienu no tā vienādojuma elementiem. Ir jāzina, vai iespējams tā dzīvot, vai loģika prasa mirt. Mani interesē nevis filosofiskā pašnāvība, bet gluži vienkārši pašnāvība. Es tikai gribu to attīrīt no emocijām un izprast tās loģiku un godīgumu. Jebkurš cits viedoklis liek absurdajam prātam pieņemt blēdīšanos un prāta atkāpšanos tā priekšā, ko prāts atklājis. Huserls apgalvo, ka pakļaujas vēlmei atbrīvoties no "iesīkstējušā paraduma dzīvot un domāt jau labi pazīstamos un ērtos eksistences apstākļos", bet viņa domāšanā pēdējais lēciens atjauno mūžīgo un tā ērtības. Pašā lēcienā nav ārkārtēju briesmu, kā vēlētos Kirkegors.

Briesmas turpretī slēpjas īsajā mirklī pirms lēciena. Prast noturēties uz šīs galvu reibinošās kores - tas tad ir godīgums, viss pārējais - tikai triki. Es zinu arī, ka nekad vēl nespēks nav iedvesmojis tik saviļņojošus akordus kā Kirkegora domāšanā. Bet, ja arī nespēkam ir sava vieta vēstures vienaldzīgajās ainavās, tas nespēs atrast vietu domāšanā, kuras prasīgums tagad ir zināms.

ABSURDĀ BRĪVĪBA

Tagad galvenais ir skaidrs. Man ir dažas acīmredzamības, no kurām nespēju atraisīties. Tas, ko zinu, par ko esmu drošs, tas, ko nevaru noliegt, - lūk, vienīgais, kam ir nozīme. Es varu noliegt visu tajā sava Es daļā, kura pārtiek no nenosakāmām ilgām, tikai ne alkas pēc vienotības, vēlēšanos atrisināt, prasību pēc skaidrības un sakarības. Es varu apstrīdēt visu šajā pasaulē, kas mani ietver, mani skar vai sajūsmina, tikai ne haosu, karalisko nejaušību un dievišķo ekvivalenci, kas dzimst no anarhijas. Es nezinu, vai šai pasaulei ir kāda jēga, kas sniedzas tai pāri. Bet es zinu, ka man šī jēga nav zināma un ka šobrīd man nav iespējams to izdibināt. Ko man nozīmē kāda jēga ārpus manas nolemtības robežām? Es spēju saprast vienīgi to, kas izteikts cilvēciskos vārdos. Es saprotu to, kam pieskaros, kas man pretojas. Un es zinu arī, ka nespēju samierināt šīs divas pārliecības - savas absolūtā un vienotības alkas un neiespējamību šo pasauli reducēt uz

racionālu un saprātīgu principu. Kādu gan citu patiesību es varu pieņemt, nemelojot un neaicinot palīgā cerības, kuru man nav un kuras manas nolemtības robežās nenozīmē neko?

Ja es būtu koks starp kokiem vai kaķis starp dzīvniekiem, dzīvei būtu jēga vai, pareizāk sakot, tādas problēmas nemaz nebūtu, jo es būtu šīs pasaules daļa. Es būtu šī pasaule, kurai tagad stāvu pretī ar visu savu apziņu un visu savu prasību pēc piederības. Tik smieklīgais prāts ir tas, kas mani nostāda pretī visai radībai. Es nevaru to noliegt ar vienu spalvas vilcienu. Ja es kaut ko uzskatu par pareizu, man tas jāpatur. Man jāpaliek pie tā, kas liekas tik acīmredzams, pat ja tas ir pret mani. Un kas gan ir šā konflikta pamatā, kas rada plaisu starp manu garu un pasauli, ja ne apziņa, ka man tas ir? Un, ja vēlos to paturēt, man tas jādara pastāvīgā apziņā, kas vienmēr tiek atjaunota un saspringta. Lūk, kas pagaidām man jāpatur prātā. Šajā brīdī tik acīmredzamais un tik grūti iekarojamais absurds atgriežas cilvēka dzīvē un atgūst savu dzimteni. Vēl šajā brīdī prāts var atstāt neauglīgo un tuksnesīgo skaidri apzinātu pūliņu ceļu. Tagad tas ieved ikdienas dzīvē. Tas atrod anonīmu vidusmēra pasauli, bet tagad cilvēks tajā ieiet ar savu dumpību un savu gaišredzību. Viņš vairs neprot cerēt. Šī tagadnes elle - beidzot tā ir viņa valstība. Visas problēmas atgūst griezīgo asumu. Abstraktā

pašsaprotamība atkāpjas formu un krāsu lirisma priekšā. Garīgie konflikti iemiesojas un atkal atrod nožēlojamo un lielisko cilvēka sirds patvērumu. Neviens nav atrisināts. Bet visi ir pārveidoti. Vai būs nomirt vai izglābties ar lēcienu, vai no jauna uzcelt ideju un formu namu pēc sava mēra? Vai - gluži pretēji - būs noslēgt plosošās un brīnišķās derības ar absurdu? Šajā sakarā sasprindzināsimies pēdējā piepūlē un izdarīsim visus secinājumus. Tad cilvēka ķermenis, maigums, radīšana, darbība, cilvēka cēlums atgūs savu vietu bezjēgas pasaulē. Beidzot cilvēks tajā atradīs absurda vīnu un vienaldzības maizi, ar ko baros savu diženumu.

Vēlreiz atkārtosim metodi: runa ir par neatlaidību. Zināmā sava ceļa punktā absurdais cilvēks tiek aicināts. Vēsturei netrūkst nedz reliģiju, nedz praviešu, pat ja nav dievu. Viņu aicina lēkt. Vienīgais, ko viņš var atbildēt, - ka viņš lāgā nesaprot, ka tas nav pašsaprotami. Viņš vēlas darīt tikai to, ko pilnīgi skaidri saprot. Viņam apgalvo, ka viņš kritis lepnības grēkā, bet viņš atbild, ka nesaprot grēka jēdzienu; ka varbūt galā viņu gaida elle, bet viņam nepietiek fantāzijas, lai iztēlotos tik dīvainu nākotni; ka viņš zaudē mūžīgo dzīvošanu, bet tas viņam liekas nesvarīgi. Viņu gribētu piespiest atzīt savu vainu. Viņš jūtas nevainīgs. īstenībā tas ir vienīgais, ko viņš jūt - savu nelabojamo nevainību. Tieši tā viņam atļauj visu. Tādējādi tas, ko

viņš pats no sevis prasa, ir dzīvot tikai saskaņā ar to, ko zina, iztikt vienīgi ar esošo un neļaut iejaukties nekam, kas nebūtu drošs. Viņam atbild, ka drošs nav nekas. Nu vismaz tā ir droša pārliecība. Un darīšana viņam ir ar to: viņš grib uzzināt, vai ir iespējams dzīvot bez aicinājuma.

Tagad varu ķerties pie pašnāvības jēdziena. Var jau nojaust, kāds atrisinājums tai iespējams. Šajā punktā problēma ir apvērsta. Iepriekš bija jānoskaidro, vai dzīvei nepieciešama jēga, lai būtu vērts to dzīvot. Te turpretī atklājas, ka dzīvot būtu jo labāk tieši tad, ja jēgas nebūtu. Izdzīvot pieredzi, likteni nozīmē to pieņemt pilnā mērā. Bet nebūs iespējams piepildīt šo likteni, zinot, ka tas ir absurds, ja netiks darīts viss, lai noturētu savā priekšā šo apziņas atklāto absurdu. Noliegt vienu no absurdam nepieciešamās pretstatības elementiem nozīmē izvairīties no tā. Apzināta dumpja noliegšana ir blēdīga izvairīšanās no problēmas. Tādējādi permanentās revolūcijas tēma pāriet individuālajā pieredzē. Dzīvot nozīmē ļaut dzīvot absurdam. Un ļaut tam dzīvot nozīmē pirmām kārtām raudzīties uz to. Pretēji Eiridīkei absurds mirst vienīgi tad, kad no tā novēršas. Tādējādi viena no dažām loģiskajām filosofijas pozīcijām

ir dumpis. Tā ir cilvēka un viņa paša neskaidrības pastāvīga konfrontācija. Tā ir prasība pēc neiespējamas caurspīdības. Tā ik sekundi apšauba pasauli no jauna. Tāpat kā briesmas dod cilvēkam ne ar ko neaizstājamu iespēju sacelties, metafiziskais dumpis izpleš apziņu visā pieredzes plašumā. Dumpis ir cilvēka nepārtraukta savas klātesamības apzināšanās. Tā nav tiekšanās, dumpim nav cerību. Šis dumpis nav nekas cits kā nomācoša likteņa apzināšanās, taču bez padevības, kurai it kā būtu tā jāpavada. Tieši te redzam, cik lielā mērā absurda pieredze attālinās no pašnāvības. Varētu iedomāties, ka pašnāvība ir sacelšanās. Bet tā nav taisnība. Jo tai nav sacelšanās loģiskā iznākuma. Pašnāvība ir gluži pretējais, jo tā liecina par piekrišanu. Pašnāvība, tāpat kā lēciens, ir pieņemšana uz pašas robežas. Viss ir piepildīts, cilvēks atgriežas savas būtības vēsturē. Viņa nākotne, vienīgā un baismā nākotne, tiek saskatīta, un viņš metas tajā iekšā. Pašnāvība savā veidā atrisina absurdu. Tā ved tajā pašā nāvē. Bet es zinu, ka absurds, lai pastāvētu, nevar atrisināties. Tas atsakās no pašnāvības, jo ir vienlaikus nāves apzināšanās un tās noraidījums. Uz nāvi notiesātā pēdējās domas galējā punktā ir kurpju saite, ko viņš, par spīti visam, ierauga dažu metru attālumā, atrazdamies galvu reibinošā bezdibeņa malā. Pašnāvības īstais pretstats ir tieši uz nāvi notiesātais.

Dumpis piešķir dzīvei vērtību. Turpinādamies visas eksistences ilgumā, tas no jauna apveltī to ar diženumu. Cilvēkam bez acu aizsega nav iedomājama skaistāka aina kā intelekta cīņa ar realitāti, kas sniedzas pāri viņa saprašanai. Cilvēka lepnuma aina nav salīdzināma ne ar ko. Tai neko nevar nodarīt nekādi noniecinājumi. Disciplīna, ko prāts uzliek pats sev, paša vien izkaldinātā griba, šī stāvēšana aci pret aci ar realitāti ietver sevī kaut ko varenu un ārkārtēju. Padarīt nabagāku šo realitāti, kuras necilvēciskums rada cilvēka lielumu, nozīmē reizē padarīt nabagāku viņu pašu. Tādējādi es saprotu, kāpēc doktrīnas, kas man visu izskaidro, reizē padara mani vājāku. Tās noņem manas dzīves nastu, kura man tomēr jānes vienam pašam. Šajā pavērsienā es nespēju aptvert, ka skeptiska metafizika varētu savienoties ar atsacīšanās morāli.

Apziņa un dumpis - šie noraidījumi ir pretēji atsacīšanās principam. Viss, kas cilvēka sirdī ir nesatricināms un aizrautīgs, - gluži pretēji -rosina viņa dzīvi. Ir jānomirst nesamierinātībā, nevis no laba prāta. Pašnāvība ir pārpratums. Absurdais cilvēks var tikai izsmelt visu un izsmelt sevi. Absurds ir visgalējākais sasprindzinājums, ko cilvēks panāk nemitīgā vienatnīgā piepūlē, jo zina, ka šajā nepārtrauktajā apziņā un šajā dumpī apliecina savu vienīgo patiesību -izaicinājumu. Tā ir pirmā konsekvence.

Ja palieku šajā pārdomātajā pozīcija, tas ir, izdaru visus secinājumus (un neko vairāk), kas izriet no atvērta jēdziena, es nonāku pie otrā paradoksa. Paliekot uzticīgam savai metodei, man nav nekādas darīšanas ar metafiziskās brīvības problēmu. Mani neinteresē, vai cilvēks ir brīvs. Es spēju izjust vienīgi savu paša brīvību. Tai es varu piemērot nevis vispārinošas definīcijas, bet dažus skaidrus vērojumus. "Brīvības sevī" problēmai nav jēgas. Jo tā pavisam citādā veidā ir saistīta ar Dieva problēmu. Ja izvirza cilvēka brīvības problēmu, rodas jautājums, vai viņam var būt kungs. Šīs problēmas īpašā bezjēdzība izriet no tā, ka pati definīcija, kas padara iespējamu brīvības problēmu, reizē iznīcina tās jēgu. Jo saistībā ar Dievu brīvības problēma pastāv mazākā mērā nekā ļaunuma problēma. Ir zināma alternatīva: vai nu mēs neesam brīvi un visspēcīgais Dievs ir atbildīgs par ļaunumu, vai arī mēs esam brīvi un atbildīgi, bet Dievs nav visspēcīgs. Visi filosofu skolu izsmalcinā-jumi nav neko nedz pielikuši, nedz atņēmuši šā paradoksa griezīgumam.

Tieši tāpēc es nevaru maldīties eksaltācijā vai tāda jēdziena definēšanā, ko nespēju aptvert un kas zaudē jēgu mirklī, kad sniedzas pāri manas individuālās pieredzes robežām. Es nespēju saprast, kas tā var būt par brīvību, ko

man dotu kāda augstāka būtne. Esmu zaudējis hierarhijas izjūtu. Man var būt vienīgi tāda brīvības koncepcija, kāda ir cietumniekam vai modernam indivīdam valstī. Vienīgā brīvība, ko pazīstu, ir prāta un rīcības brīvība. Jo, ja jau absurds iznīcina visas mūžīgās brīvības izredzes, tas turpretī man dod un paceļ lielā augstumā manu rīcības brīvību. Cerības un nākotnes atņemšana nozīmē cilvēka rīcības iespēju paplašināšanu.

Pirms ikdienišķais cilvēks sastop absurdu, viņam dzīvē ir mērķi, rūpes par nākotni vai attaisnojumu (neatkarīgi no tā, kā priekšā, tas nav svarīgi). Viņš apsver iespējas, paļaujas uz vēlāku laiku, uz pensiju vai savu dēlu darbu. Viņš vēl tic, ka viņa dzīvē kaut kas ir vadāms, īstenībā viņš rīkojas tā, it kā būtu brīvs, ja arī visi fakti runā pretī šai brīvībai. Pēc sastapšanās ar absurdu viss sagrīļojas. Domu, ka "es eksistēju", manu rīcību, it kā tai būtu jēga (pat ja dažkārt saku, ka jēgas nav nekādas), -to visu reibinošā ātrumā noliedz iespējamās nāves absurds. Domāt par nākotni, izraudzīties mērķi, dot kaut kam priekšroku - tas viss ir iespējams, ja tic brīvībai, pat ja reizēm apgalvo, ka to nejūt. Bet tajā mirklī es skaidri zinu, ka nav augstākās brīvības - brīvības būt, kas vienīgā var būt pamats patiesībai. Pastāv nāve kā vienīgā realitāte. Pēc tās kauliņi ir mesti. Es vairs neesmu brīvs sevi turpināt,

esmu vergs, galvenais - vergs bez cerības uz mūžīgu revolūciju, bez iespējas nicināt. Un kurš bez revolūcijas un nicinājuma var palikt vergs? Kāda brīvība šā vārda pilnā nozīmē var pastāvēt bez drošas pārliecības, ka esksistē mūžība?

Taču tajā pašā laikā absurdais cilvēks saprot, ka līdz tam ir bijis saistīts ar brīvības postulātu ilūzijā, kurā dzīvojis. Savā ziņā tas viņu savažojis. Tādā mērā, kādā iztēlojies dzīves mērķi, viņš pielāgojies sasniedzamā mērķa prasībām un kļuvis par savas brīvības vergu. Tādējādi es vairs nespēšu rīkoties citādi, bet rīkošos kā ģimenes tēvs (vai inženieris, vai tautas vadonis, vai sīks pasta un telegrāfa kalpotājs), par kuru gatavojos kļūt. Man liekas -es varu izvēlēties būt tas vai varbūt kaut kas gluži cits. Taisnība, tam es ticu neapzināti. Tomēr reizē es cenšos attaisnot sava sabiedrības loka cerības, savas cilvēkvides aizspriedumus (citi taču ir pārliecināti par savu brīvību, un labais garastāvoklis ir tik lipīgs!). Lai cik tālu turamies no jebkuriem morālajiem vai sociālajiem aizspriedumiem, daļēji tomēr tiem pakļaujamies, un labākajiem no tiem (ir labi un slikti aizspriedumi) dažs piemēro savu dzīvi. Tā absurdais cilvēks saprot, ka reāli nav bijis brīvs. Vārdu sakot, tiktāl, ciktāl es ceru vai esmu nobažījies par kādu patiesību, kas ir tieši mana patiesība, par kādu esamības vai radīšanas veidu,

beidzot, tiktāl, ciktāl es kārtoju savu dzīvi un līdz ar to pieņemu, ka tai ir jēga, es pats radu barjeras, kurās ieslēdzu savu dzīvi. Es rīkojos tāpat kā daudzi jo daudzi gara un sirds funkcionāri, kas man iedveš pretīgumu un kas - tagad to redzu - to vien dara, kā ņem par pilnu cilvēka brīvību.

Absurds man dod šādu skaidrību: rītdienas nav. Un turpmāk tas ir manas dziļās brīvības pamats. Es te došu divus salīdzinājumus. Mistiķi vispirms atrod brīvību, ko sev dot. Pilnīgi iekūstot savā Dievā, pieņemot tā likumus, viņi slepenībā savukārt kļūst brīvi. Viņi dziļāko neatkarību iegūst spontāni brīvprātīgā verdzībā. Bet ko tāda brīvība nozīmē? Galvenokārt var sacīt, ka viņi jūtas brīvi attiecībā pret sevi pašu un mazāk brīvi nekā atbrīvoti. Tāpat, pilnā mērā pievērsies nāvei (te tā traktēta kā visneapšaubāmākais absurds), absurdais cilvēks atbrīvojas no visa, kas nav aizrautīgā uzmanība, kura viņā kristalizējas. Viņš bauda brīvību attiecībā uz ikdienas sabiedriskajiem noteikumiem. Te redzams, ka eksistences filosofijas sākotnējie temati patur visu nozīmību. Atgriešanās pie apziņas, bēgšana no ikdienas miega ir pirmie absurda brīvības soli. Mērķēts tiek uz eksistenciālo pareģojumu un līdz ar to uz garīgo lēcienu, kas pašos pamatos atraujas no apziņas. Tādā pašā veidā (tas ir mans otrais salīdzinājums) antīko laiku vergi nepiederēja sev. Bet viņi

pazina brīvību, ko dod apziņa, ka nav atbildības.* Nāve arī ir patriciešu rokas, kas apspiež, bet atbrīvo.

Pilnīgi ienirt šajā bezdibenīgajā neapšaubā-mībā, turpmāk justies pietiekami atsvešinātam no paša dzīves, lai to padziļinātu un dzīvotu bez mīlētāja tuvredzības, - tāds ir viens no atbrīvošanās principiem. Šai jaunajai neatkarībai ir robežas, tāpat kā jebkurai rīcībai. Tā neizsniedz čeku uz mūžību. Bet tā aizstāj tās brīvības ilūzijas, kuras visas izbeidzas pie nāves. Uz nāvi notiesātā dievišķā neatkarība, kad viņa priekšā rīta svīdumā atveras cietuma durvis, neticamā vienaldzība pret visu, kas nav skaidrā dzīvības liesma, nāve un absurds - to skaidri var just - ir vienīgās iedomājamās brīvības principi, un tikai šādu brīvību cilvēka sirds spēj izjust un pārdzīvot. Tā ir otrā konsekvence. Absurdais cilvēks tā ierauga kvēlojošu un ledainu, caurspīdīgu un ierobežotu universu, kur nekas nav iespējams, bet viss ir dots un aiz kura ir sabrukums un neesamība. Tad var izlemt dzīvot tādā pasaulē un no tā gūt spēku, gūt cerību noraidījumu un stūrgalvīgi liecināt par dzīvi bez mierinājuma.

Runa ir par faktu salīdzināšanu, nevis par pazemības apoloģiju. Absurdais cilvēks ir pretstats cilvēkam, kas samierinājies.

Bet ko nozīme dzīve tāda universa? Pagaidām neko citu kā tikai vienaldzību pret nākotni un alkas izsmelt visu, kas dots. Ticība dzīves jēgai vienmēr pieņem vērtību skalu, izvēli, priekšrokas došanu. Ticība absurdam saskaņā ar mūsu definīcijām māca pretējo. Bet pie tā ir vērts pakavēties.

Vienīgais, kas mani interesē, - vai var dzīvot bez iespējas pārsūdzēt. Es nevēlos atstāt šo jomu. Ja man dota tāda dzīves seja - vai spēju tai pielāgoties? Jo šo īpašo rūpju priekšā ticība absurdam nozīmē aizstāt pieredzes kvalitāti ar tās kvantitāti. Ja es sevi pārliecinu, ka dzīvei nav citas sejas kā vien absurda seja, ja jūtu, ka viss tās līdzsvars turas uz pastāvīgo manas apzinātās dumpības un tās cīņas lauka - tumsas - pretstatību, ja pieņemu, ka brīvībai nav citas jēgas kā saistībā ar tās ierobežoto likteni, tad man jāsaka - vērtīgi ir nevis dzīvot iespējami labi, bet gan dzīvot vairāk. Man nav vajadzības sev jautāt, vai tas ir vulgāri vai pretīgi, eleganti vai nožēlojami. Reizi par visām reizēm visi vērtību spriedumi ir aizstāti ar spriedumiem par faktiem. Man tikai jāizdara slēdzieni no tā, ko varu redzēt, un nav jāielaižas nekādās hipotēzēs. Ja pieņem, ka tāda dzīve nav godīga, tad patiesais godīgums man liek būt negodīgam.

Dzīvot iespējami daudz: plašā nozīmē šāds dzīves likums neizsaka neko. Tas ir jāprecizē. Pirmām kārtām šķiet, ka šis kvantitātes jēdziens

nav pietiekami dziļi izpētīts. Bet tas var dot skaidrību par lielu daļu cilvēka pieredzes. Cilvēka morālei un viņa vērtību skalai ir jēga vienīgi pieredzes kvantitātē un daudzveidībā, ko viņam bijis iespējams uzkrāt. Bet mūsdienu dzīves apstākli uzspiež lielākajai daļai cilvēku vienādu daudzumu pieredzes, un no tā izriet vienāda dziļākā pieredze. Tiesa, ir jāņem vērā arī indivīda spontānais pienesums, tas, kas viņam "dots". Bet es par to nevaru spriest, un, atkārtoju, mans likums te ir iztikt ar tiešo acīmredzamību. Tad redzu, ka kopīgās morāles patiesais raksturs sakņojas mazāk tās principu ideālajā svarīgumā, vairāk - pieredzes normā, kuru iespējams izvērtēt. Mazliet pārspīlējot, var teikt, ka grieķiem bija sava brīvā laika morāle tāpat kā mums - astoņu stundu darba dienas morāle. Bet daudzi cilvēki, to vidū arī vistraģiskākie ir jau ļāvuši mums nojaust, ka ilgāka pieredze maina vērtību skalu. Viņi ļauj mums nojaust ikdienas dēkaini, kas ar vienkāršu pieredzes daudzumu pārspēj visus rekordus un tā iegūst savu paša morāli* (es te

Kvantitāte reizēm pārvēršas kvalitāte. Ja ticu jaunākajiem zinātnes sasniegumiem, jebkura matērija sastāv no enerģijas centriem. To lielāks vai mazāks daudzums nosaka vairāk vai mazāk īpašu specifiku. Miljards jonu un viens jons atšķiras ne tikai daudzuma ziņā, bet arī kvalitātē. Nav grūti atrast tam analoģiju cilvēka pieredzē.

apzināti lietoju sporta terminoloģiju). Taču atstāsim romantismu un tikai papētīsim, ko tāds viedoklis varētu nozīmēt cilvēkam, kas nolēmis ievērot derību noteikumus un stingri sekot tam, ko viņš uzskata par spēles noteikumiem.

Pārspēt visus rekordus nozīmē vien būt iespējami bieži aci pret aci ar pasauli. Kā to lai to izdara bez pretrunām un vārdu spēlēm? Jo absurds gan māca, ka jebkura pieredze ir vienaldzīga, tomēr mudina uz iespējami daudzveidīgu pieredzi. Kā tad lai nerīkojas līdzīgi daudziem cilvēkiem, par kuriem iepriekš runāju, kā lai neizraugās tādu dzīves formu, kas dod maksimāli daudz cilvēciskā materiāla, bet ietver tajā vērtību skalu, ko taču uzskata par atmestu?

Bet arī tas ir absurds un tieši tā pretrunīgā dzīve, kuru tas māca. Jo ir maldīgi pieņemt, ka pieredzes daudzums ir atkarīgs no dzīves apstākļiem, kaut gan tas atkarīgs vienīgi no mums. Te ir vajadzīgs vienkāršots skatījums. Diviem cilvēkiem, kas dzīvo vienādu skaitu gadu, pasaule vienmēr dod vienādu daudzumu pieredzes. Mums pašiem tā ir jāapzinās. Iespējami intensīvi just savu dzīvi, savu dumpi, savu brīvību nozīmē dzīvot vairāk. Tur, kur valda gaišredzība, vērtību skala kļūst lieka. Raudzīsimies vēl vienkāršāk. Teiksim, ka vienīgais šķērslis -vienīgais, kas liedz vinnēt, - ir priekšlaicīga

nāve. Šeit izprastais universs dzīvo tieši no opozīcijas pastāvīgajam izņēmumam - nāvei. Tādējādi nekāds dziļums, nekādas emocijas, nekādas kaislības un nekādi upuri nevarētu padarīt vienlīdzīgu absurdā cilvēka acīs (pat ja viņš to vēlētos) četrdesmit gadu ilgu apzinātu dzīvi un gaišredzību, kas izstiepta sešdesmit gadu ilgumā.* No ārprāta un nāves nav iespējams izdziedināties. Cilvēks neizvēlas. Absurds un dzīves lielākā pilnestība, ko tas satur, tātad ir atkarīgs nevis no cilvēka gribas, bet ganno tā pretišķības - no nāves.** Ja labi apsveram vārdus, runa ir tikai par veiksmi. Ir jāprot to pieņemt. Divdesmit gadu dzīves un pieredzes nekad vairs nebūs aizstājami.

Grieķi, kas taču bija tik pieredzes bagāti, dīvainas nekonsekvences dēļ apgalvoja, ka cilvēki, kas mirst jauni, ir dievu mīluļi. Tā patiešām ir vienīgi tad, ja grib pieņemt, ka

Tādas pašas pārdomas rada diezgan atšķirīgā neesamības ideja. Tā neko nepievieno un neko nelaupa reālajam. Neesamības psiholoģiskajā pieredzē mūsu pašu neesamība iegūst īstu jēgu, domājot par to, kas notiks pēc divtūkstoš gadiem. Vienā no tā aspektiem neesamību veido tieši nākamo dzīvju summa, un tās nebūs mūsu dzīves.

Griba te ir tikai palīgs: tā tiecas balstīt apziņu. Griba dod dzīves disciplīnu, un tas ir ko vērts.

ieiet smieklīgajā dievu pasaule nozīme uz visiem laikiem zaudēt vistīrāko no visiem priekiem: just - un just šajā pasaulē. Tagadne un tagadņu secība pastāvīgi apzinātai dvēselei ir absurda cilvēka ideāls. Bet vārds "ideāls" te patur neīsto skaņu. Tas pat nav viņa aicinājums, tā ir tikai viņa sprieduma trešā konsekvence. Sākusies ar necilvēciskā izbiedētu apziņu, absurda meditācija sava ceļa beigās atgriežas cilvēka dumpja kaislību liesmās.*

No absurda es tā izsecinu trīs konsekvences: savu dumpi, savu brīvību un savu kaislību. Ar apziņas spēli vien es par dzīves likumu pārvēršu to, kas bija aicinājums mirt, un noraidu pašnāvību. Es, protams, zinu slāpēto atbalsi, kas skan visas šīs dienas. Bet es varu uz to atbildēt

Svarīgākais ir sakarība. Te izejam no pasaules pieņemšanas. Taču Austrumu doma māca, ka iespējams nodoties tādai pašai loģikas piepūlei, izraugoties pasaules noraidījumu. Tas ir tikpat pieņemami un dod šai esejai gan perspektīvu, gan robežas. Bet, ja pasaules noliegšana ir tikpat konsekventa, tad bieži vien (dažās vedantes skolās) noved pie apmēram tādiem pašiem rezltātiem, piemēram, pie vienaldzīgas pieejas darbam. Žans Grenjē ļoti nozīmīgajā grāmatā Izvēle

tādā veidā nodibina īstu "vienaldzības filosofiju".

tikai ar vienu vārdu: tieši tā ir nepieciešama. Kad Nīče raksta: "Kļūst pilnīgi skaidrs, ka galvenais debesīs un virs zemes ir paklausīt ilgi un vienā virzienā: laika gaitā no tā izveidojas kaut kas tāds, kā dēļ ir vērts dzīvot uz šīs zemes, piemēram, tikums, māksla, mūzika, deja, saprāts, gars - kaut kas tāds, kas pārveido, kaut kas izsmalcināts, neprātīgs vai dievišķīgs," - viņš ilustrē augstas morāles principu. Bet viņš tāpat rāda ceļu absurda cilvēkam. Paklausīt liesmai ir reizē visvieglākais un visgrūtākais. Taču ir labi, ja cilvēks, samērodamies ar grūtībām, reizēm sevi novērtē. Vienīgi viņš to var izdarīt.

"Lūgšana," saka Alēns, "ir brīdis, kad pār domu noslīgst nakts." - "Bet garam ir jāsastop nakts," atbild mistiķi un eksistences filosofi. Taisnība, bet ne jau tā nakts, kura piedzimst aiz aizvērtiem plakstiem un tikai pēc cilvēka gribas - tumša un noslēgta nakts, ko gars aicina, lai tajā pazustu. Ja nakts ir jāsastop, labāk tad lai tā ir izmisuma nakts, kas paliek gaišredzīga, polārā nakts, gara nomods, kurā varbūt atausis baltais un neskartais gaišums, kas ikvienu priekšmetu iezīmē intelekta gaismā. Šajā pakāpē ekvivalence sastop kaislīgu izpratni. Tad vairs nav pat vajadzības spriest par eksistenciālo lēcienu. Tas atgūst savu vietu gadsimtiem senajā cilvēku viedokļu freskā. Skatītājam, ja viņš ir apzinīgs, šis lēciens joprojām ir absurds. Tiktāl,

ciktāl viņš domā atrisinājis paradoksu, viņš to ir pilnā mērā uzbūvējis no jauna. Šajā ziņā viņš ir aizkustinošs. Šajā ziņā viss atgūst savu vietu, un absurda pasaule atdzimst visā spožumā un daudzveidībā.

Bet nav labi apstāties, grūti ir apmierināties ar vienu pašu redzes punktu, laupīt sev pretrunas, kas varbūt ir vissmalkākais garīgais spēks. Viss iepriekšējais tikai definē kādu domāšanas veidu. Tagad ir runa par dzīvošanu.

ABSURDA CILVĒKS

ja Stavrogins tic, viņš netic, ka tic. ja viņš netic, viņš netic, ka netic.

Velni

"Mans lauks ir laiks," saka Gēte. Tie ir patiesi absurdi vārdi. Kas tad galu galā ir absurda cilvēks? Tas, kurš neko nedara mūžībai, to nenoliegdams. Tas nenozīmē, ka viņam būtu svešas ilgas. Bet viņš dod priekšroku savai vīrišķībai un savam spriedumam. Pirmā viņu māca dzīvot bez apelācijas un apmierināties ar esošo, otrais rāda robežas. Pārliecinājies par savu īslaicīgo brīvību, par dumpi bez nākotnes, par savu zudībai lemto apziņu, viņš turpina savu piedzīvojumu gaitu dzīves laikā. Tur ir viņa lauks, tur - viņa rīcība, ko viņš nepakļauj nevienam citam spriedumam kā vien savam. Lielāka dzīve nevar viņam nozīmēt citu dzīvi. Tas būtu negodīgi. Es te nerunāju pat par to smieklīgo nākotni, kuru dēvē par nākamajām paaudzēm. Rolāna kundze paļāvās uz to. Tāda pārdrošība saņēma mācību. Nākamās paaudzes labprāt piemin šo izteicienu, bet aizmirst par to spriest. Rolāna kundze nākamajām paaudzēm ir vienaldzīga.

Nav nekādas nozīmes spriedelēt par morāli. Esmu redzējis cilvēkus ar cildenu morāli

rīkojamies slikti un diendienā konstatēju, ka godīgumam nav vajadzīgi noteikumi. Ir tikai viena morāle, kam var pakļauties absurdais cilvēks, un tā nenošķiras no Dieva: tā, kura diktē pati sevi. Taču viņš dzīvo tieši ārpus šī Dieva. Ja runa ir par citām morālēm (es domāju arī amorālismu), absurdais cilvēks tajās saskata vienīgi taisnošanos, un viņam nav iemesla taisnoties. Es te pamatojos uz viņa nevainības principu.

Šī nevainība ir draudīga. "Viss ir atļauts!" iesaucas Ivans Karamazovs. Arī te jūtams absurds. Bet tikai ar noteikumu, ka tas netiek izprasts vienkāršoti. Es nezinu, vai tas ir īsti pamanīts: te nav runa par atbrīvošanās saucienu un prieku, te ir runa par rūgtu konstatējumu. Pārliecība, ka pastāv Dievs, kas dos dzīvei jēgu, ir daudz pievilcīgāka nekā iespēja nesodīti darīt ļaunu. Tad izvēle nebūtu grūta. Bet izvēles nav, un te sākas rūgtums. Absurds neatbrīvo, tas saista. Tas neatļauj jebkuru rīcību. Ja viss ir atļauts, tas nenozīmē, ka nekas nav aizliegts. Absurds vienīgi atdod rīcības konsekvencēm to ekvivalenci. Tas neiesaka noziegumu - tas būtu bērnišķīgi -, bet atjauno sirdsapziņas pārmetumu nederīgumu. Tāpat, ja visas pieredzes ir vienaldzīgas, pienākuma pieredze ir tikpat likumīga kā jebkura cita. Cilvēks var būt tikumīgs untuma dēļ.

Jebkuras morāles pamatā ir ideja, ka rīcībai ir sekas, kas to padara likumīgu vai atmetamu. Absurda piesātinātais prāts tikai spriež, ka sekas

ir jāvēro rāmā mierā. Tas ir gatavs maksāt. Citiem vārdiem, ja arī tas ir gatavs būt atbildīgs, vainīgs tomēr nav. Augstākais, tas būs ar mieru izmantot iegūto pieredzi, veidojot turpmāko rīcību. Laiks dos dzīvību laikam, un dzīve kalpos dzīvei. Šim cilvēkam vienlaicīgi ierobežotajā un iespēju pārbagātajā laukā viss viņā pašā liekas neparedzams, tikai paša gaišredzība ne. Kādi noteikumi gan varētu rasties no šādas negudras kārtības? Vienīgā patiesība, kas viņam var likties pamācoša, nebūt nav formāla: tā atdzīvojas un norisinās cilvēkos. Tātad absurdais cilvēks savu spriedumu iznākumā meklē nevis ētikas likumus, bet tikai cilvēku dzīves ilustrāciju un elpu. Un daži tēli, kas sekos, būs no tiem. Tie turpinās absurdo spriedumu, piešķirot tam savu veidolu un sirds siltumu.

Vai man būtu jāattīsta doma, ka piemērs nav katrā ziņā paraugs sekošanai (ja iespējams -vēl mazāk, ja tas ir absurda pasaulē) un ka šīs ilustrācijas nav nekādi modeļi? Arī tad, ja pastāv aicinājums, ir smieklīgi, saglabājot visas proporcijas, secināt pēc Ruso, ka jāstaigā četrrāpus un pēc Nīčes - ka jābūt rupjam pret savu māti. "Ir jābūt absurdam," raksta kāds mūsdienu autors, "bet nav jābūt dumjam." Viedokļi, par kuriem būs runa, visu savu jēgu var iegūt tikai tad, ja ņem vērā to pretišķības. Kāds sīks pasta ierēdnis var būt līdzinieks iekarotājam, ja viņiem ir kopīga apziņa. Visas pieredzes šajā ziņā ir līdzīgas.

Starp tām ir tādas, kas cilvēkam kalpo, un tādas, kas kaitē. Tās kalpo, ja viņa apziņa ir modra. Ja ne, tām nav nozīmes: cilvēka sakāves liecina nevis par apstākļiem, bet par viņu pašu.

Es izraugos tikai cilvēkus, kuru vienīgais mērķis ir sevi izsmelt, vai arī tādus, par kuriem esmu pārliecināts, ka viņi sevi izsmeļ. Tas arī ir viss. Pagaidām gribu runāt tikai par domām un par dzīvēm, kurām laupīta nākotne. Viss, kas liek cilvēkam strādāt un rīkoties, izmanto cerību. Tātad vienīgā doma, kas nav melīga, ir neauglīgā doma. Absurda pasaulē kāda jēdziena vai mūža vērtību mērī ar tā neauglību.

DONŽUĀNISMS

Ja pietiktu mīlēt vien, tas jau būtu pārāk vienkārši. Jo vairāk mīl, jo blīvāks kļūst absurds. Tas nepavisam nav mīlestības trūkums, kas donu Žuanu dzen no sievietes pie sievietes. Būtu smieklīgi viņu iztēloties kā vizionaru, kas alkst totālas mīlestības. Bet tieši tāpēc, ka viņš visas mīl ar vienādu aizrautību un ik reizi no visas sirds, viņam šī ziedošanās un šī padziļināšana katru reizi ir jāatkārto. Tāpēc ikviena domā, ka dod viņam to, ko neviena nekad nav devusi. Katru reizi viņas dziļi maldās, un viņām izdodas vien panākt, lai viņš justu atkārtošanās nepieciešamību. "Beidzot," viena no viņām iesaucas, "esmu tev devusi mīlestību!" - "Beidzot? Nē, bet vēl vienu reizi," viņš smiedamies atbild. Kāpēc būtu jāmīl reti, lai mīlētu stipri?

Vai dons Žuans ir skumjš? Tas neliekas ticami. Es tikai mazliet pieminēšu hronikās tēloto. Smiekli, uzvarošā nekaunība, lēcieni un nosliece

uz teatrāliem gājieniem ir kaut kas skaidrs un priecīgs. Ikviena vesela radība tiecas sevi daudz-veidot. Tāpat arī dons Žuans. Bet drūmajiem ir divi iemesli tādiem būt: viņi vai nu nezina, vai cer. Dons Žuans zina un necer. Viņš liek padomāt par māksliniekiem, kas zina savas robežas, nekad tās nepārkāpj un trauslajā intervālā, kur ievietojas viņu gars, iemanto visu brīnišķīgo meistaru dabisko vieglumu. Un tur tad arī meklējama ģenialitāte: intelekts, kas apzinās savas robežas. Līdz pat fiziskās nāves robežai dons Žuans nepazīst drūmumu. No mirkļa, kad viņš zina, viņa smiekli skan un liek piedot visu. Viņš bija drūms tad, kad cerēja. Šodien šīs sievietes lūpās viņš no jauna atrod vienīgās zināšanas rūgto un spēcinošo garšu. Rūgto? Tik tikko: šī nepieciešamā nepilnība viņam laimi padara sajūtamu!

Ir pagalam muļķīgi mēģināt saskatīt donā Žuanā Vecās Derības Gudrības grāmatu gara pārņemtu cilvēku. Jo viņam nekas nav lieks un nevajadzīgs, tādas ir tikai cerības uz citu dzīvi. Viņš to pierāda, jo spēlē pret pašām debesīm. Nodrāztā nespējas patiesība par baudā zaudētu iekāri nepieder viņam. Tā noder Faustam, kas pietiekami tic Dievam, lai pārdotos Sātanam. Donam Žuanam viss ir vienkāršāk. Molinas Burladors uz elles draudiem pastāvīgi atbild: "Dod tikai man ilgāku laiku!" Cilvēkam, kas prot būt pa īstam dzīvs, tas, kas notiks pēc nāves, nav

svarīgs, viņš redz tikai garu dienu virkni! Fausts pieprasa šīs pasaules labumus - pēc tiem nelaimīgajam bija tikai jāpasniedz roka. Viņš pārdod dvēseli jau ar to vien, ka neprot to iepriecināt. Dons Žuans turpretī piedāvā pārsā-tinājumu. Ja viņš atstāj sievieti, tad ne jau tāpēc, ka to vairs neiekāro. Skaista sieviete vienmēr ir iekārojama. Bet viņš iekāro citu, un tas nebūt nav viens un tas pats.

Šī dzīve donu Žuanu piepilda, un nav nekā ļaunāka kā to zaudēt. Šis neprātis ir liels gudrais. Bet cilvēki, kas dzīvo no cerībām, nespēj lāgā samierināties ar universu, kur labestība piekāpjas augstsirdībai, maigums - vīrišķīgai klusēšanai, bet saskarsme - vientuļai drosmei. Un visi apgalvo: "Tas bija vājš cilvēks, ideālists vai svētais." Tomēr ir jāpieņem diženums, kas apvaino.

Vai tiek izradīts pietiekams sašutums (vai sazvērnieciskie smiekli, kas degradē to, kuru apbrīno) par dona Žuana runām un par vienu un to pašu teikumu, ko viņš saka visām sievietēm? Bet tam, kurš meklē iespējami daudz prieku, svarīgs ir tikai rezultāts. Ja parole ir pierādījusi, ka labi noder, - kāpēc to mainīt? Neviens - nedz vīrietis, nedz sieviete - neklausās vārdos, bet klausās balsī, kas tos izrunā.

Vārdi ir likums, konvencija un pieklājība. Tos pasaka, un svarīgākais jādara pēc tam. Dons Žuans tam jau gatavojas. Kāpēc lai viņš izvirzītu morāles problēmu? Viņš jau nav tāds kā Miloša Manj ara, kas, vēlēdamies būt svēts, sevi nolād. Donam Žuanam elle ir kaut kas, ko provocē. Dieva dusmām viņam ir tikai viena atbilde, un tas ir cilvēka gods: "Man ir gods," viņš atbild Komandoram, "un es izpildu solījumu, jo esmu bruņinieks." Taču tikpat maldīgi būtu secināt, ka viņš ir amorālists. Šajā ziņā viņš ir tāds pats "kā visi" - ar savu simpātiju vai antipātiju morāli. Donu Žuanu nevar īsti saprast, ja pastāvīgi neatceras, ko viņš ikdienā simbolizē: tas ir parasts pavedējs un brunču mednieks.* Atšķirība vienīgi tā, ka viņš apzinās savu rīcību un tāpēc ir absurds. Valdzinātā]s, kas ieguvis skatiena skaidrību, tāpēc vien nepārstās būt pavedējs. Pavedināšana ir viņa dabā. Tikai romānos mēdz mainīt dzīvesveidu vai kļūt labāks. Bet var sacīt, ka reizē nekas nav mainījies un viss ir pārvērties. Tas, ko dons Žuans realizē rīcībā, ir kvantitātes ētika, pretēja svētā ētikai, kurš tiecas pēc kvalitātes. Neticība lietu dziļākajai jēgai ir būtisks absurdā cilvēka raksturojums. Sirsnīgās vai apbrīna pilnās sejas viņš laiž caur rokām, virknē citu aiz citas un sadedzina. Laiks iet kopsolī ar viņu.

Pilnā ša vārda nozīmē un ar trūkumiem. Pareizs viedoklis saprot ari trūkumus.

Absurdais cilvēks nešķiras no laika. Dons Žuans nedomā "kolekcionēt" sievietes. Viņš izsmeļ to skaitu un līdz ar to - savas dzīves izdevības. Kolekcionēt nozīmē spēju dzīvot no savas pagātnes. Bet viņš noraida nožēlas, kas ir cita cerības forma. Viņš neprot aplūkot portretus.

Vai tāpēc viņš ir egoists? Ja, bet sava veida, protams. Tomēr arī te vajadzīga sapratne. Ir dzīvei radītie un mīlestībai radītie. Vismaz dons Žuans to labprāt apgalvotu. Taču viņa izvēlei būtu visīsākais ceļš. Jo mīlestība, par kādu te ir runa, izrotājas ar mūžības ilūzijām. Visi kaislību speciālisti mums pasacīs, ka mūžīga mīlestība ir tikai mīlestība ar šķēršļiem. Bez cīņas nav kaislības. Tāda mīlestība sasniedz mērķi tikai pēdējā pretrunā, kas ir nāve. Jābūt vai nu Verteram, vai nekam. Arī tad vēl ir dažādi pašnāvības veidi, no tiem viens - pilnīga sevis atdošana un savas personības aizmiršana. Dons Žuans, tāpat kā kurš katrs, zina, ka tas var būt aizkustinoši. Bet viņš ir viens no nedaudzajiem, kuri zina, ka tas nav svarīgākais. Tikpat labi viņš zina: tas, kuru liela mīlestība novērš no personiskās dzīves, iespējams, kļūst bagātāks, bet neapšaubāmi padara nabagākus tos, kurus viņa mīlestība izraudzījusies. Dedzīgi mīloša māte vai sieviete noteikti ir cilvēks ar cietu sirdi,

jo tā ir novērsusies no pasaules. Vienas pašas jūtas, viena pati seja, bet tā paņēmusi visu. Mīlestība, kas satricina donu Žuanu, ir citāda, un tā ir atbrīvojoša. Viņš nes sev līdzi visas pasaules sejas, un viņa trīsu iemesls ir zūdamības apziņa. Dons Žuans ir izvēlējies nebūt nekas.

Viņam galvenais ir skaidrs skatiens. To, kas mūs saista pie dažām būtnēm, mēs saucam par mīlestību vienīgi sakarā ar zināmu kolektīvu viedokli, par kuru atbildīgas grāmatas un leģendas. Bet es mīlestību pazīstu tikai kā iekāres, maiguma un saprašanās sajaukumu, kas mani saista pie kādas būtnes. Kādam citam šī kompozīcija nav tāda pati. Man nav tiesību visas pieredzes nosaukt vienā vārdā. Tāpēc tās nav jāpiedzīvo vienādā rīcībā. Arī šajā ziņā absurdais cilvēks daudzveido to, ko nespēj apvienot. Tā viņš atklāj jaunu esamības veidu, kas viņu atbrīvo vismaz tikpat, cik tas atbrīvo tos, kuri viņam tuvojas. Augstsirdīga un dāsna ir vienīgi tā mīlestība, kura apzinās reizē savu īslaicību un vienreizību. Dona Žuana dzīves kūli veido visas šīs nāves un visas šīs atdzimšanas. Tas ir viņa veids, kā dot dzīvi un dzīvot. Lai katrs spriež, vai tas ir egoisms.

Es te domāju par visiem, kas noteikti grib, lai dons Žuans tiktu sodīts. Ne tikai nākamajā dzīvē, bet jau šajā pašā. Es domāju par visām

pasakām, stāstiem un apsmieklu, ar ko šausta novecojušo donu Žuanu. Bet dons Žuans tam jau ir gatavs. Cilvēkam ar skaidru prātu vecums un viss, ko tas paredz, nav nekāds pārsteigums. Viņš to skaidri apzinās tieši tādā mērā, kādā neslēpj sev šausmas. Atēnās bija vecumam veltīts templis. Uz to veda bērnus. Jo vairāk donu Žuanu apsmej, jo skaidrāk iezīmējas viņa seja. Tādējādi viņš noraida to, ko viņam piedēvē romantiķi. Par tādu izmocītu un nožēlojamu donu Žuanu nevienam vairs nenāk smiekli. Vai viņu žēlo, vai pašas debesis viņu izpirks? Bet tas nav tas. Universā, kas paveras donam Žuanam, arī izsmiekls ir paredzēts. Sods viņam liksies normāls. Tas pieder pie spēles. Tieši tas ir viņa cildenums, ka viņš pieņem visus spēles noteikumus. Bet dons Žuans zina, ka viņam taisnība un ka nevar būt ne runas par sodu. Liktenis nav sods.

Tas tad ir viņa noziegums, un mūžībai ticošie cilvēki grib, lai pār viņu nāk sods. Viņš sasniedz zināšanu bez ilūzijām un tā noliedz visu, kam tic viņi. Mīlēt un iegūt, iekarot un izsmelt - tāds ir viņa izzināšanas veids. (Ir sava jēga Svēto Rakstu vārdā "iepazīt" - tā tiek saukts mīlestības akts.) Dons Žuans ir viņu ļaunākais

ienaidnieks tādā mērā, kādā viņš tos ignorē. Kāds hronists vēstī, ka īstais Burladors ir miris no franciskāņu mūku rokas, jo tie gribējuši "darīt galu dona Žuana pārmērībām un neķītrībām,

kuram viņa izcelšanas nodrošinājusi nesodāmību". Pēc tam viņi pasludinājuši, ka donu Žuanu ķēruši debesu zibeņi. Neviens nav ieguvis pierādījumus šim dīvainajam galam. Neviens nav pierādījis arī pretējo. Bet, nemaz neprātojot, vai tas liekas ticami, varu teikt, ka tas liekas loģiski. Gribu tikai uzsvērt vārdu "piedzimšana" un izcelt vārdu spēli*: pati dzīvošana nodrošina viņa nevainību. Vainu, kas tagad kļuvusi par leģendu, viņam uzkrāvusi vienīgi nāve.

Ko gan citu nozīmē akmens komandors, kura saltā statuja sakustas, lai sodītu asinis un vīrišķību, kas uzdrīkstējās domāt? Šajā statujā iemiesojas visa Mūžīgā saprāta, kārtības un universālās morāles vara, viss dusmām pieejamā Dieva svešādais diženums. Šis gigantiskais un bezdvēseliskais akmens simbolizē vienīgi varas, ko dons Žuans vienmēr ir noliedzis. Bet ar to komandora misija beidzas. Zibens un pērkons var atgriezties mākslīgajās debesīs, no kurām tie izsaukti. Patiesā traģēdija norisinās ārpus tām. Nē, dons Žuans nav miris no akmens rokas. Es labprāt ticu leģendārajai brašulībai, bez jēgas smiekliem, ar kādiem vesels cilvēks provocē neeksistējošu dievu. Bet visvairāk es ticu, ka tajā vakarā, ka'd dons Žuans gaidīja Annu, komandors neieradās un bezdievis, kad pusnakts bija

Franciski vārds naissance nozīmē gan izcelšanos, gan piedzimšanu. - Tulk.

garām, izjuta drausmīgo rūgtumu, kādu izjūt tie, kuriem bijusi taisnība. Vēl labprātāk es pieņemu dzīvesstāstu, kas viņu mūža beigās ieslēdz klosterī. Tas nenozīmē, ka par patiesu varētu noturēt šā stāsta pamācošo aspektu. Kādu gan patvērumu iespējams izlūgties no Dieva? Bet tas varētu būt galvenokārt loģisks noslēgums dzīvei, kas pilnā mērā piepildīta ar absurdu, nežēlīgais atrisinājums eksistencei, kas veltīta priekiem bez nākotnes. Te bauda beidzas askēzē. Ir jāsaprot, ka tās var būt kā divas viena un tā paša posta sejas. Kādu drausmīgāku ainu gan varētu iztēloties: cilvēks, kuru nodevusi viņa miesa un kurš, nepaspējis laikā nomirt, piepilda komēdiju, gaidīdams galu aci pret aci ar Dievu, kuru viņš nepielūdz, bet kuram kalpo, kā savulaik kalpojis dzīvei, nometies ceļos tukšuma priekšā un izstiepis rokas pret debesīm bez daiļrunības, par kurām viņš zina, ka tām nav arī dziļuma.

Es iztēlojos donu Žuanu kāda vientuļā pakalnā uzbūvēta spāņu klostera cellē. Un, ja viņš uz kaut ko raugās, tie nav apraktu mīlestību rēgi, bet, iespējams, pa kādu kvēlojošu šaujamlūku redzams kluss Spānijas līdzenums -majestātiska bezdvēseles zeme, kurā viņš pazīst sevi pašu. Jā, tieši pie šā melanholiskā un starojošā tēla mums jāpaliek. Pēdējais gals, gaidītais, bet nekad neilgotais gals - pēdējais gals ir nicināms.

TEĀTRIS

"Izrāde - lūk, slazds, kurā noķeršu karaļa sirdsapziņu*," Hamlets saka. "Noķert" ir pareizais vārds. Jo apziņa vai nu pazib ātri, vai ievelkas čaulā. Tā ir jānoķer lidojumā, tieši tajā nepamanāmajā mirklī, kad tā pamet ātru skatienu uz sevi pašu. Ikdienas cilvēkam nepatīk kavēšanās. Gluži pretēji - viņu viss steidzina. Taču nekas cits kā vien viņš pats nesaista šā cilvēka interesi, it īpaši - kas viņš varētu būt. Tāpēc viņam tik ļoti patīk teātris, izrāde, kur piedāvāti tik daudzi likteņi; no tiem viņš gūst poēziju, vēl neciezdams sarūgtinājumu. Vismaz te ir saskatāms cilvēks, kas neapzinās savu likteni un visiem spēkiem pūlas piekļūt kaut kādai nenojaustai cerībai. Absurdais cilvēks iesāk tur, kur cerību lolotājs pabeidz, kur, pārstājot apbrīnot spēli, viņa prāts grib iekļūt tajā iekšā. Iespiesties visās šajās dzīvēs, izjust tās visā daudzveidībā,

Vārds la conscience franču valodā nozīme gan apziņu, gan sirdsapziņu. - Tulk.

tas ir, tiešām tās nospēlēt. Es neapgalvoju, ka aktieri, visumā paklausīdami šim aicinājumam, būtu absurdie cilvēki, bet viņu liktenis ir absurds liktenis, kas varētu savaldzināt un saistīt dvēseli ar skaidru skatienu. Tas ir jākonstatē, lai bez šķēršļiem saprastu to, kas sekos.

Aktieris valda zūdīgajā. No visiem slavas veidiem - to mēs zinām - viņa slava ir visgaistošākā. Tā vismaz tiek apgalvots sarunās. Taču jebkura slava ir gaistoša. No Sīriusa viedokļa Gētes darbi pēc desmittukstoš gadiem būs tikai putekļi un viņa vārds - aizmirsts. Iespējams, daži arheologi meklēs mūsu laikmeta "liecības". Šī ideja vienmēr ir bijusi pamācoša. Labi pārdomāta, tā mūsu rosīšanos reducē uz dziļo diženumu, kas atrodams vienaldzībā. Galvenais, tā vada mūsu rīcību uz visdrošāko, tātad pašreizējo. No visiem slavas veidiem vismazāk mānīgais ir tas, kurš tiek pārdzīvots.

Tātad aktieris ir izvēlējies bezgaldaudz-kārtīgu slavu, tādu, kas ziedojas un izdzīvo sevi. No apziņas, ka visam reiz jāmirst, viņš izdara vislabāko secinājumu. Aktieris vai nu gūst, vai negūst panākumus. Rakstnieks saglabā cerību pat tad, ja paliek nepazīstams. Viņš pieņem, ka darbi liecinās, kas viņš bijis. Aktieris labākajā gadījumā atstās fotogrāfiju un neko no tā, kas bijis viņš pats, - mūs nesasniegs nedz viņa žesti, nedz klusēšana, seklā elpa vai mīlestības nopūtas. Palikt nepazīstamam viņam nozīmē

netēlot, un netēlot nozīmē simtreiz nomirt reizē ar visām būtnēm, ko viņš būtu iedzīvinājis vai atdzīvinājis.

Kāds gan tur brīnums, ka atrodam zūdošu slavu visgaistošākajā radīšanā? Aktierim ir trīs stundas laika būt Jago vai Alcestai, Fedrai vai Glosteram. Šajā īsajā sprīdī viņš liek tiem piedzimt un nomirt skatuves piecdesmit kvadrātmetros. Nekad vēl absurds nav ilustrēts tik labi un tik ilgi. Šīs brīnišķīgās dzīves, vienreizējie un pabeigtie likteņi, kas aug un beidzas starp sienām un dažu stundu laikā, - kādu gan koncentrējumu, kas atklātu vēl vairāk, varētu vēlēties? Nogājis no skatuves, Sigismunds vairs nav nekas. Pēc divām stundām viņš redzams vakariņojam kaut kur pilsētā. Varbūt tieši tad dzīve ir sapnis. Bet Sigismundam seko kāds cits. Varonis, kas cieš no nedrošības, aizstāj cilvēku, kas kliedz atriebības alkās. Tā traucoties pa gadsimtiem un prātiem, atdarinot cilvēku, kāds tas varētu būt un kāds tas ir, aktieris pievienojas citam absurdajam varonim - ceļotājam. Tāpat kā tas, viņš kaut ko izsmeļ un steidzas neapstādamies. Viņš ir laika ceļinieks, bet labākie no viņiem -dvēseļu vajāti ceļinieki. Ja kvantitātes morāle kaut kur var gūt savu vielu, tad vislabāk uz šīs savādās skatuves. Ir grūti pateikt, cik daudz no

saviem varoņiem iegūst aktieris. Bet tas nav svarīgākais. Ir tikai jāzina, cik tālu viņš sevi identificē ar šīm neaizstājamajām dzīvēm. Tiešām, reizēm gadās, ka viņš nes tās sev līdzi, ka tās mazliet sniedzas pāri laikam un telpai, kur dzimušas. Tās pavada aktieri, kurš vairs nespēj lāgā šķirties no tā, kas ir bijis. Gadās, ka, ņemdams glāzi, viņš atgūst Hamleta kustību, kad tas paceļ kausu. Nē, attālums, kas viņu šķir no būtnēm, kurām viņš iedveš dzīvību, nemaz nav tik liels. Un tā viņš ik mēnesi vai ik dienu bagātīgi ilustrē tik auglīgo patiesību, ka nav robežu starp cilvēku, kāds viņš vēlas būt, un to, kāds viņš ir. Aktieris, pastāvīgi nopūlēdamies tēlot labāk, nemitīgi pierāda, cik lielā mērā izlikties ir būt. Jo tāda ir viņa māksla - izlikties absolūti, ieiet iespējami dziļāk dzīvēs, kas nav viņa dzīve. Pūliņu augstākajā punktā noskaidrojas viņa aicinājums: no visas sirds censties nebūt nekam vai būt vairākiem. Jo šaurākas ir robežas, kas dotas, lai radītu skatuves tēlu, jo nepieciešamāks ir viņa talants. Viņš pēc trim stundām nomirs ar seju, kas šodien ir viņa seja. Viņam trijās stundās jāpārdzīvo un jāizsaka vesels unikāls liktenis. To sauc par sevis zaudēšanu, lai sevi iegūtu. Šajās trijās stundās viņš iet līdz galam ceļu bez izejas, kāds parterā sēdošajam cilvēkam jāiet visu mūžu.

Aktieris, zudīga mīms, rada un pilnveidojas tikai šķietamībā. Teātra noteikumi prasa, lai sirds sevi izsaka un kļūst saprotama tikai kustībās un ķermenī - vai arī balsī, kas ir vienlīdz dvēsele un miesa. Šīs mākslas likums grib, lai viss tiek palielināts un pārtulkots ķermeņa valodā. Ja uz skatuves vajadzētu mīlēt tā, kā cilvēks mīl, runāt tajā ne ar ko neaizstājamajā balsī, kas ir dvēseles balss, skatīties, kā raugāmies, - mūsu valoda paliktu šifrēta. Uz skatuves klusums ir jādzird. Mīlestība paaugstina toni, un pat nekustība kļūst spektakulāra. Ķermenis ir karalis. Katram nav spējas būt "teatrālam", un vai tad "teatrālais" -tas, kas ietverts šajā vārdā un nepamatoti tiek nonievāts, - neatsedz veselu estētiku un veselu morāli? Puse cilvēka mūža paiet, runājot pusvārdiem, novēršoties un klusējot. Aktieris te ir iebrucējs. Viņš aizgaina dvēseli stindzinošo burvestību, un kaislības beidzot brāžas uz skatuves. Tās runā visos žestos, tās ir dzīvas tikai kliedzienos. Tā aktieris veido savus varoņus rādīšanai. Viņš tos zīmē vai veido kā tēlnieks, viņš ieplūst to iedomātajā veidolā un to rēgiem dod savas asinis. Es runāju par lielo teātri - tas pats par sevi saprotams -, to, kurš dod aktierim iespēju gluži fiziski piepildīt savu likteni. Atcerieties Šekspīru. Šajā teātrī jau ar pirmo kustību pār visu valda ķermeņa kaislības. Tās izskaidro

!

visu. Bez tām viss sagrūtu. Nekad karalis Līrs neietu uz satikšanos, uz kuru viņu mudina neprāts, bez brutālā žesta, kas aizraida Kordēliju un nolād Edgaru. Tad šī traģēdija gluži pamatoti norisinās ārprāta zīmē. Dvēseles ir atdotas dēmoniem un to sarabandai. Ne mazāk kā četri trakie - viens profesionālis, otrs pēc paša gribas, divi pārējie dzīves vētru dēļ: četri nekoordinēti ķermeņi, četras neizteicamas sejas vienā un tajā pašā stāvoklī.

Arī pati cilvēka ķermeņa mēraukla nav pietiekama. Maska un koturnas, grims, kas sadala seju tās svarīgākajos elementos un uzsver tos, kostīms, kas pārspīlē un vienkāršo, - šis universs visu ziedo šķietamībai un ir radīts tikai acīm. Absurda brīnuma dēl tieši ķermenis dod zinā-šanas. Es nekad īsti nesapratīšu Jago, ja to netēlošu. Es varu nezin cik to klausīties, es to aptveru tikai mirklī, kad redzu. No absurda personāža aktieris iegūst vienmuļībā vienreizīgo un apmājošo siluetu, ko viņš nes cauri visiem saviem varoņiem. Arī šajā ziņā lielais teātra darbs kalpo toņa vienotībai.* Te aktieris runā sev pretī: tas pats, bet tik atšķirīgs; tik daudzas

Te es domāju par Moljera Alcestu. Viss ir tik vienkāršs, tik acīmredzams un rupjš. Alcesta pret Filintu, Selimēna pret Eliantu, viss sižets absurdā konsekvencē, kurā raksturs tiek stumts uz tā galu un pašas vārsmas, "sliktās vārsmas", tik tikko tiek skandētas - kā rakstura vienmuļība.

dvēseles vienā ķermenī; indivīds, kas grib sasniegt visu un visu pārdzīvot; šī veltīgā tiekšanās, stūrgalvība bez nākotnes cerības ir pati absurda pretruna. Tomēr tas, kas vienmēr ir pretrunā, viņā apvienojas. Viņš ir,tur, kur ķermenis un gars satiekas un apskaujas, kur gars, neveiksmju nogurdināts, pievēršas visuzticamākajam sabiedrotajam. "Un svētīti ir tie," saka Hamlets, "kuru asinis un spriedums ir tik dīvaini savijusies, ka viņi nav flauta, kurā nejaušība liek dziedāt notij, kas tai iepatīkas."

Ka gan baznīca varētu aktierī nenoladet tādu darbošanos? Tā noraidīja šajā mākslā dvēseļu ķecerīgo dažādošanos, emociju trakošanu, skandalozi pretenciozo garu, kas atsacījās dzīvot tikai vienu likteni un metās visās pārmērībās. Baznīca nosodīja viņos tagadnes mirkļa mīlestību un Proteja triumfu, kas noliedz visu baznīcas mācību. Mūžība nav spēle. Pietiekami neprātīgs gars, lai dotu priekšroku nevis dvēseles glābšanai, bet teātrim. Starp "visur" un "vienmēr" nav kompromisa. Tāpēc šis tik noniecinātais arods varējis radīt pamatu nesamērojami lielam garīgam konfliktam. "Svarīga ir nevis mūžīgā dzīvšana, bet gan mūžīgs dzīvīgums," saka Nīče. Tiešām, šajā izvēlē slēpjas visa drāma.

Adriēna Lekuvrēra uz nāves gultas tiešām vēlējās izsūdzēt grēkus un pieņemt pēdējo svaidījumu, bet atsacījās nolādēt savu arodu. Tā viņa zaudēja grēksūdzes augļus. Kas gan cits tas īstenībā bija, ja ne izvēlēties pret Dievu savu visdziļāko kaislību? Un šī sieviete agonijā, kas raudādama atsacījās noliegt to, ko dēvēja par savu mākslu, pierādīja diženumu, kādu nekad nesasniedza rampas gaismā. Tā bija viņas visskaistākā un visgrūtāk notēlojamā loma. Izvēlēties starp debesīm un kādu smieklīgu uzticību, dot priekšroku sev, nevis mūžībai un nesaplūst ar Dievu - tā ir gadsimtiem sena traģēdija, kurā jāapzinās sava vieta.

Tā laika aktieri zināja, ka ir izslēgti no baznīcas. Izraudzīties šo arodu nozīmēja izvēlēties elli. Un baznīca viņos saskatīja savus ļaunākos ienaidniekus. Daži literāti bija sašutuši: "Kā gan iespējams liegt Moljēram pēdējo mierinājumu!" Bet tas bija taisnīgi, it sevišķi cilvēkam, kas nomira uz skatuves un nogri-mējies pabeidza dzīvi, kas visa bija veltīta izgaišanai. Tiek atgādināta Moljēra ģenialitāte, kas attaisno visu. Bet ģenialitāte neko neattaisno tieši tāpēc, ka tā atsakās taisnoties.

Tolaik aktieris zināja, kāds sods viņam apsolīts. Bet kāda nozīme gan varēja būt tik neskaidriem draudiem salīdzinājumā ar sodu, ko viņam gatavoja pati dzīve? Tieši to viņš juta jau iepriekš un pieņēma pilnā mērā. Aktierim,

tāpat kā absurdajam cilvēkam, priekšlaicīga nāve ir nelabojams ļaunums. Nekas nevar kompensēt daudzās sejas un gadsimtus, ko viņš citādi būtu sastapis. Bet, lai kā būtu, runa ir par miršanu. Jo aktieris taču ir visur, bet laiks arī viņu aizrauj līdzi un uzliek viņam savu zīmogu. Vajag pavisam maz iztēles, lai izjustu, ko nozīmēja aktiera liktenis. Tieši laikā aktieris veido un krāj savus varoņus. Un laikā viņš iemācās arī pār tiem valdīt. Jo vairāk viņš ir dzīvojis dažādas dzīves, jo labāk šķiras no tām. Pienāk laiks mirt skatuvei un pasaulei. Tas, ko viņš pieredzējis, ir viņa acu priekšā. Viņš redz skaidri. Viņš jūt, kas šajā piedzīvojumā bijis plosošs un neaizstājams. Viņš zina un tagad var mirt. Ir veco aktieru mājokļi.

IEKAROŠANA

"Nē," saka iekarotājs, "neticiet, ka man tāpēc būtu vajadzējis iemācīties nedomāt, ka mīlu rīcību. Gluži pretēji, es ļoti labi varu definēt, kam ticu. Jo es ticu cieši un raugos pasaulē skaidru un drošu skatienu. Neuzticieties tiem, kuri saka: "To es zinu pārāk labi, lai spētu izteikt."" Jo viņi to nespēj tāpēc, ka vai nu nezina, vai aiz slinkuma ir apstājušies pie čaulas.

Man nav daudz spriedumu. Mūža beigās cilvēks pamana, ka ir pavadījis gadus, lai pārliecinātos par vienu pašu patiesību. Bet arī ar vienu, ja tā ir neapšaubāma, pietiek, lai piepildītu eksistenci. Man noteikti ir kaut kas pasakāms par indivīdu. Ir jārunā skarbi un, ja vajag, ar pienācīgu nicinājumu.

Cilvēks vairāk ir cilvēks ar to, ko noklusē, nekā ar to, ko runā. Ir daudz tāda, par ko klusēšu. Taču esmu cieši pārliecināts, ka visi, kas sprieduši par indivīdu, to darījuši, pamatojoties uz daudz mazāku pieredzi nekā mūsējā.

Inteliģence, aizkustinoša gudrība varbūt ir nojautusi, ko vajadzējis konstatēt. Bet laikmets, tā drupas un asinis mums dod pierādījumus pārpārēm. Senajām tautām un pat mūsu tehnikas laikmeta jaunākajām tautām ir bijis iespējams panākt līdzsvaru starp sabiedrības un indivīda tikumiem, meklēt atbildi uz jautājumu, kuram jākalpo otram - sabiedrībai vai indivīdam. Tas bija iespējams pirmām kārtām tāpēc, ka cilvēka sirdij raksturīga stūrgalvīga novirze, kas dod pārliecību, ka cilvēki nākuši pasaulē, lai kalpotu vai tiktu apkalpoti. Tas bija iespējams arī tāpēc, ka nedz indivīds, nedz sabiedrība vēl nebija pierādījusi visas savas prasmes.

Esmu redzējis izcilus prātus, kas apbrīnojuši holandiešu gleznotāju darbus, kuri tapuši Flandrijas asiņaino karu ugunīs, un jutuši aizkustinājumu, lasot Silēzijas mistiķu sprediķus, kas teikti drausmīgā Trīsdesmitgadu kara laikā. Viņu izbrīna pārņemto acu priekšā mūžīgās vērtības lidinās pāri laicīgajām vētrām. Bet kopš tiem notikumiem ir pagājis laiks. Mūsdienu gleznotājiem tāds rāmums ir laupīts. Pat tad, ja viņu sirds dziļumos mīt tas, kas nepieciešams radītājam, - es gribu sacīt: skarbums -, to nekādi nevar likt lietā, jo visi, pat svētie ir mobilizēti. Lūk, to es varbūt esmu izjutis visdziļāk. Mūžīgais zaudē daļiņu ik formā, kas iet bojā tranšejās, ik zīmē, metaforā vai lūgšanā, ko samaļ dzelzs. Būdams pārliecināts, ka nespēju šķirties no sava

laika, esmu nolēmis saliedēties ar to. Ja es tik daudz runāju par indivīdu, tas tāpēc, ka man viņš šķiet smieklīgs un pazemots. Zinādams, ka nav uzvarošu procesu, esmu iemīļojis zaudētus procesus - tie man prasa visus dvēseles spēkus, kas ir vienlīdzīgi zaudējumam vai acumirkļa uzvarai. Tam, kas jūt solidaritāti ar šīs pasaules likteni, civilizāciju sadursmē jaušams kaut kas baismīgs. Es šīs bailes esmu padarījis par savām bailēm, un reizē es vēlos šajā liktenī dalīties. Starp vēsturi un mūžīgo esmu izvēlējies vēsturi, jo man patīk noteiktība. Vismaz par vēsturi jūtos drošs, un kā lai noliedzu spēku, kas mani nospiež?

Vienmēr pienāk laiks, kad jāizvēlas starp kontemplāciju un darbību. To sauc par cilvēka tapšanu. Šīs mokas ir drausmīgas. Bet lepnai sirdij nav vidusceļa. Ir Dievs vai laikmets, krusts vai zobens. Vai nu šai pasaulei ir augstāka jēga, kas paceļas pāri rosībai, vai patiesa ir vienīgi šī rosība. Ir jādzīvo kopā ar laiku un jāmirst kopā ar to vai arī jānoiet malā lielākas dzīves labad. Es zinu, ka iespējams izlīgt un dzīvot savā laikā, ticot mūžīgajam. To sauc par pieņemšanu. Bet man šis vārds ir pretīgs, un es gribu visu vai neko. Ja esmu izvēlējies darbību, neiedomājieties, ka tāpēc kontemplācija man ir kā sveša pasaule. Bet tā nespēj man dot visu, un, palicis bez mūžīgā, vēlos pievienoties laikam. Negribu paturēt savos rēķinos nedz

nostalģiju, nedz rūgtumu, es vēlos vienīgi raudzīties skaidru skatienu. Es jums to saku - rīt jūs mobilizēs. Gan jums, gan man tā ir atbrīvošana. Indivīds nespēj neko, un tomēr viņš spēj visu. Šajā brīnišķīgajā rīcības brīvībā jūs saprotat, kāpēc es par to sajūsminos un reizē to satriecu. Pasaule ir tā, kura viņu samal, un es esmu tas, kurš viņu atbrīvo. Es indivīdam dodu visas viņa tiesības.

Iekarotāji zina, ka rīcība ka tāda ir nelietderīga. Lietderīga ir tikai viena rīcība - tā, kura pārveido cilvēku un zemi. Es nekad nepārveidošu cilvēkus. Bet ir jāizliekas, it kā es to darītu. Jo cīņas ceļš liek man sastapties ar miesu. Pat pazemota miesa ir vienīgais, par ko esmu drošs. Es spēju dzīvot tikai no tās. Radība ir mana dzimtene. Lūk, tādēļ esmu izvēlējies šos absurdos pūliņus bez nākotnes. Lūk, tāpēc esmu cīņas pusē. Laikmets to mums dod, es jau teicu. Līdz šim iekarotāja dižums bija ģeogrāfisks. To mērīja ar pakļauto teritoriju lielumu. Un, ja vārds ir mainījis jēgu un vairs neapzīmē uzvarējušu ģenerāli, tam ir savs iemesls. Diženums ir mainījis nometni. Tas pastāv protestā un sevis ziedošanā bez nākotnes. Arī tas nenotiek aiz sakāves mīlestības. Uzvara būtu vēlama. Bet pastāv tikai viena uzvara, un tā ir mūžīga. Tā

ir uzvara, kuru negūšu nekad. Lūk, pret ko es atdūros un kam es pieķēros. Revolūcija vienmēr notiek pret dieviem, sākot jau ar Prometeja sacelšanos - viņš bija pirmais modernais iekarotājs. Tā ir cilvēka pretenzija pret likteni -nabagā pretenzija ir tikai iegansts. Taču šo garu es spēju aptvert vienīgi tā vēsturiskajā rīcībā, un tieši tajā es tam pievienojos. Tomēr neiedomājieties, ka man tas patīk: galvenās pretrunas priekšā es atbalstu savu cilvēcisko pretrunu. Es novietoju savu gaišredzību centrā tam, kas to noliedz. Es slavinu cilvēku tā apspiedēja priekšā, un mana brīvība, mans dumpis un mana kaislība tad pievienojas šai pārmēra spriedzei, gaišredzībai un neatlaidībai.

Jā, cilvēks pats ir sev mērķis. Un tas ir viņa vienīgais mērķis. Ja viņš grib kaut kas būt, tam jānotiek šajā dzīvē. Tagad es to zinu pilnīgi skaidri. Iekarotāji reizēm runā par uzvarēšanu un pārspēšanu. Bet viņi vienmēr domā par sevis pārvarēšanu. Jūs labi zināt, ko tas nozīmē. Ikviens cilvēks kādā brīdī ir juties līdzīgs kādam dievam. Vismaz tā to mēdz izteikt. Bet īstenībā tas tikai nozīmē, ka zibenīgā mirklī viņš ir izjutis gara apbrīnojamo dižumu. Iekarotāji ir vienīgie cilvēki, kuri jūtas pietiekami spēcīgi, lai būtu pārliecināti, ka spēs pastāvīgi dzīvot tādā augstumā un ar pilnu šā diženuma apziņu. Tas vairāk vai mazāk ir aritmētikas jautājums. Iekarotāji var vairāk. Bet viņi

nevar vairāk ka cilvēks pats, kad to grib. Tieši tādēļ viņi nekad neatstāj cilvēces kausētavas spelti, metas viskarstākajā revolūciju dvēseles kvēlē.

Tur viņi atrod sakropļotu radību, bet tur viņi sastop arī vienīgās vērtības, ko mīl un apbrīno, - cilvēku un tā klusēšanu. Tā ir reizē viņu atkailināšanās un bagātība. Viņiem ir viena vienīga greznība, un tā ir cilvēku attiecību greznība. Kā gan lai nesaprot, ka šajā trauslajā universā viss, kas ir cilvēcisks un tikai cilvēcisks, iegūst jo kvēlāku jēgu? Sasprindzinājuma pilnas sejas, apdraudēts brālīgums, vīriešu tik spēcīgā un kautrīgā draudzība - tās ir patiesās bagātības, jo tās ir zūdīgas. Tieši starp tām gars vislabāk izjūt savu varu un savas robežas. Tātad savu efektivitāti. Daži ir runājuši par ģenialitāti. Bet ģenialitāte ir viegli izrunājams vārds, man labāk patīk inteliģence. Jāteic, ka tad tā var būt lieliska. Tā apgaismo un pārvalda šo tuksnesi. Tā pazīst savu kalpību un izceļ to gaismā. Tā nomirs līdz ar miesu. Bet šīs patiesības apzināšanās ir tās brīvība.

Mes zinām - visas baznīcas ir pret mums. Tik spriega sirds vairās no visu baznīcu mūžības, jo, lai tās būtu dievišķas vai politiskas, tās visas pretendē uz mūžību. Laime un drosme, alga

vai taisnīgums tām ir otršķirīgi mērķi. Tās sludina doktrīnas, un zem tām ir jāparakstās. Taču man nav nekāda sakara ar idejām vai mūžīgo. Patiesības, kas atbilst manam mēram, ir ar roku taustāmas. Nevaru no tām atraisīties. Lūk, kāpēc jūs neko nevarēsiet dibināt uz mani: nekas no iekarotāja nepaliek pāri, pat viņa doktrīnas ne.

Pašās beigās, par spīti visam, ir nāve. To mēs zinām. Mēs zinām arī, kā tā izbeidz visu. Un tāpēc kapsētas, kas pārklāj Eiropu un dažiem no mums kļūst par apmātību, ir pretīgas. Cilvēks izgrezno vienīgi to, ko mīl, bet nāve mūs atbaida un nogurdina. Arī tā ir jāiekaro. Pēdējais Karara, mēra iztukšotās un venēciešu aplenktās Padujas gūsteknis, aurodams klīda pa savas tukšās pils zālēm: viņš sauca sātanu un pieprasīja tam nāvi. Tas bija nāves pārspēšanas veids. Un arī tā ir Rietumiem raksturīgās vīrišķības zīme - padarīt tik drausmīgas vietas, kur nāve iedomājas sevi slavinātu. Dumpības universā nāve izceļ netaisnību. Tā ir visaugstākā netaisnība.

Citi, kas arī nav noslēguši kompromisu, ir izvēlējušies mūžīgo un atsacījušies no šīs pasaules ilūzijām. Viņu kapsētas smaida puķu un putnu pasaules vidū. Tas noder iekarotājam un dod skaidru priekšstatu par to, ko viņš noraidījis. Viņš drīzāk ir izvēlējies melnas dzelzs apmali vai anonīmu kapu. Labākie no mūžīgā

cilvēkiem reizēm jūtas satriekti un izjūt cieņu un līdzcietību, vērojot dvēseles, kas spēj sadzīvot ar tādu savas nāves tēlu. Tomēr šīs dvēseles no tā gūst spēku un attaisnojumu. Mūsu liktenis ir mūsu acu priekšā, un tieši to mēs izaicinām. Mazāk aiz lepnības nekā aiz savas nolemtības un nākotnes neesamības apzināšanās. Arī mums pašiem reizēm ir sevis žēl. Un tā ir vienīgā mums pieņemamā līdzjūtība: jūtas, ko jūs nepavisam nesaprotat un kas jums nešķiet vīrišķīgas. Taču tās pazīst vispārdrošākie no mums. Bet mēs saucam par vīrišķīgiem gaišredzīgos un nevēlamies spēku, kas mūs šķirtu no šīs gaišredzības.

Vēlreiz: šīm ainām nav morāles, un tās netiecas izraisīt spriedumus. Tie ir zīmējumi. Tie tikai attēlo kādu dzīves stilu. Mīlētājs, aktieris vai avantūrists spēlē absurdu. Bet tikpat labi, ja vien vēlētos, to varētu darīt šķīstais, ierēdnis vai republikas prezidents. Pietiek zināt un neko neslēpt. Itālijas muzejos vietām var apskatīt mazas, apgleznotas plāksnes - aizsegus, ko priesteris uz nāvi notiesātajiem turējis priekšā sejai, lai viņi neredzētu ešafotu. Lēciens visos tā veidos, mešanās dievišķajā vai mūžīgajā, atdošanās ikdienas vai idejas ilūzijām - visi šie aizsegi slēpj absurdu. Bet pastāv ierēdņi bez aizsega priekšā, un par tiem es gribu runāt.

Esmu izraudzījies visgalējākos. Šajā pakāpē absurds viņiem dod karalisku varu. Taisnība, tie ir valdnieki bez valsts. Taču salīdzinājumā ar citiem viņiem ir tā priekšrocība, ka viņi zina -visas karalvalstis ir iluzoras. Viņi zina, un tas ir viss viņu diženums, un gluži veltīgi runāt viņu sakarā par slēptu nelaimi vai zaudētu ilūziju pelniem. Palikt bez cerībām vēl nenozīmē izsamist. Pasaules liesmas tiešām ir

debešķīgo aromātu vērtas. Nedz es, nedz kāds cits te nevar viņus tiesāt. Viņi nepūlas būt labākie, viņi cenšas būt konsekventi. Ja par gudro sauc to, kurš dzīvo no tā, kas viņam pieder, nespekulējot ar nepiederošo, tad gudrie ir tieši šie cilvēki. Viens no viņiem - iekarotājs, bet gara jomā, dons Žuans, bet ar skaidru apziņu, aktieris, bet intelektuāls - to zina labāk par jebkuru: "Nekādas privilēģijas nedz debesīs, nedz virs zemes nav pelnījis tas, kurš novedis savu dārgo, maigo jēriņu līdz pilnībai: tas tik un tā labākajā gadījumā ir mazs, maigs un smieklīgs jēriņš ar radziņiem un nekas vairāk - pat pieņemot, ka cilvēks neplīst aiz lepnības un neizraisa skandālu ar soģa tieksmēm."

Katrā ziņā būtu vajadzējis apveltīt absurda spriedumu ar sirsnīgākām sejām. Iztēle var tām pievienot daudzas citas, kas pastāv laikā un trimdā un prot arī dzīvot saskaņā ar universu bez nākotnes un nepadodoties vājumam. Tad absurda pasaule bez Dieva piepildās ar cilvēkiem, kas domā skaidri un vairs necer. Un es vēl neesmu runājis par visabsurdākajiem no visiem - par jaunradītajiem.

ABSURDĀ JAUNRADE FILOSOFIJA UN ROMĀNS

Visas šīs dzīves, kas mājo skopajā absurda gaisā, nespētu noturēties, ja nebūtu kādas dziļas un pastāvīgas domas, kas tās rosina ar savu spēku. Te tas nevar būt nekas cits kā savāds uzticības spēks. Ir redzēti cilvēki, kas apzinīgi dara savu darbu visstulbāko karu laikā, pat neiedomādamies par pastāvošo pretrunu. Tas tāpēc, ka ne no kā nedrīkst izvairīties. Tādējādi pastāv metafiziska laime, uzturot pasaules absurdu. Iekarošana vai spēle, nemitīgi atjaunota mīlestība, absurds dumpis - ar to visu civēks izpauž savu cieņu cīņā, kur viņš jau iepriekš ir zaudētājs.

Vajag tikai palikt uzticīgam cīņas likumam. Ar šo domu pietiek, lai rosinātu garu: tā ir uzturējusi un uztur veselas civilizācijas. Karš netiek noliegts. Tajā ir vai nu jāmirst, vai jādzīvo. Tāpat ar absurdu: ir jāelpo kopā ar to; jāiepazīst tā mācības un jāatklāj to iemiesojums. Šajā aspektā visaugstākais absurdais prieks ir jaunrade. "Māksla - un tikai māksla," saka Nīče,

"mums pieder māksla, lai mēs nenomirtu no patiesības."

Pieredzē, ko mēģinu aprakstīt un vairākos veidos padarīt izjūtamu, skaidri redzams, ka viens nemiers dzimst tur, kur cits norimstas. Bērnišķīgie aizmirstības meklējumi, ilgas pēc gandarījuma tagad paliek bez atbalss. Bet pastāvīgā spriedze, kas notur cilvēku pretī pasaulei, sistematizētais drudzis, kas mudina pieņemt visu, atstāj viņam citu drudzi. Šajā universā radošais darbs tad ir vienīgā iespēja paturēt apziņu un fiksēt tajā piedzīvojumu. Radīt nozīmē dzīvot divreiz. Prusta taustīgie un bažīgie meklējumi, viņa rūpīgi krātā puķu, sien-segu un baiļu kolekcija neko citu nenozīmē. Tai nav arī vairāk nākotnes kā nepārtrauktajai un nenovērtējamajai radīšanai, kam diendienā ziedojas aktieris, iekarotājs un visi absurdie cilvēki. Visi mēģina atdarināt, atkārtot un no jauna radīt sev piederošo realitāti. Galu galā mēs vienmēr iemantojam savu patiesību seju. Cilvēkam, kas novērsies no mūžīgā, visa eksistence ir neizmērojami liels atdarinājums zem absurda maskas. Radīšana ir lielais mīms.

Šie cilvēki jau pašā sākumā to zina, un viņu pūliņu mērķis ir aptvert, paplašināt un bagātināt salu, kurā viņi nonākuši un kurai nav nākotnes. Bet pirmām kārtām ir jāzina. Jo absurda atklāšana sakrīt ar pauzi laikā, kad izstrādājas un iegūst pamatu nākamās kaislības.

Pat cilvēkiem bez evaņģēlija ir savs Eļļas kalns. Un arī viņi tajā nedrīkst aizmigt. Absurdā cilvēka uzdevums ir nevis izskaidrot un atrisināt, bet piedzīvot un aprakstīt. Viss sākas ar gaišredzīgu vienaldzību.

Aprakstīt - tāda ir absurdās domas pēdējā godkāre. Arī zinātne, nonākusi pie savu paradoksu gala, ir beigusi paredzēt un sākusi kon-templēt un zīmēt vienmēr pilnīgi jauno fenomenu pasauli. Tā sirds saprot, ka jūtas, kas mūs pārņem, raugoties pasaules sejās, dzimst nevis no tās dziļuma, bet no daudzveidības. Izskaidrošana ir veltīga, bet sajūtas paliek un reizē ar to -nebeidzami kvantitātē neizsmeļama universa aicinājumi. Te saprotam mākslasdarba vietu.

Tas reizē iezīmē kādas pieredzes nāvi un tās pavairošanos. Tas ir kā vienmuļš un kaislīgs pasaules jau orķestrēto tēmu atkārtojums: ķermenis, tā neizsmeļamie tēli tempļu frontonos, formas vai krāsas, skaits vai izmisums. Tātad ir svarīgi radītāja lieliskajā un bērnišķīgajā universā atrast šīs esejas galvenās tēmas. Būtu nepareizi saskatīt tajā simbolu un iedomāties, ka mākslasdarba beidzot ir saskatāms patvērums no absurda. Tas pats ir absurda fenomens, un runa ir tikai par mākslasdarba aprakstīšanu. Tas nepiedāvā izeju prāta ciešanām, tā, gluži pretēji, ir viena no šīs kaites zīmēm, kas atspoguļojas visā cilvēka domā. Bet pirmo reizi tā ļauj garam izkļūt no savas ieslēgtības un nostāties otra priekšā nevis

tadeļ, lai tajā pazustu, bet lai pilnīgi skaidri parādītu strupceļu, kurā visi nonākuši. Absurdās domas darbības laikā radīšana seko vienaldzībai un atklājumam. Tā iezīmē punktu, kurā absurdās kaislības rodas, un arī to, kurā spriedums beidzas. Tādā veidā tiek attaisnota tās vieta šajā esejā.

Pietiktu izgaismot dažas radītājam un domātājam kopīgas tēmas, lai mākslasdarbā saskatītu visas absurda ceļu ejošās domas pretrunas. Runa ir ne tik daudz par līdzīgiem slēdzieniem, ko izdara radnieciski prāti, kā par tiem kopīgām pretrunām. Tāpat ir ar domāšanu un radīšanu. Diezin vai man vēl jāsaka, ka cilvēku gan uz vienu, gan otru mudina viens un tas pats nemiers. Un tādā veidā tās abas pašā sākumā sakrīt. Bet no visām domām, kas pamatojas uz absurdu, pēc maniem vērojumiem, tikai retā pie tā paliek. Un tieši pēc šo domu novirzēm vai neuzticības es vislabāk varu noteikt to, kas pieder tikai absurdam. Līdztekus man jāuzdod sev jautājums: vai vispār iespējams absurds darbs?

Nekad nevar but lieks atgādinājums par senās pretstāves - mākslas un filosofijas pret-stāves - patvaļību. Ja šo pretstāvi vēlas izprast pārlieku precīzā nozīmē, tā neapšaubāmi ir

nepareiza. Ja grib tikai pasacīt, ka ikvienai no šīm divām disciplīnām ir savs īpašs klimats, tā, protams, būs patiesība, bet visai neskaidra. Vienīgais pieņemamais arguments saskatāms pretrunā, kas rodas starp filosofu, kurš ieslēgts pats savā sistēmā iekšā, un mākslinieku, kurš atrodas sava darba priekšā. Bet tas atbilda zināmai mākslas un filosofijas formai, ko šeit uzskatām par sekundāru. Doma, ka darbs ir atrauts no radītāja, ir ne tikai vecmodīga. Tā ir nepareiza. Tiek pieņemts, ka atšķirībā no mākslinieka neviens filosofs nekad nav izveidojis vairākas sistēmas. Bet tā ir taisnība tādā mērā, kādā mākslinieks nekad neizsaka vairāk kā vienu lietu, izpaužot to dažādās sejās. Mākslas acumirklīgais pilnīgums, tās nepieciešamība atjaunoties arī ir patiesības, kas šķiet pareizas tikai aizsprieduma dēļ. Jo makslasdarbs tāpat ir konstrukcija, un katram zināms, cik vienmuļi var būt diži radītāji. Mākslinieks, tāpat kā domātājs, iejūdzas un top savā darbā. Šī saplūsme izvirza vissvarīgāko no estētikas problēmām. Turklāt nekas nav veltīgāks par šādu nošķiršanu pēc metodēm un objektiem, ar kuru sevi pārliecina, ka prātam ir vienots mērķis. Nav robežu starp disciplīnām, ko cilvēks rada, lai spētu saprast un mīlēt. Tās savijas cita ar citu, un tās sakausē vienādas bailes. Tas jāpasaka, pirms iesāku. Absurds darbs iespējams vien tad, ja tajā ietverta visgaišredzīgākā doma. Taču tikpat nepieciešams, lai tā

neatklātos tikai kā prāts, kas ievieš kārtību. Šis paradokss izskaidrojams saskaņā ar absurdu. Makslasdarbs piedzimst tad, kad prāts atsakās apspriest konkrēto. Tas iezīmē miesiskā uzvaru. To izraisa gaišredzīga doma, bet pašā aktā tā atkāpjas. Tā nepadosies kārdinājumam pievienot aprakstam dziļāku jēgu, ko pati apzinās nepamatotu. Makslasdarbs iemieso intelekta drāmu, bet to pierāda tikai netieši. Absurds darbs prasa, lai mākslinieks apzinātos šīs robežas, tas prasa mākslu, kurā konkrētais nenozīmē neko citu kā tikai sevi pašu. Tas nevar būt dzīves mērķis, jēga un mierinājums. Radīt vai neradīt - tas nemaina neko. Absurds radītājs netveras pie sava darba. Viņš varētu no tā atsacīties; reizēm viņš no tā atsakās. Pietiek kaut vai ar Abesīniju. Te reizē saskatāms estētikas likums. īsts makslasdarbs vienmēr ir radīts pēc cilvēka mēra. Lielākoties tas ir tāds, kas pasaka "mazāk". Pastāv zināms sakars starp mākslinieka globālo pieredzi un darbu, kas to atspoguļo, starp Vilhelmu Meistaru un Gētes briedumu. Šī attiecība ir slikta, ja darbs pretendē visu pieredzi atklāt skaidrojošas literatūras papīra mežģīnēs. Attiecība ir laba, ja darbs ir tikai no pieredzes ņemts fragments, viena dimanta šķautne, kurā iekšējais starojums sakopojas, sevi neierobežojot. Pirmajā gadījumā rodas pārblīvētība un pretenzijas uz mūžīgo. Otrajā gadījumā darbs apaugļo, jo tajā visa bagātā pieredze nojaušama.

Absurdā mākslinieka galvenā problēma ir iegūt dzīvotprasmi, kas paceļas pāri amata prasmei. Tādējādi šajā klimatā liels mākslinieks pirmām kārtām ir intensīvi dzīvojošs, ar to saprotot, ka dzīvot nozīmē vienlīdz gan pārdzīvot, gan domāt. Tātad darbs iemieso intelektuālu drāmu. Absurdais darbs parāda domas atsacīšanos no prestiža un piekrišanu palikt tikai intelektam, kas liek lietā šķietamības un pārklāj ar tēliem un ainām to, kam nav jēgas. Ja pasaule būtu skaidra, mākslai tajā nebūtu vietas.

Es te nerunāju par formu vai krāsu mākslu, kur savā spožajā pieticībā valda vienīgi attēlošana.* Izteiksme sākas tur, kur beidzas doma. Jaunekļiem ar tukšu skatienu, kuri piepilda tempļus un muzejus, filosofija ietverta kustībā. Absurdajam cilvēkam šī filosofija ir pamācošāka nekā visas bibliotēkas. Citā aspektā tāpat ir ar mūziku. Ja kādai mākslai laupīta didaktiskā funkcija, tad tāda vislielākajā mērā ir mūzika. Tā ir pārāk radnieciska matemātikai, lai neaizņemtos no šīs zinātnes tās nelietderību. Šī prāta rotaļa ar sevi pašu saskaņā ar pieņemtiem un izsvērtiem likumiem risinās mums piederošajā skaņas telpā, un tomēr pāri tai vibrācijas

Ir interesanti verot, ka visintelektuālākā glezniecība - tā, kura pūlas realitāti sadalīt būtiskajos elementos, - galarezultātā ir vairs tikai acu prieks. Tā no pasaules paturējusi vienīgi krāsu.

sastopas necilvēciskā universā. Nav iedomājama tīrāka izjūta. Šie piemēri ir pārāk viegli saprotami. Absurdais cilvēks šīs harmonijas un formas atzīst par savām.

Bet es vēlētos te runāt par darbu, kurā pastāv vislielākā vēlēšanās izskaidrot, kur ilūzija piesakās pati un kur slēdzieni ir gandrīz neizbēgami. Es gribu runāt par romānu rakstīšanu. Es gribu zināt, vai tajā var pastāvēt absurds.

Domāšana pirmām kārtam nozīmē gribu radīt pasauli (vai arī ierobežot savu pasauli, kas īstenībā ir tas pats). Tas nozīmē ņemt par sākumpunktu fundamentālo nesaskaņu, kas šķir cilvēku no viņa pieredzes, lai atkarībā no savas nostalģijas atrastu saskaņas vietu, spriedumu iežņaugtu vai analoģiju apgaismotu universu, kas lautu atrisināt neizturamo atšķirtību. Filosofs, pat ja viņš ir Kants, ir radītājs. Viņam ir savi personāži, savi simboli un sava slepenā rīcība. Viņam ir savi atrisinājumi. Turpretī romāna iegūtais pārsvars pār dzeju un eseju pretēji šķietamībai parāda tikai lielāku mākslas inte-lektualizāciju. Vienosimies - runa ir tikai par visdižākajiem. Kāda žanra auglīgums un lielums bieži ir mērāms ar tajā atrodamajiem atkritumiem. Slikto romānu lielais skaits nedrīkst aizēnot labākos. Tieši tie nes sev līdzi savu universu.

Romānam ir sava loģika, savi spriedumi, sava intuīcija un savi postulāti. Un tajā ir arī prasība pēc skaidrības.*

Šajā īpašajā gadījumā klasiskā pretstave, par kuru bija runa iepriekš, ir vēl mazāk pamatota. Tā bija kaut ko vērta laikā, kad filosofiju varēja viegli atšķirt no tās autora. Tagad, kad doma vairs nepretendē uz universalismu, kad tās labākā vēsture būtu kļūdu nožēlošanas vēsture, mēs zinām, ka sistēma, ja vien tā ir kaut ko vērta, nav šķirama no autora. Pati Ētika vienā no saviem aspektiem nav nekas cits kā gara un rigoroza atzīšanās. Abstraktā doma beidzot savienojas ar savu miesisko balstu. Pat romantiskās augumu un kaislību spēles izkārtojumā vairāk atbilst kāda pasaules redzējuma prasībām. Tagad vairs nestāsta stāstus, tagad rada pasaules. Lielie romānisti ir romānisti filosofi, tas ir, pretstats tiem romānistiem, kuri grib pierādīt kādu tēzi. Tādi ir Balzaks, Sads, Melvils, Stendāls,

Vajag tikai padomāt: gandrīz visi ir pārliecināti, ka spēj domāt, un zināmā mērā viņi tiešām domā - slikti vai labi. Turpretī tikai retais spēj sevi iztēloties par dzejnieku vai frāžu rizelētāju. Taču brīdī, kad doma ieguva pārsvaru pār stilu, romānu pārpludināja pūlis.

Tā nemaz nav tik liela nelaime, kā mēdz apgalvot. Labākie ir spiesti izvirzīt sev augstākas prasības. Bet tie, kas iet bojā, nav bijuši dzīvošanas vērti.

Dostojevskis, Prasts, Malro, Kafka - ja nosaucam tikai dažus.

Taču tieši izvēle - rakstīt tēlos, nevis spriedumos - zīmīgi atklāj viņiem kopīgu noteiktu pārliecību par jebkāda izskaidrošanas principa nelietderību un domu, ka ar jutekļiem aptveramās parādības pašas sniedz savu vēstījumu. Viņi savu darbu uzskata reizē par galu un sākumu. Tas bieži vien ir neizklāstītas filosofijas rezultāts, tās ilustrācija un vainagojums. Taču tas ir pilnīgs tikai tad, ja šī filosofija nojaušama kā zemstrāva. Beidzot tas apstiprina arī senās tēmas variantu, saskaņā ar kuru domas mazumiņš attālina no dzīves, bet domas bagātība tuvina tai. Doma, nespēdama realitāti sublimēt, apmierinās ar tās atdarināšanu. Romāns, par kādu te runa, ir šīs reizē relatīvās un neizsmeļamās, mīlestībai ļoti līdzīgās zināšanas instruments. No mīlestības romāna radīšana ir ņēmusi sākotnējo izbrīnu un auglīgo apdomāšanu.

Iesākuma es romāna saskatu vismaz tādas izcilas vērtības. Bet es tās saskatīju arī pazemotās domas paudējos, kuru pašnāvību vēlāk esmu varējis vērot. Mani patiesi interesē izprast un aprakstīt spēku, kas viņus izved uz kopīgā ilūziju ceļa. Tad tā pati metode noderēs arī te. Esmu to jau izmantojis, tāpēc varēšu saīsināt domas

gaitu un to rezumēt, nekavējoties pie kādā noteikta piemēra. Es gribu zināt, vai, dzīvojot bez aicinājuma, cilvēks var būt ar mieru arī strādāt un radīt bez aicinājuma un kāds ir ceļš, kas ved uz tādu brīvību. Es gribu atbrīvot savu universu no rēgiem un piepildīt to vienīgi ar miesas patiesībām, kuru klātbūtni man nav iespējams noliegt. Es varu darīt absurdu darbu, izraudzīties radošu un nevis kādu citu attieksmi. Bet, lai absurds viedoklis tāds paliktu, ir nepārtraukti jāapzinās darāmā veltīgums. Tāpat ir ar mākslasdarbu. Ja tajā netiek respektēti absurda baušļi, ja tas neizceļ atšķirtību un dumpi, ja tas ir upurēts ilūzijām un modina cerības, tas vairs nav neieinteresēts. Es vairs nevaru no tā atrauties. Tajā mana dzīve var atrast jēgu, un tas ir smieklīgi. Tad tas vairs nav atsvešinātības un kaislības vingrinājums, kas sadedzina cilvēka dzīves spožumu un veltīgumu.

Vai radīšanā, kur kārdinājums izskaidrot varbūt ir visspēcīgākais, šo kārdinājumu vispār iespējams apspiest? Vai fiktīvajā pasaulē, kur reālās pasaules apzināšanās ir visspēcīgākā, es varu palikt uzticīgs absurdam, neupurējot vēlmei izdarīt slēdzienus? Tik daudz jautājumu, kas jāaptver, sasprindzinot visus spēkus. Ir jau saprasts, ko tie nozīmē. Tie ir pēdējie pašpārmetumi, ko izjūt apziņa, kura baidās pamest savu pirmo un grūto mācību, samaksājot ar pēdējo ilūziju. Tas pats, kas ir spēkā jaunradē,

kura tiek aplūkota kā viena no iespējamām absurdu aptvērušā cilvēka izpausmēm, paliek spēkā visos varbūtējos viņa dzīves stilos. Iespējams, ka iekarotājs vai aktieris, radītājs vai dons Žuans aizmirst, ka viņu dzīves īstenojums nevar izdoties, neapzinoties tās bezjēgas raksturu. Cilvēks tik drīz pierod. Viņš grib pelnīt naudu, lai dzīvotu laimīgs, un visi pūliņi un labākais dzīvē koncentrējas naudas iegūšanai. Laime ir aizmirsta, līdzeklis pieņemts par mērķi. Tāpat visi iekarotāja pūliņi var ievirzīties godkārē, kas bijusi tikai ceļš uz lielāku dzīvi. Savukārt dons Žuans arī var pieņemt savu likteni, apmierināties ar šo eksistenci, kuras lielums iespējams tikai protestā. Vienam protests ir apziņa, otram - dumpis, un abos gadījumos absurds ir zaudēts. Cilvēka sirdī ir bezgaldaudz sīkstu cerību. Pat visvairāk aplaupītie dažkārt beigās ir gatavi piekrist ilūzijai. Šī miera alku diktētā piekrišana iekšēji ir māsa eksistenciālajai piekrišanai. Un tā pastāv gaismas dievi un dubļu elki. Bet runa ir par to, ka jāatrod vidusceļš, kas ved pie cilvēka sejas.

Līdz šim absurdu vislabāk parādījušas tā prasīguma neveiksmes. Tādā pašā veidā būsim pietiekami brīdināti, pamanot, ka romāns var radīt dažām filosofijas sistēmām līdzīgu divdomību. Tātad es ilustrācijai varu izvēlēties darbu, kurā viss būtu apvienots, kurš iezīmētu absurda apzināšanos un kura sākuma pozīcija būtu skaidra un klimats - dzidrs. Tā konsekvences

dos izpratni. Ja šajā darbā nav respektēts absurds, mēs sapratīsim, pa kādiem aplinku ceļiem tajā ievesta ilūzija. Tad pietiks ar noteiktu piemēru, ar vienu tematu, vienu radītāja uzticību. Runa ir par tādu pašu analīzi, kāda jau ir izdarīta plašāk. Es iztirzāšu Dostojevska iemīļotu tematu. Es varētu tikpat labi analizēt citus darbus.* Bet Dostojevska darbā problēma ir risināta tieši diženuma un emociju plānā, it kā runa būtu bijusi par eksistenciālām domām. Šī paralēle noder manam mērķim.

Piemēram, Malro darbus. Bet tad vajadzētu skart sociālo problēmu, no kuras absurdā doma nemaz nevar izvairīties (kaut arī tā var piedāvāt vairākus un ļoti atšķirīgus risinājumus). Taču ir sevi jāierobežo.

KIRILOVS

Visi Dostojevska varoņi meklē dzīves jēgu. Tieši tāpēc viņi ir moderni: viņi nebaidās būt smieklīgi. Atšķirība starp moderno sensibilitāti un klasisko sensibilitāti ir tā, ka otrā pārtiek no morāles, bet pirmā - no metafizikas problēmām. Dostojevska romānos šis jautājums tiek uzdots tik intensīvi, ka var rast vienīgi galējus risinājumus. Eksistence ir melīga, vai arī tā ir mūžīga. Ja Dostojevskis apmierinātos ar šādu spriedumu, viņš būtu filosofs. Bet viņš parāda konsekvences, kas šādām prāta spēlēm var rasties cilvēka dzīvē, un šajā ziņā viņš ir mākslinieks. No visām konsekvencēm viņu visvairāk valdzina pēdējā - tā, kuru viņš savā Rakstnieka dienasgrāmatā sauc par loģisko pašnāvību. 1876. gada decembra ierakstos viņš iztēlojas "loģiskās pašnāvības" spriedumu virkni. Pārliecināts, ka cilvēka eksistence ir pilnīgs absurds ikvienam, kam nav ticības nemirstībai, izmisušais nonāk pie šādiem slēdzieniem:

"Kas attiecas uz maniem jautājumiem par laimi, man ar sirdsapziņas starpniecību ir pasludināta atbilde, ka nevaru būt laimīgs citādi kā vien harmonijā ar lielo visumu, ko es neaptveru un nekad nespēšu aptvert, tas ir pilnīgi skaidrs."

"Tā kā, beidzot, šādā lietu kārtībā esmu reizē prasītāja un atbildētāja lomā, apsūdzētā un tiesneša lomā un tā kā, pēc manām domām, šī komēdija no dabas puses ir pilnīgi trula, es pat uzskatu par pazemojošu tajā piedalīties.

Savā neapšaubāmajā prasītāja un atbildētāja, tiesneša un apsūdzētā lomā es notiesāju iznīcībai šo dabu, kas tik nekaunīgā nevērībā man liek piedzimt, lai ciestu, - es to notiesāju iznīcībai kopā ar sevi."

Šajā pozīcijā vēl ir mazumiņš humora. Šis pašnāvnieks sevi nogalina, jo metafizikas jomā jūtas aizvainots. Savā ziņā viņš atriebjas. Tas ir veids, kādā viņš pasludina: "Jūs man neko nepadarīsiet!" Taču ir zināms, ka tā pati tēma, bet ar patiesi apbrīnojamu plašumu iemiesojas Kirilovā - Velnu varonī, kas arī ir loģiskās pašnāvības piekritējs. Inženieris Kirilovs paziņo, ka grib padarīt sev galu, jo "tāda ir viņa ideja". Nav nekādu šaubu, ka šie vārdi jāsaprot burtiskā nozīmē. Viņš gatavojas nāvei kādas idejas, kādas domas dēļ. Tā ir pašnāvība visaugstākajā pakāpē. Pamazām visās ainās, kurās pakāpeniski iegaismojas Kirilovā maska, mums noskaidrojas viņu pārņēmusī nāves doma. Inženieris tiešām

atsāk Dienasgrāmatas prātojumus. Viņš jut, ka Dievs ir nepieciešams un ka Dievam noteikti jābūt. Bet viņš zina, ka tā nav un ka Dievs nav iespējams. "Kā tu nesaproti, ka tas ir spriedums, ar kuru pietiek, lai sevi nogalinātu?" viņš iesaucas. No šā viedokļa viņš secina arī dažas absurdas konsekvences. Aiz vienaldzības viņš ļauj izmantot savu pašnāvību par labu idejai, kuru nicina. "Šonakt es nospriedu, ka man tas vienalga." Beidzot viņš sagatavo savu rīcību, reizē dumpības un brīvības izjūtas pārņemts. "Es sevi nonāvēšu, lai apliecinātu pilnīgu nepakļaušanos, savu jauno un baismo brīvību." Te runa ir nevis vairs par atriebību, bet gan par dumpi. Tātad Kirilovs ir absurda personība -tikai ar būtisko iebildi, ka viņš nonāvējas. Bet viņš pats izskaidro šo pretrunu, turklāt tādā veidā, ka reizē atklāj absurda noslēpumu visā tā skaidrībā. Nāvi nesošajai loģikai viņš pievieno ārkārtīgu godkāri, kas piešķir literārajam tēlam tā dziļumu: viņš vēlas nonāvēties, lai kļūtu dievs.

Spriedums ir klasiski skaidrs. Ja Dieva nav, Kirilovs ir dievs. Ja Dieva nav, Kirilovam ir jānonāvējas. Tātad Kirilovam jānonāvējas, lai būtu dievs. Tā ir absurda loģika, bet tieši tāda ir vajadzīga. Taču interesantākais ir piešķirt jēgu šai uz zemes novestajai dievībai. Tas liek noskaidrot premisu "Ja Dieva nav, es esmu dievs", kas joprojām paliek diezgan neskaidra.

Svarīgi pirmām kārtām uzsvērt, ka cilvēks, kas pasludina šo bezjēgas pretenziju, neapšaubāmi pieder pie šīs pasaules. Viņš katru rītu vingro, lai stiprinātu veselību. Viņš satraucas par Šatova prieku, kad tas atgūst sievu. Uz papīra, kas tiks atrasts pēc viņa nāves, uzzīmēta seja, kas "viņiem" rāda mēli. Viņš ir bērnišķīgs un dusmās ātrs, aizrautīgs, metodisks un jūtīgs. No pārcilvēka viņā ir tikai loģika un uzmācīgā ideja, no cilvēka -visa gamma. Taču tas ir viņš, kas mierīgi runā par savu dievišķumu. Viņš nav ārprātīgs, vai pretējā gadījumā tāds ir Dostojevskis. Tātad viņa dzinulis nav lielummānija. Un šajā gadījumā būtu smieklīgi saprast vārdus to tiešajā nozīmē. Pats Kirilovs mums palīdz tos saprast labāk. Atbildot uz Stavrogina jautājumu, viņš precizē, ka nerunā par dievcilvēku. Varētu iedomāties, ka to viņš saka, vēlēdamies atšķirties no Kristus. Bet īstenībā runa ir par Kristus tēla piesavināšanos. Kirilovs tiešām mirkli iedomājas, ka mirstot Jēzus nav nonācis paradīzē. Tad viņš sapratis, ka mocības bijušas veltīgas. "Dabas likumi," inženieris saka, "ir likuši Kristum dzīvot melos un nomirt melu dēļ." Tikai šādā izpratnē Jēzus tiešām iemieso visu cilvēka drāmu. Viņš ir pilnīgais cilvēks, jo ir īstenojis visabsurdāko nolemtību. Viņš ir nevis Dievs-cilvēks, bet cilvēks-dievs. Un ikviens no mums, gluži kā viņš, var tikt krustā sists un piemuļķots - un tāds savā zinā arī ir.

Tātad dievišķums, par kuru ir runa, paliek pilnīgi saistīts pie zemes. "Esmu trīs gadus meklējis sava dievišķuma atribūtu," Kirilovs saka, "un esmu to atradis. Mana dievišķuma atribūts ir neatkarība." Tagad noskaidrojas Kirilova premisas jēga: "Ja Dieva nav, es esmu dievs." Kļūt par dievu nozīmē tikai būt brīvam šajā pasaulē, nekalpot nemirstīgai būtnei. Tas, protams, galvenokārt nozīmē izdarīt visus secinājumus no šīs sāpīgās neatkarības. Ja Dievs eksistē, viss ir atkarīgs no viņa un mēs neko neiespējam pret viņa gribu. Ja viņš neeksistē, viss ir atkarīgs no mums. Kiri-lovam, tāpat kā Nīčem, nogalināt Dievu nozīmē pašam kļūt par dievu - tātad šajā pasaulē īstenot mūžīgo dzīvošanu, par kuru ir runa Evaņģēlijā.*

Bet, ja ar šo metafizisko noziegumu pietiek, lai piepildītu cilvēku, kādēļ tam pievienot pašnāvību? Kādēļ atņemt sev dzīvību un atstāt šo pasauli, ja iekarota brīvība? Te ir pretruna. Kirilovs to ļoti labi zina, viņš saka: "Ja tu to jūti, tu esi cars un tālu no pašnāvības, tu dzīvosi slavas kalngalos." Bet cilvēki to nezina. Viņi "to" nejūt. Gluži kā Prometeja laikos viņi lolo aklas cerības.**

Stavrogins: "Vai jus ticat mūžīgajai dzīvošanai viņpasaulē?" Kirilovs: "Nē, bet es ticu mūžīgai dzīvošanai šajā pasaulē."

"Cilvēks-tik vien ir izdarījis kā izgudrojis Dievu, lai sevi nenogalinātu. Tāds ir universa vēstures rezumējums līdz šai dienai."

Cilvēkiem vajag, lai viņiem rāda ceļu, un viņi nevar iztikt bez pareģojumiem. Tātad Kirilovam jānonāvējas aiz mīlestības pret cilvēci. Viņam jāparāda saviem brāļiem izredzētais grūtais ceļš, kurā viņš iegriežas pirmais. Tā ir pedagoģiska pašnāvība. Tātad Kirilovs ziedojas. Bet, ja arī sists krustā, viņš nav piemuļķots. Viņš paliek cilvēks-dievs, pārliecināts par nāvi bez nākotnes, pilns evaņģēlisku skumju. "Es esmu nelaimīgs tāpēc, ka esmu spiests apliecināt savu brīvību," viņš saka. Bet, kad viņš būs miris, cilvēki beidzot būs apgaismoti, šo zemi apdzīvos cari un tā atmirdzēs cilvēku slavā. Kirilova revolvera šāviens būs signāls visupēdējai revolūcijai. Tādējādi nāvē viņu ved nevis izmisums, bet tuvāko mīlestība pret viņu. Pirms Kirilovs asinīs beidz neizsakāmo garīgo piedzīvojumu, viņš pasaka vārdus, kas ir tikpat veci kā cilvēku ciešanas: "Viss ir labi."

Tātad pašnāvības tēma Dostojevska darbos neapšaubāmi ir absurda tēma. Pirms turpinām, piebildīsim, ka Kirilovs atgriežas citos tēlos, kas paši aizsāk jaunas absurda tēmas. Stavrogins un Ivans Karamazovs vingrinās absurdās patiesībās praktiskajā dzīvē. Tie ir viņi, kurus atbrīvo Kirilova nāve. Viņi mēģina būt cari. Stavrogins dzīvo "ironisku" dzīvi, un ir labi zināms, kāda tā ir. Viņš ap sevi saceļ naidu. Un tomēr šā tēla atslēga ir viņa atvadu vēstulē: "Es neesmu spējis neko neieredzēt." Viņš ir cars savā vienaldzībā. Tāds ir arī Ivans, kas atsakās noliegt

prāta karalisko varu. Tiem, kuri - kā viņa brālis -ar savu dzīvi pierāda, ka ir jāpazemojas, lai ticētu, viņš varētu atbildēt, ka tāds liktenis ir necienīgs. Viņa atslēga ir vārdi "viss ir atļauts" -ar pienācīgo skumju piedevu. Protams, viņš, tāpat kā Nīče - slavenākais Dieva slepkava -, beidz dzīvi ārprātā. Bet tas ir risks, kas jāuzņemas, un, domājot par šīm traģiskajām mūža beigām, absurda garu visvairāk urda jautājums: "Ko tas pierāda?"

Tādejādi romāni, tāpat kā Dienasgrāmata, izvirza absurda jautājumu. Tie iedibina loģiku līdz pat nāvei, līdz eksaltācijai, "baismajai brīvībai", kur caru slava kļuvusi par cilvēku slavu. Viss ir ir labi, viss - atļauts, nekas - ienīstams: tie ir absurdi spriedumi. Bet kas par brīnumainu darbu, kur šīs ledus un uguns radības liekas tik tuvas! Kaislību pilna grandošas vienaldzības pasaule mums nepavisam neliekas briesmoņu pasaule. Mēs tajā atrodam savas ikdienas bailes. Un, protams, neviens labāk par Dostojevski nav spējis apveltīt absurda pasauli ar tik tuvu un tik mokošu diženumu.

Un tomēr - kāds tad ir slēdziens? Divi citāti parādīs pilnīgu metafizisku kūleni, kas ved rakstnieku pie citām atklāsmēm. Spriedums par loģisko pašnāvību izraisīja dažus kritiķu protestus, un nākamajos Dienasgrāmatas turpinājumos

Dostojevskis savu viedokli attīsta un izdara šādu slēdzienu: "Ja ticība un nemirstība ir cilvēka esamībai tik nepieciešama (ja bez tām viņš ir gatavs izdarīt pašnāvību), tas nozīmē, ka tas ir normāls cilvēcisks stāvoklis. Tā kā tas ir tā, cilvēka dvēseles nemirstība pastāv pilnīgi neapšaubāmi." Un viņa pēdējā romāna pēdējās lappusēs pēc gigantiskas cīņas ar Dievu bērni jautā Aļošam: "Karamazov, vai taisnība, kā māca reliģija, ka mēs augšāmcelsimies no miroņiem un atkal ieraudzīsim cits citu?" Un Aļoša atbild: "Protams, mēs atkal satiksimies un cits citam priecīgi stāstīsim, ko esam piedzīvojuši."

Tādējādi Kirilovs, Stavrogins un Ivans ir uzvarēti. Karamazovi atbild Velniem. Un te neapšaubāmi ir izdarīts slēdziens. Aļošas gadījums nav tik divdomīgs kā kņaza Miškina gadījums. Miškins, slims cilvēks, dzīvo nepārtrauktā tagadnē, ko iekrāso smaidi un vienaldzība, un svētlaimes stāvoklis, kas varētu būt mūžīgā dzīvošana, par kuru runā kņazs. Turpretī Aļoša to pasaka skaidri: "Mēs atkal satiksimies." Vairs nav runas par pašnāvību un ārprātu. Kam gan tas vajadzīgs, ja ir nodrošināta nemirstība un tās prieki? Cilvēks apmaina savu dievišķību pret laimi. "Mēs cits citam priecīgi stāstīsim, ko esam piedzīvojuši." Tādējādi Kirilova revolveris ir nodārdējis kaut kur Krievijā, bet sabiedrība turpina lolot savas aklās cerības. Cilvēki "to" nav sapratuši.

Tātad to mums saka nevis absurda romānists, bet gan eksistenciāls romānists. Arī šeit lēciens ir saviļņojošs, tas apveltī ar savu lielumu mākslu, ko iedvesmojis. Tā ir aizkustinoša piesliešanās, pilna šaubu, nedroša un kvēla. Par Karamazoviem Dostojevskis rakstīja: "Galvenais jautājums, kas tiks iztirzāts visās šīs grāmatas daļās, ir tas pats, kurš mani apzināti vai neapzināti mocījis visu mūžu: Dieva eksistences jautājums." Ir grūti noticēt, ka ar vienu romānu būtu pieticis, lai pārvērstu priecīgā pārliecībā vesela mūža ciešanas. Kāds komentētājs* pamatoti norāda: Dostojevskis ir garā vistuvākais Ivanam, un Karamazovu apliecinošās nodaļas viņam prasījušas trīs mēnešus ilgas pūles, tur^ pretī tas, ko viņš sauc par "zaimiem", uzrakstīts trīs nedēļās un aizrautībā. Viņam nav neviena tēla, kam nav miesā pastāvīgi urdošās skabargas, kura to kaitina, vai kas nemeklē izdziedinā-šanos sajūtās vai amorālismā.** Katrā gadījumā paliksim pie šīm šaubām. Tas ir darbs, kura gaismēnās aizraujošak nekā dienas gaismā varam aptvert cilvēka cīņu ar savām cerībām. Galā nonācis, radītājs izraugās saviem varoņiem pretēju ceļu. Šī pretruna mums ļauj saprast kādu

Boriss de Šlezers.

Ļoti interesanta un dziļa Žida piezīme: gandrīz visi Dostojevska varoņi ir poligāmi.

niansi. Te ir runa nevis par absurdu darbu, bet par darbu, kas izvirza absurda problēmu.

Dostojevska atbilde ir pazemība, kā Stavrogins saka - kauns. Turpretī absurds darbs nedod atbildi, un tā ir visa atšķirība. Nobeigumā uzsvērsim: tas, kas runā pretī absurdam šajā darbā, ir nevis tā kristīgais raksturs, bet nākamās dzīves pasludinājums. Cilvēks var būt kristietis un absurds. Ir zināmi kristieši, kas netic pēcnāves dzīvei. Bet, ja runājam par mākslas-darbu, būs iespējams precizēt vienu no absurda analīzes virzieniem, ko var nojaust iepriekšējās lappusēs. Tas ved pie "Evaņģēlija absurda". Mākslasdarbs iegaismo, atkārtoti apaugļo domu, ka pārliecība neliedz neticību. Gluži pretēji - ir skaidrs, ka Velnu autors, kam šie ceļi pazīstami, ir iegriezies pavisam atšķirīgā. Šo tēlu radītāja pārsteidzošo atbildi tiem - Dostojevska atbildi Kirilovam - tiešām var rezumēt šādi: eksistence ir melīga, un tā ir mūžīga.

RADĪŠANA BEZ NĀKOTNES

Tā esmu noskaidrojis, ka cerība nav iznīdējama uz visiem laikiem un ka tā var uzmākties arī tiem, kas gribētu no tās atbrīvoties. Tas liekas interesanti darbos, ko līdz šim esmu aplūkojis. Es būtu varējis vismaz to sarakstīšanas kārtībā nosaukt patiesi absurdus darbus.* Bet iesākums vajadzīgs visam. Šī pētījuma objekts ir zināma uzticība. Baznīca ir bijusi tik nežēlīga pret ķeceriem tikai tāpēc, ka bijusi pārliecināta - nav ļaunāku ienaidnieku par noklīdušiem bērniem. Taču gnostiķu pārdrošību un maniheistisko virzienu neatlaidības vēsture ortodoksālās dogmas veidošanā ir darījusi vairāk nekā visas lūgšanas kopā. Ja ievērojam visas proporcijas, to pašu var sacīt par absurdu. Tā ceļu var saskatīt, atklājot ceļus, kas no tā novirzās. Nevar palikt vienaldzīgs, kad absurdā sprieduma pašās beigās vienā no tā loģikas diktētajiem rīcības veidiem ieraudzīta

Piemēram, Melvila Mobiju Diku.

cerība, kas parādās tik un tā, turklāt kādā no tās vispatētiskākajiem veidoliem. Tas pierāda, cik grūta ir absurda askēze. Un visvairāk tas pierāda, cik nepieciešams saglabāt pastāvīgi modru apziņu, un tā iekļaujas šīs esejas kopumā.

Bet, ja vēl nav runa par absurda darbu nosaukšanu, var vismaz izdarīt secinājumus par jaunrades nostāju - vienu no tām, kuras var papildināt absurda eksistenci. Nekas mākslai nevar kalpot tik labi kā negatīva doma. Tās tumšie un pazemojuma pilnie gājieni ir tikpat nepieciešami liela darba intelektam kā melnais baltajam. Strādāt un radīt "nekam", veidot skulptūras mālā, zināt, ka darba auglim nav nākotnes, redzēt savu darbu iznīcinātu vienā dienā un apzināties, ka dziļākajā nozīmē nav lielākas jēgas būvēt gadsimtiem, - tas ir grūti iegūstams viedums, ko dod absurda doma. Reizē veikt šos divus pienākumus - noliegt un reizē rast eksaltāciju - ir ceļš, ko radītājam paver absurds. Tā uzdevums ir piešķirt tukšumam krāsas.

Tas ved pie īpašas mākslasdarba koncepcijas. Pārāk bieži jaunradītajā darbu uztver kā izolētu liecību virkni. Tad tiek sajaukts mākslinieks ar parastu literātu. Dziļa doma ir nepārtrauktas tapšanas stāvoklī, tā savienojas ar visa mūža pieredzi un tajā veidojas. Tāpat arī cilvēka jaunrade top darbu secīgajās un daudzveidīgajās sejās. Tās papildina cita citu, tās labo vai turpina, vai arī ir savstarpējā pretrunā. Pat ja kaut kas

Būtiski ir tas, ka viņi triumfē konkrētajā un ka tas ir viņu dižums. Šis tīri miesiskais triumfs viņiem ticis sagatavots ar domu, kurā pazemotas abstraktās varas. Kad viņi to tiešām panāk, miesa acumirklī iemirdzina viņu radīto visā absurda spožumā. Aizrautības pilnus darbus rada ironiskie filosofi.

Ikviena doma, kas atsakās no vienotības, paceļ lielā augstumā daudzveidību. Un daudzveidība ir mākslas īstā vieta. Vienīgā doma, kas atbrīvo prātu, ir tā, kura to atstāj vienu, drošu par savām robežām un savu drīzo galu. Šo prātu nevilina neviena doktrīna. Tas gaida darba un dzīves nobriešanu. No radītāja atrāvies, darbs vēlreiz liks sadzirdēt uz visiem laikiem no cerības atbrīvojušās dvēseles tikko pieklusināto balsi. Vai arī neliks dzirdēt neko, ja radītājs, savās spēlēs noguris, gribēs novērsties. Tas ir viens un tas pats.

Tādejādi es prasu no absurdas jaunrades to pašu, ko no domas, - dumpi, brīvību un daudzveidību. Pēc tam tā pierādīs savu dziļo nelietderību. Šajos ikdienas pūliņos, kuros intelekts un kaislība sajaucas un viens otru balsta, absurdais cilvēks atklāj disciplīnu, kas kļūst būtiska viņa spēkā. Tādējādi vajadzīgā centība, stūrgalvība un gaišredzība pievienosies

iekarotāja stājai. Radīt nozīmē apveltīt ar formu savu likteni. Darbi vismaz tikpat lielā mērā definē visas šīs personības, kā personības definē darbus. Aktieris mums mācīja: nav atšķirības starp esamību un šķietamību.

Atkārtosim. Nekam no tā visa nav reālas jēgas. Šīs brīvības ceļā gaita vēl ir jāturpina. Pēdējā piepūle radnieciskajiem prātiem, lai tie būtu radītāji vai iekarotāji, ir prasme atbrīvoties arī no saviem darbiem: spēt pieņemt, ka paša darba, lai tas būtu iekarošana, mīlestība vai radīšana, var arī nebūt; tāpat pieņemt ikvienas individuālās dzīves dziļo nelietderību. Tas viņiem dod lielāku atraisītību darba īstenošanā, tāpat kā dzīves bezjēgas saskatīšana dod tiesības mesties visās tās galējībās.

Tas, kas paliek, ir liktenis, kura vienīgais iznākums ir fatāls. Ārpus vienīgās fatalitātes -nāves - brīvība ir viss: prieks vai laime. Paliek pasaule, kur cilvēks ir vienīgais pavēlnieks. Viņu savažoja citas pasaules ilūzija. Viņa domas liktenis vairs nav atsacīšanās, bet gan daudzkārtīga atklāšanās tēlos. Tā izpaužas - protams, mītos, bet tādos, kuru vienīgais dziļums ir cilvēku ciešanu dziļums un kā tāds neizsmeļams. Nevis dievišķa pasaka, kas izklaidē un padara aklu, bet gan šīszemes seja, žests un drāma, kur sakopota grūti iegūta gudrība un kaislība bez rītdienas.

Dievi bija piesprieduši Sīsifam sodu: nemitīgi līdz pašam galam velt kalnā milzīgu akmeni, kas pats no sava svara tūlīt atkal ripoja lejā. Viņi diezgan pamatoti domāja, ka nav briesmīgāka soda par nelietderīgu un bezcerīgu darbu.

Ja ticam Homēram, Sīsifs bija visgudrākais un apdomīgākais no mirstīgajiem. Saskaņā ar citu tradīciju viņam tomēr bija nosliece uz laupīšanu. Es tur nesaskatu nekādu pretrunu. Domas dalās arī par iemesliem, kuru dēļ viņš bija nolādēts strādāt nelietderīgu elles darbu. Iesākumā viņam pārmeta zināmu vieglprātību attiecībās ar dieviem. Viņš atklāja to noslēpumus. Āsopa meitu Aigīnu nolaupīja Jupiters. Tēvs brīnījās par meitas pazušanu un sūdzējās Sīsifam. Tas zināja nolaupīšanas noslēpumu un bija ar mieru to atklāt Āsopam ar noteikumu, ka tas dos ūdeni Korintas citadelei. Viņš deva priekšroku nevis debesu zibeņiem, bet ūdens svētībai. Par to viņu sodīja ellē. Homērs vēsta arī, ka Sīsifs savažojis Nāvi. Plutons nav varējis paciest savas valstības tukšumu un klusumu.

Viņš sūtījis kara dievu, kas atbrīvojis Nāvi no tās uzvarētāja rokām.

Stāsta arī, ka Sīsifs, būdams tuvu nāvei, gribējis neapdomīgi pārbaudīt sievas mīlestību. Viņš tai licis savu līķi nevis apbedīt, bet nomest publiskā laukumā. Sīsifs nonācis ellē. Un tur, noskaities par paklausību, kas bijusi tik pretēja cilvēku mīlestībai, viņš ieguvis Plutona atļauju atgriezties uz zemes, lai sodītu sievu. Bet, no jauna ieraudzījis ūdens aprasinātu un saules apspīdētu zemes seju, siltos akmeņus un jūru, viņš vairs nav gribējis atgriezties pazemes valstības tumsā. Aicinājumi atgriezties, dusmas un brīdinājumi neko nav līdzējuši. Viņš vēl daudzus gadus nodzīvojis mirguļojošas jūras līča krastā, baudīdams zemes smaidus. Bijis vajadzīgs dievu spriedums. Merkurs notvēris vainīgo aiz apkakles un, atraudams no priekiem, ar varu aizvedis uz elli, kur akmens viņu jau gaidījis.

Esam sapratuši, ka Sīsifs ir absurdais varonis. Tāds viņš ir gan pēc savām izjūtām, gan mokām. Viņa nicinājums pret dieviem, naids pret nāvi un kaislīgā dzīves mīlestība maksājusi neizsakāmi mokošo sodu - strādāt visiem spēkiem, neko nepabeidzot. Tā ir cena, kas viņam jāmaksā par šīs pasaules kaislībām. Mums nekas nav teikts par Sīsifu ellē. Mīti ir radīti, lai tos atdzīvinātu iztēle. Šajā mītā redzam vienīgi pēdējā piepūlē saspriegtu augumu, kas veļ kalnā milzīgu akmeni un sāk to no jauna neskaitāmas reizes; redzam saspringtu seju, pie

māliem pārklāta akmens piespiestu vaigu un plecu, kāju atspērienā, roku pie akmens, pavisam cilvēciski drošo abu zemj aino plaukstu tvērienu. Pašā galā ilgajai piepūlei, kas mērāma ar telpu bez debesīm un laiku bez dziļuma, tiek sasniegts mērķis. Tad Sīsifs noskatās, kā akmens īsā brīdī noripo lejas pasaulē, no kuras viņam to vajadzēs velt kalnup. Viņš atkal nokāpj ielejā.

Mani Sīsifs interesē tieši šīs atgriešanās, šīs pauzes laikā. Seja, kas mokās tik tuvu akmenim, pati kļuvusi akmenim līdzīga. Redzu šo cilvēku kāpjam lejup smagiem, bet vienmērīgiem soļiem pretī mokām, kurām viņš neredzēs galu. Tā ir elpai līdzīga stunda, kas atgriežas tikpat droši kā nelaime, - šī ir viņa apziņas stunda. Ikvienā mirklī, kad viņš atstāj virsotni un pamazām tuvojas dievu alām, viņš ir pārāks par savu likteni. Viņš ir stiprāks par savu akmeni.

Šis mīts ir traģisks tieši tāpēc, ka tā varonis apveltīts ar skaidru apziņu. Tiešām, kas gan būtu viņa mokas, ja ik solī viņu balstītu cerība uz veiksmi? Mūsdienu strādnieks visas sava mūža dienas dara vienu un to pašu darbu, un viņa liktenis nav mazāk absurds. Taču traģisks tas kļūst retajos brīžos, kad strādnieks to apzinās. Sīsifs, dievu proletārietis, bezspēcīgs un dumpīgs, pilnā mērā apzinājās sev lemto postu: tieši par to viņš domāja, kāpdams lejup. Gaišredzība, kurai vajadzēja būt moku cēlonim, reizē ir arī uzvaras baudīšana. Nav tāda likteņa, kuru neuzvarētu ar nicinājumu.

Ja daždien lejupkapiens norit ciešanas, tas reizēm var būt arī prieka pilns. Šis vārds nav pārspīlējums. Es vēl iztēlojos Sīsifu atgriežamies pie sava akmens, un ciešanas ir pašā sākumā. Kad zemes ainas pārāk dzīvi valda atmiņā, kad laimes alkas kļūst pārāk dedzīgas, cilvēka sirdī reizēm iemājo skumjas: tā ir akmens uzvara, tas ir pats akmens. Milzīgais posts ir par smagu, lai to panestu. Tās ir mūsu naktis Ģetzemanes dārzā. Bet satriecošās patiesības izgaist, kad tiek apzinātas. Tā Edips sākumā paklausa liktenim, pats to nezinādams. Traģēdija sākas, kad viņš to uzzina. Bet tajā pašā mirklī, būdams akls un izmisis, viņš saprot, ka vienīgā saite, kas viņu sien pie pasaules, ir jaunavas vēsā roka. Tad atskan neizmērojami diži vārdi: "Par spīti tik daudziem pārbaudījumiem, lielais vecums un dvēseles dižums liek man spriest, ka viss ir labi." Tā Sofokla Edips, tāpat kā Dostojevska Kirilovs, dod absurdās uzvaras formulu. Antīkais viedums savienojas ar mūsdienu heroismu.

Nav iespējams atklāt absurdu un nevēlēties uzrakstīt laimes rokasgrāmatu. "Kā, vai pa tik šauriem ceļiem?…" Bet pasaule ir tikai viena. Laime un absurds ir vienas zemes bērni. Tie ir nešķirami. Būtu maldīgi sacīt, ka laime katrā ziņā dzimst no absurda atklāšanas. Tikpat labi var gadīties, ka absurds dzimst no laimes. "Es

spriežu, ka viss ir labi," Edips saka, un šie vārdi ir svēti. Tie vareni noskan cilvēka baismajā un ierobežotajā universā. Tie māca, ka viss nav un nevar būt izsmelts. Tie padzen no pasaules Dievu, kas tajā ienācis līdz ar neapmierinātību un tieksmi uz mīlestību pret nevajadzīgām ciešanām. Šie vārdi padara likteni par cilvēku darīšanu, kas jānokārto cilvēku starpā.

Te meklējams viss Sīsifa klusais prieks. Viņa liktenis pieder viņam pašam. Viņa akmens ir viņa darīšana. Tāpat absurdais cilvēks, kad vēro savas mokas, liek klusēt visiem elkiem. Universā, kam piepeši atdots tā klusums, paceļas neskaitāmas izbrīna pilnās zemes balstiņas. Neapzināti un slepeni mudinājumi, aicinājumi visos veidolos -tāda ir uzvaras nepieciešamā otrā puse un cena. Nav saules bez ēnas, un ir jāpazīst tumsa. Absurdais cilvēks saka "jā", un viņa pūliņiem nebūs pārtraukuma. Ja pastāv personisks liktenis, nav augstāka likteņa vai vismaz tas ir tikai tāds, par kuru tiek spriests kā par fatālu un nicināmu. Visādi citādi cilvēks jūtas kungs pār savu mūžu. Tajā vārīgajā mirklī, kad cilvēks atskatās uz dzīvi, Sīsifs, atgriezdamies pie akmens, vēro bezsakara darbību virkni, kas kļūst par viņa likteni, ir viņa radīta un apvienota paša atmiņas skatījumā un drīzumā - nāves apzīmogota. Un tā, pārliecināts, ka visam cilvēciskajam ir cilvēciska izcelsme, - aklais, kas vēlas redzēt un zina, ka tumsai nav gala, -viņš joprojām turpina gaitu. Akmens vēl veļas.

Es atstāju Sīsifu kalna piekājē. Viņš vienmēr atradīs savu nastu. Bet Sīsifs māca augstāko uzticību, kas noliedz dievus un pārstata klintis. Arī viņš spriež, ka viss ir labi. Bez kunga palikušais universs viņam neliekas nedz neauglīgs, nedz lieks. Ikviens šā akmens graudiņš, ikviens tumsas pilnā kalna minerāla spīdums veido pasauli pats par sevi. Cīnīšanās uz virsotnēm viena pati ir pietiekama, lai piepildītu cilvēka sirdi. Ir jāiztēlojas laimīgs Sīsifs.

PIELIKUMS

,

CERĪBA UN ABSURDS FRANČA KAFKAS DARBOS

Kafkas lielākā māksla ir piespiest lasītājus grāmatas pārlasīt. Viņa atrisinājumi vai atrisinājumu trūkums prasa paskaidrojumus, bet tie neparādās skaidri un, lai liktos pamatoti, liek darbu izlasīt no cita redzes leņķa. Reizēm tajos iespējamas divējādas interpretācijas, un tā rodas nepieciešamība lasīt divreiz. Tieši to autors ir gribējis. Bet nebūtu pareizi, ja Kafkas darbos vēlētos katru lietu interpretēt visos sīkumos. Simbols vienmēr iemājo vispārīgajā, un, lai cik precīzs būtu tulkojums, mākslinieks spēj tajā atveidot tikai kustību: nav iespējams tulkot vārds vārdā. Turklāt nekas nav grūtāk uztverams kā simbolisks darbs. Simbols vienmēr pārspēj vielu, kurā to mēģina ietvert, un īstenībā liek tai runāt vairāk, nekā autors apzināti vēlējies pasacīt. Šajā ziņā visdrošākais līdzeklis simbola uztveršanai ir to neprovocēt, sākt darbu lasīt, prātu nesasprin-dzinot un nemeklējot slēptās strāvas. It īpaši Kafkas daiļradē ir godīgi piekrist viņa spēlei, tuvoties drāmai tās šķietamībā un romānam - tā formā.

Pirmajā brīdī atslābinātam lasītājam tie būs mokoši piedzīvojumi, kas drebošus un stūrgalvīgus

tēlus dzen risināt problēmas, ko viņi nekad neformulē. Procesā Jozefs K. ir apsūdzētais. Bet viņš nezina, par ko tiek apsūdzēts. Viņš, protams, pūlas attaisnoties, bet nezina, kādā nodarījumā. Advokāti viņa lietu uzskata par sarežģītu. Pa to laiku viņš nepamet novārtā nedz mīlestību, nedz ēdienu, nedz avīzi. Pēc tam notiek tiesas sēde. Bet tiesas zāle ir ļoti tumša. Viņš neko daudz nesaprot. Viņš tikai pieņem, ka ir notiesāts, bet, par ko, to viņš gandrīz nemaz sev nejautā. Reizēm viņš to diezgan stipri apšauba un turpina dzīvot. Pēc ilga laika divi pieklājīgi, labi ģērbušies kungi ierodas viņam pakaļ un lūdz sekot. Ar vislielāko laipnību viņi aizved Jozefu K. uz izmisīgi drūmu priekšpilsētu, noliek viņa galvu uz akmens un nogalina. Pirms nāves viņš tikai pasaka: "Kā suni."

Kā redzam, būtu grūti runāt par simbolu stāstā, kura visskaidrāk jūtamā kvalitāte ir tieši dabiskums. Bet dabiskums ir grūti saprotama kategorija. Ir darbi, kuros notikums lasītājam liekas dabisks. Bet ir arī tādi (taisnība, daudz retāki), kuros varonis uzskata par dabisku to, kas ar viņu notiek. Dīvaini paradoksālā kārtā, jo neparastāki ir varoņa piedzīvojumi, jo vairāk jūtams stāstījuma dabiskums: tas ir tieši proporcionāls atšķirībai, kas pastāv starp cilvēka dzīves dīvainību un vienkāršību, ar kuru viņš to pieņem. Liekas, tieši tāds dabiskums raksturīgs Kafkam. Un ir pavisam skaidri jūtams, ko viņšgrib pasacīt ar Prāvu. Pastāv doma, ka tajā var saskatīt vienu no cilvēka nolemtības veidiem. Par to nav šaubu. Bet tas ir reizē vienkāršāk un sarežģītāk. Ar to gribu sacīt, ka romāna jēga ir Kafkam personiska. Zināmā mērā viņš ir tas, kurš runā, ja arī mēs esam tie, kuru grēksūdzi viņš noklausās. Viņš dzīvo un ir notiesāts uz nāvi. Viņš to uzzina romāna pirmajās lappusēs, turpina savu gaitu un, ja arī mēģina ko labot, dara to nebrīnīdamies. Un viņš nevar vien nobrīnīties par tādu nebrīnīšanos. Tieši šajās pretrunās saskatām pirmās absurdā romāna pazīmes. Prāts projicē konkrētajā savu garīgo traģēdiju. Un to izdarīt tas var ar pastāvīga paradoksa līdzekļiem, kas piešķir krāsām spēju izteikt tukšumu un ikdienas rīcībai - spēku paust mūžīgas ambīcijas.

Tāpat arī Pils varbūt ir teoloģija darbībā, bet pirmām kārtām tas ir individuāls atpestīšanu meklējošas dvēseles piedzīvojums, tur ir cilvēks, kas šīs pasaules lietām taujā to galveno noslēpumu un sievietēm - viņās dusošā dieva zīmi. Savukārt Pārvērtībā noteikti figurē gaišredzības ētikas drausmīgā tēlainība. Taču to radījis ari neaptveramais izbrīns, kas cilvēku pārņem, sajūtot dzīvnieku, par ko bez pūlēm kļūst. Tieši šajā fundamentālajā divdomībā mīt Kafkas noslēpums. Nepārtrauktā svārstīšanās starp dabisko un ārkārtējo, indivīdu un universālo,

starp traģiku un ikdienu, absurdu un loģiku atrodama visā viņa daiļradē un apveltī to ar savu rezonansi un nozīmību. Ir jānosauc šie paradoksi un jāpastiprina pretrunas, lai saprastu absurdo darbu.

Simbolam vienmēr ir divi plāni, divas ideju un izjūtu pasaules un vārdnīca to savstarpējai saskarei. Tieši šo leksiku ir visgrūtāk noteikt. Bet apzināties divu pasauļu klātesamību jau nozīmē nostāties uz to slepeno saišu ceļa. Kafkam šīs divas pasaules ir ikdienas dzīve no vienas puses un pārdabiskas bažas - no otras.* Liekas, te var vērot nebeidzamu Nīčes vārdu "lielās problēmas sastopamas uz ielas" ekspluatāciju.

Cilvēka nolemtībā - to pauž visa literatūra - pastāv gan fundamentāls absurds, gan nesatricināms diženums. Abi sakrīt, un tas ir dabiski. Atkārtosim - abi pastāv smieklīgajā atšķirtībā starp mūsu dvēseles bezmēra alkām un miesas zūdošajām baudām. Absurds ir tas, ka dvēsele tik neizmērojami pārspēj ķermeni. Ja kāds grib parādīt šo absurdu, to var iedzīvināt

Jāpiebilst, ka tikpat pamatoti Kafkas darbus var interpretēt sociālas kritikas garā (piemēram, Procesu).

Taču pilnīgi iespējams, ka nav vajā-dzības izvēlēties. Abas interpretācijas ir pareizas. Absurda valodā runājot, redzējām, ka dumpis pret cilvēkiem vēršas arī pret Dievu: lielās revolūcijas vienmēr ir metafiziskas.

paralēlu kontrastu spēlē. Tā Kafka ikdienišķajā pauž traģēdiju un loģikā - absurdu.

Aktieris apveltī ar jo lielāku spēku traģisko varoni, jo vairāk viņš sargās pārspīlēt. Ja viņš būs mērens, šausmas, ko viņš iedvesīs, būs pārmērīgas. Šajā ziņā ļoti pamācoša ir grieķu traģēdija. Traģiku darbos liktenis vienmēr labāk liek sevi izjust loģikas vai dabiskuma ietērpā. Edipa liktenis ir pasludināts jau iepriekš. Pārdabiski spēki nolēmuši, ka viņš pastrādās slepkavību un asinsgrēku. Viss drāmas uzdevums ir parādīt loģisko sistēmu, kas no dedukcijas uz dedukciju piepildīs varoņa nelaimi. Tikai pasludināt šo neparasto likteni nemaz nav briesmīgi, jo tas ir neticams. Bet, ja tā nepieciešamību pierāda ikdienas dzīves ietvaros -sabiedrībā, valstī, ģimenes emocijās -, tad mūs pārņem šausmas. Protestā, kas satricina cilvēku un liek viņam sacīt: "Tas nav iespējams!" - jau slēpjas izmisuma pilna pārliecība, ka "tas" ir gan iespējams.

Tas ir viss grieķu traģēdijas noslēpums vai vismaz viens tā aspekts. Jo ir arī otrs, kas ar pretēju metodi palīdzēs labāk saprast Kafku. Cilvēka sirdij ir nepatīkamā tendence par likteni dēvēt vienīgi to, kas viņu nospiež. Bet arī laime savā ziņā ir nepamatota, jo ir neizbēgama. Taču to modernais cilvēks piedēvē sev, ja vien neatstāj nepamanītu. Turpretī būtu daudz sakāms par grieķu traģēdijās tēlotajiem izredzētajiem likteņiem un leģendārajiem laimes lutekļiem, kas,

piemēram, Uliss, visbriesmīgākajos piedzīvojumos tiek izglābti no sevis paša.

Katrā ziņā ir jāpatur prātā slepenā noruna, kas traģiskajam pievieno loģiku un ikdienību. Tieši tāpēc Samsa, Pārvērtības varonis, ir ceļojošs tirdzniecības aģents. Tieši tāpēc viņam neparastajā piedzīvojumā, kurā pārvēršas par kukaini, rūp vienīgi tas, ka priekšnieks būs neapmierināts ar viņa prombūtni. Augošās kājiņas un taustekļi, lokā izliektais mugurkauls, baltie plankumi uz vēdera - neteikšu, ka tas viss viņu nepārsteidz, tad zustu efekts -, bet tas viņam sagādā tikai "mazu nepatiku". Visa Kafkas māksla slēpjas šajā niansē. Viņa centrālajā darbā - Pilī -pārsvaru gūst ikdienas sīkumi, taču šajā dīvainajā romānā, kur nekas nebeidzas un viss pastāvīgi sākas no jauna, galvenā būtība ir atpestīšanu meklējošas dvēseles piedzīvojums. Problēmas tulkošana darbībā, vispārīgā un atsevišķā saplūšana -tas atrodams arī sīkajās, filigrānajās detaļās, kas raksturīgas katram lielam rakstniekam. Procesa varonis varētu saukties arī par Šmitu vai Franci Kafku. Bet viņu sauc par Jozefu K. Tas nav Kafka un tomēr ir viņš. Tas ir vidusmēra eiropietis. Viņš ir tāds pats kā visi. Bet viņš ir arī vienība K, kas šajā miesas vienādojumā ieraksta x.

Tāpat arī Kafka, ja vēlas izteikt absurdu, izmanto loģisku sakarību. Ir zināms stāsts par ārprātīgo, kas makšķerējis vannā; ārsts, kam bijis savs viedoklis par garīgo slimību ārstēšanu,

pajautājis, vai zivis kožas arī, taču saņēmis striktu atbildi: "Nē jel, muļķi tāds, tā taču ir vanna!" Tas ir stāsts no anekdošu sērijas. Bet te viegli uztvert, cik lielā mērā absurda efekts saistās ar loģikas pārmēru. Kafkas pasaule īstenībā ir vārdos neizsakāms universs, kurā cilvēks atļaujas mokošo greznību makšķerēt vannā, zinot, ka neko tajā nenoķers.

Tātad te es saskatu principiālu absurdu darbu. Par Procesu, piemēram, varu sacīt, ka veiksme ir pilnīga. Fiziskais triumfē. Tur netrūkst nekā - nedz neizteikta protesta (bet tieši tas raksta), nedz gaišredzīga un mēma izmisuma (bet tieši tas rada), nedz arī apbrīnojamās brīvības, ar kādu romāna varoņi elpo līdz nāves stundai.

Taču šī pasaule nav tik noslēgta, ka liekas. Šajā universā, kur nepastāv progress, Kafka ietvēris cerību dīvainā veidolā. Šajā ziņā Process un Pils neiet vienu ceļu. Abi romāni viens otru papildina. Tik tikko pamanāmā virzība no pirmā uz otro īstenībā ir milzīgs iekarojums atbrīvošanās ziņā. Process izvirza problēmu, ko Pils zināmā mērā atrisina. Pirmais apraksta gandrīz zinātniski, neizdarot slēdzienus. Otrais savā ziņā atrisina. Procesā uzstādīta diagnoze, Pilī iztēlojas ārstēšanu. Taču ieteiktās zāles nedziedina. Tās tikai liek slimībai iekļauties normālajā dzīvē. Tās palīdz pieņemt. Zināmā mērā (atcerēsimies

Kirkegoru) tās liek kaiti lolot. Mērnieks K. nespēj iedomāties citas rūpes kā vien tās, kuras kremt viņu. Pat apkārtējie cilvēki apbrīno šo tukšumu un šīs vārdā nenosaucamās ciešanas, it kā ciešanas te iegūtu privileģētu seju. "Cik ļoti tu man esi vajadzīgs," Frīda saka K. "Cik pamesta jūtos, kopš tevi pazīstu, kad tevis nav blakus." Šīs smalkās zāles, kas liek mīlēt to, kas mūs nospiež, un liek dzimt cerībām bezizejas pasaulē, - šis piepešais "lēciens", kas maina visu, - ir eksistenciālās revolūcijas un pašas Pils patiesais noslēpums.

Reti kāds darbs ir kompozīcijā tik stingrs kā Pils. K. iecelts par pils mērnieku un ierodas ciemā. Taču starp ciemu un pili nav iespējami nekādi sakari. Simtiem lappušu garumā K. neatlaidīgi meklē ceļu, viņš dara visu iespējamo, liek lietā viltības, aplinkus, nekad nedusmojas un ar mulsinošu ticību grib stāties darbā, kas viņam uzticēts. Ikviena nodala ir neveiksme. Un arī jauns sākums. Tajā nav loģikas, tas ir turpināšanas gars. Stūrgalvības milzīgums rada darba traģiku. Kad K. zvana uz pili, viņš saklausa tikai neskaidru balsu jūkli un tālus smieklus un saucienus. Ar to pietiek, lai nezaudētu cerību, tāpat kā pietiek ar dažām zīmēm, kas parādās vasaras debesīs, vai vakaru solījumu, kas kļūst par mūsu dzīves jēgu. Te meklējams Kafkam raksturīgo skumju noslēpums. īstenībā tās ir tādas pašas, kādas elpo Prusta darbos vai Plotīna ainavā: ilgas pēc zudušās paradīzes. "Mani tiešām pārņem

skumjas," Olga saka, "kad Barnabass man no rīta teic - iešot uz Pili: tas droši vien ir veltīgs gājiens, droši vien diena ir zaudēta un cerības veltas." "Droši vien" - arī šī nianse spēlē visos Kafkas darbos. Bet tas neko nenozīmē, mūžīgā meklējumi tur ir jo rūpīgi. Un iedvesmotie automāti - tādi ir Kafkas tēli - mums rāda, kādi mēs paši būtu, ja mums laupītu izklaides* un atstātu mūs tikai dievišķā pazemojumiem. Pilī pakļaušanās ikdienišķajam kļūst par ētiku. K. lielā cerība ir panākt, lai Pils viņu pieņem. Nespēdams to paveikt viens, viņš visiem spēkiem pūlas iemantot šo žēlastību, kļūstot par īstu ciema iedzīvotāju, lai zaudētu svešinieka identitāti, ko katrs liek viņam manīt. Viņš vēlas amatu, pavardu, normālu un veselīgu dzīvi. Viņš vairs nevar izturēt savu trakumu. Viņš grib kļūt saprātīgs. Viņš grib atbrīvoties no īpašā lāsta, kas viņu padara ciemam par svešinieku. Šajā ziņā epizode ar Frīdu ir zīmīga. Šī sieviete savulaik pazinusi kādu no Pils ierēdņiem, un K. grib viņu padarīt par savu mīļāko pagātnes dēļ. Viņš šajā sievietē iegūst kaut ko tādu, kas iet pāri viņa saprašanai, bet reizē arī apzinās to, kas šo

Liekas, Pilī

izklaides tādā nozīme, kādā šo vardu lieto Paskāls, iemieso Palīgi, kas "novērš" K. no viņa rūpēm. Ja beigās Frīda kļūst par viena palīga mīļāko, tas tāpēc, ka viņa dod priekšroku nevis patiesībai, bet dekorācijai, nevis dalītām baismām, bet ikdienas dzīvei.

sievieti padara par Pils necienīgu uz visiem laikiem. Te nāk prātā Kirkegora dīvainā mīlestība pret Regīnu Olsenu. Dažiem cilvēkiem plosošās mūžības alkas ir tik lielas, ka tās sadedzina sirdi arī tuvajiem cilvēkiem. liktenīgā kļūda - dot Dievam, kas Dievam nepienākas, - ir arī šīs Pils epizodes sižets. Bet šķiet - Kafkam tā neliekas kļūda. Tā ir doktrīna un "lēciens". Nav nekā tāda, kas nepienākas Dievam.

Vēl zīmīgāks ir fakts, ka mērnieks atraisās no Frīdas, lai tuvotos Barnabasa māsām. Jo Barnabasu ģimene ir vienīgā ciemā, ko pilnīgi atmetusi gan Pils, gan pats ciems. Amālija, vecākā māsa, noraidījusi kāda Pils ierēdņa apkaunojošos piedāvājumus. Amorālais lāsts, kas tam sekojis, viņai uz visiem laikiem atrāvis Dieva mīlestību. Ja cilvēks nespēj zaudēt godu Dieva dēļ, viņš nav vairs tā žēlastības cienīgs. Te saskatāma eksistenciālajai filosofijai tuva tēma: morālei pretēja patiesība. Te viss aizrisinās tālu. Jo ceļš, ko Kafkas varonis noiet, - ceļš no Frīdas līdz māsām Barnabasām - ir tas pats, ko cilvēks noiet no uzticīgas mīlestības līdz absurda dievišķošanai. Arī te Kafkas doma pievienojas Kirkegora domai. Nav nekāds pārsteigums, ka "Barnabasu stāsts" atrodams grāmatas beigās. Mērnieka pēdējais mēģinājums ir sastapt Dievu tajā, kas viņu noliedz, iepazīt viņu nevis saskaņā ar mūsu labestības un skaistuma kategorijām, bet aiz viņa vienaldzības, netaisnības un naida tukšajām un

atbaidošajām maskām. Svešinieks, kas lūdz Pili, lai viņu pieņem, sava ceļa galā ir mazliet vairāk trimdinieks, jo šoreiz ir kļuvis neuzticīgs sev pašam un atmetis prāta morāli, loģiku un patiesības, lai mēģinātu ieiet dievišķās žēlastības tuksnesī, bagāts vienīgi ar bezjēdzīgām cerībām.*

Vārds "cerība" te nav smieklīgs. Gluži pretēji - jo traģiskāki ir Kafkas tēlotie apstākļi, jo stingrāka un izaicinošāka kļūst cerība. Jo vairāk Process ir patiesi absurds, jo aizkustinošāks un nepamatotāks kļūst Pils eksaltētais "lēciens". Bet te mēs redzam eksistenciālās domas paradoksu tīrā veidā, kādā to izteicis, piemēram, Kirkegors: "Ir līdz nāvei jāiznīdē laicīgā cerība, vienīgi tad var izglābties ar patieso cerību**." To var tulkot tā: "Ir jāuzraksta Process, lai ķertos pie Pils."

Lielākā daļa autoru, kas rakstījuši par Kafku, viņa darbus tiešām definējuši kā izmisuma kliedzienu, kad cilvēkam nav atstāts nekāds balsts. Bet tas ir jārevidē. Ir cerība un cerība. Anrī Bordo kunga optimistiskie darbi man liekas dīvainā kārtā

To, protams, var teikt tikai par nepabeigto Pils

variantu, ko mums atstājis Kafka. Taču jāšaubās, vai rakstnieks pēdējās nodaļās būtu sajaucis romāna toņa tīrību.

Sirdsskaidrību.

laupām dušu. Tas tapec, ka tajos nekas nav atļauts mazliet sarežģītākām dvēselēm. Turpretī Malro doma vienmēr ir uzmundrinoša. Taču šajos gadījumos nav runas nedz par vienu cerību, nedz vienu bezcerību. Es tikai redzu, ka absurdais darbs pats var novest pie neuzticības, no kuras gribu izvairīties. Darbs, kas bijis tikai kāda neauglīga stāvokļa atkārtojums bez nākotnes, zūdīgā gaišredzīgā eksaltācija te kļūst par ilūziju šūpuli. Tas izskaidro un dod formu cerībai. Radītājs vairs nespēj no tās atbrīvoties. Tā nav traģiskā spēle, kādai vajadzētu būt. Tā apveltī ar jēgu autora dzīvi.

Katrā ziņā ir dīvaini, ka līdzīgi iedvesmoti darbi - tādi kā Kafkas, Kirkegora vai Šestova darbi, vārdu sakot, eksistenciālo romānistu vai filosofu darbi, kas pilnā mērā pievērsušies absurdam un tā konsekvencēm, - galu galā nonāk pie milzīga cerību sauciena.

Tie apskauj Dievu, kas tos aprij. Cerība ielavās ar pazemību. Jo šīs eksistences absurds viņus mazliet vairāk pārliecina par pārdabiskā realitāti. Ja šīs dzīves ceļš aizved pie Dieva, tas nozīmē, ka tomēr ir izeja. Un neatlaidība un spītība, ar kuru Kirkegors, Šestovs un Kafkas varoņi atkārto savus maršrutus, ir dīvains garants šīs pārliecības eksaltējošajai varai.*

Vienīgais tēls bez cerības Pilī

ir Amālija, un tieši pret viņu mērnieks vēršas visniknāk.

Kafka liedz savam Dievam morālu dižumu, acīmredzamību, labestību un loģiku, bet tikai tādēļ, lai jo drošāk mestos tā skavās. Absurds ir saprasts, atzīts, pieņemts, cilvēks tam padodas, un no tā brīža mēs zinām, ka tas vairs nav absurds. Kādas gan cerības cilvēkam lemtā robežās var būt lielākas par cerību izbēgt no šīs nolemtības? Es vēlreiz pretēji vispārpieņemtajam viedoklim redzu, ka eksistenciālā doma ir pilna pārmēra cerību - tādu pašu, kādas līdz ar sākotnējo kristietību un labās vēsts pasludināšanu ir satricinājušas veco pasauli. Bet kā gan šajā lēcienā, kas raksturīgs visai eksistenciālajai domai, šajā iespītībā, šajā beztelpas dievības mērīšanā lai nesaskata liecību gaišredzībai, kas sevi noliedz? Bet to grib iztēlot tā, lai atpestīšanas labad no sevis atsacītos lepnība. Tāda atsacīšanās būtu auglīga. Taču tas neko nemaina. Manā uztverē gaišredzības morālā vērtība nemazinās, ja apgalvo, ka tā ir tikpat neauglīga kā lepnība. Patiesība arī savā definīcijā ir sterila. Tādas ir visas acīmredzamības. Pasaulē, kur viss ir dots un nekas nav izskaidrots, kādas vērtības vai metafizikas auglīgums ir tukšs jēdziens.

Katrā ziņā te redzams, kādā domas tradīcijā iekļaujas Kafkas darbi. Tiešām nebūtu gudri uzskatīt par stingri loģisku gaitu, kas ved no Procesa uz Pili. Jozefs K. un mērnieks K. ir

tikai divi poli, kas pievelk Kafku.* Es runāšu tāpat kā viņš un sacīšu, ka viņa darbs droši vien nav absurds. Bet tas mums nelaupa iespēju saskatīt viņa dižumu un universālismu. To pamats ir spēja ar tādu plašumu parādīt ikdienišķo pāreju no cerības uz izmisumu un no bezcerības vieduma uz paša gribētu aklumu. Viņa darbs ir universāls (patiesi absurds darbs nav universāls) tādā mērā, kādā tajā tēlots saviļņojošs cilvēks, kas bēg no cilvēciskuma, smeļas savās pretrunās pamatu ticībai un auglīgajā bezcerībā - pamatu cerībai, cilvēks, kas dēvē par dzīvi savu baismo gatavošanos nāvei. Tas ir universāls, jo to iedvesmo reliģija. Tāpat kā visās reliģijās, tajā cilvēks ir atbrīvots no viņa paša dzīves smaguma. Bet, ja es to zinu, ja es spēju arī apbrīnot, es tāpat zinu, ka nemeklēju to, kas ir universāls, bet meklēju to, kas patiess. Abi var nesakrist.

Šāds viedoklis būs labāk saprotams, ja teikšu, ka patiesi bezcerīga doma sevi definē tieši ar pretējiem kritērijiem un ka traģisks darbs var būt tas, kurā, kad visas cerības izraidītas, aprakstīta laimīga cilvēka dzīve. Jo eksaltējosaka ir

Saistībā ar diviem Kafkas domas aspektiem salīdzināt izteikumu Soda kolonijā:

"Vaina (saprotiet - cilvēka vaina) nekad nav apšaubāma" -un fragmentu no Pils

(Momusa ziņojums): "Mērnieka K. vaina ir grūti konstatējama."

dzīve, jo absurdāka ir doma to zaudēt. Varbūt tieši tur meklējams majestātiskās augstumu atmosfēras noslēpums, kas ieelpojams Nīčes darbos. Šajā ideju slānī Nīče, šķiet, ir vienīgais mākslinieks, kas izdarījis galējus secinājumus no absurda estētikas, jo viņa pēdējais vēstījums mājo neauglīgā un iekarojošā gaišredzībā un spītīgā jebkāda pārdabiska mierinājuma noliegumā.

Ar visu iepriekšējo tomēr vajadzētu pietikt, lai saskatītu Kafkas darbu kapitālo nozīmi šīs esejas ietvaros. Te esam nonākuši galējā cilvēka domas punktā. Var sacīt, ka visi viņa darbi ir būtiski šā vārda visplašākajā nozīmē. Vismaz absurda problēmu tie izvirza visā pilnībā. Ja rodas vēlēšanās šos secinājumus tuvināt sākotnējiem spriedumiem, saturu - formai, "Pils" slepeno jēgu -dabiskajai mākslai, no kuras tā izriet, K. dedzīgo un lepno tiekšanos - ikdienas ietvariem, kuros tā risinās, - tas viss ļauj aptvert darba dižumu. Jo, ja nostalģija ir cilvēka zīme, varbūt neviens šiem nožēlu rēgiem nav piešķīris tādu vieliskumu un reljefumu kā Kafka. Taču reizē kļūs saprotams arī, kāds ir īpašais lielums, ko prasa absurds darbs, un kā tur varbūt nav. Ja mākslas jēga ir saistīt vispārīgo ar atsevišķo, ūdens lāses zūdīgo mūžīgumu ar tās atspīdumu rotaļu, vēl patiesāk ir spriest par absurdā rakstnieka lielumu pēc plaisas, ko viņš rada starp šīm divām pasaulēm. Viņa noslēpums ir prasme atrast īsto punktu, kur tās savienojas vislielākajā disproporcijā.

Un, atklāti sakot, skaidras sirdis šo ģeometrisko vietu starp cilvēcisko un necilvēcisko prot saskatīt visur. Ja Fausts un dons Kihots ir eminenti mākslasdarbu tēli, iemesls tam ir neizmērojamie lielumi, ko viņi mums rāda ar savām laicīgajām rokām. Tomēr aizvien pienāk brīdis, kad prāts noliedz patiesības, kam šīs rokas spēj pieskarties. Pienāk brīdis, kad radīšana vairs netiek uztverta traģiski - to uztver tikai nopietni. Tad cilvēks sevi piepilda ar cerībām. Bet tā nav viņa darīšana. Viņa darīšana ir novērsties no šķietamībām. Un tieši to es ieraugu neatlaidīgajā prāvā, ko Kafka vada pret visu universu. Viņa neticamais spriedums galu galā attaisno šo neģēlīgo un saviļņojošo pasauli, kur pat kurmji ir gatavi cerēt.*

Te, protams dota tikai viena Kafkas darbu interpretācija. Bet būs pamatoti uzsvērt, ka nekas neliedz tos uztvert ārpus visām interpretācijām no tīri estētiska viedokļa. Piemēram, B. Grethijsens savā lieliskajā priekšvārdā Procesam

gudrāk nekā mēs iesaka tikai vērot sāpīgos fantāzijas tēlus, ko redz tas, kuru viņš pārsteidzošā kārtā nosauc par nomoda gulētāju. Tāds ir šā darba liktenis un, iespējams, lielums: tas piedāvā visu un neapgalvo neko.

"Patiesi nopietna ir tikai viena filosofijas problēma: tā ir pašnāvības problēma. Izšķirt, vai dzīve ir vai nav dzīvošanas vērta, nozīmē atbildēt uz filosofijas pamatjautājumu. Pārējie - vai pasaulei ir trīs dimensijas, vai prātam ir deviņas vai divpadsmit kategorijas - nāk tikai pēc tam." Tā sākas Albēra Kāmī eseja Mīts par Sīsifu. Izaicinošs, intriģējošs, nekonvencionāls ievadteikums nopietnam darbam. Tas atbilst autora tā laika personībai - Mīts par Sīsifu ir Kāmī jaunības darbs, ko viņš rakstījis paralēli ar romānu Svešinieks un lugu Kaligula. Luga pirmā versijā sarakstīta 1938. g., Svešinieks pabeigts 1940. g. maijā, bet Mūs -1941. g., kad Kāmī 21. februārī var atzīmēt savā piezīmju grāmatiņā: "Pabeidzu Sīsifu. Visi trīs Absurdi ir pabeigti."1 Šajā izteikumā redzams atgādinājums par Kāmī iecerēto projektu apskatīt tēmu par absurdu dažādos žanros - romānā, esejā, lugā.

Citāti ir manā tulkojumā.

Tajā laikā Kāmī bija nesen beidzis filosofijas fakultāti Alžē (1936. g.) ar diplomdarbu Kristīgā metafizika un neoplatonisms. Tā viņš sāka iedziļināties eksistenciālās problēmās, saskaroties arī ar Kirkegoru, Nīči, Heidegeru un citiem mūsdienu filosofiem. Galvenokārt Nīčes iespaidā viņš bija agri nācis pie atziņas, ka nevar pieņemt par patiesu Dieva esamību, ja tā nav ar prātu aptverama. Tad rodas jautājums, kā cilvēks var ar šādu atziņu samierināties un vai šādu dzīvi bez jebkādas iepriekš noteiktas jēgas ir vērts dzīvot. Savā jaunības bezkompromisu aizrautībā Kāmī šo jautājumu uzskata par absolūti privileģētu, tā mazliet ironiski izaicinādams tradicionālo filosofiju. Ironija ir allaž sastopama Kāmī darbos - tā ir kā maska, aiz kuras slēpjas viņa jūtīgums un - viņa paša izpratnē - tendence izteikties pārāk liriski.

Savā īsajā priekšvārdā Kāmī uzsver, ka viņa darbs neesot "absurda filosofija", bet runa esot par "kādu absurda izjūtu, kas sastopama mūsu gadu simtenī". Vispār Kāmī negribēja sevi atzīt par filosofu, kā viņš to pauž kādā intervijā 1945. g.: "Es neesmu filosofs. Neticu pietiekami saprātam, lai ticētu kādai sistēmai. Kas mani interesē, tas ir - uzzināt, kā vajag šai dzīvē uzvesties. Precīzāk -kā var dzīvot, kad netic ne Dievam, ne saprātam."2

Žurnāls Servir, 20. dec. 1945.

Šeit var saskatīt domu pavedienu, kas iezīmējas arī Mītā. Uzdotais jautājums būtībā ir šāds: kā var dzīvot, apzinoties mūsu eksistences absurdu?

Bet kas gan ir šī "absurda izjūta"? To Kāmī cenšas paskaidrot jau pašā esejas sākumā. Absurdu viņš dēvē par plaisu starp cilvēku un viņa dzīvi, par cilvēka atsvešinātību pasaulē, kuru tas neizprot, zaudējis ilūzijas par ticību Dievam vai saprātam, kas visu padarītu saprotamu. Šo atsvešinātību labi ilustrē kādas nodaļas virsraksts Absurda sienas - metafora, kas apzīmē robežas, kuras liedz cilvēkam izprast šo "neatrisināmo un ierobežoto pasauli". Tālāk Kāmī savu absurda jēdzienu komentē šādi: "Absurds ceļas, kad pasaules iracionalitāte sastopas ar cilvēka izmisīgo tieksmi pēc skaidrības. /../ Absurds tikpat lielā mērā atkarīgs no cilvēka kā no pasaules." Tātad Kāmī uztverē absurds nav ne pasaule par sevi, ne cilvēks kā tāds, bet rodas to savstarpējā attiecībā. Jauneklīgā degsmē Kāmī izsaucas: "Es gribu zināt visu vai neko," - tā noraidot kristīgās ticības dogmu, ka Dieva prāts un saprašana ir augstāka nekā cilvēka saprāts.

Balstoties uz priekšstatu par absurda izjūtu, ko cilvēkam dod apziņa par viņam neizprotamo eksistenciālo nolemtību, ir loģiski uzdot jautājumu par pašnāvību kā atrisinājumu šādai mokošai situācijai. Un pēc sava izaicinošā pirmā teikuma Kāmī risina šo tēmu visā nopietnībā. Viņš pat saka, ka visi saprātīgi cilvēki ir domājuši par pašnāvību.

Šads apgalvojums var atgadinaat stilistisku hiperbolu, bet tajā tomēr var nojaust ari personīgi pārdzīvotā pēdas. 1936.-1937. g. Kāmī dzīvē bija iestājusies krīze: saslimis ar tuberkulozi, spiests pārdomās tiešāk pievērsties nāvei, piedzīvojis pirmās laulības iziršanu, viņš pat sācis šaubīties par savām rakstnieka spējām - par to vēsta viņa piezīmju grāmatiņa3 , kurā parādās arī doma par pašnāvību.

Interesanti, pat pārsteidzoši vērot, kā sākumā pieteiktais jautājums par pašnāvību kā šķietami loģisku atrisinājumu cilvēka absurdajai eksistenciālajai situācijai tomēr pirmās nodaļas beigās tiek novirzīts uz gluži pretēju domu gājienu. Tā lasām: "Absurdam tātad ir trīs sekas: mana sacelšanās, mana brīvība un mana degsme. Vienīgi ar apziņas palīdzību pārvēršu par dzīvības likumu to, kas bija aicinājums nāvei, - un es atsakos no pašnāvības." Te sastopam dažus Kāmī bieži lietotus jēdzienus: sacelšanās jeb dumpis, brīvība, apziņa. Jēdzienam "apziņa" šeit vissvarīgākā loma -tieši apzinoties savu nolemtību, cilvēkam rodas absurda izjūta. Bet šī pati apziņa ļauj arī apjaust brīvību: pasaulē bez augstākās likumības cilvēks ir pilnīgi brīvs, brīvs arī attiecībā uz absurdu. Izdarīt pašnāvību nozīmētu pieņemt absurdu, padoties tam, "atsakoties no skaistākā, kas mums

Carnetsl. - Paris: Gallimard, 1962.

ir dots - šī vienreizējā dzīve bez jebkādām ilūzijām". Bet absurda cilvēks, kas apzinās savu brīvību, izmantos to, gan saceļoties pret absurdu, bet nemēģinot no tā izbēgt, jo tas nozīmētu piekāpties absurda priekšā. Šāds spriedums dod Kāmī iespēju nonākt pie slēdziena, ka pašnāvība nav loģisks atrisinājums jautājumam par absurdu.

Absurda argumentācija noved arī pie slēdziena, ka, dzīvojot bez augstākas varas, cilvēkam nevar arī būt nekāda vispārpieņemama morāle, kas balstītos uz iepriekš noteiktu vērtību skalu, un svarīgi nav, kā pavadīt šo dzīvi, bet gan - cik intensīvi katrs var izmantot sev dotās iespējas, tātad piedzīvojumu kvantitātei tiek piešķirta lielāka nozīme nekā kvalitātei. Šeit vēlreiz jāatgādina, ka šī eseja ir Kāmī jaunības darbs un daudzas no savām pārliecībām, kas izvirzītas kā absolūti apgalvojumi, viņš vēlāk ir mīkstinājis, tas sevišķi attiecināms uz vērtību vispārinājumu noliegumu.

Balstoties uz minētajiem slēdzieniem, Kāmī sniedz dažādus konkrētus piemērus savai absurda argumentācijai. Tā nodaļā par absurda cilvēku viņš ir izvēlējies par varoņiem tādus, kam kopēja ir vadīšanās pēc kvantitātes morāles: dons Žuans vienmēr grib iekarot jaunu mīlestību, tā maksimāli dzīvojot acumirklim, atkārtotā aizrautībā it kā pavairojot sevi pašu. Tāds ir arī aktieris, kas dažādās lomās izdzīvo dažādus likteņus, tāpat ceļotājs un rakstnieks, kas pats rada jaunus

likteņus. Ne tikai rakstnieka, bet arī aktiera lomu Kāmī bija izbaudījis pats, piedaloties Alžē amatieru trupās. Tie visi ir absurda cilvēki, kam nav nekādu ilūziju: "Šī absurda pasaule bez Dieva ir mājoklis cilvēkiem ar skaidru domāšanu, bez liekām cerībām."

Bet ne visi domātāji un radītāji spēj samierināties ar absurdam pakļauto likteni. Tā Kāmī aplūko pazīstamākos "eksistenciālos filo-sofus" Kirkegoru, Jaspersu, Šestovu, kuri ar loģikas palīdzību pievēršas reliģijai. Par Šestovu viņš saka, ka tas "bez apstājas cenšas pierādīt, ka visprecīzākā sistēma, visuniversālākais racionālisms beigās tomēr atduras pret cilvēka domas iracionalitāti". Kirkegors ir visspilgtākais tāda domātāja piemērs, kas "iesākot pārliecinājies, ka neviena patiesība nav absolūta un ka nevar padarīt par apmierinošu neiespējamo eksistenci", beidzot ar savu pazīstamo "lēcienu" tomēr pievēršas reliģijai. "Viņš ir kā absurda gars, kurš cīnās ar realitāti, ko nespēj aptvert," saka Kāmī.

Savai esejai Kāmī devis virsrakstu Mīts parSīsifu, bet vēstījums par seno grieķu leģendu parādās tikai pašās darba beigās. Tā Sīsifs izceļas kā simbols, kas atspoguļo esejā iztirzātās pārdomas par cilvēka absurdo likteni. Uzaudzis Vidusjūras kultūras ietekmē, Kāmī vienmēr dziļi izjutis radniecību ar grieķu mitoloģiju, tradīcijām un ritiem. Tas atspoguļojas tikpat kā visos viņa darbos gan simbolisko tēlu izvēlē - kā Prometejs, Helēna, Mīnotaurs u.c. -, gan literāro darbu struktūrā, kur var saskatīt iniciaciju ritu simboliku. Tā, piemēram, Svešiniekā Merso nošāvis arābu "saules dēļ", kā viņš pats saka, - saule ar saviem karstuma ieročiem piespiež "upurēt" arābu, tā novedot viņu cietuma izolācijā. Pēc tur pavadītā gada viņš iegūst augstāku apziņas pakāpi, kas ir iniciaciju mērķis.

Tā nav pārsteidzoši, ka Kāmī izvēlējies tieši Sīsifu par savas absurda domas iemiesojumu. Sīsifa tēlā viņa abstrakta argumentācija rod savu konkrēto izteiksmi. Sīsifs, kas par sacelšanos pret dieviem sodīts ar viņam neizprotamo darbu -bezgalīgi velt akmeni augšup, lai redzētu to atkrītam atpakaļ, - sen jau kļuvis par simbolu šķietami bezmērķīgai, savā atkārtojumā garlaicīgai darba dzīvei. Bet Kāmī redz Sīsifu kā absurda cilvēku, kas apzinās savu nolemtību: "Ja šis mīts ir traģisks, tad tas tādēļ, ka tā varonis apzinās savu likteni. Kur tad būtu viņa sods, ja pie katra soļa viņu balstītu cerība uz izdošanos?"

Un tomēr šis absurdais Kāmī varonis nav nelaimīgs, kā redzam esejas pašās beigās, kur Kāmī citē Sofokla ķēniņu Edipu, kas pēc traģiskiem likteņa triecieniem, akls būdams, izsaucas: "Domāju, ka viss ir labi." Te izskan grieķu pazīstamā doma par samierināšanos ar likteni, Amor jāti, kas atspīd Svešiniekā, Mērī un daudzos citos Kāmī darbos. Bet tā nav pasīva, vienaldzīga samierināšanās, tā ir likteņa nastas

Lamortheureuse.

- Gallimard, 1971.

samierinājies, jo atzīst savu vainu: "Mans ceļš nav bijis pareizais, es nenonāku ne pie kā."5

Būtu arī jākomentē daži jēdzieni, kas varētu radīt pārpratumus. Tā svarīgi ir noskaidrot, ka pastāv starpība starp "eksistenciālistiem" un "eksistenciāliem" vai eksistences domātājiem. Kāmī par otrajiem uzskata filosofus, kurus galvenokārt nodarbina jautājumi par cilvēka eksistences noteikumiem. Tādi ir gan senie grieķi, gan Paskāls, Nīče, Kirkegors un citi vēlāku laiku domātāji, kurus viņš savā darbā piemin, dēvēdams par "eksistenciāliem". Termins "eksistenciālisms" parādās tikai sakarā ar Sartru, kas pats to izplatījis

Caligula. - Gallimard, 1944.

Le Mythe de Sisyphe. - Gallimard, 1942.

ar populārzinātnisko sacerējumu Eksistencialisms irhumānisms (1946). Filosofs Gabriels Marsels esot pirmais lietojis šo terminu, 1943. g. runājot par Sartru. Pirmos pēckara gados Kāmī bija bieži redzams kopā ar Sartru "kreisā krasta" kafejnīcās, kur ap Sartru un Bovuāru apgrozījies pulks apbrīnotāju. Tā radās priekšstats, ka visi Sartra draugi un paziņas ir eksistenciālisti. Vēlāk Kāmī ir daudzkārt uzsvēris, ka viņš nav eksistenciālists, un norobežojies no Sartra un viņa līdzgaitniekiem. Tā, piemēram, kādā intervijā7 Kāmī saka: "Nē, es neesmu eksistenciālists. Sartrs un es - mēs vienmēr brīnāmies, redzot saistītus mūsu vārdus. /../ Sartrs ir eksistenciālists, bet vienīgā filosofisku pārdomu grāmata, ko esmu publicējis, - Mīts parSīsifu - bija vērsta pret t.s. eksistenciālistu filo-sofiem." Kāmī uzsver, ka, lai gan viņam kopējs ar Sartru ir ateisms, tas tomēr nenozīmē, ka arī pārējās jomās viņu pārliecības sakrīt. Viens no Sartra stūrakmeņiem ir jēdziens "baismīgums" (angoisse), kas moka cilvēku neizbēgamās izvēles priekšā, par kuru tas atbildīgs. Turpretī Kāmī absurda cilvēks panes savu likteni, gan saceļoties pret to, bet bez bailēm, spējot pat justies laimīgs - kā Sīsifs. Turklāt Sartra eksistenciālismā ir konsekventi izstrādāta filosofiska sistēma, zem kuras Kāmī nekad nav parakstījies.

Les nouvelles litteraires, 1945.

Vēl varētu komentēt dažu citu grūtāk izprotamu jēdzienu tulkojuma iespējas. Tā "spriedums" dažkārt gan atbilst vārdam "raisonnement" , bet drīzāk tas apzīmē domāšanas procesu, kas noved pie sprieduma. "Le raisonnement absurde" varbūt varētu dēvēt par "absurda pārdomām vai argumentāciju" - nodaļā ar šādu virsrakstu Kāmī sniedz analīzi par absurda cēloņiem un sekām.

Kāmī iemīļotais jēdziens "rēvolte" arī izrādās grūti tulkojams. Ir divas iespējas: "dumpis" vai "sacelšanās". Kāmī vārdu "revolte" lieto ļoti plašā nozīmē: tā Mītā ir runa par metafizisku sacelšanos - cilvēks saceļas pret sava prāta ierobežojumiem, pret savu mirstīgo nolemtību, pret neiespējamību pierādīt Dieva esamību. Šeit man šķiet pilnīgi nevietā vārds "dumpis", kas iesakņojies Kāmī latviskajos tulkojumos un man šādā filosofiskā nozīmē liekas nepieņemams.

Pie Kāmī visbiežāk lietotajiem vārdiem pieder arī "nostalģija", ko sastopam visos viņa darbos. Tā arī MM lasām par "vienotības nostalģiju", kur atbalsojas neoplatoniķu doma par ilgām pēc saplūšanas ar Vienu. Izteikumā "iracionālais, cilvēka nostalģija un absurdais, kas parādās to saskarsmē," "nostalģija" atbilst jēdzienam "ilgas pēc saskaņas" ar kādu visaptverošu principu, kas visu noskaidrotu un atbrīvotu cilvēku no "plaisas" starp sevi un pasauli. Šī jēdziena biežais atkārtojums norāda, ka, būdams ateists, Kāmī tomēr nepārprotami izjutis ilgas

pēc kādas augstākas apgaismības. Tās sevišķi parādās viņa mūža pēdējos darbos - kā noveļu krājumā Trimda un valstība.

Līdz šim latviskā tulkojumā ir publicēti Mēris, 1952. g. (Toronto, "Druva"), Mēris, 1969. g. (R., "liesma"), Svmnieks.Mēris, 1989. g. (R., "Zvaigzne") un Krišana. Trimda un valstām, 1997. g. (R., "Daugava"). Ar darba Mīts par Sīsifu publicēšanu apgāds Daugava dos iespēju latviešu lasītājiem plašāk iepazīties ar visā pasaulē izplatītiem Kāmī darbiem, tā turpinot Maijas Silmales piecdesmitajos gados iecerēto Kāmī rakstu izdošanu latviešu valodā.

Izabella dēlēna, Dr. phil.

SATURS

ABSURDAIS SPRIEDUMS

Absurds un pašnāvība

Absurda sienas

Filosofiskā pašnāvība

Absurdā brīvība

ABSURDA CILVĒKS

Donžuānisms

Teātris

Iekarošana

ABSURDĀ JAUNRADE

Filosofija un romāns

Kirilovs

Radīšana bez nākotnes

MĪTS PAR SĪSIFU 153

PIELIKUMS

CERĪBA UN ABSURDS

FRANČA KAFKAS DARBOS 161

PĒCVĀRDS 179

Patiesi nopietna ir tikai viena filosofijas problēma:

tā ir pašnāvības problēma.

Izšķirt, vai dzīve ir vai nav dzīvošanas vērta,

nozīmē atbildēt uz filosofijas pamatjautājumu.

Pārējie - vai pasaulei ir trīs dimensijas, vai prātam ir deviņas vai divpadsmit kategorijas - nāk tikai pēc tam.

Tās ir spēles; vispirms jārod atbilde.

Un, ja ir taisnība, kā apgalvo Nīče, ka filosofam,

lai viņu varētu cienīt, jārāda paraugs,

aptveram šīs atbildes svarīgumu,

jo to dod pirms izšķirošās rīcības.

Tās ir ar sirdi izjūtamas acīmredzamības,

bet tās ir jāpadziļina, lai padarītu skaidras prātam.

Content

Kamī Albērs Mīts par Sisifu

ABSURDAIS SPRIEDUMS

ABSURDS UN PAŠNĀVĪBA

ABSURDA SIENAS

FILOSOFISKĀ PAŠNĀVĪBA

ABSURDĀ BRĪVĪBA

ABSURDA CILVĒKS

DONŽUĀNISMS

TEĀTRIS

ABSURDĀ JAUNRADE FILOSOFIJA UN ROMĀNS

KIRILOVS

RADĪŠANA BEZ NĀKOTNES

PIELIKUMS

CERĪBA UN ABSURDS FRANČA KAFKAS DARBOS

SATURS