Čapeks Karels

Hordubals romāna Triloģija pirmā grāmata

Lai gan šis stāsts dažās detaļās atbilst patiesam notikumam, tas tomēr ir un grib būt tikai fikcija, kam nav nekāda sakara ar konkrētām personām.

HORDUBALS

PIRMĀ DAĻA

Tas ir otrais no loga, tas saburzītajās drēbēs: kas teiks, ka viņš ir amerikānis? Nestāstiet niekus, amerikāņi nekad nebrauc pasažieru vilcienos, vienīgi eksprešos, un pat tie liekas velkamies lēni; jā, Amerikā ir citādi vilcieni, vagoni daudz garāki, un tanīs balti ģērbies vaiters [1] pasniedz ūdeni ar ledu un ais- kiiinus* — saprotat? «Hallo, boj,» brēc tāds amerikānis, «atnes alu, veselu grozu, visiem vagonā alu, kaut par pieciem dolāriem, damn3!» Jā, ļautiņi, Amerikā — tur ir dzive, nav ko teikt!

Tas otrais no loga snauž ar pavērtu muti, nosvīdis, noguris, galva kulstās kā nedzīva. Ak dievs, ak dievs, pagājušas jau vienpadsmit, trīspadsmit, četrpadsmit, piecpadsmit dienas; piecpadsmit dienas un naktis sēdēt uz čemodāna, gulēt uz grīdas vai uz sola sviedros mirkstošam, apātiskam, mašīnu grandoņas apstulbinātam; šī ir jau piecpadsmitā diena; varējis jel izstiept kājas, palikt zem galvas vīšķīti siena un gulēt, gulēt, gulēt…

Resnā ebrejiete pie loga derdzīgi iespiežas stūrī. Aizmigs vēl un uzgāzīsies virsū kā maiss; sazini nu, kas par

cilvēku, izskatās, it kā būtu vārtījies pa zemi ar visām drēbēm; tāds kā ērms, būtu apsēdusies kur citur, ak dievs, kaut jel pienācis ceļam gals! Otrais no loga saliecas uz priekšu un sarāvies uztrūkstas.

Ir gan karstums, — piesardzīgi uzsāk sarunu večuks ar sīktirgotāja izskatu. —- Uz kurieni braucat?

Uz Krivi, — pasažieris ar pūlēm izrunā.

Uz Krivi, — sīktirgotājs atkārto labvēlīgā visziņa tonī. — Un vai no tālienes?

Pasažieris neatbild, noslauka ar netīru roku nosvīdušo pieri; aiz vārguma viņam reibst galva. Sīktirgotājs aizvainots nosēcas un pagriežas pret logu. Pasažieris neie- drīkstas paskatīties logā, viņš veras piespļaudītajā grīdā un gaida, lai viņam jautā vēlreiz. Tad viņš paskaidros. No tālienes, kā tad. No pašas Amerikas. Ejiet nu — no pašas Amerikas? Braucat ciemos tādu gaisa gabalu? Nē, es braucu uz mājām. Uz Krivi. Tur man sieva un meitiņa, par Hafiju sauc. Hafija. Trīs gadiņi viņai bija, kad braucu projām. Tātad no Amerikas! Vai ilgi tur nodzīvojāt? Astoņus gadus. Pagājuši jau astoņi gadi. Un visu to laiku man bija džobs1 vienā vietā. Biju maineris2. Džonstaunā, Tur man bija novadnieks. Viņu sauca Mihalu Boboku. Mi- hals Boboks no Talamašas. Pieci gadi jau, kā viņu nosita. Kopš tā laika nebija ar ko parunāt — vai tad ar amerikāņiem kāda runāšana? Boboks — tas jau gan bija iemācījies runāt viņu mēlē, bet, ja cilvēkam ir sieva, tad viņš to vien domā, kā sievai visu pa kārtai izstāstīt, un svešā mēlē tas neiet. Viņu sauc par Polanu.

Bet kā jūs tur varējāt strādāt, ja nekā viņu mēlē nesapratāt? Kas tad tur: pasaka man «Hallo, Hordubal!» un parāda manu džobu. Līdz septiņiem dolāriem dienā pelnīju, šitā gan. Seven.8 Bet Amerikā viss gan dārgs, pani. Ar diviem dolāriem nepietiek iztikai. Pieci dolāri nedēļā par naktsmītni. Tad pans iepretī iesakās: tad gan jūs, pan Hordubal, iekrājāt smuku naudiņu. Ak jā, būtu jau iekrājis! Bet es visu sūtīju uz mājām sievai, — vai teicu, ka viņu sauc Polana? Ik mēnesi, pan, piecdesmit, sešdesmit, pat deviņdesmit dolāru. Tā tas gāja, kamēr Boboks bija dzīvs, jo Boboks mācēja rakstīt. Apķērīgs cilv ;ks bija šis Boboks, bet viņu nosita pirms pieciem gadiem, baļķi uzgāzās virsū. Nu es nevarēju vairs sūtīt naudu uz mājām un noguldīju bankā. Pāri par trīstūkstoš dolāriem, lūdzu, un tos man nozaga. Vai tas var būt, pan Hordubal, ko jūs sakāt? Jessr [2] , pāri par trīstūkstoš dolāriem. Vai tiesā nesūdzējāt? Bet kā lai iesūdz? Mūsu formens [3] aizveda mani pie kāda loijera [4] , tas man sit uz pleca: okei un okei, bet iemaksā avansu; tad formens pateica you are a swinei un noveda mani lejā. Tā tas ir Amerikā, ko tur runāt. Jēziņ mīļais, pan Hordubal, trīs tūkstoši dolāru? Tā ir liela nauda, vesels īpašums. Dievs tēvs, tādu nelaimi! Trīs tūkstoši dolāru — cik tas būtu mūsu naudā?

Jurajs Hordubals jūtas dziļi apmierināts: ek, kā jūs visi blenztu uz mani, jūs visi šeit, ja es sāktu stāstīt; no visa treina [5] saskrietu paskatīties uz cilvēku, kam Amerikā nozaguši trīs tūkstošus dolāru; Jessr, tas esmu es. Jurajs Hordubals paceļ acis un pārlaiž skatienu kaimiņiem; resnā ebrejiete ierāvusies kaktiņā, sīktirgotājs aizvainots veras logā un kaut ko murmina ar bezzobaino muti, tante ar grozu klēpī raugās uz Hordubalu tā, it kā būtu ar viņu ļoti nemierā.

Jurajs Hordubals atkal ieslēdzas sevī. Labi, uzbāzties jums nedomāju; piecus gadus nerunāju ne ar vienu un i/tiku. Kā tad ir, pan Hordubal, vai jūs atgriežaties no Amerikas bez graša kabatā? Kāpēc tad, man bija labs džobs, tikai naudu vairs neguldīju bankā; you bet [6] \ Lādītē iekšā, ser, atslēdziņu zem krekla, tas ir viss. Septiņi simti dolāru vedu uz mājām. Well, sir, es jau būtu vēl tur palicis, bet zaudēju employment [7] . Pēc astoņiem gadiem, pani. Lock out [8] , sir. Pārāk daudz ogļu, vai? No mūsu pita [9] sešsimt cilvēku saņēma leave [10] , pan. un visur tikai atlaiž un atlaiž. Cilvēkam nekur nav darba. Tāpēc arī braucu atpakaļ. Uz mājām, zināt. Uz Krivi. Tur man sieva un gabaliņš zemes. Bet Hafijai — tai toreiz bija trīs gadiņi. Septiņsimt dolāru vedu azotī un sākšu atkal saimniekot… vai iestāšos kādā factory\ Vai iešu mežu cirst.

Vai jums, pan Hordubal, sirds neilgojās pēc sievas un meitiņas? Dievvārds, ilgojās, bet es viņām, zināt, sūtīju naudu un domāju — tas būs govij, tas kādam lauciņam, tas pašai Polanai, lai pērk, kas iepatīkas. Katrs dolārs bija kaut kam domāts. Un, kad es guldīju naudu bankā, tad domāju, ka tas veselam ganāmpulkam. Yes, sir, bet to man nozaga. Bet vai sieva jums rakstīja? Nerakstīja. Viņa neprot rakstīt. Un jūs viņai rakstījāt? No, sir. CarCt write, sir. [11] kopš nomira Mihals Boboks, es neko viņai nesūtīju, tikai naudu krāju. Vismaz telegrafējāt viņai, ka atgriežaties? Ko nu, ko nu, tā izšķiest naudu! Viņa pārbītos, kad ierastos pastnieks, bet no manis nepārbīsies. Ha, ha, kur nu! Varbūt viņa domā, ka esat miris, pan Hordubal; zināt, ja tik ilgus gadus nav saņēmusi no jums nekādas ziņas… Miris? Tāds vīrs kā es — un miris? Jurajs Hordubals pēti savas cīpslotās rokas. Tāds vīrs, ko jūs runājat! Polana ir gudra, Polana zina, ka atgriezīšos. Jā, bet mēs visi esam mirstīgi; ja nu Polanas nav vairs starp dzīvajiem? Shut up, sir [12] ; viņai bija divdesmit trīs, kad braucu projām, viņa ir stipra, pan, stipra kā krams, — jūs nepazīstat Polanu! Ar to naudu, ar tiem dolāriem, ko sūtīju, lai viņa būtu mirusi? No, thank you*

Ercīgais sīktirgotājs pie loga slauka sviedrus zilā lakatā.. Varbūt atkal teiks: ir gan karstums! Karstums, pan? To jūs saucat par karstumu? Jums vajadzēja būt lover- dekā [13] , pan, vai antracīta raktuvēs… Uz turieni sūta nige- rus [14] , bet es visu izturēju, jessr. Par septiņiem dolāriem. Hallo, Hordubal! Hallo, you niggers! Ak, pan, cilvēks daudz ko iztur. Zirgs ne. Tur lejā nevarēja novest zirgus, lai velk vagonetes. Pārāk karsts, pan. Vai tāds loverdeks uz tvaikoņa … Cilvēks var daudz ko izturēt, ja vien prastu sarunāties. Kaut ko no tevis vajag, bet tu nezini, ko; viņi

kliedz, noskaišas, rausta plecus… Nu, sakiet — kā es ll.iīnbufgā varu noskaidrot, kur man jābrauc uz Krivi? Viņi var kliegt, es ne. Braukt uz Ameriku — tas iet kā pa taukiem: viens jūs uzsēdina uz tvaikoņa, otrs sagaida; bet atpakaļ, pan, atpakaļ tikt jums nepalīdz neviens. No, sir. Grūts ir ceļš uz mājām, pan.

Un Jurajs Hordubals purina galvu, bet drīz tā jau kra- ' is pati, kratās smagi, kā nedzīva — un Jurajs iemieg, resnā ebrejiete pie loga sašutusi sakniebj lūpas, tante ar ".rožu klēpī un aizvainotais sīktirgotājs nozīmīgi saskatās: jā, jā, tādi tagad ir cilvēki. Kā dieva lopiņi.

II

Kas tur iet, kas tas ir tur otrpus ielejas? Paskat tikai, zābaki kājās, montieris vai sazin kas, nes melnu čemodāniņu un kāpj augšup; nebijis tik tālu, pieliktu rokas pie mutes un uzsauktu: lai slavēts Jēzus Kristus — pan, cik pulkstenis? Divi pēc pusdienas, ganiņ; nebijis tik tālu, tad uzsauktu tev, kam govis gani, un tu varbūt pastāstītu: tā — Lauķe, tā — Raibaļa, tā — Zvaigzne, tā — Brunce, un lur tā tele pieder Polanai Hordubalovai. Tā, tā, puis, glītas gotiņas, prieks noskatīties, tikai nelaid lejā pie Melnā strauta, tur zāle skāba un ūdens rūgts. Tātad Polanas Ilordubalovas; jā, kādreiz viņai bija tikai divas govis; kā ir, puis, vai viņai nav arī vērši? Ak kungs, un vēl kādi Podolijas vērši — ragi tik plati, ka izpleš abas rokas, ij tad netiek pie galiem: divi vērši, pan. Un kā ar aitām? Gan aitas, gan auni, pan, tikai tos gana augstāk, kalnu ganībās. Gudra un bagāta ir Polana. Vai vīra viņai nav? Ko tu atvēcinies? Vai Polanai nav saimnieka? Ak, kāds muļķis, nepazīst cilvēku — aizlicis roku acīm priekšā un stāv, stāv kā stabs.

Jurajam Hordubalam sirds dauzās tepat kaklā; jāapstājas un jāatvelk elpa — ā-hā, ā-hā! Sāka dauzīties tik pēkšņi un tik stipri, elpa aizcērtas kā cilvēkam, kurš iekritis ūdenī; tūliņ, tūliņ viņš būs mājās, viņš tikai ienāca akmeņainajā graviņā, un viņu kā grābtin sagrāba no visām pusēm; jā, šī graviņa te jau sendienām bijusi, bijušas arī šīs ganu apsvilinātās dzeloņplūmju saknes; kā agrāk zied nogāzē deviņvīru spēks, taka nozūd sausā zālē un sausā mārsilā, re, kur apsūnojis akmens, genciānas, kadiķis un mežmala, sakaltuši govju plāceņi, pamesta ganu būda; nav vairs nekādas Amerikas, nekādu astoņu gadu; viss ir kā bijis, spīdoša vabole dzelkšņa ziedā, slidena zāle, govju zvaniņu šķindas iztālīm, sedliene virs Krives, rūsganas meldru saaudzēs un ceļš uz mājām…

Ceļš un atsperīgi kalnieša soļi, tas valkā pastalas un nav bijis Amerikā, ceļš, kurš ož pēc govīm un meža, saules sakarsēts kā maizes krāsns, ceļš uz ieleju — akmeņains, lopu izmīdīts, avotu izskalots, kuri lēkā pa akmeņiem… ak kungs, kāda jauka taciņa lokās zem koku lapotnes, strauja kā strauts, mīksta aiz zāles, švirkstoša aiz oļiem, plīkšķoša aiz peļķēm, no, sir, tā nav nekāda izdedžu betona ietve, kura čirkst zem pazolēm kā Džonstaunā, te nav nekādu reilingu [15] , nekāda pūļa, kurš soļo uz mainu [16] , nevienas dzīvas dvēseles, nevienas pašas dvēselītes, tikai ceļš lejup, strauts un govju zvaniņi, ceļš uz mājām, alkas pēc mājām, teļu zvārguļi un zili ziedi pie strauta…

Jurajs Hordubals sparīgi soļo, nieks tāds čemodāns, nieks tādi astoņi gadi; te ir ceļš uz mājām un kājas steidzas pašas; tā krēslā atgriežas ganāmpulks — govis ar pilniem tesmeņiem skandina zvaniņus «bim-bam», un teļu zvārguļi šķind; varbūt apsēsties un nogaidīt krēslu, ieiet ciematā, zvaniņiem skanot, tanī brīdī, kad sievas iznāk uz sliekšņa un vīri atbalstās pret sētām: paskat, paskat — kas tur nāk? Bet es kā ganāmpulks no ganībām — iekšā pa vaļējiem vārtiem. Labvakar, Polanai Es nenāku ar tukšām rokām..

Jeb vai varbūt nogaidīt līdz tumsai, kad lopi mājās, visi iemiguši, un pieklaudzināt pie loga: Polana, Polanai Jēzus Kristus, kas tur ir? Es, Polana, tu esi pirmā, kas mani ierauga; lai slavēts dievsl Bet kur ir Hafija? Hafija guļ; vai pamodināt? Nē, lai viņa guļ. Paldies dievam!

Un Hordubals lika vēl straujāku soli. Nudien, viegli iet, kad domas steigtin steidzas! Tām nevar tikt līdzi, lai kā traucas kājas, tās visur pirmās, nu jau gatves galā pie pīlādža, tiš, zosis, tiš, es jau esmu mājās. Gribētos kliegt visā kaklā: ei, kas tur ir, paskatieties, kas te nāk, kāds amerikānis, tram-ta-rā, verieties nu, boysz, hallo! Bet klusu, klusu, mēs esam mājās, Polana kulsta linus pagalmā, piezagšos no mugurpuses un aizspiedīšu viņai acis. Jurajl Kā tu pazini mani, Polana? Vai nu es nepazīšu tavas rokas, paldies dievam!

Hordubals skrien pa ieleju, čemodānu rokā viņš nejūt, bet tanī salikta visa viņa Amerika: zilie krekli, mančestra uzvalks, Teddy-bear [17] hafijai; un tas ir tev, Polana, drēbe kleitai, kādas nesā Amerikā, smaržīgas ziepes, handbag [18] ar ķēdīti, un tas, Hafij, ir flashlight [19] , nospied podziņu, un tas spīd, un tās ir no avīzēm izgrieztas bildītes — ak, meitiņ, cik daudz to bija, astoņus gadus es tās krāju, taču nācās atstāt tur, sjūtkeisā [20] nebija vietas. Bet pagaidi, čemodānā ir vēl kaut kas!

Un nu jau, paldies dievam, ceļš ved pāri strautam, nekādu dzelzs tiltu, vienīgi akmeņi ūdenī, jālēkā no akmens uz akmens, noturot līdzsvaru ar rokām; ei, puiši, šinīs alkšņu saknēs mēs kādreiz ķērām vēžus, bikses uzlocītas, paši slapji līdz ausīm; vai ceļa līkumā stāv vēl tas krusts? Lai slavēts Jēzus Kristus, tur jau tas ir, noliecies pār braucamo ceļu, kas mīksts aiz siltiem putekļiem, ož pēc ganāmpulka, salmiem un rudziem; nupat jābūt Mihalčuka dārza žogam, ir jau arī, aizaudzis ar ceriņiem un lazdām, tikpat sašķobījies kā toreiz; lai slavēts dievs kungs, nu jau esam ciemā, laimīgi atnākuši, Juraj Hordubal! Bet Jurajs Hordubals pēkšņi apstājas: velns zina kāpēc tas čemodāns uzreiz kļuvis tik smags, jānoslauka tikai sviedri un… Jēzus Marija, kāpēc es nenomazgājos strautā, kāpēc neizņēmu no čemodāna bārdas nazi un spogulīti un nenosku- vos pie strauta! Izskatos pēc īsta čigāna, pēc klaidoņa, laupītāja; vai neiet atpakaļ un nenomazgāties, pirms parādos Polanai? Nekas neiznāk, Hordubal, tevi jau pamanījuši; aiz Mihalčuka žoga no dadžiem aizauguša grāvja blisina ačeles kāds mazulis. Vai uzsauksi viņam, Hordubal? Uzprasīsi: ei tu, vai esi Mihalčuka puika? Un puišelis, basajām kājiņām plikšķot, metīsies bēgt.

Bet ja nu apmest līkumu ap ciemu un pienākt pie mājas no mugurpuses, domā Hordubals. Nu jā, man tūliņ kritīs virsū: «Kur tu lien? Atpakaļ uz ceļu, citādi dabūsi ar pātagu!» Ko lai dara, jāiet ciemam cauri; ak dievs, nevilcis jel tas čemodāns tā roku! Sievietes seja logā aiz ģerānijas, saulpuķu izbolītās acis, vecene kaut ko izlej pagalmā un it kā blenž ar dibenpusi, bērni apstajas un blisinās, re, re, tur nāk kāds svešs, vecais Kirils čāpstina tukšo muti un nepaceļ ne acu; vēl viens dūriens sirdi, un — dievs, stāvi klāt! — ar noliektu galvu viņš ieiet pa savas mājas vārtiem.

Ei tu, stulbeni, kā var tā kļūdīties? Tā jau nav Hordu- bala koka mājele, baļķu kūts, no dēļiem celts zirgu stallis; tā jau īsta pils, mūra ēka ar kārniņu jumtu, pagalmā dzelzs sūknis, dzelzs arkls un dzelzs ecēšas, nu, pils kas pils; aši, Hordubal, aši vācies projām ar savu melno čemodāniņu, citādi iznāks saimnieks un teiks: «Nu, ko tu te rēgojies?» — «Labdien, saimniek, vai te nav kādreiz, dzīvojusi Polana Hordubalova? Lūdzu piedošanu, pan, nesaprotu, kā varēju tā kļūdīties…»

Uz lieveņa iznāk Polana un apstājas kā pārakmeņoju- sies, acis izbolītas, rokas drudžaini kļaujas pie krūtīm, elpa smaga un saraustīta.

III

Un nu nezina Jurajs Hordubals, ko teikt: tik daudz sākumu bija izdomājis; kas nu ir, ka neviens neiederas? Viņš nav aizspiedis Polanai acis, piezagdamies no mugurpuses, nav pieklauvējis nakti pie loga, nav atgriezies reizē ar ganāmpulku zvanu šķindam un svētības vārdiem; iebrucis sarains un nemazgājies — vai tad brīnums, ka sieviete nobīstas? Arī balss man droši vien sveša un aizsmakusi… dod padomu, kungs, — ko var izteikt ar tādu necilvēcīgu balsi?

Polana atkāpjas, pārāk tālu atkāpjas — ak, Polana, es jau tāpat vien būtu iespraucies — un saka balsī, kas gandrīz nemaz nav balss, gandrīz nemaz nav viņas balss:

— Ej iekšā, es… pasaukšu Hafiju.

Jā, Hafiju, bet man vispirms gribētos uzlikt tev rokas uz pleciem un teikt: «Nu, Polana, man pašam nepatīk, ka tevi tā pārbiedēju, bet paldies dievam, ka esmu mājās.» Paskat, kā viņa te iekārtojusies: jauna gulta ar augstiem spilveniem, galds jauns un smags, pie sienas svētbildes, pat Amerikā nav labāku; dēļu grīda un ģerānijas uz palodzēm; labi saimniekots, Polana! Jurajs Hordubals klusītiņām apsēžas uz sava čemodāna. Gudra ir Polana un zina, kas vajadzīgs; pēc visa redzams, ka viņai ir divpadsmit govju, ja ne vairāk. Paldies dievam, neesmu veltīgi strādājis, bet karsts gan ir šahtā, sirsniņ, ja tu zinātu, kas tur par pekli!

Polana nenāk; Jurajam Hordubalam neomulīgi sēdēt vienatā svešā istabā. Pastaigāšu pa āru, viņš nolemj, pie reizes nomazgāšos. Oi, novilkt kreklu un uzlaist saltu ūdeni uz pleciem, uz galvu, uz matiem, skurināties, lai ūdens šlakst uz visām pusēm, un smieties aiz prieka: hei! bet tas tā īsti nepiederas, vēl nav laiks, vēl nav; tikai mazliet ūdens no dzelzs sūkņa (te kādreiz bija koka grodi un apkalts spainis ar vindu, lejā dziļa tumsa, no turienes tik valkani un dzestri dvesa, kad cilvēks noliecās pār grodiem, bet nu tā kā Amerikā, tur fermās arī ir tādi sūkņi… ej ar pilnu spaini uz kūti padzirdināt govis, lai tām nāsis valgi viz un tās skaļi sprauslo). Tikai mazliet ūdens, kur samērcēt netīro kabatas lakatu, noslaucīt pieri, rokas, pakausi… ahahā, kā tas atvēsina! Hordubals izspiež ūdeni un skatās, kur lakatiņu pakārt, — nē, nē, vēl mēs neesam mājās, — un tādu pašu mitru iebāž kabatā.

Tavs tētis, Hafij, — Hordubals dzird, un Polana Lida viņam klāt gadu vienpadsmit vecu meiteni ar gaišzi- lam, izbiedētām acīm.

Tad tu esi Hafija, — Hordubals apmulsis murmina (nudien, tik lielai meitenei Teddy-bear\) un grib noglaudīt viņai galvu — tikai ar pirkstu vien, Hafij! Bet meitene izvairās, piespiežas pie mātes un nenolaiž acu no svešā vīrieša.

Apsveicinies taču, Hafij, — Polana stingri aizrāda un bīda meiteni tuvāk.

Ak, Polana, lai paliek, kas tur ļauns, ja bērns nobijies?

Labdien, — Hafija nočukst un novēršas. Ar Juraju notiek kaut kas dīvains, acīs saplūst asaras, bērna seja dreb un izplūst… nu, nu, kas tad tas… nekas, nekas, pāries, viņš tik ilgus gadus nav dzirdējis labdienu.

Nāc paskaties, Hafij, — viņš aši saka, — ko es tev atvedu!

Ej, muļķe! — Polana viņu biksta.

Hordubals noliecas pār čemodānu — svētā dievmāte, kā viss saburzījies ceļā! — un meklē elektrisko lukturīti; Hafijai būs ko brīnīties!

Re, Hafij, kad paspiedīsi šo podziņu, tas sāks spīdēt. — Bet kas tad tas, lukturītis negrib spīdēt; Hordubals spaida podziņu, groza lukturīti uz visam pusēm un rauc pieri. — Kas' ar to noticis? Ahā, tur iekšā būs izputējis tas, kas tur bija no elektrības — loverdekā bija pārāk karsts. Jā, spīdēja gan tas spoži kā saulīte, Hafij. Bet pagaidi, es tev pārvedu bildītes, tūliņ redzēsil — Hordubals ņem ārā izgriezumus no žurnāliem un avīzēm, kurus ielicis starp nedaudzajiem apģērba gabaliem. — Nāc šurp, Hafij, redzēsi, kāda izskatās Amerikai

Meitene mulsi mīņājas un atskatās uz māti. Polana dzestri un stingri māj ar galvu: ej!.Bērns nedroši, ar nepatiku tuvojas garajam, svešajam cilvēkam — ak, izšau- ties pa durvīm un skriet, aizskriet pie Marikas, pie 2of- kas, pie meitenēm, kuras aiz staļļa tin autiņos tādu mazu, mīļu kucēniņu …

Paskaties, Hafij, uz tām dāmām! Un te — redzi, kā plūcas, ha, ha, ko? Tas ir futbols — zini? — tāda spēle Amerikā. Un te ir varen augsti nami…

Hafija jau pieskaras viņam ar plecu un nedroši čukst:

Un kas tas ir?

Hordubalu pārņem līksme un aizkustinājums: re, bērns jau pierod!

Tas,.. tas ir Felix the cat [21] .

Tas taču ir pincītis, — Hafija protestē.

Ha, ha, protams, ka tas ir pincītis! Tev gudra galviņa, Hafij! Jā, tas ir… tāds amerikāņu runcis, all righl [22] .

Un ko viņš dara?

Viņš … viņš laiza tin [23] — saproti? — tādu skārda kārbu, kur bijuši konservi. Tas ir konservu edvertis- ments [24] — saproti?

Un kas tur rakstīts?

Tas ir… tas būs amerikāņu valodā, Hafij, to tu nesapratīsi. Un te, redzi, tvaikoņi, — Hordubals aši pārmaina tēmu, — ar tādu es braucu.

Un kas tas ir?

Tie ir skursteņi. Zini, kuģim iekšā ir tāda tvaika mašīna un dibengalā tāds… tāds propelleris.

Un kas tur rakstīts?

•— To tu izlasīsi citreiz; lasīt taču proti, vai ne? — Hordubals izvairās. — Un te, re, saskrējušies divi kāri [25] …

Polana stāv uz lieveņa, rokas saliktas uz krūtīm, sauso acu ciešais skatiens pievērsts pagalmam. Aiz muguras istabā pieliekušās viena otrai divas galvas, gausa vīrieša balss pūlas izskaidrot, kas un kā: «Tā dara Amerikā, Hafij, un to, re, es pats redzēju,» — un tad šī balss sāk stostīties, vilcinās un murmina:

Ej, Hafij, ej paskaties, kur palika māmiņai

Hafija izskrien lievenī kā atbrīvota no gūsta.

Pagaidi, — Polana aiztur viņu, — pavaicā, vai viņš negrib kaut ko ieēst… vai dzert.

Nevajag, sirsniņ, nevajag, — Hordubals atsaucas un steidzas pie sliekšņa. — Jauki gan, ka atcerējies, pateicos daudzkārt, bet degt jau nedeg. Tev droši vien ir kāds cits darbs…

Darba vienmēr pietiek, — Polana nenoteikti saka.

Re nu, Polana, re nu, es nemaisīšos tev pa kājām, ej dari savu darāmo, bet es tikmēr… ko tad es…

Polana pacej acis, it kā gribētu ko sacīt, it kā gribētu pēkšņi pasacīt ļoti daudz, lūpas raustās, bet viņa norij sakāmo un aiziet savās darīšanās, jo darba vienmēr pietiek.

Hordubals stāv durvīs un noskatās Polanai pakaļ: varbūt iet viņai līdzi uz šķūni? Nē, vēl ne; šķūnis ir tumšs, las kaut kā nepiederas. Astoņi gadi, brālīt, ir astoņi gadi. Polana ir prātīga sieviete, nekrīt ap kaklu kā skuķe; gribējās gan apvaicāties par šo, par to, par tīrumiem, par lopiem, bet dievs ar viņu, ja jau viņai daudz darba. Polana vienmēr tāda bijusi. Strādīga, veikla, gudra.

Hordubals domīgi noskatās uz pagalmu. Pagalms tīrs, pieaudzis ar kumelītēm un retējiein, no vircas ne pēdas. Varbūt aplūkot savu saimniecību — nē, vēl ne, gan Polana pati teiks: nāc paskaties, Juraj, kā esmu saimniekojusi; viss no ķieģeļiem un dzelzs, viss jauns, maksājis tik un tik. Un viņš teiks: labi, Polana. Es arī esmu šo to atvedis saimniecībai.

Polana labi tiek galā, un slaida viņa ir, slaida kā meitene, kāda taisna mugura, ak kungs! Vienmēr tik stalti turēja galvu, vēl meitās būdama.., Hordubals nopūtās un pakasīja pakausi — ko tur, Polana, lai notiek pēc tava prāta; astoņus gadus esi pati bijusi sev saimniece, to jau uzreiz nevar atmest; pati vēlāk teiksi: labi, ka vīrs ir mājās.

Hordubals domīgi vēro pagalmu. Viss pārvērties, viss jauns, Polana prot saimniekot, bet tā smaka, mīlīši, tā smaka man nepatīk. Ož pēc zirgu staļļa, nevis pēc kūts. Pie sienas pakārtas divējas sakas, pagalmā zirgu mēsli — ko tad Polana — tur zirgus? Paklau, zirgs — tas nav domāts sievietēm. Stallī vajadzīgs vīrietis, tā tas ir. Hordubals raizīgi rauc pieri: jā, tas ir spēriens ar pakavu pret dēļu starpsienu; zirgs sper, acīmredzot grib dzert, vajadzētu atnest ūdeni brezenta spainī, bet nē — gan jau Polana teiks: nāc, Juraj, apskatīsim mūsu saimniecību! Džonstaunā arī bija zirgi lejā raktuves ejās, es tur gāju paglaudīt viņiem purnus; zini, Polana, govju tur nebija; saķert tādu govi aiz raga, papurināt tai galvu: nu, nu, vecā, turies! Bet zirgs — nu, paldies dievam, tagad tev būs vīrs mājās.

Bet tad uzdvesa kāda sena, pazīstama smarža, kaut kas no bērnības. Hordubals ilgi un ar baudu osta: malka, sveķainas malkas smarža,- priežu šķilu smarža saulē. Juraju vilktin velk pie malkas grēdas, raupjajai rokai tā patīk rupjā miza, te ir bluķītis ar iecirstu cirvi, koka steķis un zāģis, viņa vecais, ar viņa plaukstām noslīpētais zāģis. Jurajs Hordubals dziļi nopūšas — veseli pārnākuši un no sirds sveikti mājās! — nomet svārkus un uzceļ šķilu uz steķa stingrajiem pleciem.

Nosvīdis un laimīgs Jurajs zāģē malku ziemai.

[1]

Jurajs izslējās un noslauka sviedrus. Taisnība gan, tas ir citāds darbs un citāda smarža nekā šahtā; Polanai laba, sveķaina malka — ne celmu, ne sauszaru. Pīles pēkšķ, gāgādamas bēg projām zosis, kādi rati dārd un strauji iegriežas ieliņā. Polana izskrien no šķūņa (ak, Polana, tu pat skrien kā meitene!) un atver vārtus līdz kājai. Kas tad tas ir, kas brauc pie mums? Pātagas plīkšķis — hei! — augsti uzšaujas zeltaini, silti putekļi, pagalmā ietraucas pajūgs, rati nogrand, tanīs stāv pēc ungāru paņēmiena puisis, viņš augsti tur grožus, augstā balsī nodzied «tprr!»,

izlec no ratiem un ar plaukstu paplikšķina zirgiem mitros kaklus.

No vārtiem nāk šurp Polana, bāla un tāda kā apņēmīga.

Tas ir Stepans, Juraj. Stepans Manja.

Cilvēks, noliecies pie iejūga, strauji izslējās un pagriežas pret Juraju. Esi gan tu traki melns, brīnās klusībā Hordubals, īsts krauklis, ak kungs!

Bija pie manis par algādzi, — Polana piebilst stingri un noteikti.

Puisis kaut ko nomurmināja un noliecās pie iejūga, atjūdza un izveda zirgus, turēdams abus ar vienu roku pie galvām, otru gluži vienkārši pastiepa Ilordubalam.

Veseli pārbraukuši, saimniek!

Hordubals steigšus noslauka roku gar biksēm un pasniedz to Štepanam; viņš jūtas apmulsis un reizē glaimots, apjukumā kaut ko nomurmina un vēlreiz pakrata Stepana roku pēc amerikāņu paņēmiena. Stepans nav liela auguma, bet plecīgs; Jurajam sniedzas līdz plecam, bet skatās acis pārdroši un izaicinoši.

Glīti zirgi, — murmina Hordubals un grib paglaudīt tiem purnus, bet zirgi raujas atpakaļ un ceļas uz pakaļkājām.

Uzmanies, saimniek, — brīdina Manja, un viņa acīs pazib izsmiekls. — Tie ir ungāru.

Ak tu, melnais, tu domā, ka es nepazīstu zirgus? Taisnība jau ir, ka nepazīstu, bet gan zirgi pieradīs pie saimnieka.

Zirgi purina galvu, nupat, nupat izrausies; rokas kabatās, Hordubal, nekusties, lai tas melnais nesāk domāt, ka tu bīsties! >

Tam ir trīs gadi, — Manja stāsta, — no kavalērijas erzeļa, o-ho-ho! — Viņš saķer zirgu aiz iemauktiem. — Ts- ts-ts! Ek tu, velns! Aidā! — Zirgs rausta galvu, bet Stepans tikai smejas; Polana pienāk pie zirga un sniedz tam gabalu maizes. Stepans nozibina acis un zobus uz viņas pusi un pietur zirgu aiz iemauktu ķēdītes. — Ei tu! Ts-ts- ts! — Izskatās, it kā viņš spiestu zirgu zemē iekšā, nu jau sakodis zobus piepūlē, bet zirgs stāv ar skaisti izliektu kaklu un tvarsta drupatas no Polanas plaukstas. — Hedl — Manja uzsauc un ved zirgus stallī, cieši satvēris aiz iemauktiem.

Polana noskatās viņiem pakaļ.

Par ērzeli sola četrus tūkstošus, — viņa mundri stāsta, — bet es nedošu; Stepans teica, ka tas ir astoņus vērts. Ķēvīti uz rudeni vedīsim pie ērzeļa. - Kāda velna pēc viņa samulst un it kā iekož mēlēl — Jādod zirgiem auzas, —< viņa saka, vilcinās, nezina, kā tikt projām.

Jā, jā, auzas, — Jurajs piekrīt. — Glīts zirdziņš, Polana; bet kā viņš velk vezumu?

Tādu jūgt vezumā žēl, tas nav lauku kleperis, — Polaria iekaisusi atcērt.

Nu jā, — Hordubals apvaldās. -— Tiesa, žēl būtu jūgt tādu jaunu. Tev glīti zirgi, sirsniņ, prieks skatīties.

Manja jau iznāk no staļļa ar diviem brezenta spaiņiem rokās.

•— Par viņu dos astoņi tūkstoši, saimniek, >—- viņš pārliecināts saka. — Un to ķēvīti vajadzēs uz rudeni aplecināt. Es jau aizrunāju viņai ērzeli — īsts sātans, nudienl

Brutu vai Hegisu? — Polana pusceļā atskatās.

<— Hegisu. Bruts ir smags. — Manja atviež zobus zem melnajām ūsiņām. — Nezinu, kā jūs, saimniek, bet es par smagu zirgu daudz nedotu. Spēks viņam ir, bet nekādas sugas, pan. Nekādas sugas.

Nu jā, — Hordubals nedroši atsaucas. —- Ar sugu jau tā ir. Bet kā tad gotiņas, Stepan?

Govis? — Stepans brīnās. — Ahā, jūs par govīm. Jā, saimniecei ir divas govis, saka, piena dēļ. Vai stallī vēl neesat bijis, pan?

Nē, es… redzi, es nupat kā pārrados, — Hordubals atbild un apmulst: jā, to grēdu sazāģētās malkas jau nevar noliegt, tomēr viņam prieks, ka tik viegli sācis Stepanu uzrunāt ar «tu» — kā saimnieks savu kalpu. — Jā, — viņš turpina, — es nupat kā gribēju tur apskatīties.

Stepans, nesdams spaiņus ar ūdeni, labprāt ved viņu uz stalli.

Mums tur ir… saimniecei tur ir jauns kumeliņš, trīs nedēļas vecs, un viena aplecināta ķēve, pirms diviem mēnešiem bija pie ērzeļa. Šeit, pan. Tas zirgs gandrīz jau pārdots, divi ar pusi tūkstoša, pan. Labs zirgs, bet es tagad jūdzu trīsgadīgo, vajag iebraukt. Untumains. — Manja atkal atviež zobus. — Zirgs būs armijai. Visus mūsu zirgus vienmēr pirkuši armijai.

Tā, tā, — Jurajs nosaka. — Nu, tīrība tev te ir. Bet vai zaldātos esi bijis, Stepan?

Kavalērijā, pan. — Manja viež zobus un dzirdina trīsgadīgo. — Paskat, saimniek, kas par galvu, kāda mu* gura, — ei tu, ts-ts-tsl Uzmanieties, pan! Ak, kāds trakulis! — viņš nosaka un iesit ērzelim ar dūri pa kaklu. — Ak, pan, kas tas par zirgu!

Hordubals nejūtas labi skaudrajā staļļa dvakā; pavisam kas cits ir pie govīm: mēsli, piens, ganības un mājīgums …

Kur ir tas kumeļš? — viņš prasa.

Kumeliņš, vēl gluži sprogains, zīž māti; liekas, viņam tik vien ir kā garās kājas; ķēve pagriež galvu un pievērš gudrās acis Hordubalam: kas tu tāds esi? Aizkustinātais Hordubals glauda ķēvei gurnu: tas silts un gluds kā samts.

Laba ķēve, — Stepans saka, — bet smaga. Saimniece grib viņu pārdot; zināt, saimniek, laucinieks par zirgu nespēs aizmaksāt, bet armijā ņem tikai straujus zirgus. Rāmi tur neder. Labāk, ja visi vienādi, — Stepans gudri teic. — Nezinu, kā jūs uz to skatāties, pan…

Nu, tā ir Polanas darīšana, — Hordubals nenoteikti murmina. — Bet kā ar vēršiem, vai vēršu Polanai nav?

Kāpēc vērši vajadzīgi, pan? — Manja smīn. — Lauku darbiem pietiek ar ķēvi un zirgu. Gaļa ir lēta, saimniek. Ja nu vēl cūkas… Vai redzējāt, kāds saimniecei kuilis? Sešas cūkas, pan, un četrdesmit sivēnu. Sivēnus viegli pārdot, pie mums brauc no tālienes. Cūkas kā ziloņi, melns snuķis, melni nagi.,.

Hordubals domīgi šūpo galvu.

Un piens — kur sivēniem ņemat pienu?

No lauciniekiem, kur citur! — Manja smejas. — «Ei, vai tu negribi mūsu kuili savai netīrajai cūkai? Tāda izdarīga kuilīša nav visā apvidū. Cik kannas piena, cik maisu kartupeļu par to dosi?» Nudien, pan, nav vērts pašam mocīties. Līdz pilsētai tālu, jāpārdod lēti. Stulbi ļaudis, pan. Ražo tikai paši savām vajadzībām. Nu, lai dod mums, ja nemāk pārdot!

Hordubals nenoteikti māj ar galvu. Pareizi, pareizi, ar tirgošanos vienmēr bija slikti, ja nu vēl ar zosīm un vistām. Jā, te ir pavisam cita pasaule: Polanai galva uz pleciem, tiesa kas tiesa.

Uz tirgu tālu jābrauc, — spriež Stepans, — jāpārdod tikai tas, kas nes peļņu. Kurš tad ies uz tirgu ar piku sviesta? No deguna jau redz, ka tev nekā vairāk nav, nu, tad nolaid cenu vai vācies pie velnal

No kurienes tu pats esi? — Jurajs brīnās.

No līdzenuma, no Ribariem, — zināt, pan?

Hordubals nezina, bet māj ar galvu; tā, tā, no Ribariem;

kā lai saimnieks nezinātu?

Cits apvidus, pan, bagāts, un kas par līdzenumu! Piemēram, Ribaru purvs — viss šejienes apvidus ieies tanī iekšā kā naželis kabatā, un zāle, pan, zāle līdz krūtīm. — Manja atmet ar roku. — Eh, te draņķīga vieta, sāc art — akmeņi vien veļas. Bet pie mums — ja rok aku, viena vienīga melnzeme.

Hordubals sarauc pieri. Ko tu zini, tatārs tāds, — es, es te esmu aris un vēlis akmeņus apkārt; toties kas par mežiem, ak kungs, un kādas ganības! Sapīcis Jurajs nāk ārā no staļļa. Draņķīga vieta, tu saki, — ko tad lien te iekšā, velns parāvis? Vai ganāmpulkiem te slikti? Nu, paldies dievam, tie nāk jau uz mājām; ielejā skan zvani un atbalsojas ciema nomalē; zvaniņi aizsmakuši un gausi, gausi kā govju soļi, vienīgi teļu zvārgulīši it kā skrien rikšiem — nu, nu, gan jau jūs būsiet govis un soļosiet svarīgi un smagnēji kā viss ganāmpulks, kā mēs paši. Zvaniņu šķindas aizvien tuvāk, un Jurajs labprāt noņemtu cepuri kā krusta gājienā. Mūsu tēvs debesīs; kā upe plūst skaņas, sadalās smagās šļakatās, izplūst pa visu ciemu; govis cita pēc citas atdalās no bara un — bim-bam, bim- bam — dodas katra uz savu kūti, smaržo pēc putekļiem un piena; bim-bam — pie vārtiem, un divas gotiņas, gudri un rāmi lopiņi, šūpodamas galvu, nāk iekšā Hor- dubalu pagalmā un dodas uz kūti. Hordubals dziļi ievelk elpu: nu, es arī esmu mājās, lai slavēts dievs, tā ir īsta atgriešanās! Kāju dunoņa un šķindas izklīst pa visu ciemu; sikspārņi šaudās lopiem nopakaļ, ķerdami mušas. Labvakar, saimniek; kūtī stiepti īd gotiņa. Nu, nu, eju jau, eju! Jurajs pustumsā ieiet kūtī, satausta ragus, cieto un pinkaino pieri, valgās lūpas un nāsis, ādas mīkstās krokas uz kakla, sameklē slauceni un trijkājīti, nosēžas pie pilnā tesmeņa un spiež pupu pēc pupa, tā ka piens čurkst slaucenē, un Jurajs klusu pusbalsī sāk dziedāt.

Kūts durvīs iezīmējas tumšs stāvs. Hordubals aprauj dziesmu.

Tas esmu es, Polana, — viņš apjucis nomurmina. — Lai lopi pierastu pie manis.

Vakariņās nāksi? — Polana jautā.

Kad pabeigšu slaukt, — Hordubals no tumsas atsaucas. — Stepans ēdīs kopā ar mums.

V

Jurajs Hordubals nosēžas galda galā, saliek rokas un noskaita lūgšanu. Tā tam jābūt, ja viņš te ir saimnieks. Polana sakniebusi lūpas un saņēmusi rokas, Hafija bola acis un nezina, ko darīt, Stepans drūmi un spītīgi skatās uz zemi — ek jūs, laikam sen neesat lūgšanu skaitījuši, Polana? Nu jā, Stepans varbūt ir citas ticības, bet lūgšana pie galda piederas. Redzams, ka visi apjukuši, ēd aši un klusām, Hafija smalstās pa šķīvi. — Ed, Hafij, — Polana stingri aizrāda, bet pati lāgā neceļ karoti pie lūpām, vienīgi Stepans strebj skaļi, pārliecies pār šķīvi.

Pēc vakariņām Maujam gribas ātrāk tikt projām.

Pagaidi drusku, Stepan, — Hordubals viņu aiztur.

Ko es gribēju prasīt… Jā, kāda šogad raža?

Siens bija padevies labi, — Stepans izlokās.

Un labība?

Polana uzmet Stepanam ašu skatienu.

Labība, — Stepans stomās. — Jā, saimniece pārdeva to tīrumu kalnā. Tur nebija vērts strādāt, pan. Vieni vienīgi akmeņi.

Hordubalam ieduras sirdī.

Vieni vienīgi akmeņi, — viņš kurn, — tiesa, ka akmeņi, bet tīrums ir manta, Polana …

Stepans pašpārliecināts atviež zobus.

Nekādas peļņas tur nebija, saimniek. Tad jau labāk pļavas pie upes. Kukurūza tur izauga vīram līdz galvai.

Pie upes? — Hordubals brīnās. — Tu nopirki zemi līdzenumā, Polana?

Polana grib kaut ko teikt, bet norij vārdus.

Muižas pļavas, saimniek, — Manja paskaidro.

Zeme kā klons, dziļa, stādi kaut bietes, bet par bietēm maz maksā. Par daudz ko maz maksā, saimniek. Daudz labāk audzēt zirgus; izaudzē vienu zirgu un saņem daudz vairāk naudas nekā laucinieks par vesela gada darbu. Nopirkt vēl kādu gabalu līdzenumā un uzcelt tur stalli… — Stepanam iedzirkstas acis. — Zirgs iederas līdzenumā, pan. Zirgs nav kaza,

Muižas īpašnieks pļavas pārdotu, — Polana prāto un skaļi rēķina, cik tās izmaksātu, bet Hordubals neklausās, Hordubals domā par rudzu un kartupeļu laukiem, kurus Polana pārdevusi. Tiesa, akmeņu tur daudz — bet vai tā nav bijis kopš seniem laikiem? Akmeņi, biedrīši, iederas mūsu darbā! Pāris gadu pirms aizbraukšanas es uzaru tur papuvi — eh, ko tu saproti no zemnieku darba!

Hafija piezagusies pie Stepana un atspiedusies ar elkoni uz viņa pleca.

Tēvoci Stepan, — viņa čukst.

Kas ir? — Manja smejas.

Meitenīte bikli aizvēršas.

Tāpat vien.

Stepans ieceļ viņu klēpī un šūpo.

Nu, Hafij, ko tu gribēji teikt?

Hafija čukst viņam ausī:

Tēvoci Stepan, es šodien redzēju skaistu kucēniņu!

Ej nu? '— Stepans izgudrēm brīnās. — Bet es redzēju zaķeni ar trim zaķēniem.

Ko? — Hafijai izlaužas. — Kur tad?

Āboliņa laukā.

Vai rudeni tu tos šausi?

Stepans pašķielē uz Hordubalu.

Nu, nezinu.

Labs cilvēks, atviegloti domā Jurajs, bērns viņam pieķēries, pie manis tā vis nepienāca. Nekas, gan pieradis, bet par bildītēm, ko atvedu no Amerikas, neteica ne vārdiņa. Vajadzētu kaut ko dāvināt Stepanam, Hordubalam ienāk prātā, un viņš ar acīm meklē savu čemodānu.

Tavas mantas ir noliktas uz sola. — Polana rāda. Viņa vienmēr bijusi rūpīga, Hordubals nodomā un ar svarīgu izskatu pieiet pie šiem Amerikas dārgumiem.

Tas ir tev, I lafij, tās bildītes un Teddij-bear…

Kas tas ir, tēvoci? — izdveš Hafija.

Tas ir lācis, — paskaidro Manja. — Vai neesi redzējusi dzīvu lāci? Tur augšā kalnos viņi ir.

Un tu esi redzējis? — Hafija uzstājas.

Nu, esmu. Lāči rūc «vurr, vurr».

—• Tas, Polana, ir lev, •— Hordubals nedioši piedāvā. — Protams, nieki, es jau nezināju, ka… — Viņš novēršas un meklē savās mantās, ko dāvināt Manjam. ~ Tas, Stepan, — viņš stostās, — it kā tev deretu: amerikāņu nazis un pīpīte…

Ak tu, — Polana izdveš aizžņaugtā balsī, acis viņai pārplūst asarām, un viņa izskrien ārā. Kas tad nu, Po- luna?

Padevīgi pateicos, saimnieki — Manja palokās, pabīdīdams smaidā visus zobus, un sniedz Jurajam roku. liliē, ir gan tev stipra rokai Vajadzētu mērīties ar tevi spēkiem. Nu, paldies dievam, Hordubals nopūšas, viss ir nokārtots.

Parādi man to nazīti, tēvoci, — Hafija mācas virsū.

Re, — Stepans lielās, — tas ir nazis no pašas Amerikas, ar to es tev izgriezīšu amerikāņu lelli — gribi?

Jā, tēvoci, — Hafija čiepst, — bet īstu.

Hordubals plaši un svētlaimīgi smaida.

VI

Tomēr viss vēl nav galā, Jurajs zina, kas piederas. Kad cilvēks atgriežas no Amerikas, viņam jāparādās krogā, jāsasveicinās ar kaimiņiem, jāpacienā ar glāzīti. Lai visi redz, ka atbraucējs nav tukšā, nav atgriezies ar negodu. Ei, krodzinieki Katram glāzīti un pielej pilnu — vai tad nepazīsti Hordubalu, un vai es neesmu maineris no Amerikas? Lai viss ciems zina, kas ieradies, ei, iesim paskatīties uz Hordubalu, siev, padod svārkus un cepuri…

Es drīz pārnākšu, Polana, ej gulēt un negaidi mani, — saka Jurajs un platiem soļiem braši dodas caur tumšo ciemu uz krogu. Pēc kā gan ož ciemā: pēc malkas un govīm, pēc salmiem un siena, un te pēc zosīm, te pēc kumelītēm un nātrēm. Krogā nav vairs vecā Salo Berko- viča, kāds ruds ebrejs pieceļas aiz letes un neuzticīgi apjautājas:

Ko pans vēlas?

Kaktā sēž kāds cilvēks, kas tas varētu būt, vai tas būtu Pjosa, nudien, Andrejs Pjosa, iesaukts par Huzāru, skatās uz Juraju, it kā gribētu uzsaukt: vai tu tas esi, Juraj? Es pats, Andrej Huzār, redzi, ka es. Nē, Pjosa klusē un skatās, un Hordubals jautā, lai parādītu, ka ir šejienietis:

Vai vecais Berkovičs vēl dzīvs, krodziniek?

Mūsainais ebrejs noliek uz galdiņa glāzi degvīna.

Nu jau seši gadi, kopš apbedīts.

Seši gadi? Eh, Pjosa, tas ir ilgs laiks; kas paliek pāri no cilvēka pēc sešiem gadiem —- un kas pēc astoņiem?

Astoņus gadus, krodziniek, neesmu dzēris degvīnu* nudien, dažreiz ar prieku būtu iedzēris — saproti, aizdzīt bēdas, aizmirst svešatni, bet degvīns Amerikā aizliegts. Toties vairāk dolāru tika Polanai; re, zirgu nopirkusi un tīrumu pārdevusi. Vieni vienīgi akmeņi. Bet tu, Huzār, taču neesi tīrumu pārdevis? Jā, redzams, ka tu neesi bijis Amerikā.

Ebrejs stāv pie letes un met pa skatienam uz Juraju. Sākt ar viņu runāt? — ebrejs svārstās. Runīgs neizskatās, tāds ērmīgs pēc paskata, labāk neaiztikt; kurš no šejieniešiem viņš varētu būt? Matejam Pagurko dēls ir kaut kur projām; varbūt tas ir Mateja dēls vai varbūt Hordu« bals, Polanas Hordubalovas vīrs, tas, kas ir Amerikā…

Jurajs savelk uzacis. Ebrejs novēršas un kārto glāzes uz letes; bet ko tu, Pjosa, slēp acis zem uzacīm? Vai lai saucu tevi vārdā? Tā tas ir, Andrej Pjosa: cilvēks aizmirst runāt, mēle nekustas, bet pat zirgs un govs grib dzirdēt kādu cilvēka vārdiņu. Tiesa, Polana aizvien bijusi nerunīga, astoņi gadi nav padarījuši viņu runīgāku, vientulība nemāca tērzēt; pats nezinu, kā sākt: viņa nejautā — es klusēju; viņa klusē — man negribas jautāt. Eh, nekas, Stepans ir labs strādnieks, pat runāt cenšas saimnieces vietā. Saimniece pārdevusi tīrumu, nopirkusi zemi līdzenumā, ko tur teikt.

Hordubals dzer un groza galvu. Svilina tas draņķis, bet cilvēks pie visa pierod. Stepans liekas kārtīgs puisis, saprot zirgus un mīl Hafiju, bet Polana — nekas, gan pieradis, un viss būs uz goda. Eh, Pjosa, vai tavai sievai arī tā kaut kas uznāk? Nu, iekaustīsi viņu, un viss kārtībā, bet Polana ir ka muižniece, Andrej. Tā tas ir. Gudra, strādīga, tīrīga, paldies dievam. Tiesa, viņa ir savāda. Bet soļo viņa tā kā neviena cita sieva visā ciemā, brālīt. Es viņu nesaprotu, Iluzār. Vajadzēja man iebrukt mājā kā viesulim, sagriezt viņu riņķī, lai elpa aizraujas. Tā vajadzēja, Andrej. Bet es — redzi, nekas neiznāca; viņa pārbijās, it kā spoku ieraudzījusi. Arī Hafija tā kā nobijās. Un tu tāpat, Pjosa. Nu, te es esmu — ko lai daru? Ja Iedus nelūst uzreiz, tad izkusīs pamazām. Uz tavu veselību, Andrej!

Andrejs Pjosa, iesaukts par Huzāru, pieceļas un iet uz durvju pusi, it kā neredzētu Hordubalu; durvis viņš atskatās un aizsmakušā balsī nosauc:

— Vesels pārbraucis, Jurajl

Esi gan tu ērms, Huzār, it kā nebūtu varējis piesēst pie manis! Nedomā, ka esmu atgriezies kā ubags: mari ir daži glīti simtiņi dolāru, par kuriem Polana vēl neko nezina. Re, Pjosa mani pazina; tā, redzams, tas notiks art ar pārējiem, Hordubals priecājas.

Saimniek, ielej man vēl vienu!

Durvis atveras līdz galam, un iedrāžas kāds dēlietis, iedrāžas kā pavasara pali — tas taču ir Vasils Geričs, Vasils, vislabākais draugs, — un tūliņ klāt pie galda. Vasil! Juraj! Ass ir tāds drauga skūpsts un ož pēc tabakas, bet labi gan, eh tu, Vasill

Esi sveicināts, Juraj, — viņš tā kā noraizējies saka, — tātad esi atgriezies?

Vai tad gribēji, lai tur nomirstu, ēzeli tāds? — Hordubals smejas.

Nu, — Geričs izvairīgi atbild, — lauciniekiem jau labi neklājas. Dzīvs un vesels, tad paldies dievam par 1o.

Jocīgs gan tu esi, Vasil: nosēdies uz sola galiņa un steidz ašāk izmest glāzīti.

—■ Kas no jauna?

Nu, vecais Kekerčuks nomira to nedēju pēc lieldienas, dievs, mielo viņa dvēseli, un pagājušo svētdien jaunais Horolenko apprecēja Mihalčuka meitu; šovasar velns mums uzsūtīja lopiem mutes un nagu sērgu… Jā, Juraj, mani iecēla par stārastu — droši vien aiz dusmām. Esmu tagad priekšniecība…

Saruna apraujas, Vasils nezina, ko vēl pateikt, piecejas un sniedz Jurajam savu ķepu.

Lai dievs tev palīdz, Juraj; man laiks iet.

Jurajs smīn un groza glāzīti smaguma pilnajos pirkstos. Nav vairs Vasils tāds, kāds bija agrāk; kā viņš kādreiz dzēra, dieviņ žēlīgais, logi vien trīcēja, bet tomēr pienāca un noskūpstīja — īsts draugs. Lai dievs tev palīdz, Juraj; kāpēc tu tā, vai tad man uz ģīmja rakstīts, ka man mājās nav laimējies? Jā, nav laimējies, bet viss vēl nokārtosies; pamazām, pamazām sākšu atgriezties, katru dienu pa solītim — un beidzot būšu mājās. Man ir nauda, Vasil, gan tīrumus varu nopirkt, gan govis, veselas divpadsmit, ja vien gribēšu; pats dzīšu tās ganībās kaut uz pašu Vērša Muguru, divpadsmit zvaniņi vakarā zvanīs — un Polana aši kā meitene skries atvērt vārtus…

Krogā klusums, ebrejs snauž aiz letes; jā, cilvēkam vientulība nāk par labu; galva gan griežas, viss griežas, bet tad, draudziņ, domas labāk nokārtojas. Atgriezīšos pamazām, lēnā solī, kā atgriežas ganāmpulks; bet ja nu atau]ot kā brašam pārjūgam, iedrāzties pagalmā kā viesulim, lai dzirkstis vien pašķīst, stalti izslieties, stalti turēt grožus, izlēkt ārā — esmu klāt, Polana, vaļā tevi nelaidīšu, pacelšu augsti, ienesīšu istabā uz rokām, apkampšu tā, ka tev elpa aizrausies. Cik mīksta tu esi, Polanai Astoņus gadus, astoņus gadus esmu domājis par tevi un nu beidzot nāku pie tevis. Hordubals sakož zobus, muskuļi sejā savelkas. Hei, brašie zirgi, heil Lai Polana redz — ceļgali viņai saļogās aiz pārbīļa un prieka, kad redz: vīrs atgriezies.

VII

Noreibušais Hordubals iet mēnesnīcā uz mājām; noreibis, jo atradinājies no degvīna, atradinājies no tādām domām, jo iet pie sievas. Ko tu viebies, mēnesnīca? —• vai neeju klusu, neeju viegli, tik viegli, ka ne rasa no zālītes nenobirst? Eh, suņi rej visā ciemā, tur nāk Jurajs Hordubals, pēc astoņiem gadiem vīrs atgriežas un rokas tur puslokā, it kā apskāvis sievu: nu tu esi man rokās, bet vēl nepietiek, gribas just tevi ar lūpām, ar ceļgaliem, ar pirkstiem gribu tevi izjust, Polana, Polanai Ko tu viebies, mēnesnīca? Tiesa, esmu noreibis, jo dzēru, lai rastos drosme, jo gribu ielauzties mājās, aizvērt acis, izplest rokas un pa kaklu pa galvu — te es esmu, Polana, esmu visur, visur, kur tavas rokas, tavas kājas, tavas lūpas? eh, cik tu liela, cik ražena no galvas līdz kājām, kā es tevi apskaušu!

Hordubals iet mēnešainajā naktī un dreb pie visām miesām. Nesaukšu tevi, neteikšu ne vārda mēnešainajā naktī, netraucēšu tavu mieru; klusu, klusu, tā gaišā ēna — tā esi tu, nesauc mani vārdā, tas esmu es; turēšu tevi tik klusu, ka ne lapiņa nesakustēsies, netraucēšu tavu mieru, neteikšu ne vārdiņa, neelpošu; ak, Polana, varēs pat dzirdēt, kā zvaigznes krīt!

Bet nē, pie mums mēness nespīd, pie mums neviebj as; tas spīd pār melno mežu, bet pie mums tumšs, vienīgi tumsa elpo; tumsā jātaustās, kamēr atrod sievu. Vai viņa guļ vai neguļ, to nevar redzēt, bet viss ar viņu pilns, viņa klusiņām smejas un pavirzās, lai tev būtu vieta, bet tā- 'dam šķeistam vietas nepietiek, viņam jāiekļaujas sievas apskāvienos, un viņa čukst tev kaut ko ausī, pats nesaproti, ko, —» vārdi ir salti, bet apspiestie čuksti silti, un Uimsa vēl blīvāka, tik blīva un groda, ka var satvert ar rokām, bet tā ir sieva, viņas mati, viņas pleci, viņa aprauti elpo caur zobiem, tumši elpo tev sejā …

Eh, Polana! — izlaužas Hordubalam. — Ak tu!

Jurajs klusu atver pagalma vārtiņus un nodreb. Uz lieveņa sēž Polana mēnesnīcas gaismā un gaida,

Tu, Polana, — Hordubals čukst, un sirds viņam pamirst. — Kāpēc tu neguli?

Polana trīc'aiz dzestruma.

—• Gaidu tevi. Gribēju jautāt. Pērn mēs saņēmām sep- tiņi tūkstoši par diviem zirgiem, tad kā tu… ko tu domā…

Ak tā, — Hordubals vilcinoties nosaka. — Labi, parunāsim par to rītdien.

Es gribu tagad, — Polana stingri atbild. — Tāpēc arī gaidīju. Es negribu vairs kopt govis.,, strādāt uz lauka… nu, negribu!

Nevajadzēs arī, — Hordubals runā, skatoties uz viņas rokām, tik baltām mēnesnīcā. — Nu jau es esmu tas, kas strādās.

Un ko tad Stepans?

Jurajs klusēdams nopūšas; kāpēc tagad jārunā par to?

Nu, — viņš nomurmina, — diviem te darba nepietiks.

Bet zirgi? — Polana aši iebilst. — Kādam jābūt pie zirgiem, un tu taču neproti.,.

Tiesa gan, — Hordubals piekrīt. — Nu, to jau redzēsim.

Es gribu zināt tūliņ, — Polana uzstājas un sažņaudz dūres. Eh, ir gan viņa strauja!

—• Kā tu gribi, Polana, kā tu gribi, — Hordubals dzird savu balsi. —■ Lai Stepans paliek, sirsniņ… Lai tu zinātu, man ir nauda … Visu darīšu tavā labā.

Stepans prot kopt zirgus, — Hordubals dzird, — otra tāda vairs nedabūsi. Piecus gadus te strādā… — Polana pieceļas dīvaina un bāla mēnesnīcā. «— Ar labu nakti! Ej klusu, Hafija jau guļ!

Kā? Kur tad tu? Uz kurieni? — Hordubals brīnās.

—• Uz bēniņiem gulēt. Tev jāguļ istabā, tu jau esi saimnieks. — Kaut kas stūrgalvīgs, kaut kas ļauns Polanas sejā. — Stepans guļ pie zirgiem.

Hordubals nekustēdamies sēž uz lieveņa un veras mēnešainajā naktī. Tā, tā. Galva kā no koka, nemaz nestrādā; un kas man iestrēdzis kaklā, ka nevaru norīt? Tev jāguļ istabā, tu jau esi saimnieks. Tā tas ir.

Kaut kur tālumā ķilkst šunelis, kūtī govs nožvankstina ķēdi. Tev jāguļ istabā. Ak tu, stulbā galvai Grozi, kā gribi, tikai dun. Tu esi saimnieks. Tas viss ir tavs, saimniek, šīs baltās sienas, pagalms — viss; esi gan tu pans, vesela istaba tavā rīcībā, vari vāļāties viens gultā — nu jā, saimnieks! Kāpēc es nevaru piecelties, kāpēc man tik trula galva — degvīns vainīgs, tas rudais krodzinieks būs pielējis koka spirtu, bet es taču nācu mājup no kroga, teju pat dejodams. Jā, tātad istabā. Polana grib pagodināt saimnieku, viņš gulēs kā ciemiņš… Bezgalīgs nogurums pārņem Hordubalu. Nu jā, viņa grib, lai es atpūšos, lai atgūstu spēkus pēc ceļa; jā, es pat nevaru piecelties, cik dumji, kājas kā nedzīvas. Bet meness jau aizslēpies aiz jumta.

— Klāt vienpadsmitā stunda, lai dievu katrs junda! — sauc naktssargs. Amerikā tā nesauc, Amerika ir ērmīga. Kaut nu naktssargs mani neieraudzītu, būs kauns, Hordubals nobīstas un klusiņām kā zaglis zogas istabā. Novelk svārkus un dzird vieglu elpu — paldies dievam, Polana tikai dzinusi jokus un guļ tepat, bet es, muļķis, es kā celms kvernu pagalmā. Jurajs klusu, klusu zogas pie gultas un tver ar roku: tie ir matiņi, tieva, vārga rociņa — Hafija. Bērns kaut ko nomurmina un iespiežas ar seju spilvenā. Jā, tā ir Hafija. Jurajs lēnām atsēžas uz gultas malas un apsedz bērna kājiņas; ak dievs, kā te var nogulties? Uzmodinās bērnu. Polana laikam gribējusi, lai bērns pierod pie tēva. Tā jā, tētis un bērns istabā un viņa bēniņos.

Jauna doma apgaismo Juraju un nedod viņam miera. Viņa teica: «Eju gulēt uz bēniņiem.» Un ja nu viņa teica to tīšām: nelga, tu taču vari uznākt pie manis, pats zini, kur esmu, guļu bēniņos. Bēniņos nav Hafijas. Hordubals stāv tumsā kā stabs, un sirds viņam dauzās. Polana ir lepna, viņa neteiks: ņem mani; pēc viņas jācenšas kā pēc meitenes, jātaustās pa turnsu, un viņa klusiņām smiesies, ak, Juraj, esi gan tu muļķis, astoņus gadus tevi gaidīju …

Klusu, klusu Jurajs kāpj uz bēniņiem. Ak, cik tumšs, Polana, kur tu esi, es dzirdu, kā sit tava sirds.

Polana, Polana, — čukst Hordubals un taustās pa tumsu.

Ej, ej projām, — kā vaids, kā žēlabas atskan tumsā, — es tevi negribul Lūdzu, lūdzu, Juraj, lūdzu tevi…

Es jau neko, Polana, — Hordubals bezgala pārbijies dveš. — Es tikai… apvaicāties, kā tev ar gulēšanu.,,

'— Lūdzu, ej projām, ej, — šausmās dreb tumsā balss.

Es tikai gribēju teikt, — Hordubals stostās, — viss būs, kā tu gribēsi, sirsniņ… ari pļavu varēsi piepirkt,,,

Ej, ej projām, — Polana kliedz kā bez prāta.

Jurajs nezina, kā nokļuvis lejā, it kā būtu gāzies uz

galvas bezdibenī. Bet nē, gāzies viņš nav, viņš sēž uz pēdējā pakāpiena un tomēr krīt bezdibenī. Tik dziļi, Jēzus Kristus, tik dziļi krist! Bet kas tur vaid? Tas esi tu, tu. Es ne, es tikko velku elpu, es neesmu vainīgs, ja tik skaļi ievaidējos un vēl, un vēl! Nu, vaidi vien, tu esi savās mājās, esi saimnieks…

Hordubals ir apstājies kritienā, sēž uz pakāpiena un veras tumsā. Tev jāguļ istabā, viņa teica, tu jau esi saimnieks. Pareizi, Polana, astoņus gadus tu biji šeit saimniece un nu dusmojies, ka uzradies tev saimnieks. Eh, sirsniņ, labāk paskaties, kāds ir šis saimnieks: sēž uz kāpnēm un šņaukājas. Būtu noslaucījusi viņam degunu priekšautā, tads ir šis saimnieks. Hordubals negaidot jūt kaut ko uz lupām; ak tu dieviņ, tas taču ir smaids. Hordubals smaida tumsā; kas tas par saimnieku, tas ir kalps. Kalps ies pie govīm, pane, un tu, Polana, būsi kā muižniece. Re nu, viss ir izlīdzinājies: zirgi un govis, Stepans un Jurajs. Es tev tādas govis izaudzēšu, Polana, ka prieks būs skatīties, un aitas arī; viss tev piederēs, visam būsi saimniece.

Re, nu jau var paelpot — un krūtīs negārdz; var ievilkt elpu kā kalēja plēšās. Jā, saimniec, kalps neiederas istabā, viņš ies gulēt pie govīm, tur viņa vieta. Tur ciivēks nav viens, viņš dzird dzīvu elpu; vienatnē dažbrīd jāierunājas, un tad uznāk bailes, bet pie govīm var runāt droši: govs pagriež galvu un paklausās. Kūtī laba gulēšana.

Klusu, klusu Jurajs dodas uz kūti; govju siltā elpa viņu apņem, nožvadz ķēde pie aizgaldes. Nekas, gotiņas, nekas, tas esmu es; paldies dievam, cilvēkam te salmu pietiek!

Klāt divpadsmitā stunda, lai katrs dievu junda un Jēzu, viņa dēlu …

Nē, Amerikā tā nebija.

Uguni, uguni uzmaniet, citādi postu vēl piedzīvosiet …

Tū-tū-tū — skan naktssarga rags, it kā mautu govs.

VIII

Stepans jūdz zirgus ratos.

Labdien, saimniek, — viņš sauc, — vai negribat aplūkot pļavas?

Jurajs sarauc pieri: vai es esmu kunga vagars, ka man braukšus jābrauc aplūkot pļavas? Bet ko strādāt nav, nav pat kurp iet ar izkapti; kāpēc tad neapskatīt Polanas īpašumu?

Stepanam platas audekla bikses un zils priekšauts, redzams," ka nācis no līdzenuma, un melns kā čigāns. Pa- klakšķina ar mēli, un pajūgs auļo dārdot un šķindot tā, ka Jurajam jāturas pie ratu malas, bet Stepans stāv, cepuri atstūmis pakausī, tur grožus augsti un vēcina pātagu pār zirgu kakliem. Nu, nu, lēnāk, mums nav nekur jāsteidzasl

Ek tu, kāpēc tik stipri savelc grožus? — Jurajs neapmierināts prasa. — Pats redzi, kā rausta galvas, viņiem taču sāp.

Stepans atskatās smīnēdams.

Tā vajag, pan, — viņš atbild. — Lai viņi augstāk turētu galvas.

Bet kāpēc? — Hordubals nerimstas. — Lai tur galvas, kā pieraduši!

Par to labi maksā, saimniek, — Stepans paskaidro.

Katrs pircējs skatās, vai zirgs tur galvu uz augšu. Pa- raugieties tikai, paraugieties, cik ātri viņi skrien: ar pakaļējām kājām vien, ar priekšējām tikai skaras pie zemes. Ts-ts!

Nedzen taču viņus tā, — Hordubals lūdz.

Viņi mācās skriet, — Stepans vienaldzīgi atbild.

Lai mācās! Kāds labums, pan, no rāma zirga?

Vai Stepans tā arī Polanu vedis? — prāto Hordubals. Viss ciems brīnās: tur brauc Hordubala sieva, īsta muižniece, rokas uz krūtīm — un brauc. Un kāpēc lai viņa nelepotos? domā Jurajs. Paldies dievam, viņa nav kā citas sievietes, viņa ir stingra un taisna kā stabs, uzcēlusi māju kā baznīcu,' ieņēmusi septiņus tūkstošus par pāri zirgu, tad var galvu turēt augsti. Par to, brālīt, labi maksā.

Tur ir tas līdzenums. — Stepans rāda ar patagu. — Un līdz tām akācijām zeme pieder saimniecei.

Hordubals izkāpj no ratiem kā salauzts. Sakratīja mani, velns. Tad tas ir līdzenums; tiesa, zāle līdz padusēm, bet sausa un cieta — nestāsti niekus, tā nav biešu zeme, te ir stepe.

Manja kasa pakausi.

Nopirkt vēl to gabalu zemes, saimniek, tad te trīsdesmit zirgus varētu ganīt.

Nu-u, — iebilst Hordubals, —- zālei nekāda taukuma nav.

Kāds taukums? — smīn Stepans. — Zirgam, saimniek, jābūt bez taukiem. Vai tad jūs gribat barot zirgus miesniekam?

Hordubals neatbild un iet pie zirgiem, glauda tiem purnus.

Nu, nu, nu, mazais, nebaidies, tu esi brašsl Ko skurini ausis? Un tu, jā, tu esi gudriniecei Ko spārdies, ko tu gribi?

Stepans izjūdz zirgus, izslējās un skarbi nosaka:

Ar zirgiem nedrīkst runāt, saimniek. Tas viņus maitā.

Hordubals aši apsviežas. Tā teikt saimniekam! Nē, viņš droši vien tāpat, negrib, lai zirgi pierod pie manis. Es jau nejaukšos tavās darīšanās, ēzeli; nu, nu, nesirdies!

Stepans palaiž zirgus ganīties un paņem izkapti, pļaus sienu; nelga, kāpēc nepaņēma otru izkapti? Jurajs nopūšas un blenž pāri līdzenumam uz kalniem virs Krives. Tur ir i li tīrumi — tiesa, vieni vienīgi akmeņi, toties tīrums: [kartupeļi, auzas, rudzi — šur tur rudzi vēl aug, šur tur jau sien kūļus.

Kas nopirka mūsu tīrumu tur augšā, Stepan?

Kāds Pjosa, — Stepans atbild.

Ahā, Pjosa, Andrejs Pjosa Huzārs; tāpēc viņš krogā n runāja, kaunējās, ka izkrāpis sievietei zemi. Jurajs ve- i is augšup; dīvaini, it kā Hordubala tīrums būtu nolaidies no kalna un izpleties šeit līdzenumā …

Vai Ribari ir tur ielejā? — Jurajs apjautājas.

2—3199 . 33

Rau, tur, — Stepans atbild. — Uz to pusi trīs stundu

braucienā no šejienes.

Trīs stundu braucienā, tātad vēl tālu līdz Ribariem. Hordubals aiz gara laika noplūc zāles stiebru un košļā to; tāda kā skāba un čirkstoša — augšā, ganībās, pavisam cita zāle, garšīga, smaržo pēc mārsila. Jurajs klīst pa pļavu aizvien jo tālāk; kāds līdzenums, nekas nav redzams, vienīgi debesis, bet tādas kā noputējušas, nav tādas kā augšā kalnos. Un tur kukurūzas lauks, tiesa, tā ir cilvēka augumā, īsts biezoknis; ak kungs, kāda jēga no tādas kukurūzas — ielaist tanī cūkas, tās rītu gardu muti! Labības tīrums — tas ir kā kažoks. Akācijas — Ju- rajarn tās nav pa prātam; tur augšā aug dzeloņplūmes un meža rozes, pīlādži, kadiķi, nevis tādas stulbas akācijas. Vairs nevar saskatīt Manju viņa priekšautā un garajos zābakos. Nedrīkstot runāt ar zirgiem! Arī zirgs ir gudrs dzīvnieks tāpat kā govs; runa padara to rāmu.

Juraja priekšā plešas līdzenums, viņu pārņem smeldze, līdzenums ir kā jūra — visur viens un tas pats. Jurajs pagriežas pret augstienēm — eh jūs, arī jūs aprij līdzenums, padara mazas un nemanāmas; bet ej vien kalnup, draugs, tad redzēsi, kas tā par zemi! Un Jurajs neiztur, dodas uz ciemu kājām, atmetis ar roku Stepanam un viņa pārjūgam. Paskatīšos uz labību, viņš domā, bet stundas aizrit, un kalni joprojām sazin kur, un karsts arī, ne vēsmiņas — tāds ir tavs līdzenums. Kas to būtu domājis, ka Stepans rnani tik tālu aizvedīs? Tikai klakšķina ar mēli, un mēs jau otrā pasaules galā. Strauji zirgi ir Polanai; «kāds labums, pan, no rāma zirga»?

Hordubals soļo jau savas pāris stundas, un beidzot parādās ciema nomale: čigāni, īsti plikadīdas, apmetušies starp driģenēm un velnāboliem, ceļa malā ir kalve. Hordubals apstājas, viņam ienāk kas prātā; pag, Polana, es tev parādīšu! Viņš iegriežas kalvē. Hallo, meistar, izkaliet man āķi, — kādu āķi? — nu, tādu, ar ko aiztaisa durvis, es pagaidīšu. Kalējs nepazīst Hordubalu, ir tumšs, un ēze žilbina acis. Ja āķi, tad āķi, ka rīb vien.

Nu, kalēj, vai Hordubalovai labi zirgi?

Jā, sātani, ne zirgi, bet kungiem, darbam tie neder, tēvoci. Kad tādu apkaļ, tad — oho! — divi puiši tur tādu velnu.

Hordubals vēro nokaitēto dzelzs gabalu. Jā, Polana, es pārnesīšu tev kaut ko saimniecībai.

Cik var maksāt par tādu zirgu, kalēj?

Lai dievs man piedod, — nospļaujas kalējs, — viņi grib par to astoņi tūkstošil Šitādu naudu par zirgu! Uznāks klibums tādam mežonim — un kas tad būs? Daudz labāks ir huculu zirgs vai smags kleperis, kam mugura kā altāris un krūtis kā ērģeles. Eh, senāk — tad gan bija zirgi! Bet tagad — traktors! Stāsta, muižas īpašnieks pārdodot pļavas: kam vajag siena, kam zirgu, ja tagad ir mašīnas…

Hordubals māj ar galvu. Tiesa, mašīnas — tāpat kā Amerikā. Jāuzmanās, ka Polana neiztaisa dumjības. Atnāks mašīnas — un ko tad darīs ar zirgiem? Ahā, redzi nu; nē, Polana, par pļavu es dolārus neatdošu. Tīrumi un govis — tas ir kas cits; mašīnas cilvēkus nepaēdinās. Jā, bet tas neko neienesot. Nu, var būt, ka neienes, bet tev ir piens un labība. Tā tas ir.

Hordubals pārnāk mājās un nes rokā vēl karsto dzelzs gabalu. Polana laikam vāra pusdienas; Jurajs zogas pa kāpnēm uz bēniņiem un pieliek āķi durtiņu iekšpusē. Tā, vēl tikai cilpu… Pa kāpnēm nāk augšā Polana, savelk uzacis un skatās, kas te notiek, ko Jurajs dara; varbūt pajautās? Nē, nejautā neko, tikai cieši skatās.

2*

35

Jau kārtībā, Polana, — murmina Hordubals, — es te pieliku āķi, lai tu varētu ieslēgties.

IX

Vai tas nav dumji, Jura, Juraj: tu staigā pa pagalmu, skaties visapkārt un nezini, ko darīt. Kāpostus audzēt? Tas nav vīrieša darbs. Pabērt graudus vistām? Pabarot eūkas? Eh, tas jādara sievietēm. Malka jau sazāģēta, saskaldīta, žogs salabots, šis tas iztaisīts no dēļiem, un tagad jāslaistās kā vecajam Kirilam, kurš krata bārdeli tur Mihala Herpaka pagalmā. Bet kaimiņienes sačukstas; ir gan varens saimnieks, rokas sabāzis kabatās un žāvājas tā, ka vai žokļus izmežģīs!

Tur lejā pļavās ir Manja; kas tad ir? Ar zirgiem nedrīkst runāt, tas ir viss. Kverni tur viens pats — kas man gar tavu līdzenumu? Ko neteiksi —< kalps, bet māca: jums, saimniek, vajadzētu darīt to un to! Gan es padarīšu, tu mani nemācīsi, un, ja kas no koka jāiztaisa, to es iztaisīšu. Agrāk cirta mežus, bet nu vairs malku nepārdod, koki iet bojā, zāģētavas stāv …

Ak kungs, atlicis tikai govis ganīt! Ne jau divas gotiņas, tad cilvēki sāktu smieties, bet divpadsmit govis, dzīt tās uz Vērša Muguru, rokā cirvis pret lāčiem… Neviens tev neteiks: nerunā ar govi. Lopiņam šad tad jāuzkliedz.

Bet Polana negrib ne dzirdēt — miesnieks maksā tikai astoņi simti par govi un tad vēl aiz žēlastības. Nu, ko runāt par miesnieku, lopus var audzēt paši sev, bet, ja negribi, lai paliek. Naudu par līdzenumu es nedomāju šķiest.

Vai iejūgt govis vezumā un vest kūļus no lauka mājup. Cilvēks iet, iet, roka uz iejūga — kusties, ehei! O-ou! Nekādas steigas, iet vienā solī ar govīm. Pat Amerikā Hordubals nebija soļojis citādi, gājis tāpat kā govis. Un, ja piekrauj vezumu ar kūļiem, pietur riteni aiz spieķiem un jūt, ka viss vezums tavās rokās, — paldies dievam, cilvēks vismaz zina, kam viņam dotas rokas. Tas ir vīrieša darbs, Polana. Lai dievs žēlīgs, kāda bezdarbība, tur jau rokas nolaižas, un kas tās par izveicīgām rokām, spēcīgas, amerikāniskas.

Kas tad tev, Polana, tev viss rit kā pa diegu, vienmēr ir ko darīt, te vistas, te cūkas, te kaut kas klētī, bet vīrietim kauns stāvēt pie žoga. Būtu jel teikusi: tu, Juraj, varētu to un to izdarīt; bet tu šaudies kā bulta, ar tevi ne vārdiņa nevar pārmīt. Es taču varētu tev pastāstīt par Ameriku, Polana, tur vīrietis drīkst gan traukus mazgāt, gan grīdu tīrīt, un tas nav nekāds kauns; sievietēm laba dzīve Amerikā. Bet tu jau rauc pieri, līdzko paņemu kaut ko rokā, sak, tas nepiederas, cilvēki smiesies. Nu, lai viņi smejas, muļķi tādi! Ja daru kaut ko stallī, pabaroju un padzirdinu zirgus, tad Stepans kā negaisa mākonis: nedrīkst runāt ar zirgiem! Viņš visu zina. Vispār viņš noskaities — nu, nu, neaprij tikai mani ar savām acīm! Pat ar saimnieci nerunā, reti kad paver lūpas, tikai ar acīm… Viņš ir nikns, gluži dzeltens aiz niknuma, pats sevi beidz nost… Arī Polana no viņa baidās, saka: ej, Hafij, teic Stepanam, lai padara to un to, pajautā Stepanam par to un to, — Hafijai no viņa nav bail. Tēvocīt, viņa saka, un Stepans šūpo viņu uz ceļgaliem, tā, Hafij, skrien ērzelēns, tā soļo ķēve; un dzied, līdzko ierauga kādu, tūdaļ mute ciet — un noslēpjas stallī.

Hordubals kasa pakausi. Velns zina kāpēc Hafija bīstas no manis. Rotaļājas viena pati, bet, līdzko ierodos, tā iz- bolī acis un laižas lapās. Nu, skrien vien, skrien! Eh, Ha- fij, es tev būtu izgriezis no koka rotaļlietiņas, ja vien tu atspiestos man pret plecu un skatītos, kas man iznāks! Un par Ameriku es tev varētu pastāstīt, meitiņ: tur ir melnie un tādas mašīnas… nu, dievs ar tevi, Hafij, skrien vien pie sava Stepana! Neaiztiec viņu, Polana, ar pērienu nevienu neizmācīsi: ja tu pati kādreiz apsēstos man blakus, ja mēs abi kādreiz aprunātos, tad Hafija pienāktu paklausīties, atspiestos ar elkoni pret manu ceļgalu; es daudz ko varētu pastāstīt, un bērns klausītos, muti paplētis. Nu, varbūt ziemu, ziemas laikā pie pavarda …

Lejā ciemā gāgina sabiedētās zosis un dārd rati —• Manja atgriežas. Jurajs atmet ar roku un aiziet aiz rijas. Ko es tur stāvēšu viņam deguna galā! Ved kopiņu siena, bet troksnis tāds, ka viss ciems skan. Bet šeit ir klusums, te cilvēks var justies kā dieva azotī. Aizlaiduši dārzu, agrāk te auga bumbieres un plūmes, tagad nekas. Varēja taču izrakt vecos kokus un rudeni iestādīt jaunus, bet nē; te nav nekā no bijušā, tikai neauglīgi stumbri; glabājiet vien 1os, dievs ar jumsi Bija ēnains dārziņš, bet nu te rokas cūkas; un tās nātres, dieviņ žēlīgais!

Nedomā, ka Amerikā neko neesmu redzējis; skatījos un prātoju — to vai šito nebūtu par ļaunu ieviest arī pie mums. Viņiem tur ir glītas mantas, ērtas un tās dažne- da/adas ierīces. Vai atkal — varētu audzēt dārzeņus. Vai Irušus. Labāk gan trušus, ja ir daudz lapu no dārzeņiem. Ko tur, viss ietu no rokas, visu izdarītu, ja vien tu, Polana, gribētu, ja vien aci pamestu, ko Jurajs tur taisa. Kas tur l.fis, Juraj? Krātiņš trusīšiem, Hafijai būs prieks, varēsi viņai kažociņu uzšūt. Vai, piemēram, baložu mītne. Bet varbūt tu gribi bitītes? Es varētu iztaisīt stropus, nevis bluķus, bet īstus stropus ar tādu stikliņu mugurpusē, lai var redzēt iekšā visu bišu saimi. Džonstaunā mums bija kāds maineris, polis, liels bitenieks; zini, pat stiepļu tīkliņu bāza galvā. Cilvēks var daudz ko iemācīties. Ja vien tu gribētu, Polana, ja vien pamestu aci — viss būtu kārtībā. Vai iejautātos: kā to vai šito dara Amerikā? Bet, ja neko neprasa, tad grūti runāt. Cilvēkam kauns kaut ko darīt tikai savā labā, sev vien _— tāda kā rotaļašanās, bet, ja cita labā, — saspļauj rokās un aiziet. Tā tas ir, Polana.

Paldies dievam, govju zvani jau skan, vakars klāt; pārnāks mūsu gotiņas, vajadzēs piesiet, padzirdināt, paglaudīt, Hafija sauks: «Stepan, tēt, vakariņās!» Stepans skaļi strebj, Polana klusē, Hafija sačukstas ar tēvoci Stepanu;

nu, ko lai dara, labu nakti visieml Hafija istabā, Polana bēniņos, Stepans stallī, vēl jāapstaigā pagalms un jāvācas kūtī gulēt. Rokas zem galvas, un var runāt skaļi, ko vēl varētu darīt un kā viss varētu būt.

Bet gotiņas liekas saprotam: pagriež galvu un skatās.

X

— Pasaki, Hafij, ka pārnākšu vakarā.

Tā, gabals maizes ar speķi, un aiziet uz kalniem. Hordu- balam ir viegli un mazliet sērīgi ap sirdi kā bērnam, kurš aizbēdzis no mammas. Viņš noskatās uz ciemu no augšas, it kā tanī būtu kas pārmainījies. Kas īsti? Tur bija Hordu- bala tīrums? Tiesa, bija, saka — vieni vienīgi akmeņi, bet Pjosa tur novācis rudzus, viņam tur ir kartupeļi un strēmele linu; re, kā Pjosas tīrums saplūdis ar Hordubala tīrumu! Un vēl augstāk pie tiem pīlādžiem — no turienes redzams viss ciems. Tur ir ko pabrīnīties par dieva gudrību: ciems saucas Krive, un tas patiešām ir līks, sameties līkumā kā guļoša govs. Jumts aiz jumta, visi vienādi kā aitu bars, bet tā baltā pils ir Polanas. Tāda kā neiederīga šeit, Jurajs domā; jumts jauns, sarkans, būtu jājautā, kas te īsti apmeties. Laikam kāds no līdzenuma, tur ir tādi, kuriem nav koku un jumti jāklāj ar kārniņiem …

Līdzenums. No šejienes redzams arī līdzenums. Zils, līdzens kā jūra — jā, īsts tuksnesis. Tāpēc viņi tik ātri brauc: ceļš ir garlaicīgs; cilvēks iet, iet un, liekas, tai pašā vietā vien ir. Es gan neietu uz līdzenumu bez darba; toties šeit ir kā svētki: cilvēks iet, kur acis rāda, uz priekšu vien — aiz tā ceļa līkuma pāri strautam, tad līdz tai eglei, pāri ganībām augšup un taisni mežā iekšā; ap pusdienu mežs ir klāt, skābarži no vienas vietas, pelēki un gaiši stumbri, it kā uz tiem gulētu migla, un tur tālāk kā uguntiņas liesmo ciklamenu ziedi. Un paskat, kas par lepnu sēni lien ārā no sausajām lapām, kas tai par stipru un baltu kātu! Bet zini ko, atstāšu tevi, sēne, sēņu karaliene, pat dzegužpuķes un zvaniņus neplūkšu, vienīgi pušķīti zemeņu paņemšu Mafijai — 'ur mežmalā, kur tās saldākas. Hordubals apstājas un aiztur elpu: stirna, viņpus nogāzes stāv stirna, gaiša, iedzeltena kā pērnās lapas, stāv papardēs un klausās: kas tur ir — cilvēks vai koka stumbrs? Celms es esmu, koka stumbrs, kāds melns zars, tikai nebēdz projām; vai tu arī bīsties no manis, meža zvērs? Nē, nebīstas, plūc lapiņas, skatās, kustina muti kā kaza. Bē, bē — iesaucas, piesit ar nadziņiem un šaujas projām. Jurajs jūtas ārkārtīgi laimīgs, viņam viegli doties kalnup, ne par ko negribas domāt. Viņš tikai iet un iet, un viņam labi. «Es redzēju stirnu,» viņš vakarā teiks Hafij ai. «Bet kur?» — «Kalnos, kur citur, — līdzenumā stirnu nav, Hafij.»

Un tad tur ir… neviens nezina, kas īsti: sabrukusi veca guļbūve, novēlušies bluķi, bet kas par baļķiem, dievs tēvs, zvanu torni varētu uzcelt! — viss aizaudzis ar driģenēm un zalkšu ogām, meža lilijām, cemeriņiem, papardēm un ģerānijām; nudien, ērmīga vieta, tāda kā apburta, mežs pagriezies uz ziemeļu pusi: melns mežs, pieaudzis ar sūnām, melna, muklaina zeme, tāpēc te arī bail staigāt. Un kādas balganas, bezkrāsainas sēnes, gļotainas, zaķu kāposti un tumsa, visur tumsa vien, nedzird ne vāverīti, ne kukainīti nemana, visapkārt tikai melns mežs, bērni baidās te nākt un pat vīrs pārmetīs krustu. Bet nu jau mežmala klāt, līdz ceļiem jābrien pa melleņu ceriem un jāšķir zari, un kādi ķērpji te karājas, kazenes ķersta aiz kājām: eh, cilvēk, mežs tevi viegli vis nelaiž ārā, tev jālaužas cauri krūmiem kā meža kuilim, bet tad — hop! it kā mežs būtu tevi izšāvis, būtu izspļāvis, un tu stāvi kalnu ganībās; lai slavēts Jēzus Kristus, tu esi klāt!

Plašas ir kalnu ganības, tikai šur tur paceļas egles, lielas un varenas ka dievnams, vajadzētu noņemt cepuri un skaļi teikt labdienu; zāle gluda, slidena, īsiņa, pa to mīksti iet — kā pa paklāju; garas, klajas ganības guļ mežu vidū, izpletušās tāļutāl, debesis liecas pār tām, meži pastumti sānis: it kā dēlietis guļ atsegtām krūtīm un skatās dievam kungam logos — ak, cik te viegli elpot! Un Jurajs Hordubals pēkšņi kļūst maziņš kā skudriņa un tek pa plašo klajumu — uz kurieni, kurp, skudriņ? Tur augšup, kalna galā, pie tām mazajām, sarkanajām skudriņām, uz turieni steidzos. Plašas ir kalnu ganības.

Plašas gan, ak kungs; vai tu teiksi, ka tie sarkanie punktiņi ir vēršu bars? Labi gan ir dievam tam kungam: noskatās lejup un domā: tas melnais punktiņš ir kāds Hordubals, tas gaišais — Polana; jāskatās, vai saies abi kopā jeb vai vajadzēs pastumt tos ar pirkstu. Un tad no piekalnes šaujas kaut kas melns un taisni šurp; skrien, veļas pa nogāzi: kas tu tāds esi? Un tu esi melns šunelis,

neplāti nu muti riedams, liecies mierā — vai tad es izskatos pēc laupītāja? Nāc šurp, esi godīgs suns; es eju parunāties ar ganu. Var jau dzirdēt zvaniņu skaņas. — Heil — Hordubals sauc ganam, vērši lielām, mierīgām acīm veras Hordubalā, pavicina astes un ganās tālāk; gans stāv nekustēdamies, kā kadiķis un pēta pienācēju.

Hei, — Jurajs sauc, — vai tu tas esi, Miša? Nu, paldies dievam!

Miša ne vārda, tikai skatās.

Nepazīsti mani? Es esmu Hordubals.

Ā, Hurdubals, — nosaka Miša un nebrīnās; par ko lai te brīnītos?

•— Atgriezos no Amerikas.

Ko?

No Amerikas.

A, no Amerikas.

Kam pieder tie vērši, ko tu gani, Miša?

Ko?

Kam pieder tie vērši?

Ā, kam vērši? No Krives.

Tā tā, no Krives. Glīti lopiņi. Vai tu esi vesels, Miša? Es pienācu tevi apraudzīt.

Ko?

Nu, apraudzīt tevi.

Miša neko, tikai blisina acis; atradinājies no sarunām te augšā. Hordubals atgulstas zālē, atbalstījies uz elkoņa, un paņem mutē zāles stiebriņu; te ir cita pasaule, pat runāt negribas, nav vajadzības. No aprīļa līdz septembrim Miša ir šeit, nedēļām ilgi neredz nevienas dzīvas dvēseles …

Miša, vai esi kādreiz bijis lejā, kur līdzenums?

Ko?

Vai esi bijis līdzenumā, Miša?

Ahā, līdzenumā. Neesmu.

Bet tur augšā, aiz Durnajas, esi bijis?

Esmu.

Bet aiz tā kalna gan neesi bijis?

Neesmu.

Re nu, bet es esmu bijis pašā Amerikā; un kas no tā par labumu? Pat savu sievu vairs nesaprotu…

Tur, — Miša saka, — tur ir pavisam citādas ganības.

—• Bet paklau, — Jurajs taujā, kā taujājis vēl bērnībā, — kas tur bijis, kur mežā tā guļbūve?

Ko?

Kur guļbūve mežā.

Ā, tā guļbūvei — Miša domīgi pakšķina pīpīti. — Ej nu sazini! Laupītāji tur esot gribējuši cietoksni celt. Tā ļaudis melš.

Vai tiesa, ka tur nelabais staigā?

—- Kā tad, — Miša nenoteikti atsaucas.

Hordubals apgriežas uz muguras. Ir gan te labi, viņš domā, bet tur lejā — pats nezini, kas. Cilvēki rosās pagalmā, viens maisās pa kājām otram, teju pat kritīs sek- stēs kā gaiļi; jāsakož zobi, lai nesāktu kliegt…

Vai tev ir sieva, Miša?

Ko?

Sieva tev ir?

Nav.

Līdzenumā nav tādu mākoņu; tur debesis tukšas, bet šeit — kā govis ganībās; cilvēks guļ uz muguras un gana. Mākoņi peld, viņš peld tiem līdzi, pat dīvaini, ka tik viegli var pacelties augšup pie tiem. Uz kurieni dodas mākoņi, kur tie paliek vakarā? It kā izgaist — bet vai var tā pazust ne aiz šā, ne tā?

Hordubals atspiežas uz elkoņa.

Gribēju apjautāties tev, Miša, vai nezini kādu ieēdināmo zāli.

Ko?

—• Pieburamo zaļi, kas pamodina mīlestību. Lai kada skuķe tevī iemīlētos.

A, — norūc Miša, —- tādas man nevajag.

—• Tev ne, bet citam varbūt vajag.

Kur tāda der? — Miša sirdās. Itin nekam.

—« Bet vai tu zini tādu zāli?

Nezinu. Miša nospļaujas. — Neesmu čigāniete.

Bet ārstēt tu taču proti, Miša, vai ne?

Miša neatbild, tikai blisina acis.

—« Bet vai tu zini, kādā nāvē mirsi? — viņš pēkšņi jautā.

Hordubals pieceļas sēdus, sirds stipri sit.

Vai tu domā, ka drīz, tēvoci Miša?

Miša domīgi mirkšķina acis.

Dievs vien to zina. Vai tad cilvēkam ilga dzīvošana?

Cik tev gadu, Miša?

Ko?

Cik tev gadu?

A, to es nezinu. Kam man tas jāzina?

Jā, kam tas jāzina, Jurajs nopūšas; kam, piemēram, jāzina, par ko domā Polana? Tur lejā cilvēks mokās ar to, bet šeit — nu, domā, ko gribi, sirsniņ; ja būtu laimīga, tad nedomātu. Brīnums gan, cik viss no šejienes talu, tik tālu, ka sirds sažņaudzas. Cilvēks ir viens pats — it kā noskatās uz sevi no liela augstuma un redz, kā skraida pa pagalmu, kā noskaišas, kā pārdomā, bet pats ir tāda mazītiņa pārbiedēta skudriņa, kura nezina, kur dēties.

Liels miers pārņem Juraju, tik liels, ka sirdij sāp. Re nu, tāds milzenis vīrietis, bet nopūšas, nopūšas zem labklājības sloga. Ak, kā negribas celties un nest visu uz ieleju; kas par negribēšanu — spēka nav. Klusu, klusu gulēt, lai viss nogulstas un izlīdzinās; gulēt tā dienām un nedēļām un gaidīt, kamēr viss pats no sevis sadzīst; lai griežas debesu velve, lai vērsis noliec galvu un sprauslo tev tieši sejā, lai murkšķis gudro, vai tas ir akmensl Akmens, protams, hop — uz tā, attupjas uz pakaļkājām un ieklausās. Hordubals guļ, izpletis rokas: nav ne Hordubala, ne Polanas, tikai debesis, zeme, vējš un ganāmpulku zvaniņu šķindoņa. Mākoņi izgaist kā elpa uz stikla, nekas nepaliek pāri. Vērsēns varbūt domā, ka viņam daudz darāmā, bet ganās vien, zvaniņu skandinādams. Kāpēc jāzina? Skaties. Arī dievs skatās. Kāda viņam liela acs, mierīga kā govij! Vējš šalc, un šķiet, ka pats laiks plūst un dun; no kurienes tāds milzums rodas? Bet kāpēc jāzina?

Drīz būs vakars, un Jurajs atgriežas ielejā, iet pa ganībām un ieiet mežā, iet viegli un platiem soļiem, pasaules slogs nomierinājies, nekas viņu vairs netraucē. Labi, Polana, labi, nerēgošos tev vairs acīs, pagalms diviem ir par šauru. Gan jau kādam gadīsies darbs, un, ja ne, sēdēšu te kalnā un gaidīšu, gaidīšu līdz vakaram. Kāpēc gan ne — vai tad cilvēkam ilga dzīvošana? Nu, saki, dieva dēļ, kāpēc lai divas skudras traucē viena otru, ja vietas netrūkst, pat saprast nevar, kur tik daudz vietas gadās, bet es — es arī iztālīm varu skatīties uz savu māju. Paldies dievam, ka ir tik daudz augstieņu, no kurām var skatīties lejup. Var pašam Radītājam apmesties zem bārdas un vērties lejā pats uz sevi. Tur, kur klejo mākoņi un izgaist kā elpa.

Jau dzirdami ganāmpulku zvaniņi, bet Hordubals vēl sēž ar ogu saišķīti rokā uz ežas, apaugušas ar mārsilu, un skatās lejup uz jauno, sarkano jumtu. Pagalmu var redzēt kā uz delnas; atvest te Hafiju un parādīt viņai: paskat, Hafij, — vai nav kā rotaļlieta? Pagalmā iznāk maziņa gaiša figūriņa un stāv, stāv. Ahā, no staļļa iznāk tumša figūriņa, pieiet un nostājas blakus. Abas nekustīgas kā lelles. Skudras kustinātu taustekļus un skraidātu šurpu — turpu, bet cilvēki ir brīnumaini: stāv blakus — un vairāk nekā. Kāpēc jāzina, domā Hordubals, tikai dīvaini, ka tik ilgi, tik nekustīgi viņi stāv, pat bailes sametas, ka viņi nemaz nekustas. Bet kur palika tas miers, Juraj, ko tu nesi lejā no kalniem? Kur tas slogs, kas tevi māca? Tu daudz ko tur paņēmi, un tanī ir daudz skumju, rokas tu izplēti un tagad nes savu krustu. Un tie divi tur joprojām stāv — ak Jēziņ, kaut jel izkustējušies no vietas! Gaišā figūra beidzot atraujas un nozūd; tumšā stāv, nekustas; paldies dievam, nozūd arī tā.

Hordubals atgriežas ar ogu pušķīti; nekā cita nav, tikai šis pušķītis, bet to pašu aizmirst pagalmā. Visi četri sēž pie vakariņu galda; Hordubals gribētu teikt: «Es redzēju stirnu, Hafij,» — bet nesaka, vārdi iestrēgst rīklē kā lieli kumosi. Polana neēd, bāla, kā no kaula izgriezta, Stepans sadrūmis sēž pie šķīvja, lūpas raustās, pirksti drupina maizi, pēkšņi viņš nomet nazi un izskrien ārā it kā aizrijies.

— Kas tēvocim Stepanam vainas? — Hafija izdveš.

Polana ne vārda, novāc traukus no galda, seja kļuvusi zila, zobi klab.

Hordubals aiziet pie gotiņām, Lauķe pagriež galvu uz viņa pusi, ķēdei nožvankstot: kas ir, saimniek, kāpēc tik smagi elpo? Eh, Lauķīt, kāpēc jāzina, kāpēc jāzina, — bet tas ir smagi, smagāk par ķēdi. Tur kalnos mēs skandinātu zvaniņus, tu un es, tur daudz vietas, un dievam tās pietiek, bet cilvēkiem vietas trūkst — divi trīs cilvēki, Lauķīt, un tāda šaurība! Vai nedzirdi, kā žvankst viņu ķēdes?

XI

Piedzērās tonakt Manja, piedzērās kā lops — ne jau Krivē, bet Tolčemešā pie ebreja, sakāvās ar puišiem un, kas zina, varbūt ij nazi laida darbā; no rīta pārnāca uztūcis un piekauts un tagad izguļ reibumu stallī. Vajadzētu padzirdināt zirgus, domā Jurajs, bet neiešu jaukties tavās darīšanās. Ar zirgiem nedrīkst runāt; labi, tad rūpējies pats par tieml Bet Polana staigā ka ēna, negribas uz viņu ij skatīties. Jā, traki gan, Hordubals rauc pieri; bet ko lai dara?

Un karsts, karsts kā pirms negaisa, mušas nikni kož, oh, kāda nejauka dienai Jurajs klaiņo pa dārzu aiz rijas, bet arī tur nav labi. Ko lai dara? Nātru, cik nevajag, un lausku bez sava gala, viena vienīga netīrība… Polana ir kā ēna; laikam noslēpusies klētī vai… Dievs ar tevi, bet zini, ka cilvēkam ir smagi. Hordubals noraizējies kasa mitro pakausi. Jā, negaiss būs, Stepanam vajadzēja savākt sienu zem jumta …

Hordubals pārkāpj pār žogu un apiet ciemu no mugurpuses, paveras uz debesīm, kā tur izskatās. Ciems aizmugurē ir kā galds, kad uz to lūkojas no apakšas, netēsti baļķi un guļbūves; liekas, neviens tevi neredz, it kā tu spēlētu paslēpes ar visu pasauli; visapkārt žogi un dadži, kāpuru apgrauzti kāposti, kaut kāda atkritumu kaudze, driģenes, velnāboli un čigāni, čigānu būdas aiz ciema … Jurajs apstājas un svārstās: nudien, kur es esmu ieklīdisl Polana viena pati, Stepans nemaņā stallī… Hor- dubalam sirds sāk skaļi dauzīties. Velns parāvis to čigānieti! sēž uz zemes veca, resna ragana, ieskā čigānam galvu.

Ko tad pans vēlētos? — čigāniete ķērc.

Cigāniet, čigāniet, — Jurajs stostās, — vai vari izvārīt pieburamo dzērienu?

Kā nu ne, — čigāniete atviež zobus, — bet ko tu man dosi?

Dolāru, amerikāņu dolāru, — Hordubals gārdz, — divus dolārus …

Ej tu, mirla, — čigāniete uzbrēc, — par diviem dolāriem, saproties, ij suni neaplecināsi, saproties, ij govi nenobursi…

Desmit dolāru, — Hordubals uztraucies čukst, -— desmit, čigāniet!

Čigāniete uzreiz norimstas.

-— Dod šurp, — viņa saka un izstiepj netīro plaukstu.

Jurajam dreb pirksti, kad viņš drudžaini taustās kabatā.

Vāri stipru dziru, čigāniet, ne uz vienu nakti, ne uz mēnesi, ne gadu… Lai sirds kļūst mīksta, lai atraisās mēle, lai viņa priecājas, kad ierauga mani…

Hei, •— čigāniete murmina. — Ilko, sakur uguni!

Viņa kravājas pa maišeli ar grumbainām rokām kā

putna nagiem. Ak, kāds kauns! Debesis aizsedz mākoņi, būs negaiss. Vāri, čigāniet, vāri gudri… Eh, Polana, redzi, kur esi mani novedusi!

Čigāniete purpina un met no maišeļa visādas šķipsnas katliņā; dzira nelabi ož, un ko tā čigāniete murkš, purinādama galvu un burdamās ar rokām, no tā Jurajam sametas baismīgi, gribas kaut zemē ielīst. Tas ir tevis dēļ, Polana, tikai tevis dēļ… Ak, kāds grēks!

Jurajs skrien uz mājām, nes dziru un skrien, būs negaiss. Govis steidz rikšiem ar labības vezumiem, bērni traucas uz mājām., putekļi ceļas gaisā. Hordubals aizelsies atver vārtiņus, viņam jāatbalstās pret žogu, sirds smagi dauzās. Tevis dēļ, Polana! No staļļa pēkšņi izskrien trīsgadīgais ērzelis, apstājas, iezviedzas un metas uz vārtiem.

O-ho-ho! — Jurajs kliedz un vēcinās ar rokām. No mājas izskrien Polana.

Zirgs izslējās pakaļkājās, griežas riņķī, šaudās pa pagalmu, te krūtis augstu, te krusti, ar pakaviem sper zemi gaisā.

Nezin kur gadījusies Hafija skrien pāri pagalmam pie mammas, bailēs iespiedzas un pakrīt. Polana iekliedzas, Hordubals ierēcas. Oh, kājas kā no koka, soli paspert nevar… Bet no staļļa izšaujas Manja, baltās piedurknes plivinās, zirgs izslējās pakaļkājās, bet puisis ieķeras krēpēs; zirgs raujas, bet nekā, Manju nenometīs, viņš karājas krēpēs kā meža kaķis. Zirgs lec atpakaļ, purina galvu, met augšup pakaļkājas; bum — Manja nomests, bet turas krēpēs, nokritis uz ceļiem un rauj zirgu atpakaļ. Nu Hordubalam kājas kā atraisītas, un viņš skrien pie Hafijas. Zirgs velk Manju pa pagalmu, bet nu jau Stepans uz kājām un rauj, rauj ērzeli aiz krēpēm. Hordubals piespiež meiteni pie krūtīm, grib nest pie mātes, bet apstājas, tā viņu aizrauj skats: cilvēks un dzīvnieks. Polana piespiedusi rokas pie krūtīm. Manja spalgi iesmejas, nozviedzas tāpat kā zirgs un rikšiem, lēcieniem ved spraus- lojošo ērzeli stallī.

Se, ņem bērnu, — Hordubals saka, bet Polana ne* dzird. — Polana, dzi, Polanai

Pirmo reizi viņš uzliek tai roku uz pleca.

Polana, te ir Hafijal

Polana paskatās. Ak, kad tev bija tādas acis, kad tu ta elpoji ar pusviru lūpām? Cik tu skaista… un tad viss nodziest.

Nekas viņai nav noticis, — viņa nomurmina un ienes elsojošo bērnu iekšā.

No staļļa iznāk Stepans, slauka ar piedurkni asiņojošo degunu, izspļauj asiņainas siekalas.

Viss ir kārtībā, — viņš saka.

Nāc, — Hordubals murkš, — nāc, Stepan, es tev uzliešu ūdeni uz galvasl

Stepans spurc aiz priekiem zem ūdens strūklas un jautri, līksmi šļakstinās.

Nu, labs joks, ko? — viņš žirgti runā. — Ērzelītim vīra gadi, saimniek, tāpēc sāka trakot. — Manja rāda zobus slapjš un izspūris. — Eh, tas tik būs ērzelis!

Jurajs gribētu teikt Stepanam: «Brašs puisis, re, kā novaldīji zirgu,» — bet vīriešu starpā tādus vārdus nelieto. «Būs negaiss,» viņš nomurmina un iet uz rijas pusi. Dienvidos debesis melnas; nav labi, ja negaiss nāk no līdzenuma. Ērzelītim vīra gadi, bet tev pat kājas neklausa, bērnu nevari laikā pacelt. Vecums klāt, Polana, vai kas cits… Dīvaini gan, kāpēc kājas kļuva tik stīvas, it kā tās būtu kāds apbūris.

Ak kungs, kur melnas debesis! un pērkons arī grand … Čigāniete iedeva burvju dziru, bet, re, ērzelim uznāca trakums; es neieķēros viņam krēpēs, tikai stāvēju kā sasalis. Es ne, bet Stepans ieķērās. Kāpēc ne, ja viņš ir jauns? Ak, Polana, Polana, kāpēc tu tā skatījies viņā, kāpēc tā pietvīki?

Jā, nu ir klāt, nu ir klāt negaiss — plosās kā pārbiedēts zirgs, dzirksteles šķīst zem pakaviem, un rēc. Tu neieķēries zirgam krēpēs, kājas neklausīja, sāka grīļoties. Neieķersies, neiekliegsies; tikai Stepans. Fui, cik riebīga ir čigānietes dzira; ērzelēns sāka trakot tāpat. Bet tu domā: tā ir Polanai. Kāpēc tad tu neklupi zirgam klāt? Polana būtu skatījusies, rokas piespiedusi pie krūtīm, un acis viņai mirdzētu kā nekad.

Jurajs mirkšķina acis un nejūt siltos pilienus uz kakla. Debesis pāršķeļas, rīboņa, grandoņa. Hordubals steigā pārmet krustu, kājas kļūst trauksmīgas. Nē, vēl ne, vēl jāizlej nātrēs čigānietes dzira. Un tad rikšiem zem nojumes noskatīties, kā ārdās negaiss.

XII

Kur citur lai paliktu Hordubals? aizgājis aiz rijas un prāto. Piemēram, viņš domā: nu, pieņemsim, ka esmu vecs, bet sakiet, lūdzami, — kā tas sācies? Cilvēks dzīvo, neko nezinādams, šodien tāds pats kā vakar un pēkšņi — vecs. It kā būtu noskauduši. Vairs nespēj ieķerties krēpēs satrakotam zirgam vai izkauties krogā; paņem uz rokām bērnu, nevis ķer zirgu. Agrāk droši vien būtu ķēris zirgu. Bet kādreiz kāvos arī krogā, vareni kāvos, pat ar Geriču, pavaicā vien Vasilim, Polana. Un pēkšņi — vecs. Polana nav veca.

Nu, kaut arī vecs. Arī bērns kādam jāpaņem rokās. Eh, Polana, es tev varētu gan parādīt, kāds, piemēram, esmu saimnieks. Tu varētu dzīvot kā kundzene, pieņemt meičas darbā un tikai izrīkot: «Ei, Marika, paber vistām graudus, kusties; Akseņa, padzirdini govis!» Tiesa, trīs tūkstošus dolāru man nozaga, bet man vēl ir septiņi simti, ar tiem kaut ko var iesākt. Ak, sirsniņ, velti es neesmu bijis Amerikā; jauns vai vecs, es tomēr zinu, kas notiek plašā pasaulē. Stāsta, ka nav izdevīgi turēt govis un šo un to. Nē, galvenais — vajag prast pārdot. Amerikā, teiksim, zemnieks negaida, kamēr atbrauks miesnieks, viņš pats brauc uz pilsētu un noslēdz līgumu: tik un tik lopu gadā, tik un tik veseļu piena dienā, all right. Tā to dara. Kāpēc tad, saki, lūdzama, arī šeit nevarētu rīkoties tāpat? Nopirkt ratus un zirdziņu — pārdod savus zirgus, Polana, es gribu zirdziņu, ar kuru drīkst runāt, — un braukt uz pilsētu. Nu jā, amerikānis — visu zina, velti nav braukājis pa pasauli, ved mājās pilnu zuteni naudas. Ieradīsies arī kaimiņi. «Vai nevari, Juraj, pārdot pilsētā pāri zosu?» — «Kāpēc nevarētu, tikai es neiešu ar zosu pāri padusē un nepiedāvāšu; piecdesmit vai simt zosu nedēļā, sataisīt krātiņus un aiziet ar zosīm uz pilsētu.» Tā, mīļie kaimiņi, notiek bizness. Vai, teiksim, malku apkurei — piecdesmit vezumu malkas. Kartupeļi — ar vagoniem. Re, kāds ir Hordubals, kādas gudrības samācījies Amerikā! Arī tu, Polana, tad teiksi, ka Jurajs ir gudrs, neviens no jaunajiem netiks viņam līdzi; ei, Marika, Akseņa, novelciet saimniekam zābakus, viņš pārbraucis no tirgus! Un ko tu darīji visu dienu, sirsniņ? Saimniecību pieskatīju, ar strādniekiem bāros un vēl — nu, vēl gaidīju tevi, Juraj.

Hordubals sēž uz kāda celma un mirkšķina acis. Pamēģināt, vai? Cilvēks ir jauns, kamēr kaut ko dara. Un, ja ne to, tad citu. Piemēram, nopirkt klinti.zem Menčula — akmens kā marmors — un vest to uz pilsētu; vai līdzenumā ir tāds akmens? Tikai dubļi un putekļi, pat debesis noputējušas. Bet akmeņus lauzīšu pats — vai mazumu esmu lauzis Amerikā? Pat ar dinamītu, brālīši, protu strādāt. Izkaļ caurumu, ieliek patronu — prom visi, kustieties, — un blaikš! Nu, Polana, vai tas nav vīrieša darbs, ko? Kas pret to ir ērzelēna ķeršana? Stāvēšu ar sarkanu karodziņu rokā — uzmanību, spridzinu! Vareni dārdināšu, bet tas svešais — lai ķer zirgus laukā!

Un ja nu vēl kas gadās? Kas jums ir līdzenumā? Nekas, tikai līdzenums. Bet Skābajā strautā ir dzelzs, ūdens pilnīgi brūns. Zem Tatarukas ir kāds spīdīgs akmens kā sveķi. Sievas stāsta, kalnos esot apraktas mantas. Pastaigāt pa kalniem — aiz Durnajas, aiz Melnās smailes, aiz Tatinas un Tupas —, kas zina, ko visu tur var uziet! Mūsu laikos, brālīt, meklē mantu arī zemē iekšā. Mājās — ne vārdiņa. Rīt, Polana, es braucu uz Prāgu aprunāties ar kungiem — un pietiek. Un tad ierodas kungi un taisnā ceļā pie Hordubala. Labdien; vai pans Hordubals mājās? Jūs, pan Hordubal, esat uzgājis tādu bagātību, atklājis tādu minerālu, kuru mēs jau piecdesmit gadus meklējam. Un kāpēc gan ne? Vieni vienīgi akmeņi — bet vai tu zini, kas ir tai akmenī? Ja nezini, tad nerunā.

Hordubals mazliet sakaunējās. Protams, tās visas ir muļķības, bet akmens zem Menčula — tas muļķība nav. Tikai vēršu vajag — pāri vai divus pārus vēršu —, labāk tie sirmie — Podolijas, ragi kā izplestas rokas; o, kas par lopiņiem! Un ar akmeņu kravu braukt līdz līdzenumam — iet blakus vēršiem un saukt: ei, kusties, heisā! Un tu ar saviem zirgiem — nost no ceļa! Kam pieder tie vērši? Hordubalam, nevienam visā apvidū nav tādu vēršu.

Hordubals izņem no azotes maku un pārskaita naudu. Septiņi simti dolāru, tas ir vairāk par divdesmit tūkstošiem mūsu naudā: solīda summiņa, Polana! Ar to var sākt jaunu dzīvi. Pati redzēsi, kas Jurajs par vīru. Arī prāts ir spēks. Dārgi maksā zirgs, kas tur galvu augsti, bet paskaties uz vērsi: groza galvu, nes uz pleciem jūgu un veic daudz lielāku darbu.

Jurajs, šūpodams galvu, lēni ieiet pagalmā. Polana tur loba zirņus, viņa savelk uzacis, nopurina no klēpja tukšas pākstis un ieiet mājā.

XIII

Hordubals sēž krogā un priecājas. Paldies dievam, šodien te daudz ļaužu: te ir Mihalčuks un Varvarins, Mi- hailo Podereičuks, Herpaks, kuru iesaukuši par Ērzeli, Mihals Fedelešs un Gezja Fedelešs, Fedjuks, Hrics, Alekša, Hrihorijs un mežsargs Dodja, visi kaimiņi, runā par meža cūkām, kuras posta tīrumus. Hrihorijam pieder klints zem Menčula, labi būtu ar viņu aprunāties, sākt tā iztālīm un piesardzīgi, piemēram, gribu izbruģēt ceļu līdz tīrumam ar akmeņiem… Eh, Jurajs noskumst, tīruma man vairs nav. Tas pieder Pjosam, re, kur viņš sēž sabozies. Man nav tīruma; kas man gar viņu cūkām? Lai trenkā tās paši, ko nu es — es jau nepiederu pie viņiem, Hordubals rauc pieri; jums savas raizes, man savas.

Vīri tikmēr runā par to, kā sākt medības un no kurienes. Hordubals lēni dzer un domā par savām raizēm. Polana savilka uzacis un iegāja istabā. Labi, Polana, kādreiz tev arī iegribēsies aprunāties, sak, tā un tā, Juraj, bet es savilkšu uzacis un aiziešu uz krogu. Tad redzēsi, kā tas tev patiks. Vai man netīrs mūlis, vai acis pūžņo, vai greiza mute kā ubagam Laslo? Jā, vecs esmu kļuvis, ogles mani aprijušas, tikai cīpslas palikušas, nekas vairāk, tikai mugurkauls; kā es četrrāpus ložņāju pa šahtu — uz rokām, uz ceļgaliem; ja tu zinātu, no kādām spraugām vajadzēja dabūt ārā ogles! Vēl tagad spļauju melnus putekļus, Polana. Nav daudz manī tā, kas tev patīk, bet strādāt es protu, gan redzēsi, sirsniņ …

Ei, amerikāni, — ņirdz Gejza Fedelešs, — ko tu nemaz nerādies? Vai atnāci pamielot saviešus?

Hordubals māj ar galvu.

Atnācu, atnācu, bet mielošu pa amerikāņu modei. Krodziniek, pasniedz Gejzam krūzi ūdens! Un,' ja ar to nepietiek, tad veselu spaini, Gejza, varēsi pie reizes arī purnu nomazgāt.

Kāda tev daļa gar manu purnu? — Gejza smejas.

Pietiek, ja tas patīk manai sievai.

Jurajs saīgst: kas man gar tavu sievu! Mielo nu tādus! Bet es būtu jūs mielojis, dieva vārds, kaimiņi, ar prieku iedzertu kopā ar jums, apkamptu jūs ap pleciem un dziedātu, dziedātu, acis aizvēris. Bet dolāri man domāti kam citam; man tāda laba doma, kaimiņi, amerikāniska. Pagaidiet vien, līdz sākšu lauzt akmeņus! Ehē, Hordubals laikam jucis; vai maz mums te akmeņu? Bet paies kāds laiciņš — re nu, amerikānis, pat no akmeņiem prot slaukt krējumu.

Mihals Fedelešs sāk dziedāt, pārējie velk līdzi; ak, labi gan cilvēkam sēdēt kopā ar draugiem! Sen neesmu dzirdējis dziedam, ak, cik sen! Jurajs piever acis un pusbalsī dzied līdzi — taidā, taidā, taidā… un pēkšņi, velns zina kā tāds gaiļa prāts uznācis, viņš dzied pilnā balsī, šūpodamies dziesmas taktī.

Ei tu, — Gejza Fedelešs uzsauc. — Kas nedzer kopā ar mums, lai nedzied! Dziedi savās mājās, Hordubal!

Vai atsūti Štepanu, — piebalso Jura Fedjuks.

Stāsta, viņš dziedot labāk par tevi.

Hordubals pieceļas — milzīgi garš, pakausis vai līdz griestiem.

Dziedi vien, Gejza, — viņš miermīlīgi saka. — Es jau grasījos iet uz mājām.

Kas tev mājās darāms, — ņirdz Mihals Fedelešs.

Tev jau tur kalps.

Liels bagātnieks, — izmet Gejza. — Pieņēmis sievai kalpu.

Hordubals aši apsviežas.

Gejza, — viņš izspiež caur zobiem, — par ko tu runā?

Gejza izsmejoši šūpojas uz papēžiem.

•— Par ko? Mums tikai viens tāds saimnieks ir.

Vīri uzceļas no soliem.

Liec viņam mieru, Gejza, — Varvarins cenšas pierunāt. Kāds saņem Juraju aiz pleciem un pa draugam velk viņu ārā.

Jurajs izraujas un pienāk cieši klāt Fedelešam.

Par ko tu runāji? — viņš aizsmacis izdveš.

Mums tikai viens tāds stulbenis ir, — Gejza skaidrā balsī nosaka un tad kā ar pātagas cirtienu: — Bet tādu palaistuvju kā Polana pietiek.

Nāc ārā! — rēc Hordubals un laužas caur drūzmu ārā no kroga. Gejza seko, kabatā attaisīdams nazi. Uzmanies, Hordubal, uzmani muguru! Bet Hordubals tikai laužas uz durvīm, un Gejza seko, sažņaudzis nazi dūrē tā, ka plauksta nosvīdusi.

Visi izdrāžas ārā no kroga. Jurajs pagriežas pret Fede- lešu.

Tu, — viņš gārdz. — Panāc šurp!

Gejza smagi elpo un, turēdams nazi aiz muguras, gatavojas lēcienam, bet Hordubals ar garām rokām kā ilksīm satver viņu, "piespiež viņam rokas pie sāniem, paceļ gaisā, apsviež un nomet zemē. Gejza nokrīt tupus un niknumā elš. Hordubals atkal ceļ viņu gaisā un met zemē, it kā gribētu ar viņu dauzīt akmeņus šķembās; pēkšņi Gejzam saļogās ceļgali, viņš noveļas atmuguriski, izpletis rokas, un — blaikš! — atsitas ar galvu pret kādu mučeli, un paliek guļam kā lupatu kaudzīte.

Hordubals smagi elpo un blisina asinīm pieplūdušās acis.

Es jau nezināju, ka tur ir muca, — viņš kā taisnodamies murmina.

Tad viņš dabū triecienu pa galvu un vēl, un vēl. Divi, trīs, četri klusēdami velē Hordubalam pa galvu, ka dun vien. — Mierā, — rēc Hordubals, plātīdamies tumsā ar rokām, sit kādam pa degunu, pakrīt un veltīgi cenšas piecelties.

Kaujas! — kāds brēc; Hordubals izslienas un pakrīt atkal, sitieni birst no visām pusēm, viņš vaid un vēlreiz mēģina izslieties …

Kas te notiek? — atskan aša, aizelsusies balss, pātaga plīkšķ pa elsojošo kamolu. Pa galvu viņiem! Kāds nešpetni ierēcas. Piesargies no naža! Vasils Geričs smagi atvelk elpu un vēcina pātagu pār Hordubala stāvu. Jurajs pūlas tikt uz kājām. — Visi prom no šejienes! — ārdās stārasts un plīkšķina pātagu. Eh, nebijis tu stārasts, būtu dabūjis pats arī, bet Vasils Geričs ir izslavēts kauslis. Nu jau sievas arī iedrīkstas parādīties uz ielas, salikušas rokas uz krūtīm un skatās uz kroga pusi.

Jurajs Hordubals atkal mēģina izslieties, viņa galva Vasila klēpī, kāds mazgā viņam seju, tas ir Pjosa,

Tas nebija godīgs faits [26] , vasil, — amerikānis murd, — no mugurpuses — un divi pret vienu…

Eh, Juraj, seši viņi bija, mīlīt, un visi ar žogam atrautām latām; tev galva no ozola, ja nav pārplīsusi.

-— Kā Gejzam? — raizējas piekautais.

Gejza savu devu saņēmis, viņu aiznesa, — stārasts atbild.

Jurajs apmierināts nopūšas.

Nu tu nepalaidīsi vairs mēli, draņķis tāds, — viņš murmina un mēģina piecelties; paldies dievam, tas izdodas, viņš stāv un spiež rokas pie galvas. — Ko viņi man tā uzbruka? — viņš brīnās. — Iesim vēl iedzert, VasilI Neļāva man dziedāt, sasodītie!

Ej uz mājām, Juraj, — pierunā stārasts. — Es tevi pavadīšu, varbūt tev kaut kur uzglūn.

Briesmīgi man bail no viņiem! — lielās Hordubals un grīļodamies steberē "uz mājām. Nē, es neesmu piedzēries, Polana, mani tikai piekāva krogā. Kāpēc piekāva? Tāpat vien, sirsniņ, joku pēc, mēs mērījāmies spēkiem ar Gejzu Fedelešu. — Zini, Vasil, — Jurajs, mundrāks kļuvis, stāsta, — man Amerikā arī bija faits, man bruka virsū ar veseri kāds maineris, vācietis, vai, bet tie pārējie atņēma viņam veseri un nostādīja mūs lokā, cīnieties nu, bet ar plikām rokām. Eh, Vasil, es dabūju gan pa mūli, bet vācieti noliku garšļaukus. Un neviens iekšā nejaucās.

Tu, Juraj, — stārasts nopietni saka, — neej vairs uz krogu, citādi atkal būs kautiņš.

Bet kāpēc? — Hordubals brīnās. — Es taču viņiem neko nedaru.

Nu jā, — stārasts vilcinās, — ar kādu taču jāizkau- jas ir. Ej gulēt, Juraj, un rīt atlaid to savu algādzi!

Hordubals saīgst.

Ko tu mels, Gerič? Tu arī bāzies manās darīšanās?

Kāpēc jātur mājās svešs cilvēks? — neatlaižas Vasils. — Ej, ej gulēt! Eh, Juraj, Polanas dēļ kauties nav vērts!

Hordubals paliek stāvam kā stabs un mirkšķina acis.

Tad tu tāpat… tikpat bezgodīgs kā viņi, — viņš beidzot izrunā. — Tu nepazīsti Polanu. Tikai es viņu pazīstu, bet tu … tu neuzdrīksties…

Vasils nopietni uzliek viņam roku uz pleca.

Juraj, astoņus gadus viņa mums acu priekša.,.

Hordubals nikni nomet viņa roku.

Ej, ej, citādi,.. Gerič, kamēr esmu dzīvs, tik tiešām kā dievs debesīs, es tevi vairs nepazīstu, kaut tu biji mans labākais draugs.

Un neatskatīdamies Hordubals steberē uz mājām. Geričs tikai nospurcas un tumsā ilgi klusiņām lādas.

XIV

No rīta Stepans jūdz zirgus ratos, brauks uz līdzenumu. Hordubals iznāk no kūts — ērmīgu izskatu, uztūcis, acis asinīm pieplūdušas.

Braukšu tev līdzi, Stepan, — viņš strupi saka.

Nū! — Rati ripo pa ciemu, bet Jurajs neskatās ne uz cilvēkiem, ne zirgiem. Viņi izbrauc gabaliņu no ciema, Jurajs pavēl:

Apturi, kāp ārā, man tev kas sakāms.

Stepans pārdroši, izaicinoši veras saimnieka sadauzītajā sejā. Kas tad nu būs?

Paklau, Manja, — Hordubals vilcinādamies iesāk, — ir paklīdušas tādas negodīgas valodas — par Polanu un par tevi. Es zinu, ka tās ir tenkas… bet vajag tās izbeigt. Saproti?

Stepans parausta plecus.

Nesaprotu.

Tev jāiet projām no mums, Stepan! Tas ir.., Pola- nas dēļ. Cilvēkiem jāaizbāž mutes. Tā tam jābūt — saproti?

Stepans izaicinoši skatās saimniekā, tas novērš skatienu.

Saprotu.

Jurajs atmet ar roku.

Tā, nu tad brauc!

Manja stāv, savilcis dūres, liekas, gatavs kauties.

Dari, kas tev darāms, Stepan, — Hordubals norūc.

Labi, — Stepans izgrūž caur zobiem, ielec ratos, atvēzējas ar pātagu un — pliukš! — zirgiem pa galvām.

Zirgi pasitas sānis, salecas un aizauļo trakos aulekšos, rati svaidās un dārd, it kā grasītos saplīst tūkstoš gabalos.

Hordubals stāv uz ceļa, rīdams putekļus, tad lēni apgriežas un ar nokārtu galvu dodas uz mājām. Eh, Juraj, tā iet veči!

XV

Nedēļas laikā Hordubals tā novājējis, ka liekas — kauli viņarn grab. Un kā nu ne: sakiet, lūdzami, vai tas ir nieks — apkopt māju, sivēnus pabarot, zirgus nosukāt, izdzīt govis ganībās, iztīrīt kūti un bērnu aizlaist uz skolu, tad ar zirgiem uz līdzenumu, jo laiks vākt nost kukurūzu. Pusdienā atgriezties, izvārīt ēdienu Hafijai, padzirdināt zirgus, pabērt graudus vistām un atkal uz līdzenumu, atkal darbs. Pievakarē ātri uz mājām — izvārīt vakariņas, parūpēties par lopiem un ar neveikliem pirkstiem sašūt Hafijai bruncīšus; nu jā, bērns rotaļājies, cik tur vajag, lai saplēstu drēbītes. Grūti visur paspēt, grūti visu atcerēties; vakarā viņš iekrīt salmos kā koka gabals, bet nevar iemigt aiz raizēm, vai nav kaut ko piemirsis. Ak dievs, skaidrs, ka piemirsis: pelargonijas uz palodzes nav aplietas; krek- šķēdams ceļas Hordubals augšā un iet aplaistīt puķes.

' Bet Polana — it kā viņas nemaz nebūtu; ieslēgusies klētī un dusmojas. Ko lai dara, Hordubals mulsi domā; saimniece pikta, ka neesmu ar viņu apspriedies: ko teiksi, Polana, es gribu atlaist algādzi. Eh, sieva, saproti taču pati, vai es varēju teikt: tā un tā par tevi melš, Polana. Kāpēc tas jāstāsta; nu, atlaidu algādzi, sirdies, cik gribi, ar rungu tevi pie darba nedzīšu. Ak vai, kā trūkst Polanas roku, tikai nedēļa pagājusi, bet viss jau tā aizaudzis; kas to būtu domājis, cik daudz paveic tāda sieviete, vīrietis ne pusi neizdarīs. Nekas, gan pati redzēs, pāries dusmas, un sāks smieties; ir gan nelga tāds Jurajs, nemāk ne māju apkopt, ne ēst izvārīt; ko var gribēt no vīrieša cilvēka!

Vienreiz viņš Polanu tomēr pamanīja, bija atgriezies pēc kaut kā, un viņa stāv durvīs. Kā ēna. Loki zem acīm un pierē stāvas grumbas. Hordubals aizvērsās, es neko, sirsniņ, es tevi neesmu redzējis. Viņa nozuda kā ēna. Nakti, kad Hordubals liekas gulēt salmos, viņš dzird, ka klusām atveras kādas durvis. Tā ir Polana. Iznāk pagalmā un stāv, stāv… Bet Jurajs, palicis rokas zem galvas, veras tumsā ar pamirušu sirdi.

Govis, zirgi, Hafija, vistas, sivēni, kukurūza, puķes — ak kungs, darbu bez gala, bet visgrūtāk ir saglabāt vajadzīgo ārējo priekšstatu. Lai ļaužu mēles nevarētu melst, ka Hordubaliem iet šā tā. Hordubalam ir precēta māsa, tā varētu palīdzēt, kaut vai ēst izvārīt, bet nē, padevīgi pateicos, nevajag. Kaimiņiene māj ar galvu aiz žoga — sūtiet Hafiju pie manis, Hordubal, parūpēšos par viņu. Paldies, kaimiņien, sirsnīgs paldies, bet neraizējieties; Polana mazliet apslimusi un ielikusies gulta, es pats varu pa- saimniekot viņas vietā. Es tev gan jaušu te visu izostīt! Satiku Geričuļ skatās uz mani, it kā gribētu sveicināt. Ej projām, es tevi nepazīstu. Bet Hafija bīstas, skatās, pat acis nemirkšķinot, — jā, viņai trūkst Stepana. Ko lai dara, bērns, bet tādas valodas bija, vai ļaudīm mutes kāds aizbāzīs!

Govis, zirgi, kukurūza, sivēni — tiesa, vēl jāiztīrī cūkkūts un jāielej cūkām ūdens. Un vēl jāiztīrī rene, lai virca var notecēt. Hordubals ķeras pie darba, elsdams aiz cītības; pasaulē nav nekā cita, vienīgi šī cūkkūts;_pag, Polana, tu vēl pabrīnīsies, kad ieraudzīsi — cūkkūts kā istaba. Vēl vajag svaigu ūdeni… Un Hordubals iet ar spaini uz aku.

Pagalmā uz ratu ilkss sēž Manja, šūpo klēpī Hafiju un kaut ko viņai stāsta.

Jurajs noliek spaini zemē, sabāž rokas kabatās un iet taisni pie Stepana.

Manja ar vienu roku atbīda Hafiju, otru iebāž kabatā; sēž, acis šauras kā naža asmens, un tur kaut ko dūrē, pavērstu pret Hordubala vēderu.

Hordubals sāk smīnēt — zinu, puis, kā Amerikā šauj no revolvera. Se tev — viņš izvelk no kabatas aizvērtu nazi un nomet zemē. Manja iebāž roku kabatā un nenovērš acu no saimnieka.

Hordubals atspiežas ar roku pret ratu malu un no augšas noskatās uz Manju. Ko lai es ar tevi iesāku, viņš domā, ak kungs, ko lai ar viņu iesāk?

Arī Hafija nezina, kas notiks, un izbrīnā raugās no tēva uz Stepanu un no Stepana uz tēvu.

Nu, Hafij, — Hordubals murmina, — vai tu priecājies, ka Stepans atnācis pie tevis?

Meitene ne vārda, tikai pievērš skatienu Manjam.

Hordubals neapņēmīgi kasa pakausi.

Ko tu tā sēdi, — viņš lēni saka. — Ej padzirdini zirgus!

XVI

Hordubals iet taisni uz klēti un sit pie durvīm.

Atver, Polana!

Durvis atdarās, un Polana parādās — kā ēna.

Hordubals atsēžas uz lādes, atspiež rokas uz ceļgaliem un skatās uz zemi.

Manja atnācis, — viņš saka.

Polana klusē, tikai ātrāk elpo.

Bija visādas valodas, — Jurajs murmina. — Par tevi… un par algādzi. Tāpēc es viņu atlaidu. — Hordubals sāk sirdīgi sēkt. — Bet atnācis atkal, sātans tāds! Tā nevar palikt, Polana.

Kāpēc? — Polanai strauji izlaužas. — To dumjo valodu dēļ?

Hordubals nopietni paloka galvu.

«— To dumjo valodu dēļ, Polana. Mēs nedzīvojam tuksnesī. Stepans ir vīrietis, lai pats aizstāvas pret ļaužu mēlēm, bet tu.,. Eh, Polana, es taču esmu tavs vīrs — vismaz cilvēku priekšā. Tā tas ir.

Polana klusēdama atbalstās pret stenderi, kājas viņai ļogās.

Liekas, — Hordubals murmina, — liekas, Hafija ir pieradusi pie Stepana. Viņš arī pieķēries bērnam. Un zirgi — viņiem trūkst Manjas. Viņš gan ir stingrs pret tiem, taču kustoņiem viņš patīk. — Jurajs paceļ acis. — Ko tu teiktu, Polana, ja mēs saderinātu Hafiju ar Ste- panu?

Polana nodreb.

Tas taču … nav iespējams, — viņa nobijusies izdveš.

Tiesa, Hafija vēl ir bērns, — Hordubals prāto. — Bet saderināt jau nenozīmē izdot pie vīra. Senos laikos, Polana, bērnus saderināja jau šūpulī.

Bet Stepans… Hafija ir piecpadsmit gadus jaunāka par viņu, — Polana iebilst.

Jurajs paloka galvu.

Tāpat kā tu par mani, sirsniņ. Tā jau gadās. Bet Manja te nevar palikt kā svešinieks. Kā Hafijas līgavainis —1 jā, tas ir kas cits; viņš pieder pie ģimenes, pelna sev sievu.,.

Polana sāk kaut ko aptvert.

Vai tad viņš te paliks? — Viņas balss saspringta kā loks.

—' Paliks. Kāpēc tad nepaliks? Būs kā pie savējiem. Kas par svešinieku? Tas ir mūsu znots. Un ļaudīm mute ciet. Tad redzēs, ka… ka palaiduši negodīgas valodas. Tas ir tevis dēļ, Polana. Un tad,., nu, liekas, viņš mīl Hafiju…

un ar zirgiem māk apieties. Nekāds strādīgais nav, tiesa; bet vai strādīgais tiek pie bagātības?

Polana spraigi domā, savilkusi pieri.

Tu domā, ka Stepans piekritīs?

Piekritīs, sirsniņ. Man ir nauda, nu, viņam arī būs. Ko lai es ar naudu iesāku? Bet Stepans ir alkatīgs, grib pirkt zirgus, pļavas, zemi līdzenumā, cik vien iespe- jams, — acis viņam degs vien. Dzīvos pie mums kā dieva klēpī — kas viņam ko pārdomāti

Polanas seja atkal ir neizdibināma.

Nu, kā tu gribi, Juraj. Tikai es viņam neko neteikšu.

Jurajs pieceļas.

Pats pateikšu. Neraizējies, arī ar advokātu apsprie- dīšos, kas un kā. Būs jātaisa kāda noruna, tā es domāju. Nekas, arī to nokārtošu…

Hordubals vilcinās un domā, ka Polana vēl kaut ko teiks. Bet Polanai pēkšņi uznākusi liela steiga.

Jāvāra vakariņas.

Un Jurajs, kā parasti, aizvelkas aiz rijas.

XVII

Manja ved saimnieku uz Ribariem, lai norunā ar viņa vecākiem. Nū, nūl Zirgiem galvas augšup, prieks paskatīties.

Tātad tev, Stepan, ir viens vecākais brālis, viens jaunākais un precēta māsa, — domīgi runā Hordubals. — Hm, pietiekami daudz. Vai tiesa, ka jums visapkārt ir līdzenums?

Līdzenums gan, — Stepans labprāt atsaucas, un zobi viņam mirdz. — Pie mums galvenokārt audzē bifeļus… un zirgus. Bifeļiem patīk purvs, saimniek.

Purvs, — Jurajs prāto. — Vai to nevar nosusināt? Redzēju, kā to dara Amerikā.

Kāpēc jāsusina? — Stepans smejas. — Zemes papilnam, pan. Un purva būtu žēl, tur aug meldri, ziemu no tiem pin grozus. Meldri mums dēļu vietā. Rati pīti, žogi, kūtis — pīti. Paskat, kur brauc tādi ratil

Jurajam nepatīk līdzenums, tam nav gala, bet ko lai dara.

Tēvs dzīvs, tu teici?

Dzīvs. Brīnīsies gan, ko vedu, — Stepans nosaka lielīgi, puiciski. — Nu, te jau ir Ribari,

Cepure pakausī, pātaga plīkšķ, un kā baronu viņš ved Juraju cauri ciemam uz tēva mājām.

No mājas iznāk pazems, plecīgs pusaudzis.

Klau, Djūla, — Stepans sauc, — noved zirgus ēnā, iedod ēdamo un padzirdinil Seit, saimniek!

Hordubals uzmet acis viensētai: rija sabrukusi, pagalmā staigā sivēnu māte, turpat kasās tītarienes; durvju palodā iedurts varen liels īlens.

Tas ir īlens, pan, īlens grozu pīšanai, — skaidro Stepans. — Pavasari celsim jaunu riju.

Uz sliekšņa stāv vecais Manja ar garām ūsām.

Es jums, tēt, atvedu saimnieku no Krives, — Stepans saka it kā lielīgi. — Grib ar jums aprunāties.

Vecais Manja ved viesi istabā un neuzticīgi gaida, kas nu būs. Hordubals cienīgi atsēžas uz sola gala, lai liktu saprast, ka lieta vēl nav sliedēs, un palūdz:

Nu, pastāsti, Stepan, kas un kā!

Stepans atviež zobus un izliek kā uz delnas to brīnumaino jauno vēsti: šis saimnieks dos Stepanam par sievu savu vienīgo meitu Hafiju, kad tā paaugsies, un tāpēc ieradies aprunāties ar tēti.

Hordubals loka galvu: jā, tā ir.

Vecais Manja kļūst mundrs.

Ei, Djūla, nes šurp degvīnu! Laipni lūdzam, Hordubal; nu, vai ceļš bija labs?

Labs gan.

Paldies dievam. Un kāda jums raža?

Arī laba.

Mājās visi veseli?

Padevīgi pateicamies, veseli.

Kad nu viss izrunāts, kas pieklājas, vecais Manja apvaicājas:

Un jums tikai viena meitiņa, Hordubal?

Jā, tikai viena pati.

Vecais krekšķina un ar acīm aptausta sarunu biedru.

Nesakiet neko, Hordubal, vēl var gadīties dēls. Uzarts lauks nes labus augļus.

Jurajs tikai pakustina roku, it kā gribētu atvēcināties.

—< Piedzims dēls, mantinieks. — Vecais smīn un nenolaiž acu no Hordubala. — Jūs labi izskatāties, Hordubal, saimniekosiet vēl piecdesmit gadu.

Hordubals lēni glāsta pakausi.

Nu, kā dievs dos. Tomēr Hafijai uz mantojumu nevajadzēs gaidīt. Paldies dievam, pūrs viņai jau ir.

Vecajam Manjam iedzirkstas acis.

Kā nu ne, ļaudis jau tā runā. Amerikā nauda mētājas pa zemi, vai ne?

Tik viegli jau nevar tikt pie naudas. — Hordubals nopūšas. — Jūs taču zināt, kā ir ar naudu, Manja. Turi mājās — nozags. Liec bankā — tāpat nozags. Labāk ieguldīt saimniecībā.

Svēta patiesība, — vecais Manja piekrīt.

Es gan domāju, — Hordubals prātīgi turpina, — ka daudz cilvēku jūsu zeme uzturēt nevar. Purvs un ganība». Manuprāt, katram saimniekam vajadzētu desmitiem morgu [27] šādas stepes, lai varētu vilkt dzīvību.

Tiesa gan, — vecais piesardzīgi piekrīt. — Mums saimniecību grūti dalīt. Mūsu vecākais dēls Mihals mantos visu saimniecību un pārējie divi — tikai naudu.

Cik? — Jurajs kā šautin izšauj.

Vecais Manja samulsis mirkšķina acis. Eh tu, neļauj cilvēkam ne apdomāties!

Trīs tūkstoši, — viņš nomurmina, pikti pašķielēdams uz Stepanu.

Hordubals aši aprēķina.

Trīsreiz trīs — deviņi, nu, desmit tūkstoši; tātad tik daudz maksā jūsu saimniecība?

Kā tad tā — trīsreiz trīs? — vecais sirdās. — Manai meitai arī pienākas sava daļa.

Taisnība gan, — Hordubals piekrīt, — tad teiksim — trīspadsmit.

Nē, nē! — Vecais purina galvu. — Vai jūs jokus dzenat, Hordubal?

Kas par jokiem, — Hordubals neatlaižas. — Es gribu zināt, Manja, cik maksā tāda saimniecība līdzenumā.

Vecais Manja apjucis, Stepans bola acis: vai tikai bagātais Hordubals negrib pirkt Manjas saimniecību?

Tādu saimniecību nenopirksiet ij par divdesmit tūkstošiem, — vecais nedroši nosaka.

Ar visu, kas te ir?

Vecais ķiķina.

Jūs esat slīpēts, Hordubal. Mums ir četri pieci zirgi! pagalmā.

Es domāju — bez zirgiem.

Vecais Manja kļūst nopietns,

Kāpēc jūs īsti atbraucāt, Hordubal, — saimniecību pirkt vai saderināt meitu?

Hordubals piesarkst.

Saimniecību pirkt — lai es pirktu saimniecību līdzenumā? Purvu, vai? Meldrus stabulēm? Padevīgi pateicos, Manja, es teikšu skaidri un gaiši. Ja mēs abi sapratīsimies un jūsu Stepans saderināsies ar Hafiju, tad norakstiet savu īpašumu Stepanam. Pēc kāzām izmaksāšu jūsu Mi- halam viņa daļu. Un Djūlam tāpat.

Bet Marijai? — izdveš Stepans.

Aliā, Marijai arī; vairāk neviena jums nav? Un lai Stepans saimnieko Ribarosl

Bet kā tad Mihals? — vecais neizpratnē jautā.

Nu, saņems savu daļu un lai iet ar dieva palīgu. Jauns cilvēks — viņš labāk ņems naudu nekā zemi.

Vecais Manja purina galvu.

Nē, nē, — viņš murkš, — tā tas neies cauri!

Kāpēc tad neies? — Stepans iekaisis sauc.

Vācies ārā no šejienes ašāk! — uzbrēc vecais. — Ko jaucies sarunā?

Apvainoti kurnēdams, Stepans iznāca pagalmā. Djūla, protams, bija pie zirgiem.

Nu, Djūla? — Stepans uzsit viņam uz pleca.

Glīts zirdziņš, — zēns kā pazinējs novērtē. — Vai Jausi pavizināties?

Tāds zirgs tev pārāk labs, — Stepans novelk caur zobiem un pamāj ar galvu uz istabas pusi. — Mūsu vecais …

Kas ir?

Eh, nekas! Dara, ko var, lai izputinātu manu laimi.

Kadu laimi?

Eh, nekādu! Ko tu zini!

Pagalmā klusums, tikai sivēnmāte ruks, runādama pati ar sevi, no purva dzird griezi, arī vardes sāk kurkstēt…

Vai paliksi Krivē, Stepan?

Droši vien, vēl gan neesmu izlēmis, — Stepans svarīgi atbild.

Un saimniece?

co

Kas tev tur par daļu? — Stepans tēlo noslēpumaino. Eh, kas odu! Bezdelīgas teju pat švīkstina spārnus pa zemi. Stepans žāvājas tā, ka vai žokļus izmežģī. Ko tie divi veči tur iekšā dara? Nokodīs vēl viens otram degunu!

Stepans aiz dusmām un garlaicības izvelk no palodas īlenu un iedzen durvīs ar visu spēku.

Velc nu ārā, — viņš uzaicina Djūlu.

Djūla izvelk.

Nu, kas dziļāk?

Kādu brītiņu abi kavē laiku, dzīdami īlenu durvīs tā, ka skaidas vien lēkā.

Nu, iešu pie skuķiem, — Djūla nosaka. — Ar tevi nav vērts laiku tērēt.

Pamazām satumst, apvārsni virs līdzenuma pārklāj mēļa migla. Vai iet iekšā? — prāto Stepans. Par spīti, neiešu. Vācies, uzbrēks vecais, nejaucies sarunā. Vai amerikānis Hordubals viņam piedāvā savu meitu vai man? Es pats būtu parūpējies par sevi, bet viņš — vācies! Nesāc mani izrīkot, Stepans iekaist, es jau piederu pie citas ģimenes!

Beidzot no degvīna noreibušais Hordubals parādās durvīs, tātad veči vienojušies; vecais Manja izvada viņu un plīkšķina pa muguru. Stepans stāv zirgiem pie galvas un tur aiz iemauktiem kā īsts zirgu puisis; Hordubalam tas nepaiet garām, un viņš atzinīgi pamet Stepanam ar galvu.

—« Tad svētdien pilsētā, — sauc vecais Manja, un nū — rati traucas projām. — Laimīgu ceļu!

Stepans šķielē uz saimnieku; negribas jautāt, varbūt pats sāks.

Tur ir mūsu upe. — Viņš rāda ar pātagu.

Uhū.

•—< Un tur tas vezums ar meldriem — tur brauc mūsu Mihals. Pie mums klāj meldrus salmu vietā.

Tā.

Vairak ne varda. Stepans valda zirgus, pūlas, cik vien var, bet saimnieks tikai šūpo galvu. Beidzot Manja vairs nespēj izturēt.

Nu, saimniek, cik jūs viņiem devāt?

Hordubals saceļ uzacis.

Ko?

Par cik vienojaties, pan?

Hordubals klusē. Tad pēc brītiņa:

Katram pieci tūkstoši.

Stepans apsver teikto un tad velk caur zobiem:

Apzaguši jūs, saimniek. Ar trim tūkstošiem būtu pieticis.

Uhū, — murkš Hordubals. Tavs tevs jau kā ozola celms.

Eh tu, domā Stepans, citiem tu dod, bet ar mani runā tā, it kā es to visu saņemtu.

Un tev ari pieci tūkstoši, —< Hordubals piebilst, — lai būtu ar ko sākt saimniecību.

Labi; Stepans domā. Bet, ja nu es drīz būšu viņam dēla vietā, kā tad būs ar algu? Viņš taču nevar man maksāt kā algādzim. Būtu man atdevis to ērzeli! Pārdod viņu, Stepan, — vai tad tu neesi mūsu ģimenes loceklis?

Brauc kārtīgi! — Hordubals izrīko.

>— Klausos, pan.

XVIII

Viņi brauc no pilsētas mājās, viss jau apzīmogots. Līgums sastādīts pie advokāta ebreja, tam samaksātas divsimt kronas; pierakstiet to, jūsu godība, un nepiemirstiet to… Jā, zemnieks mantas jautājumos piesardzīgs, brālīt, neļaujas apkrāpties, un to vēl nedrīkst piemirst: pusi Ri- baru saimniecības pierakstīt uz Hafijas vārda. Labi, atbild advokāts, ierakstīšu tur tādu klauzu-lu. Ahā, brālīt, tur tā ir! Un tad visi parakstījās: Jurajs Hordubals — trīs krusti tēva, dēla un svētā gara vārdā, vecais Manja — trīs krusti. Bet Mihals Manja, ar puķi aiz cepures, piepūš vaigus un svarīgi parakstās ar pilnu vārdu. Marija, pēc vīra Janošova, ar zīda lakatu ap galvu, un Stepans svētku drēbēs… Vai vēl kāds parakstīsies? Nē, Djūla stāv pie zirgiem, viņš vēl nav pilngadīgs. Viss kārtībā, pani, vēlu jums daudz laimes! Divi simti tas izmaksāja; toties kārtīgs darbs — un klau-u-zu-la arī tur ir.

Un pēc tam visi uz krogu apslacīt darījumu. Tagad grib vai negrib, bet Hordubalam jābūt uz «tu» ar veco Manju, abi arī pastrīdas, kā jau radi.

Brauc, Stepan!

Stepans būtu labprāt aprunājies ar Hordubalu kā ar tēvu; bet kā lai runā? Sēž ratos, turas pie malas, uzacis savilktas, negribīgi atbild. Eh, ērmīgas derības, domā Stepans, kalps saimniekam nav brālis. Nū!

Krivē viņi iebrauc mundrā riksī, tikai pakavi klaudz. Jurajs Hordubals pamet skatienu apkārt, pēkšņi pasviež roku gaisā, sit knipjus un dzied, gavilē, svilpj gluži kā meteņos. Laikam pilnā, ļaudis skatās uz viņu — ko tad amerikānis Hordubals tā ārdās? Laukumā drūzmējas meitenes un puiši, jābrauc soļiem; Jurajs izslējās, satver Stepana plecu un sauc ielai pāri:

Znotu vedu, jā? Ei, juhā!

Stepans pūlas nokratīt viņa roku un sēc:

-— Klusāk, saimnieki

Hordubals tā sažņaudz viņam plecu, ka Manja tikko novaldās neiestenējies.

Dzirdiet, znotu vedu! — Hordubals auro. — Hafijai derības svinam!

Pātagas plīkšķis! Stepans sadrūmis, sakodis lūpas vai asinīs.

Atjēdzieties, saimniek, jūs esat piedzēries!

Rati dārdēdami iegriežas Hordubala pagalmā. Jurajs atlaiž Stepana plecu, pēkšņi kļūst kluss un nopietns.

Pavadā zirgus, — viņš dzestri izrīko. — Nosvīduši.

XIX

Polana nezina, ko domāt par Juraju. Stepanu grib vilkt uz krogu, tu, sak, neesi vairs algādzis, tu mums kā dēls. Neslēpjas vairs aiz rijas, staigā^pa ciemu, apstājas, kur redz sievas, un sāk pļāpāt: sak, Hafiju esmu saderinājis, jā, vēl jau bērns, bet pieķērusies Stepanam, kamēr tēva nebija mājās, un Stepans, kaimiņien, skatās uz viņu kā uz svētbildi, — eh, prieks gan par tādiem bērniem! Stepanu Hordubals ceļ vai debesīs — cik viņš strādīgs, būs labs saimnieks, tēvs atstās viņam mantojumā māju Riba- ros. Ciemā viņš runā vienā gabalā, bet mājās klusē kā miris. Dari to un to, Stepan, un viss.

Jurajs klaiņo pa ciemu un meklē, ar ko vēl patērzēt; pat Gejzam Fedelešam pamāj ar roku, tikai no Geriča novērsās. Geričs jau roku pastiepa, bet Jurajs uzgrieza muguru. Kamēr vien būšu dzīvs, es tevi nepazīstu, nestāsti man neko, es negribu zināt, ko tu domā.

Tantiņas smejas vien: ērmīgas derības. Līgavainis saīdzis kā āpsis, neko nerunā, pagalam noskaities. Līgava pie upītes rotaļājas ar bērniem, bruncīšus uzrāvusi līdz jostas

vietai, nezina jau vēl, kas ir kauns. Bet Hordubals plātās ar rokām laukumā, lielās ar nākamo znotu. Tikai Polana, kaut arī ērmīga sieviete, tomēr rauc pieri, redz, ka cilvēkiem smiekli par visu, tāpēc nerāda degunu ārā no mājas. Tā tas ir, ļautiņi, tāpēc nesakiet, ka Hordubaliem viss kārtībā.

Vai tad Hordubals neredz, ka Stepans sirdās? Gan jau redz, bet vairās no Stepana. Tikai pamet pār plecu, ka jādara tas un tas, un aiziet savās darīšanās. Bet Stepans skatās viņam nopakaļ, it kā gribētu krist pie rīkles.

Beidzot Stepans vairs nespēj izturēt, gaida saimnieku pagalmā, zobi sakosti, muskuļi sejā raustās. Saimnieks iznāk ārā.

Laiks braukt, Stepan.

Viņš grib iet projām, bet Manja nostājas viņam ceļā.

Man jāaprunājas ar jums, saimniek.

Nu, kas tad vēl? — Hordubals izvairās. — Darījis labāk savu darāmo.

Stepans aiz niknuma kļuvis pelnu pelēks — dīvaini, vienmēr taču bijis melnūksnējs.

Ko jūs tur stāstāt par mani un Hafiju? — viņš izgrūž.

Hordubals savelk uzacis.

Ko stāstu? Ka esmu saderinājis meitiņu ar algādzi.

Manja sēc aiz dusmām.

Kāpēc tad..» kāpēc jūs… Ļaudis smejas par mani, kur vien parādos. «Vai kristības būs drīz, Stepan? Skrej, Stepan, glāb līgavu, zostēviņš brūk viņai virsū!…»

Hordubals sāk glaudīt pakausi.

Neklausies, lai viņi smejas! Gan apniks.

Man, man tas apnicis, saimniek, — Manja velk caur zobiem. — Es… negribu būt ļaudīm par apsmieklu.

Hordubals tā smagi nopūšas.

Un es… es arī negribu būt par apsmieklu. Tāpēc es tevi saderināju. Kas vēl?

Es negribu! — Manja griež zobus. — Es… es negribu būt par tāda puņķaina skuķa līgavaini, lai visi par mani smejas!

Hordubals, vēl turēdams roku uz pakauša, mērī viņu no augšas ar acīm.

Pag, ko tu teici? Ka negribi?

Manja vai raud aiz niknuma.

Nebūšu! Negribu! Dariet, ko gribat, bet es…

/

Negribi?

Negribu!

Hordubals nosēcas.

Tad pagaidi!

Manja stāv, elsodams aiz niknuma, viņam kauns būt par apsmieklu visam ciemam, viņš labāk aizvāksies no šejienes nekā…

Hordubals iznāk no kūts un plēš kādu papīru, plosa sīkos gabaliņos, paskatās uz Manju un iemet tos viņam sejā.

Ta, nu tu vairs neesi līgavainis. Vari pateikt savam vecajam, ka esmu saplēsis līgumu. — Roka baltajā piedurknē uzšaujās gaisā un rāda uz vārtiem. — Tur tavas durvis, vācies!

Manja aši elpo, acis šauras kā naža asmens»

Es neiešu, saimniek.

«— Iesi. Un, ja vēlreiz te parādīsies, — man ir bise!

Stepans pietvīkst.

Un kas būs, ja neiešu?

Hordubals nāk viņam virsū, Manja atkāpjas.

•— Uzmanīgāk! — viņš šņāc.

•— Neiesi?

Kamēr saimniece nepavēlēs, es neiešu.

Hordubals tā kā ievaidas un pēkšņi iesit ar celi Manjam

pa vēderu, Manja aiz sāpēm saraujas, bet viena roka sagrābj viņu aiz apkakles, otra aiz biksēm, paceļ gaisā un pārsviež pār žogu nātrēs.

Tā. — Hordubals atvelk elpu. — Negribēji iet pa vārtiem, tad pāri žogam.

Viņš velkas atpakaļ, glaudīdams pakausi; tāds ērmīgs karstums tanī pakausī…

Kaut kur aiz kaimiņu žoga dzird ķiķinām.

XX

Polana, protams, ieslēgusies kambarītī un klusē, it kā viņas nebūtu starp dzīvajiem.

Hordubals agri no rīta iejūdz ratos trīsgadīgo ērzeli un rāmo zirgu; nevienāds pajūgs: zirgs krata noliekto galvu, ērzelis tur galvu augsti, dīvains pāris.

65

— Pasaki māmiņai, Hafij, ka aizbraucu uz pilsētu; dievs dos, vakarā būšu atpakaļ.

3—3199

Lai govis mauj aiz izsalkuma, lai zirgi sit pakavus pie zemes, lai cūkas ruks un sivēni kviec; varbūt Polana pārstās tiepties, ir taču lauciniece, ies un paēdinās kustoņus; vai tad var dusmoties, ja blakus dieva radība?

Zirgs šūpo galvu, ērzelēns nes to augsti. Arī Stepans tā tur galvu,,. Erzelēnu viņš jūdza kopā ar ķēvīti, esot labs pāris. Nu, nu, ko tu kod ķēvei, pagāns tāds? Polana varbūt iznāks ārā, kamēr neesmu mājās, paēdinās kustoņus, papriecāsies par tiem. Re nu, tā bez steigas var sasniegt pilsētu.

Vispirms pie advokāta, jūsu godība, gribu, lai uzrakstiet manu pēdējo gribu; cilvēks nezina mirstamo stundiņu. Un tā pēdējā griba ir tāda: man ir sieva, Polana vārdā; tā jau piederas, ka sieva manto pēc vīra nāves.

Ko jūs viņai atstājat, pan Hordubal: māju, naudu, vērtspapīrus?

Hordubals neuzticīgi pašķielē: kāpēc tev tas jāzina? Raksti: visu, kas man ir.

Nu, tad rakstīsim tā: visu kustamu un nekustamu īpašumu…

Hordubals loka galvu: tā, jūsu godība, tā, tas labi sacīts, visu kustamu un nekustamu īpašumu par laulātās sievas mīlestību un uzticību.

Un tagad parakstīt tēva, dēla un svētā garā vārdā. Hordubals vēl vilcinās.

Kā ir, jūsu godība, vai nevar atkal braukt uz Ameriku?

Kur nu, pan Hordubal, Amerikā pārāk daudz strādnieku, uz turieni nevienu vairs nelaiž.

Hm. Tā. Bet vai te pilsētā nav kāda factory?

A, fabrika! Ir fabrikas, tikai tās stāv, nestrādā. Bēdīgi laiki, pan Hordubal! — Advokāts nopūšas, it kā arī viņš ciestu no šiem bēdīgajiem laikiem.

Hordubals loka galvu. Ko lai dara, ja cilvēku nevajag! Nevienam nevajag tāda Hordubala; žēl, ka iet zudumā tādas izveicīgas rokas. Bet zirgi gan vajadzīgi, zirgi, kas augsti nes galvu.

Jurajs Hordubals meklē eskadrona komandieri. Jā, viņš esot kazarmās.

Vai nākat apmeklēt dēlu, tēvoci?

Nē, dēlu ne, bet gribu šo trīsgadīgo pārdot, pan dragun.

Zirgus šeit nepērk, — zaldāts atbild, bet rokas jau stiepjas pēc ērzeļa, tausta tam kājas un kakluStirna, ne zirgs, saimniek.

Pienāk kāds virsnieks un groza galvu.

Pārdot zirgu? Grūti, saimniek, mēs zirgus nepērkam. Jūs sakāt, ka zirgs bija piereģistrēts jau pavasari? Labs zirgs — bet vai ir jau iejāts? Nē, jūs sakāt, zem segliem nav bijis, jūsu algādzis jājis viņu bez segliem.

Nu jau pienākuši vairāki virsnieki.

Tēvoci, vai var izmēģināt zirdziņu?

Kāpēc tad ne, — Hordubals atbild, — tikai tas ir untumains zirgs, pan.

—• Kas par to, ka untumains; dodiet, puiši, iemauktus un seglus, redzēsim, vai viņš nosviedis Toniku.

Hordubals nepaspēj ne muti pavērt, kad virsnieks jau zirgam mugurā. Ērzelis palecas, uzšaujas pakaļkājās, un virsnieks noveļas zemē. Noveļas veikli — uz muguras un smejas.

Nu, puiši, ķeriet nu viņu rokā pa kazarmju pagalmu!

Resnais komandieris smejas tā, ka vēders viņam kratās.

Jā, saimniek, zirgs jums teicams, tikai pagaidām paturiet viņu mājās, mums jāraksta lūgums, lai mums atļauj pirkt zirgus …

Hordubals rauc pieri un jūdz zirgu ratos.

Ko lai dara, pan? Pārdošu viņu čigānam… vai dīriķim.

Komandieris kasa galvu.

Zināt, žēl tāda ērzeļa. Vai jūs par visu varu gribat tikt no viņa vaļā?

—> Gribu gan, — Hordubals atmurkš. — Viņš man neder.

Tad atstājiet zirgu šeit, — komandieris izlemj, — un mēs jums dosim… nu, tādu papīru, ka zirgs palicis pie mums. Un vēlāk paziņosim, cik jums par viņu jāsaņem. Vai esat ar mieru?

Esmu, kāpēc gan ne, — Jurajs atbild. — Tas ir teicams zirgs, galvu tur augsti. Par viņu solīja astoņus tūkstošus …

Tad ņemiet to atpakaļ, — komandieris aši saka.

Var jau arī par pieci, — Hordubals piekāpjas. Kāds resns virsnieks viegli pamet ar galvu.

3*

67

Tad viss kārtībā, — komandieris piekrīt. — Mēs

jums rakstīsim. Un, ja sadomāsiet ņemt zirgu atpakaļ, tad lūdzu. Piekrītat? Un tagad iedosim jums to papīru.

Hordubals brauc mājup, uz krūtīm viņam papīrs ar zīmogu un maisiņš ar dolāriem. Zirgs rikšo un purina galvu. Trīsgadīgā vairs nav. It kā Stepans būtu otrreiz aizgājis reizē ar ērzeli. Jāpārdod vēl ķēvīte un tā ķēve ar kumeļu. Nū, zirdziņ, tev tikai jāpieskaras ar grožiem,, un tu jau rikšo. Un kāpēc lai nerunā ar zirgu? Kad cilvēks ko saka, zirgs pagriež galvu un pamāj ar asti; redzams, ka sapratis. Un galvu loka, acīmredzot domā. Ceļš vēl garš, mīļais, bet kalnup ir patīkami skriet. Nu, nu, nebaidies, tur tikai strautiņš tek pāri ceļam. Neraizējies par dunduru, es pats to aizdzīšu. Hei! Un Jurajs sāk klusu, stiepti dziedāt.

Zirgs pašķielē ar lielo aci uz saimnieku: ko viņš murkš? Hordubals loka galvu un dzied:

Eh, Polana, Polana, Eh, Polana ļaundare, Lai dievs tevi pasargā, Eh, Polana, Polana …

XXI

Hordubalam nav nekur miera: agri no rīta dodas ceļā, dievs ar visu saimniecību, un velns zina kur klaiņo. Pat Tibavā jau bijis.

Kas ir, Geletej, vai tev nevajag algādža pie lopiem vai uz lauka?

Kāpēc man algādzis, Hordubal, man ir divi dēli; kam tu, brālīt, meklē darbu?

Vai Tatinas mežniecībā, tur ir kalnietis Stojs.

Vai nav darba pie koku ciršanas?

Kas par ciršanu, brālīt, tūkstošiem metru malkas pūst mežā.

Nu, tad ar dievpalīgu! Bet vai nebūvē kaut kur dzelzceļu, netaisa Šoseju vai nespridzina klintis?

Kur nu, tēvoci, mūs jau visi aizmirsuši; kam lai te būvē?

Jā, ko lai dara, jāapsēžas kaut kur un jāgaida, kamēr satumsīs. Tāluma dzirdami ganampulku zvaniņi, gans plīkšķina pātagu, skan kā šāviens, kaut kur ķilkst aitu suns. Tīrumos kāds dzied. Ko lai dara, jāsēž un jāklausās, ka dūc mušas; jāaizver acis un jāklausās stundām ilgi;

nekur nav pilnīga klusuma, visur jūtama dzīve: vai nu vabole iedūcās, vai vāvere ieverkšķas, un visur ceļas pret debesīm dieva lopiņu miermīlīgās zvaniņu šķindas. Un vakarā zagšus uz mājām. Hafija atnesīs ēdamo — eh, kas par ēdamo, pat suns tādu neēstu, un izsalkuma arī nav. Tiesa, Polanai nav laika vārīt vakariņas. Ir jau nakts, ciems guļ, bet Hordubals apstaigā visu ar lukturi un dara, ko var: iztīra kūti, met ārā mēslus, sanes ūdeni… Klusu, lai nevienu neuzmodinātu, Jurajs veic visu vīrieša darbu. Jau vienpadsmitā stunda, lai dievu visi junda, un Jurajs klusiņām ievācas kūtī. Nu, gotiņas, Polanai rīt būs par vienu otru darbu mazāk.

No rīta viņš iet uz Vērša Muguru meklēt darbu.

-— Ei, Harčar, vai tev nevajag algādža?

— Jucis esi vai nule no tuptūža iznācis? Pēc pļaujas meklē darbu!

Neplāti veltīgi muti, Hordubals domā, man makā tik daudz naudas, ka varu nopirkt pusi tavas saimniecības, nav ko celt degunu gaisā. Hordubals velkas mājup — bet ko darīt mājās? Labāk pastaigāt pa augstieni, svešā pusē nav ko kvernēt.

Hordubals sēž mežmalā pie Varvarina tīruma. Arī šeit var dzirdēt ganāmpulka zvaniņu šķindas — droši vien no Lehotas viensētas puses. Ko nu Miša dara kalnu ganībās? Lejā ir strauts, un pie strauta stāv sieviete. Jurajs samiedz acis, lai labāk redzētu. Vai tā neizskatās pēc Po- lanas? Nē jel, nē, kur te lai gadītos Polana! Tādā atstatumā jebkura sieviete atgādina Polanu. Bet no meža izskrien melnūksnējs dēlietis — tas nav Manja, spriež Hordubals; kā Stepans gadītos no šīs puses? Melnais apstājas pie sievietes, stāv un runā. Hordubals brīnās, par ko viņi varētu tik daudz runāt. Laikam kāda meiča un viņas mīļais — no citurienes, no Lehotas vai no Vērša Muguras; abi slepeni satiekas, lai šejienieši puisi nepiekautu. Abi stāv lejā un runā; runājiet vien, es neskatos. Saule jau virs Menčula, drīz būs vakars. Bet tie divi stāv lejā un tik runā. Un ja pamēģinātu vēl — varbūt sāls raktuvēs ir darbs mainerim. Tiesa, raktuves ir tālu; bet kam kāda daļa, ja tālu? Tie divi joprojām stāv un runā. Veltīgi gan būs meklēt darbu raktuvēs…

Nē, nerunā vis. Tur stāv tikai viens un tā kā grīļojas. Nē, nē, tur ir divi un grīļojas — it kā lauzdamies. Un turas tik cieši kopā, ka šķiet — tur ir tikai viens cilvēks.

Hordubalam pamirst sirds. Skriešu lejā! Nē, skriešu mājup, vai Polana ir tur. Protams, ka ir mājās, kur citur lai viņa būtu! Ak kungs, kas ar tām kājām — kā no svina, Hordubals pieceļas un skrien gar mežmalu, rikšo pa lauku taciņu pa kaklu pa galvu uz ciemu. Ai vai, kā dur sānos it kā ar īlenu — ar tādu grozu pinēja īlenu! Hordubals jau aizelšas, bet skrien, skrien, cik vien jaudas. Lai slavēts dievs, ciems jau klāt; Jurajs pieliek vēl soli (ak, kā dur; dievs tēvs, kaut jel tiktu līdz mājām!), vēl mazu gabaliņu, un vārti klāt; cieši jāpiespiež roka pie sāniem, lai nedurtu tik stipri, un jāpieskrien pie vārtiem.

Hordubals aizelsies atspiežas pret vārtu stabu; galva griežas, elpa laužas ārā svilpdama. Pagalms tukšs; Po- < lana ir klētī vai kur citur. Jurajam pēkšņi viss kļūst ārkārtīgi vienaldzīgs, kur viņa ir, viņš neiet uz klēti, nesauc sievu vārdā, tikai aizsmacis elpo un turas pie staba, lai nesaļodzītos kājas.

Vārtiņi atveras, un pagalmā nedroši ienāk Polana — aizelsusies, pietvīkusi; ieraudzījusi Juraju, viņa pārsteigta apstājas un steidzīgi saka:

— Es biju tikai pie kaimiņiem, Juraj, pie… pie Herpa- kovas… paskatīties uz bērnu …

Jurajs izslējās visā augumā, savelk uzacis.

•— Es tev neko neprasīju, Polana.

XXII

Jurajs gribēja iet aiz rijas kā parasti, bet nevarēja, dūrās sirdī. Viņš izlikās, it kā viņam gribētos pasēdēt tepat uz stabiņa pie vārtiem un noskatīties uz pagalmu. Polanai pēkšņi bija pilnas rokas darba: viņa ēdināja vistas, slaucīja lieveni, darīja vēl šo to.

Herpakovai piedzimusi meitiņa, — viņa runīgi saka.

Eh, Polana, kāpēc tu pēkšņi esi kļuvusi tik valodīga?

Uhū, — Hordubals izklaidīgi norūc.

Biezē krēsla, Polana atver vārtus, drīz atgriezīsies govis no ganībām.

Tu, Juraj, — viņa nedroši iesāk, — i-.teicies, ka gribētu piepirkt vēl govis…

Nevajag, — Hordubals nomurmina.

Govis, galvas locīdamas, iet uz kūti, bim-bam, bim-bam. Jurajs pieceļas, paldies dievam, nu jau var iet.

Ar labu nakti, Polana, — viņš saka.

Ko, vai tad vakariņas neēdīsi?

Nē.

Polana aizstajas viņam ceļa.

Juraj, es tev uzklāšu gultu istabā. Ko teiks ļaudis, ka tu, saimnieks, guli pie govīm?

Ko nu par ļaudīm, — Jurajs dobji nosaka. — Viņi daudz ko sarunā.

Polana drūmi noskatās, kā viņš ieiet kūtī. Viņam veca cilvēka mugura.

Hordubals atgulstas salmos. Nu vairs nedur sānos, tikai sirdi spiež kāds smagums. Mājā tāds kā samulsis klusums, Hafija čivina pusbalsī, it kā viņai kāds būtu uzsaucis: klusu, nerunā skaļi! It kā te būtu kāds smagi slims.

Klusums, mājas atdusas, ciems atdusas. Krekšķēdams Hordubals uzceļas no salmiem, iededzina kūts lukturi un iet palūkot, vai nav kas darāms. Joprojām dur sānos, pagāns. Vajadzētu iztīrīt stalli, iemest zirgiem svaigus pakaišus, bet Jurajs tikai domā, ka vajadzētu gan, vajadzētu, — bet kāpēc šodien negribas? Viņš apstaigā vistu stalli, cūkkūti, riju, uzkāpj pa trepītēm uz sienaugšas — ka tikai siens neaizdegas; ak, kā dur sānos! Viņš apstaigā pagalmu un iet uz dārzu. Kāpēc? Tāpat vien, kazi, tur kāds ir. Kas tur varētu būt? Protams, neviens, bet ko var zināt. Un bēniņi — Polana vairs neguļ bēniņos, tur sakrauta kukurūza; Polana pārcēlusies uz klēti. Hordubals aiztur elpu, lai neievaidētos, un kāpj uz bēniņiem; grib atvērt durvis, bet nevar; kad tās pakustina, dzirdama tāda kā biršana un čaukstoņa. A, kukurūza sagāzusies un aiz- vēlusies durvīm priekšā! Tātad arī šeit neviena nav. Un kas gan varētu te slēpties? Kādas muļķības!

Hordubals stāv pagalmā kā melns stabs un apmulsis kasa pakausi. Ko es te tā skraidu, viņš brīnās. Manja te nodzīvoja tik daudz gadu, es taču nesargāju māju, neskraidīju ar lukturi pa pagalmu — kāpēc tagad to daru? Hordubalu pārņem trula vienaldzība. Ja es tagad gulētu kūtī un dzirdētu soļus — vai es celtos augšā? Neceltos vis. Vai uzsauktu: kas tur ir? Nesauktu vis, tikai elpu aizturētu. Ak kungs, kāpēc man jāuzmana pieauguši cilvēki? Jā, es viņus uzmanīju, tiesa, bet izlikos, it kā strādātu tumsā. Vai tad var uzmanīt kāda sirdi? Muļķis tu esi, muļķis!

Nu, kas tur, lai Manja atgriežas — liela nelaime? Nu jau ir vienalga, viss vienalga. Viss pārstājis sāpēt. Ko bēdāt par jumtu, ja māja nodegusi?

Pie Herpakiem ieraudas bērns. Re nu, varbūt Polana patiešām bijusi palūkoties uz kaimiņu bērnu. Kāpēc gan ne: sievietes jau kā sadegušas uz bērniem. Herpakova tagad zīda bērnu… Vai atceries, Polana, kā tu zīdīji Hafiju? Tikai pakustināji plecu, un krūts atkal paslēpās zem krekla — pirms vienpadsmit gadiem. Un es — uz Ameriku. Muļķis, muļķisl

Hordubals skatās zvaigznītēs, ak kungs, kāds milzums — cik daudz nācis klāt šinīs gados! Agrāk tik daudz nebija, taisni bailes metas. Viss vienalga. It kā čaula nokrīt cilvēkam — cita aiz citas. Bija Amerika, bija atgriešanās mājās. Bija Geričs, Fedelešs, Manja — daudz kas bija un tagad nekā. Viss vienalga. Nu, paldies dievam, ap sirdi vieglāk.

Tū-tū-tū — tālumā skan naktssarga taure. Un zvaigžņu tik daudz, ka šermuļi skrien pār kauliem. Ar labu nakti, labu nakti, Polana, ar labu nakti!

XXIII

Rīts agrs, neviens vēl nav pamodies, bet Jurajs jau iznācis no ciema un dodas uz kalniem. Pie Mišas. Kāpēc? Tāpat vien, parunāties ar cilvēku. Vēl liela migla, kalnus nevar redzēt. Jurajam mazliet dzestri, bet krūtīs nedur, vienīgi elpot grūti, bet tas miglas dēļ. Viņš iet kalnup, garām bijušajam Hordubalu laukam; jāapstājas, lai atvilktu elpu; Pjosa jau visu uzaris: vieni vienīgi akmeņi, bet redzams — Pjosam darbs atmaksājas. Hordubals smagi elpo un kāpj kalnup. Migla jau pacēlusies un pārvēlusies pāri mežu galiem; vēl mazdrusciņ, un rudens būs klāt. Hordubals soļo un spiež roku pie sāna; jā, dur atkal, vienalga, vai ej kalnup vai lejup. Nu vairs nav miglas, bet mākoņi, deguns jut, ka tie valguma pilni. Jāuzmanās, ka neatsitas pret tiem ar galvu. Mākoņi pārveļas pāri kalnam, Hordubals soļo mākoņos, trīs soļu atstatumā nekas nav redzams, jātaustās uz priekšu bieza miglā, nezinot, kur atrodies. Un Hordubals gārdzoši elpo un smagi, pamazītēm brien uz priekšu pa mākoņiem.

Sāk srnīlāt sīks, smalks lietiņš. Augšā kalnu ganībās Miša uzmetis maisu uz galvas un plīkšķina pātagu — heisā! — dzen vēršus aplokā. Nevar saprast, vai priekšā ir kustonis, krūms vai akmens, bet gudrais šunelis Cuvajs pats skrien ap ganāmpulku un dzen vēršus, tikai zvaniņi šķindinās miglā.

Miša sēž uz būdas sliekšņa un veras miglā; tvaiks uz mirkli pašķiras — un var redzēt, kā vērši spiežas cits pie cita, tad viss pazūd miglā, tikai lietus čabina. Cik varētu būt pulkstenis? — jādomā, ap pusdienas laiku. Cuvajs uzlec kājās, nojauš kaut ko miglā un klusu rūc.

No miglas iznirst cilvēka ēna.

Vai tu tur esi, Miša? — sauc aizsmakusi balss.

Jā.

Paldies dievam!

Tas ir Hordubals, izmircis līdz ādai, zobi klab, no cepures strūklām tek ūdens kā no renes.

Ko tu blandies lietū? — pikti jautā Miša.

No rīta… nelija. — Jurajs sēc. — Tāda skaidra nakts… Bet lietus labs … valguma vajag.

Miša, iegrimis domās, mirkšķina acis.

Pagaidi, iekuršu uguni.

Hordubals sēž sienā un veras ugunī; malka sprakšķ un kūp, Juraju pārņem siltums, jo Miša uzmetis viņam uz muguras maisu; uf, cik karsti cilvēkam, tik karsti kā šahtā! Jurajs klabina zobus un glauda slapjo Čuvaju, kurš smird viņam pie sāniem; ko tur, es pats jau ožu kā samircis suns.

Miša, — Jurajs stostīdamies jautā, — kas tā ir… tā guļbūve mežā?

Miša vāra katliņā ūdeni un met tanī visādas zālītes.

Es zinu, ka tev nav labi, — viņš kurn. — Ko skraidi apkārt lietū, stulbeni?

Mums mainā bija eja, — steigā runā Hordubals, — tur vienmēr pilēja ūdens — pak, pak, pak —, it kā pulkstenis tikšķētu. Un zini, Herpakovai piedzimis bērns. Polana bija aplūkot… Nekur nekāda darba, Miša, cilvēki nekur nav vajadzīgi.

Un jauni dzimst klāt, — Miša rūc.

Tiem jādzimst! — Jurajs dreb kā drudzī. — Tāpēc jau sievietes ir pasaulē. Tu neesi precējies, tu neko nezini, neko nezini… Ko tu vari teikt, ja, neesi precējies? Ak, brālīt, par visu jāpadomā! Lai būtu uzrakstīts — par laulātās draudzenes mīlestību un uzticību. Citādi cilvēki sazin ko vēl runās. Žēl gan, ka nozaga man tos trīs tūkstošus dolāru; būtu varējusi dzīvot kā muižniece, vai ne? Vai ne, Miša?

—• Taisnība, — Miša murmina, uzpūzdams uguni.

Redzi nu, un mani sauc par stulbeni. Apskauž, ka man tāda sieva, kura tur galvu augsti kā kungu zirgs. Tādi ir ļaudis: grib cilvēkam nodarīt pāri. Viņa bija tikai iegriezusies pie kaimiņiem palūkoties uz bērnu. Tik nekrietnas valodas, Miša. Saki viņiem, ka pats redzēju Po- lanu iznākam no kaimiņiem.

Miša nopietni māj ar galvu.

Pateikšu, visu pateikšu.

Jurajs atvelk elpu.

Tāpēc es atnācu pie tevis — saproti? Tev nav sievas, tev nav kam atriebties. Man viņi neticētu, bet tu viņiem to paskaidrosi, Miša. Skaidrs, ka viņai vajadzēja pieņemt algādzi, ja saimnieks bija projām, bet viņa ieslēdzās bēniņos, āķis stipru stiprais, es pats redzēju. Un tāds Geričs vēl nez ko melsīs! Sak, astoņi gadi un tā tālāk. Saki — kas pazīst Polanu labāk: Geričs vai es? Tikai plecu pakustināja, un krūts tūliņ zem krekla. Un tas tur lejā pie strauta, tas bija zēns no Lehotas, es viņu redzēju, viņš atnāca no Lehotas. Bet ļaudīm jau tūliņ tenkas.

Miša skurina galvu.

Na, izdzer šito, tas ir veselīgs!

Jurajs rij karsto dziru un skatās ugunī.

Tev te ir jauki, Miša. Tu izstāsti viņiem visu, tev ticēs, saki, ka tu zini. Ka viņa bijusi godīga un krietna sieva… — Dūmi kož acīs, Jurajam plūst asaras, deguns tapis gluži smails. — Tikai es, es vienīgais zinu, kāda viņa ir! Eh, Miša, es kaut tūliņ būtu braucis atpakaļ uz Ameriku un sūtītu viņai naudu …

Izdzer visu uzreiz, — Miša uzstājas, — tad tev būs silti!

Hordubalam aumaļām līst sviedri, viņš jūtas vārgs un laimīgs.

Es iev varētu daudz ko pastāstīt par Ameriku, Miša, — viņš dveš. — Daudz ko esmu jau piemirsis, bet es atcerēšos, pagaidi vien …

Miša klusu piemet malku ugunij; Hordubals ātri elpo un kaut ko murmina miegā. Lietus norimstas, tikai no eglēm aiz būdas krīt lejup smagas lāses, bet migla veļas

tālāk. Palaikam iemaujas kāds vērsis, un Cuvajs skrien aplūkot, vai ar ganāmpulku viss kārtībā.

Miša jūt Hordubala spraigo skatienu mugurā; Jurajs kopš brītiņa pamodies un skatās ar iekritušajām acīm.

Miša, — viņš gārdz, — vai cilvēks drīkst atņemt sev dzīvību?

Ko?

Vai cilvēks drīkst atņemt sev dzīvību?

Kāpēc?

Lai tiktu vaļā no domām. Ir tādas domas, Miša, kuras… kuru labāk lai nebūtu. Domā… piemēram… ka viņa melojusi… ka nav bijusi pie kaimiņienes… — Ju- rajam lūpas raustās. — Miša, — viņš aizsmacis čukst, — kā no tām lai tiek vaļā?

Miša sasprindzis brītiņu klusē.

•— Jā, grūta padarīšana. Jādomā līdz galam.

•— Bet ja nu galā… ir tikai gals? Vai cilvēks var pats darīt sev galu?

Nevajag, — Miša lēni saka. — Kāpēc? Nomirsi tāpat.

■— Vai drīz?

Ja gribi zināt — drīz.

Miša pieceļas un iet ārā no būdas.

Tagad guli! — Viņš atskatās durvīs un nozūd — kā mākoņos.

Hordubals mēģina piecelties. Paldies dievam, ir jau labāk, tikai galva lāgā neturas uz pleciem un augums tāds ērmīgs, gļēvs, it kā no lupatām.

Jurajs izgrīļojas ārā miglā; neko nevar redzēt, tikai dzird ganāmpulka zvaniņus, tur ganās tūkstošiem vēršu un zvaniņi bimbina. Jurajs iet, iet, pats nezina, kurp; vajadzētu tikt ātrāk uz mājām, viņš domā, tāpēc jāiet. Viņš pat nezina, vai iet kalnup vai lejup; laikam lejup, jo liekas, viņš krīt, tad atkal kalnup, jo grūti soļot un smagi elpot. Vienalga, ka tikai uz mājām. Un Jurajs Hordubals ienirst mākoņos.

XXIV

Hafija atrada tēvu kūtī. Govis bija nemierīgas, un Polana sūtīja meiteni paskatīties, kas tur ir. Hordubals gulēja salmos un gārdza.

Viņš neturējās pretī, kad Polana veda viņu uz istabu, tikai neizpratnē savilka uzacis. Polana izģērba viņu un apguldīja.

Vai gribi kaut ko?

Nē, — viņš nomurkšķēja un likās gulēt; kaut kas parādījās sapnī un uzmodināja viņu — kas tas bija? Geričs taču nav bijis Amerikā; viss galīgi sajucis, jāsāk atkal no paša sākuma. Ja vien tā nespiestu krūtis, bet tas ir šunelis Cuvajs, uzgulies taisni uz krūtīm un guļ. Jurajs nemierīgi glauda savas spalvainās krūtis: guli vien, plušķaini, kā tev sirsnina dauzās! Ak, cik tu esi smags, blēdi!

Viņš uz brīdi iemiga, bet, kad atvēra acis, Polana stāvēja durvīs un pārbaudoši vērās viņā.

Kā tev ir?

Labāk, sirsniņ.

Viņš baidījās runāt, lai nepazustu istaba un nekļūtu par viņa kambarīti Džonstaunā. Te izskatās kā mājās: izkrāsota lāde, ozolkoka galds un krēsli… Hordubalam sirds straujāk iepukstējās: es taču beidzot esmu atgriezies mājās! Ak kungs, cik garš ceļš, četrpadsmit dienas lover- dekā un vēl vilcienā — cilvēks jūtas kā salauzts. Pat pakustēties nedrīkst, lai viss nepazustu; labāk aizvērt acis un domāt, ka esmu mājās …

Un tad viss atkal sajuka: maineri Džonstaunā, Hārčers, Hordubalu sit, Jurajs skrien pa eju, met līkumus, uzlec uz šahtas kāpnēm un drāžas augšup; no augšas krīt lejup celtnis, pārsitīs viņam galvu, nudien, pārsitīs, un Hordubals pamostas pats no sava vaida. Nē, aizmigt nedrīkst, tā būs labāk; ar plati ieplestām acīm Hordubals pētī mēbeles istabā. Tā ir labāk. Hordubals zīmē ar pirkstu gaisā un stāsta Mišām par Ameriku. Man, brālīt, deva visgrūtāko darbu, tikai «hallo, Hordubal» — un es skrienu. Reiz mums aizgruva eja, pat namdari atteicās iet. Divdesmit dolāru toreiz nopelnīju, pats inženieris man spieda roku, jā, Miša, šitā paspieda. Un tad Hordubals brauc ar smago celtni lejup, tikai lejup; tanī sēž resna ebrejiete un kāds vecis un bargi veras Hordubalā. Simt astoņdesmit viens, astoņdesmit divi, astoņdesmit trīs, skaita Hordubals un sauc: stāt, stāt, tālāk nevar, šahta te beidzas! Taču celtnis traucas tālāk, tālāk, karstums pieaug, vairs nevar elpot, tie pagāni brauc laikam uz pekli. Jurajam šķiet, ka viņš smok nost, un pamostas.

Aust gaisma, durvīs stāv Polana un cieši raugās viņā.

Ir jau labāk, — Hordubals čukst, un viņa acīs ir maigums. — Nedusmojies, Polana, es drīz celšos augšā.

Guli vien, — atbild Polana un pienāk tuvāk. — Vai tev kaut kur sāp?

Nekur nesāp. Amerikā man bija tāpat. Flū [28] , teica dakteris. Flū. Pēc divām dienām būšu vesels kā rutks. Rīt būšu uz kājām, sirsniņ. Es sagādāju tev raizes, jā?

Vai kaut ko negribi?

Hordubals krata galvu.

Man ir pavisam labi. Ja nu vienīgi… krūzīti ūdens, bet es jau pats varētu …

Tūliņ atnesīšu.

Viņa iziet. Hordubals sakārto spilvenus aiz muguras un aiztaisa kreklu uz krūtīm. Lai Polana neredzētu mani tādu puskailu, viņš domā. Būtu jel varējis nomazgāties un nodzīt bārdu! Polana būs klāt, tūliņ ieradīsies. Apsēdīsies uz gultas, kamēr es dzeršu. Jurajs pavirzās tālāk, lai Polanai būtu kur apsēsties, un gaida. Laikam būs piemirsusi, viņš domā; nabadzītei pilnas rokas darba… būtu jel Stepans atgriezies! Teikšu viņai, kad ienāks: kas ir, Polana, varbūt atsaukt atkal Manju?

Pa durvīm ienāk Hafija ar glāzi ūdens; viņa nes to tik piesardzīgi, ka pašai aiz cītības izbāzts mēles galiņš.

Tu esi godīga meitiņa, Hafij, — Hordubals izdveš. <— Kas ir, vai tēvoča Stepana te nav?

Nav.

Un ko dara māmiņa?

Stāv pagalmā.

Hordubals vairs nezina, ko teikt, un par dzeršanu piemirsis.

•— Nu, ej, — viņš nomurmina, un Hafija izšaujas ārā.

Jurajs guļ klusu un ieklausās. Zirgi stallī spārdās ar kājām — vai Polana iedevusi tiem ūdeni? Nē, viņa dod cūkām, var dzirdēt apmierinātu rukšķēšanu. Ir gan jānoskrienas tādai sievietei, domā Hordubals. Jāsauc atpakaļ Stepans; braukšu uz Ribariem un teikšu viņam: nu, sliņķi, taisies, ka tiec pie zirgiem.; Polana netiek viena galā ar darbiem. Tūliņ pievakarē aizbraukšu, Jurajs nolemj, un tad viņam acu priekšā noslīd kāds aizkars — un viss nozūd.

Istabā ielūkojas Hafija, mazliet pamlņājas pie durvīm un atkal ārā.

Guļ, — viņa pačukst māmiņai pagalmā. Polana klusē un par kaut ko saspringti domā.

Pusdienas laikā Hafija atkal uz pirkstgaliem ielavās istabā. Hordubals guļ, aizlicis rokas aiz galvas, un raugās griestos.

Māmiņa lika pavaicāt, vai jums kā negribas, — Hafijai izsprūk.

Es domāju, Polana, — Jurajs saka, — ka Stepanam vajadzētu atgriezties.

Meitene neizpratnē paver muti.

Un kā jums pašam? — viņa izdveš.

Labi, pateicos.

Hafija izskrien ārā.

Teica, ka viņam labi, — viņa saka Polanai.

Pavisam labi?

Nē. — Meitene krata galvu.

Pēcpusdienā viss klusu, Hafija nezina, ko darīt. Māte piekodināja: paliec mājās, varbūt saimniekam ko vajag. Hafija rotaļājas uz lieveņa ar lelli, ko Stepans izgriezis. Nedrīksti nekur skraidīt, viņa saka lellei, saimnieks guļ, tev jāpieskata pagalms. Neraudi, citādi sadošu pa dibenu.

Hafija uz pirkstgaliem ieiet istabā paskatīties. Saimnieks sēž uz gultas un šūpo galvu.

Ko māmiņa dara, Hafij?

Viņa kaut kur aizgāja.

Hordubals pamāj.

Pasaki viņai, lai Stepans nāk atpakaļ. Un to ērze- lēnu Stepans arī var saņemt. Vai tu gribētu trusīšus?

Gribētu gan.

Es uztaisīšu tev trusīšu krātiņu, kāds bija mainerim Jensenam. Eh, Polana, Amerikā ir daudz kas tāds… Visu sagādāsim. — Hordubals loka galvu. — Pagaidi, es tevi ņemšu līdzi uz kalnu ganībām, tur ir tāda ērmīga guļbūve — pat Miša nezina, kas tur īsti bijis. Ej, ej pasaki māmiņai, ka Stepans atgriezīsies!

Hordubals jūtas gandarīts, atgulstas un aizver acis. Tumšs — tikpat kā ejā. Buin, bum — ar veseri sit pa klinti. Un Stepans viež zobus — vieni vienīgi akmeņi. Jā, bet to tu nezini, muļķi, kas ir īsts darbs. Par vīrieti spriež pēc viņa darba. Kāda tev malka pagalmā, sirsniņ? Vienas vienīgas gludas šķilas. Bet es esmu skaldījis celmus. Tas ir vīrieša darbs — skaldīt celmus. Vai rakt no zemes akmeņus ārā. Hordubals ir apmierināts. Daudz esmu strādājis, Polana, dieva vārds, daudz. Viss labi padarīts, viss kārtībā. Un Jurajs, sakrustojis rokas uz krūtīm, mierīgi iemieg.

Viņš pamodās vakarā, smagā krēsla viņu uzmodināja.

Hafij, — viņš sauc, — Hafij, kur Polana?

Klusums, tikai iztālīm dzirdama šķindoņa: ganāmpulks

atgriežas no ganībām,. Hordubals izlec no gultas un velk bikses kājās: jāatver govīm vārti. Galva viņam reibst, tas no ilgās gulēšanas. Jurajs iztaustās pagalmā un atver līdz kājai vārtus; ērmīga sajūta, smagi elpot, bet paldies dievam, ka esmu jau ārā. Šķindas tuvojas, tās plūst kā upe, šķiet — viss jau pilns ar govju zvaniņiem un teļu zvārgulīšiem. Jurajam gribētos mesties ceļos, nekad vēl viņš nav dzirdējis tādu varenu un diženu zvanīšanu. Locīdamas prāvās galvas, pagalmā iesoļo divas gotiņas ar gaišiem, piebriedušiem tesmeņiem. Jurajs balstās pret vārtiem, viņam tik labi, tik svētsvinīgi kā lūgšanā.

Pa vārtiem strauji ieskrien aizelsusies Polana.

Tu jau esi kājās? — viņa izsaucas. — Kur tad Hafija?

Nu, esmu jau, esmu, — Jurajs taisnojas. — Man ir labi.

Ej, ej vēl gulēt, — Polana pavēl. — Rīt būsi pavisam vesels.

Kā tu gribi, sirsniņ, kā gribi, •— Jurajs paklausīgi un laipni atsaucas. — Es jau tev pa kājām nemaisīšos.

Viņš aizver vārtus, aizāķē un lēnītēm ieiet istabā.

Kad viņam ienesa vakariņas, viņš jau bija iemidzis.

OTRA DAĻA

[1]

•— Juraju Hordubalu nonāvējuši! Stārasts Geričs aši uzrauj svārkus. — Skrej, puis, pēc žandarmiem, — viņš ātri izrīko. — Lai iet pie Hordubaliem! Hordubalu pagalmā skraidā Polana un lauza rokas.

Ak kungs, ak kungs! — viņa vaimanā. — Kas gan to izdarījis! Nonāvējuši saimnieku, nonāvējuši!

Pārbiedētā Hafija iespiedusies kaktiņā, pār žogu blenž kaimiņienes, bariņš vīriešu spiežas ap vārtiņiem. Stārasts iet taisni pie Polanas un uzliek roku viņai uz pleca.

Rimstieties, saimniec! Kas ar viņu noticis? Kur viņš ievainots?

Polana sāk drebēt.

Ne… ne… nezinu, es tur nebiju, es nevaru..-.

Stārasts cieši ielūkojas viņā. Polana ir bāla un stinga,

viņa tikai piespiež sevi skraidāt un gausties.

Kas viņu redzējis?

Polana sakniebj lūpas, bet policisti jau nāk iekšā un aizver vārtus ziņkārīgajiem deguna priekšā. Tie ir vecais resnais Gclnajs atpogātā mundierī un bez ieroča un Bīgls, jaunais policists, — viņš vai laistās aiz jaunā formas tērpa un dedzīguma.

Kur viņš ir? — Gelnajs pusbalsī jautā. Polana parāda uz istabas pusi un gaužas tālāk.

Amerikānis Hordubals guļ gultā it kā iemidzis. Gelnajs noņem cepuri un mazliet samulsis noslauka sviedrus. Geričs sadrūmis paliek stāvot uz sliekšņa. Vienīgi Bīgls pieiet pie gulošā un pārliecas pār gultu.

Paraugieties viņam uz krūtīm, — viņš saka. — Maz asiņu. Izskatās, it kā viņu būtu nodūruši.

Savējo darbs, — noburkš stārasts.

Gelnajs palēnām apgriežas.

Ko jūs gribat teikt, Gerič?

Stārasts papurina galvu.

Neko.

Nabaga Jurajs, viņš domā.

Gelnajs kasa pakausi.

Paskatieties, Karliček, logs ir izsists!

Bet Karličeks Bīgls atpogā kreklu uz nogalinātā krūtīm un aplūko brūci.

Brīnos gan, — viņš velk caur zobiem. — Nazis tas nav bijis. Un tik maz asiņu …

Logs, Bīgl, — Gelnajs atkārto. — Tas ir kaut kas jums.

Bīgls pievēršas logam. Tas ir aizvērts, tikai viena rūts izgriezta.

Paskat vien, — viņš apmierināts nosaka. — Tad caur šito… Nē, pa šo caurumu neviens neizlīdīs, Gelnaj. Un

te vēl svītras no stiklu griežamā, bet tās ir iekšpusē. Ir gan joki!

Geričs uz pirkstgaliem pieiet pie gultas. Ak tu, nabadziņš, kā viņš izdilis! Bet acis cieti, it kā būtu iemidzis…

Bīgls piesardzīgi atver logu un paraugās ārā.

Es jau tā domāju, — viņš ar gandarījumu piezīmē. — Šķembas ir ārpusē, Gelnaj.

Gelnajs nosēcas.

Tātad jūs, stārast, teicāt, ka tas ir savējo darbs, ko? — viņš domīgi saka. — Vai Stepanu Manju neesat te redzējis?

Laikam būs mājās, Ribaros, — stārasts negribīgi atbild.

Bīgls baž degunu visos kaktos.

Nekas nav izsvaidīts, nekas nav uzlauzts…

Man tas nepatīk, Karliček, — Gelnajs teic.

Bīgls atviež zobus.

Pārāk dumji izstrādāts, ko? Pagaidiet, es visu savedīšu kārtībā! Man, Gelnaj, patīk skaidri notikumi.

Resnais, cienīgais Gelnajs staigā pa pagalmu.

Panāciet šurp, Hordubalova! Kas šonakt bija te mājās?

Tikai es… un Hafija, meitiņa.

Kur jūs gulējāt?

>— Klētī, kopā ar Hafiju.

Durvis uz pagalmu bija aizslēgtas, vai ne?

Jā, aizslēgtas.

Un no rīta arī aizslēgtas? Kas tās atslēdza?

Es … kad bija gaišs.

Un kas pirmais atrada līķi?

Klusums. Polana sakniebj lūpas.

Kur ir jūsu algādzis? — pēkšņi jautā Bīgls.

Mājās, Ribaros.

Kā jūs to zināt?

Nu … es tā domāju …

Es nejautāju, ko jūs domājat. Kā jūs zināt, ka viņš ir Ribaros?

Es … nezinu.

Kad viņš te bija pēdējo reizi?

•— Pirms… desmit dienām. Saņēma aprēķinu.,,

Kad jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

•— Pirms desmit dienām.

Melojat! — Bīgls nesaudzīgi pārtrauc. — Jūs satikāt viņu vakar. Mēs zinām.

Nav tiesa, — Polana pārbiedēta izdveš.

Atzīstieties, Hordubalova, — Gelnajs uzstāj.

Nē … Jā .., Vakar mēs satikāmies.,.

Kur? — Bīgls mācas virsū.

Arā.

Kur ārā? Polanas acis šaudās,

Aiz ciema.

Ko jūs tur darījāt? Ko? Nu, ašāk! Polana klusē.

■— Jums bija norunāta satikšanās, — Gelnajs atsāk.

Nē, dievs mans liecinieks! Es satiku viņu nejauši.,

Kur? — Bīgls atkārto.

Polana pievērš nomocīto skatienu Gelnajam.

Viņš mani nejauši satika… Apvaicājās, kad var ierasties pēc savām mantām. Viņam te vēl ir drēbes, tur stallī.

Ahā, saimnieks viņu iztrieca pa kaklu pa galvu, ko? Un kāpēc — sakiet, lūdzama?

Viņi sastrīdējās.

Un kad viņam vajadzēja nākt pēc savām mantām?

Šodien … šodien no rīta.

Un viņš atnāca?

Neatnāca.

Tāpēc ka atnāca naktī, — Bīgls izsaucās.

Nē, viņš te nav bijis! Viņš bija mājās!

Kā jūs to zināt? Polana kož sev lūpās. <— Nezinu.

Nāciet, Hordubalova, — Bīgls skarbi saka. — Tur pie nogalinātā jūs pastāstīsiet mums ko vairāk!

Polana sagrīļojas.

•— Lieciet viņai mieru, — Vasils Geričs noburkš. — Viņa ir stāvoklī.

II

Gelnajs sēž pagalmā un ļauj Bīglam pilnu vaļu, lai pārmeklē māju. Tas meklē, meklē, un acis viņam deg aiz cītības. Pārmeklējis stalli, kūti, visu izkratījis un nu uzlī- dīs uz bēniņiem; taisni kā atdzimis, tā viņu viss iepriecina. Traki gan, domā Gelnajs, man pietiek ar čigāniem un uzturēt kārtību.,. Lai jau Karličekam tiek savs prieks!

No istabas iznāk ārsts un iet pie sūkņa nomazgāt rokas. Bīgls tūliņ klāt un nepacietīgi prasa;

Nu, kas ir, kas ir?

Viss noskaidrosies sekcijā, — ārsts saka. — Manuprāt, viņam iedurts ar kādu naglu vai ko tamlīdzīgu. Tikai trīs pilieni asiņu … Ērmīgi.

Polana atnes viņam dvieli.

Pateicos, pane. Paklau — vai jūsu vīrs ar kaut ko neslimoja?

<— Vakar viņš gulēja, viņam bija karstumi.

•— Ahā! Un kad jūs gaidāt bērnu, ko?

Polanai seja pietvīkst.

Uz pavasari, jūsu godība.

Uz pavasari gan ne, māmiņ. Uz Jaungadu, tā gan.

Bīgls iepriecināts skatās aizejošajai Polanai nopakaļ.

Tas būtu labs iemesls slepkavībai, Gelnaj. Hordubals tikai jūlijā atgriezās no Amerikas.

Gelnajs nospurcas.

Hordubalova domā, ka ielauzies kāds no āra. Sak, pirms kādas nedēļas viņas vīrs izplūcies krogā un pamatīgi piekāvis Gejzu Fedelešu. Pārsitis viņam galvu. Gejza ir kauslis. Tātad te varētu būt atriebība. Tas, Karliček, arī ir labs iemesls.

Ārsts tāpat noskatās Polanai nopakaļ un izklaidīgi runā:

Žēl gan, jūs viņu iesēdināsiet, un man tā patīk būt klāt pie dzemdībām. Šeit tas reti gadās, sievietes dzemdē kā kaķenes … Bet šai dzemdības būs grūtas.

Kāpēc?

Veca un vāja. Ap četrdesmit, vai ne?

Kur nu, — Gelnajs saka. — Diezin vai trīsdesmit. Bet Hordubals esot slimojis? Kā to var noteikt pie miroņa?

Medicīnas noslēpums, Gelnaj, bet jums es to pateikšu. Zem gultas bija pilns naktspods.

—■ Un es to nepamanīju! — skaudīgi izsaucas Bīgls.

Nu, tad ar dieva palīgu, pani, — ārsts nosaka, šūpodamies no pirkstgaliem uz papēžiem. — Par sekciju jūs man paziņosiet, jā?

Es vēlreiz pārskatīšu māju, <— Bīgls murmina,«—- un tad varēsim braukt uz Ribariem.

Ko jūs vēl meklējat, Karliček? Vēl kādu iemeslu?

Pierādījumus, — Bīgls dzestri atbild. •— Un slepkavības ieroci.

Ahā! Tad labu laimi!

Gelnajs aizslāj līdz žogam un uzsāk sarunu ar kaimiņieni, un tarkš tik ilgi, kamēr dabū ar lupatu pa galvu un puķīti par piemiņu. Šķūņa kaktiņā iespiedusies pārbiedētā Hafija. Gelnajs sāk vaibstīties un šķoba ģīmi tik briesmīgi, ka Hafija sākumā nobīstas un pēc tam sāk viņu atdarināt. Kad Bīgls pēc kāda laika izlien kaut kur no rijas puses, Hafija sēž žandarmam Gelnajam klēpī un stāsta, ka viņai būšot krātiņš trusīšiem.

Neko neuzgāju, — Bīgls saīdzis paziņo. — Bet es vēl te atgriezīšos. Nevar būt, ka… Vai Geričam pateicāt, lai pagādā mums vedēju līdz Ribariem?

Viņš jau gaida, — Gelnajs atsaka un palaiž meiteni, paplīkšinādams viņai pa muguriņu.

Ko jūs par visu to domājat, Gelnaj?

Es jums ko pateikšu, — Gelnajs nopietni iesāk, — es par to nemaz negribu domāt. Esmu diezgan lauzījis galvu visus šos divdesmit piecus gadus. Apnicis līdz kaklam.

Bet slepkavība taču nav nekāds joks, — Bīgls autoritatīvi nosaka.

Protams, ka nav, Karliček, — Gelnajs atbild, galvu kratīdams. — Tikai, zināt, slepkavībai ciemā vajag citādas pieejas. Jūs esat pilsētnieks, jūs to lāgā neizprotat. Ja tā būtu slepkavība laupīšanas nolūkos, tad, sasodīts, es tāpat ostītu visu kā jūs. Bet slepkavība ģimenē… Es jums teikšu — es nemaz nebrīnos, ka Hordubalu nonāvēja.

Kāpēc?

Viņam bija tāds nelaimīgs liktenis. Tas viņam, mīlīt, bija uz deguna rakstīts.

Bīgls smīn.

Ne velna nebija rakstīts! Viņa gultā bija ievācies jauns puisis, tur ir tā vaina. Tas ir pilnīgi skaidrs gadījums, mīļais Gelnaj…

Nu, nu, gadījumi ģimenē nekad nav skaidri, — Gelnajs murd. — To jūs vēl redzēsiet, Karliček. Noslepkavot naudas dēļ — tas ir skaidrs, to nostrādā viens divi, bet dienām un nedēļām slēpt šādu nodomu, dienām un naktīm to apsvērt… Tas, Bīgl, ir tas pats, kas ielūkoties peklē.

Jums viss skaidrs, jo jūs esat te jaunpienācējs, bet es viņus pazinu, Karliček, visus trīs… Ko par tukšu runāt, brauksim uz Ribariem!

III

Stepans mājās?

Nav, aizgāja uz pilsētu.

Bīgls atstumj Mihalu Manju sānis un ieskrien istabā. Tikmēr Gelnajs sāk sarunu ar veco Manju un Mihalu par laiku, par zaķiem un par to, kāpēc viņiem virca tek uz ceļu.

Bīgls atgriežas, viņam seko Stepans, bāls, stūrgalvīgs, pie drēbēm pieķēries siens.

Ko tad jūs teicāt, ka viņa nav mājās? — Bīgls brūk virsū Mihalam.

Viņš šorīt teica, ka ies uz pilsētu, — Mihals murkš. — Vai man viņš jāuzrauga?

Un viņš noslēpies sienā! Kāpēc jūs tur slēpāties, ko?

Es neslēpos, — Stepans sadrūmis atbild. — Kāpēc man jāslēpjas? Gulēju.

Nakti nedabūjāt izgulēties, ko?

Izgulējos. Kāpēc lai neizgulētos?

Kāpēc tagad gulējāt?

Tāpēc, ka… nebija nekā, ko darīt. Diezgan esmu nostrādājies pie svešiem.

Vakar viņš strādāja, pazemīgi lūdzu, visu dienu ara, — steidzīgi iejaucas vecais Manja.

Jums es neprasīju, — atcērt Bīgls. — Marš istabā, aši — un Mihals tāpat!

Ai-jai-jā! — nopūšas Gelnajs. — Un ko jūs, Stepan, teiksiet par to, kas noticis ar Hordubalu?

Es tur vainīgs neesmu! — Stepanam pasprūk.

Tad jūs jau zināt, ka viņš nogalināts? — Bīgls uzvaroši sauc. — Kas jums to pateica?

Neviens. Bet, kad cilvēks ierauga žandarmus, tad tūliņ domā, nu kaut kas būs noticis ar Hordubalu.

Kāpēc tieši ar Hordubalu?

Tāpēc… tāpēc, ka mēs sastrīdējāmies, — Stepans savelk dūres un sakož zobus. — Padzina mani, suns tāds!

Bīgls jūtas mazliet vīlies.

Pielūkojiet, Manja: jūs tātad atzīstaties, ka šķīrāties no Hordubala dusmās?

Stepans nikni atviež zobus.

•— To jau katrs zina.

Un jūs gribējāt viņam atriebties.

Stepans nospurcas.

Būtu viņš gadījies man ceļā — nezinu gan, ko būtu viņam nodarījis.

Bīgls brītiņu pārdomā: Stepans ar plikām rokām nav ņemams.

Kur jūs bijāt šonakt? — viņš neslēpdamies uzprasa.

>— Mājās biju, tepat. Gulēju.

Pārbaudīsim. Liecinieki ir?

Ir. Mihals… Djūla… mūsu vecais. Pajautājiet viņiem!

Iztikšu bez jūsu padoma, — Bīgls pārtrauc. — Vakar pēcpusdienā jūs runājāt ar Hordubalovu. Par ko?

Neesmu runājis ar viņu, — Stepans nosaka stingri un kategoriski. — Neesmu viņu pat redzējis.

Melojat! Pati teica, ka satikusi jūs… ka jūs esot jautājis, kad varat atnākt pēc savām mantām…

Neesmu redzējis viņu jau desmit dienas, — Stepans paliek pie sava. — Kopš mani atlaida, tā neesmu Krivē bijis un saimnieci neesmu redzējis.

Bīgls kļūst nikns.

Pagaidiet, es jūs iemācīšu citādi runāt! Nāciet parādiet, kur jūs nakti gulējāt!

Stepans parausta plecus un ved Bīglu līdzi. Gelnajs pieklauvē pie lodziņa.

Ei, vecais, nāciet ārā!

Vecais Manja iznāk ārā un neuzticīgi blisina acis.

Sakiet, lūdzami, — kas īsti noticis?

Gelnajs atmet ar roku.

—« Āre, Hordubalu šonakt piekāvuši, dabūjis ar rungu pa mūli. Paklau, vecais, — vai Stepans tur nav pielicis roku?

Vecais purina galvu.

Tas nevar būt, pazemīgi lūdzu, Stepans bija mājās, gulēja. Ei, Mihal, panāc šurp! Pasaki, kur šonakt bija Stepans!

Mihals brītiņu pārdomā un nesteigdamies atbild:

Kur tad viņš varēja būt? Gulēja bēniņos kopā ar mani un Djūlu.

Tā, tā, — Gelnajs loka galvu, — es jau tā domāju. Bet Hordubals ciemā nav bijis nevienam pa prātam. Paši saprotat, tāds bagāts amerikānis un pat kaimiņus nav pamielojis.

Vecais Manja atvēcinās ar rokām.

Nu jā, ka bagātsl Kaklā pakārts maisiņš ar dolāriem …

Jūs redzējāt?

Protams, ka redzēju, viņš taču atbrauca pirkt māiu un rādīja naudu. Vairāk par septiņsimt dolāriem, laipni lūdzam. Ka nebija nevienam pa prātam, tas jau skaidrs, lepnam cilvēkam draugu nav.

Gelnajs nopietni māj ar galvu.

Bet kāpēc jums tādas sabakstītas durvis, Manja?

Tur sprauž iekšā grozu pinēju īlenu. Veselu gadu tas tur rēgojās.

Parādiet man, kāds tas izskatās, — Gelnajs interesējas. — To gan nezināju, ka grozus pin ar īlena palīdzību.

Saknes liec ar īlenu šitā. — Manja rāda gaisā.

Vēl vakar īlens te bija, — viņš sirdās. — Mihal, tu nezini, kur tas nolikts?

Lai paliek, — Gelnajs vienaldzīgi atvairās. — Nākšu kādreiz garām, paskatīšos. Bet virca, Manja, nedrīkst tecēt uz ceļu. Tas nav jūsu ceļš.

Pazemīgi lūdzam, līdzko sāksim vest ārā mēslus, tā visu iztīrīsim …

Jums vajadzētu izbūvēt kārtīgu bedri, cementētu. Laikam saimniecībā trūkst naudas, vai ne?

Kā nu netrūks, — vecais ķiķina. — Jāceļ jauna rija… Bet Mihals jau ir stulbenis. Stepanam vairāk prāta saimniecībā. Stepans — tas būtu īsts saimnieks!

No lauka atgriežas Djula, ved orē kaudzīti siena, bet brauc ar tādu troksni, it kā pērkons dimdinātu.

Panāc šurp, puis, — Gelnajs tēvišķi uzrunā viņu.

Kārtības labad nopratināšu arī tevi. Kur pagājušo nakti bija Stepans?

Djūla vaļēju muti jautajoši veras vecajā un Mihalā, bet tie nemirkšķina ne aci.

Tepat bija, — Djūla norūc. — Gulēja bēniņos kopā ar mani un Mihalu.

Labi sacīts, — Gelnajs viņu uzteic. —■ Nu, vai tu gribētu iestāties kavalērijā?

Pusaudzis pazibina zobus.

Skaidrs, ka gribu.

No mājas iznāk Bīgls un klusām lādas.

Panāciet šurp, Gelnaj! Stepans dabūja pāris pļauku pa ģīmi. Ieslēdzu viņu istabā.

Tā neklājas, — Gelnajs piezīmē. — Personas neaizskaramība un tā tālāk.

Bīgls smīn bez kādas godbijības.

Par to man nospļauties. Ļaunākais tas, ka es neko neuzgāju. Un jūs?

Tāds alibi kā klints, Karliček. Visu nakti gulējis sienā kā godīgs puika.

Meli, — Bīgls skarbi izsaucas.

Skaidrs, ka meli. Tas viņiem asinīs, draudziņ.

Tiesā viņi runās citādi, — Bīgls draud.

Jūs viņus nepazīstat. Vai nu atteiksies dot liecību, vai dos nepatiesu zvērestu. Uz laukiem, Karliček, tā jau ir kā tradīcija.

Ko tad lai darām? — Bīgls rauc pieri. — Kā domājat, Gelnaj, vai Stepanu var tūliņ arestēt? Ka viņš to izdarījis, tur var galvu likt ķīlā.

Gelnajs pamāj ar galvu.

Es zinu. Tikai pielūkojiet, Bīgl… — viņš iesāk un nepabeidz, jo tai mirklī kaut kas viegli notinkš, Bīgls iebrēcas: — Stāt! — un metas ap mājas stūri. Gelnajs palēnām seko viņam. Uz zemes ķepurojas divi, bet Bīgls ir virsū. — Es viņu pieturēšu, Karliček, — Gelnajs piedāvājas.

Bīgls pieceļas un velk Stepanu aiz atlauztās rokas.

Celies, kusties! — viņš aizelsies sēc. — Es tev rādīšu bēgt projām!

Stepans elš caur zobiem, seja saviebta aiz sāpēm.

Laidiet, — viņš murkš, — es… es tikai gribēju uz Krivi… pēc savām mantām …

Djūla metas viņiem starpā.

Laidiet viņu, — viņš kliedz, — citādi es ..,

Gelnajs satver viņu aiz pleca.

Lēnāk, puis! Un jūs, Mihal, arī nejau* ieties iekšā! Stepan Manja, es jūs arestēju likuma vārdā. Un tagad —• marš uz priekšu, ēzeli tāds!

Stepanu Manju ved uz pilsētu; viņu neved ērzelis ar augsti paceltu galvu, bet ļaudis tomēr apstājas un skatās. Abās pusēs sēž policisti ar šauteni starp ceļgaliem, bet

Stepans vidū; cepure viņam pakausī, un viņš neskatās uz līdzenumu. Tur ir upe, ganās zirgi, meldros zvīļo akacis, bet Stepans tikai skatās uz vedēja rudo pakausi…

Gelnajs atpogā mundieri un sāk ar Stepanu sarunu, bet ne vārda par Hordubalu, tikai par saimniekošanu, par viensētu Ribaros, par zirgiem… Stepans sākumā tur muti ciet, bet tad viņu aizrauj saruna. Jā, tas ērzelēns; veltīgi gan saimnieks to pārdeva sazin kam un par cik; astoņus tūkstošus varēja par to dabūt, ja pārdotu zirgu fermai, bet vispirms vajadzēja aplecināt melno ķēvīti ar to — eh, pan, to man būtu gribējies redzēt! Manjam acis iedegas. Un tādu zirgu saimnieks ņem un pārdod! Taisni grēks! Veco zirgu varēja pārdot un ķēvi ar kumeļu, nevis ērzelēnu… Stepans tā uztraucas, ka putas parādās mutes kaktiņos, bet Bīgls sarūgtināts domā, ka ar arestēto tā nedrīkst runāt, vienīgi oficiāli.

— Eh, pan, — Stepans runā it kā pats ar sevi, — ja mūs vestu tas ērzelēns… es pats turētu grožus… kas tas būtu par braucienu!

IV

Redzat, Gelnaj, — Bīgls vakarā saka, — to izdarījis kāds mājinieks: logu izsitis no iekšas, lai izskatītos pēc ielaušanās. Pa durvīm viņš tikt iekšā nevarēja, jo tās bija aizslēgtas. Tātad viņš bijis mājā jau vakarā …

Nav bijis, — Gelnajs pārtrauc. — Hafija stāstīja, ka tēvocis Stepans vakarā pie viņām nav bijis.

Labi. Tad nakti viņu ielaidis kāds no mājiniekiem; svešs ienācējs tas nevarēja būt. Stepans tur nostrādājis piecus gadus. Viss ciems zina, ka visu šo laiku viņam bijuši sakari ar saimnieci…

Pagaidiet, tikai četrus gadus. Pirmo reizi tas noticis salmos. Pēc tam saimniece ik nakti gājusi pie viņa uz stalli. To man stāstīja Hafija, Karliček.

Jūsu Hafija zina krietni daudz. — Bīgls smīn.

Jā, — Gelnajs nosaka, — tādi jau ir bērni uz laukiem …

Tālāk: Hordubalova ir stāvoklī; skaidrs, ka no Stepana, jo Hordubals atgriezās no Amerikas tikai jūlijā. Hordubalova zina, ka tas nav noslēpjams. Hordubals grib paturēt sievu tikai sev…

Gelnajs papurina galvu.

Tā gluži nav, Bīgl. Viņš mēdza gulēt kūtī, bet viņa uz bēniņiem vai klētī. To es zinu no kaimiņienes.

Bet viņa joprojām gāja pie Stepana.

To labi nezinu, — domīgi teic Gelnajs. —- Hafija domā, ka nav gājusi. Pēdējās dienās Polana gan bijusi kaut kur ārpus ciema. Kaimiņiene redzējusi viņu aizsteidzamies.

Cilvēkbērns, jums tādas ziņas kā vecai sievai, ~~ Bīgls brīnās. — Bet es pūlos izveidot loģisku ainu.

Ahā! Bet vai jūs to, Karliček, nevarat darīt klusām?

Nē, skaļi tas man labāk izdodas. Tas ērms Hordubals tā uzticējies Stepanam, ka saderinājis viņu ar mazgadīgo Hafiju. Nu, vai tie nav īstie viduslaiki — saderināt bērnu!

Gelnajs parausta plecus.

Un tad viņam kaut kā atklājies, ka saimniece viņu krāpj, un viņš padzinis Stepanu no mājas.

Gelnajs nepatikā nosēcas.

Ko jūs man stāstāt, Bīgl! Vispirms Stepans aizgājis no viņiem, un tikai pēc tam saimnieks saderinājis viņu ar Hafiju. Paprasiet tantiņām ciemā!

Tas nu vairs nerīmējas. — Bīgls apjūk. — Kā to visu sadabūt kopā?

Nezinu, Karliček, es jau nemāku sastādīt tās — kā jūs viņas saucat? — loģiskās ainas. Tā ir ģimenes traģēdija, un šis gadījums nemaz nav skaidrs. Un tas arī nevar būt skaidrs. Jums nav ģimenes, Bīgl, tur tā ķibele.

Bet tas taču ir skaidrs kā divreiz divi, Gelnaj: Polana grib tikt vaļā no vīra, Stepans grib ieprecēties saimniecībā. Abi visu norunā, un lieta darīta. Vakar Polana aizskrējusi pie Stepana …

Gelnajs purina galvu.

Atkal greizi. Hafija man teica, ka vakar pats saimnieks viņai sacījis — ej saki Stepanam, lai nāk atpakaļ. Bet kas man tur par daļu! Bīgl, vai nelaiķim kaklā nebija pakārts maisiņš ar naudu?

Bigls pārsteigts noskatās.

Kas par maisiņu? Viņam nekā nebija.

Redziet nu, — Gelnajs saka. — Maisiņā bijis vairāk nekā septiņsimt dolāru. Meklējiet šos dolārus, Karliček!

«— Jūs domājat — slepkavība laupīšanas nolūkos?

Es nedomāju neko, bet nauda ir pazudusi. Vecais Manja kādreiz redzējis šo maisiņu Hordubalam. Manjām jāceļ jauna rija …

Bīgls klusu nosvilpjas.

i— Tā! Tātad īstais iemesls būtu nauda!

Iespējams. — Gelnajs māj ar galvu. — Parasti tā mēdz būt. Vai atriebība, Bīgl, — tas arī ir labs iemesls. Hordubals pārsviedis Stepanu pāri žogam nātrēs. Par to ciemā mēdz atriebt ar nazi, Karliček. Varat pats izvēlēties, kurš iemesls jums patīk.

■— Kāpēc jūs man to stāstāt? — Bīgls saīgst.

Nu, lai jūs varētu izveidot to loģisko ainu, — Gelnajs nevainīgi piezīmē. — Bet varbūt Manja viņu nodūris tā ērzeļa dēļ?

Muļķības!

Pareizi. Ģimenē parasti nogalina muļķību dēļ, mīļais Bīgl.

Bīgls aizvainots klusē.

Nedusmojieties, Karliček, — Gelnajs saka. — Tad es jums pateikšu, ar ko nodurts Hordubals. Ar grozu pinēju īlenu.

Kā jūs to zināt?

Vakar tas Manjām pazudis. Meklējiet to, Bīgl!

Kāds tas izskatās?

Nezinu. Jādomā, pēc īlena. Vairāk neko nezinu, — Gelnajs nobeidz un sāk rūpīgi tīrīt pīpi. — Ja nu vēl to,

ka Manjas vedīs mēslus uz lauku.

V

Gelnajs un Bīgls sēž pie vīna pudeles un gaida, kad ārsts atgriezīsies pēc sekcijas.

Kur jūs atradāt stiklu griežamo?

Hordubalu klētī. Ko jūs par to teiksiet?

Tādi ir tie laucinieki, — Gelnajs sarūgtināts saka. »— 2ēl mest kaut ko projām, kaut arī tas būtu corpus de- lictiK Domā, ka saimniecībā noderēs .,. — Gelnajs meistariski nospļaujas. — Ķēmi!

Hordubalova apgalvoja, ka stiklu griežamais viņiem jau esot kopš seniem laikiem, pirms vēl saimnieks aizbraucis uz Ameriku. Bet Farkašs, stiklinieks, atcerējās, ka Stepans nopircis pie viņa stiklu griežamo pirms kāda mēneša.

Gelnajs nosvilpjas.

Jau pirms mēneša? Redzat, Bīgl, vai tas nav dīvaini: viņi par to domājuši jau pirms mēneša. Nosist kādu dusmās uzreiz — to es pats varētu izdarīt, bet gatavoties tik ilgi… Vai dolārus vēl neatradāt?

Nē. Tur klētī vēl atradu elektrisko lukturīti. Noskaidrošu, kur un kad Stepans to pircis. Arī pierādījums, vai ne? Nu jau pietiek, lai priekšniecība dotu rīkojumu apcietināt arī to sievieti. Bet viņiem vēl vajag sazin kādus svarīgus pierādījumus …

Gelnajs sarosās uz krēsla.

Karliček, tā kā tas esat jūs… es arī kaut ko zinu. Stepana svainis, kāds Janošs, stāsta, ka pirms nedēļas pie viņa uz lauka atnācis Stepans un teicis: «Tu, Janoš, varētu labi iedzīvoties, nopirkt pāri vēršu, pats tirgū izraudzīties — un to visu par tīro nieku: novākt no ceļa Hordubalu.»

Vareni! — Bīgls atzinīgi nosaka. — Un ko Janošs?

«Ej tu, zini, kur,» Janošs atteicis, «vai tev ir tāda nauda?» — «Man nav,» Stepans atbildējis. «Bet saimniecei ir; mēs norunājām precēties, kad Hordubala vairs nebūs.»

Tad viņš mums rokā! — Bīgls dziļi nopūšas. —Abi vienā cilpā.

Gelnajs pamāj. Ārsts jau nāk no sekcijas, tipina ar īsajām kājelēm un tuvredzīgi blisina acis.

Pan dakter, — Gelnajs sauc, — vai jums nelabpa- tiktu pakavēties pie mums kādu brītiņu?

Ā, — dakteris atsaucas. — Nu, pieņemsim. Dodiet man slivovicu! Nabadziņš jau oda. Nebija nekāds patīkamais darbs. Ahahā, — viņš izdveš un noliek glāzīti. —Vai zināt, pani, ka viņi nokāvuši mironi?

Bīgls izbola acis.

Kā tad tā?

Teju pat mironi. Viņš tikko elpoja, komas stāvoklis. Plaušu iekaisums visaugstākajā pakāpē, labā plauša pilnīgi beigta, dzeltena kā vasks… Līdz rītam nebūtu nodzīvojis.

—i Tātad slepkavība bijusi veltīga, — Gelnajs lēni noteic.

Taisnība. Un uz aortas satūkums — dūres lielumā. Nebūtu bijis plaušu iekaisuma, pietiktu ar nelielu uztraukumu, un beigas. Nabaga dvēsele.

Abi policisti nomākti klusēja. Beidzot Bīgls nokāsējās un prasīja:

Bet nāves cēlonis, pan dakter?

Nu, slepkavība. Dūriens kreisajā sirds kambarītī. Tā kā viņš bija agonijā, tad iztecēja tik maz asiņu.

•— Bet ar ko, kā jūs domājat…

•— Nezinu. Ar naglu, īlenu, maisu šujamo lielo adatu — īsi sakot, ar tievu, smailu metāla priekšmetu desmit centimetru garumā, transversāla griezuma… vai jums pietiek ar to?

Gelnajs mulsi grozīja glāzīti resnajos pirkstos.

•— Bet, pan dakter … vai nevarētu teikt, ka … ka viņš miris ar plaušu iekaisumu? Redzat, ja viņam tik un tā bija lemts mirt… kāpēc tad jāceļ viss šitais tracis?

Tā nedrīkst, Gelnaj, — Bīgls izsaucas. — Tā taču ir slepkavība!

Ārsts nozibsnīja ar brillēm.

Būtu ļoti žēl, pan. Tāds interesants gadījums. Reti notiek slepkavība ar adatu vai ko tamlīdzīgu. Ielikšu viņa sirdi spirtā, — ārsts sāk smaidīt, — un aizsūtīšu kādam mācītam ekspertam. Lai būtu autoritatīvs slēdziens, pani. Neko nevar darīt, tā ir slepkavība, tā saka likums. Ak dievs, bet cik nevajadzīga slepkavība!

Neko nevar darīt, — atkārto Gelnajs. — Un tāds zirgēzelis uzskata, ka tas esot skaidrs gadījums!

VI

Burka ar Hordubala sirdi ceļā pārsprāga — un spirts iztecēja; Hordubala sirds nonāca mācītā vīra laboiatorijā pavisam bēdīgā stāvoklī.

— Ko viņi man sūta? — sirdījās mācītais sirmais pans. — Ko tur raksta? Atraduši dūriena brūci? Ir gan tie lauku dakteri! — Nopūtās izcilā autoritāte un pa gabalu noskatījās uz Juraja Hordubala sirdi. — Rakstiet: dūriena brūce izslēgta, sprauga pārāk maza, sirds muskulis pāršauts ar maza kalibra lodi. Un nesiet to ātrāk projām!

*

Vēstule no Prāgas pienākusi, — Gelnajs apsveica Bīglu, kurš atgriezās no Ribariem. — Jums jāzina, Karliček, ka Hordubals nav bijis vis nodurts, bet nošauts ar maza kalibra bisi. Tā tas ir.

Bīglam nolaidās rokas.

Bet ko par to saka mūsu pans dakteris?

Ko nu viņš saka — lādas! Vai jūs viņu nepazīstat? Viņš paliek pie sava. Tātad maza kalibra bise. Lode gan nav atrasta, bet neko nevar darīt. Jāmeklē kāds, kam ir tāda bise.

Bīgls iesvieda cepuri kaktā.

Es to tā neatstāšu, Gelnaj, — viņš draudēja, — es nejaušu nevienam jaukties iekšā! Žēlīgais dievs, viss jau bija teju pat kartība, viss saskanēja, un nu — lūdzu! Kā mēs varam iet pie tiesas ar tādām aplamībām? Kur mēs dabūsim kādu mazkalibra šaujamo, cilvēk mīļais?

Gelnajs rausta plecus.

Redzat, tas viss tāpēc, ka neļāvāt nabaga Hordu- balam aiziet dieva mierā ar plaušu iekaisumu. Paši esat vainīgi: ij jūs, ij ārsts.

Bīgls pārskaities atsēžas.

Jūs man sabojājāt visu prieku, Gelnaj. Pašu lielāko prieku, kāds man jebkad bijis.

Nu, kādu?

Es atradu dolārus. Pāri par septiņi simti, ar visu maisiņu. Bija Ribaru bēniņos aiz sijas.

Gelnajs pārsteigts izņem pīpi no zobiem.

Nu, Karliček, tas ir ko vērts, — viņš atzinīgi nosaka.

Bet meklēšana gan bija liela. — Bīgls atvelk elpu. — Man viss aprēķināts: vai zināt, cik ilgi es Ribaros nomeklējos? Neto: četrdesmit sešas stundas! Ne salmiņš nepalika nepārcilāts! Tagad Stepans var iet gulēt ar savu alibi. Ko domājat, Gelnaj, vai zvērinātajiem ar to pietiks? Nauda atrasta, Stepana pirktais stiklu griežamais arī nav slikts pierādījums, turklāt vēl pretrunas liecībās — un versija kārtībā.

Pat veselas četras versijas, — Gelnajs piebalso.

Bīgls atmet ar roku.

Kas nu par četrām! Tā ir parasta, vienkārša, draņķīga slepkavība naudas dēļ. Es jums pastāstīšu, kā tas noticis. Hordubals zināja, ka Manja ir viņa sievas mīļākais, un baidījās no viņa. Tāpēc viņš nēsāja naudu pakārtu kaklā, tāpēc saderināja Manju ar Hafiju, tāpēc viņu beidzot padzina, tāpēc ieslēdzās kūtī… Pilnīgi skaidrs gadījums, Gelnaj.

Gelnajs domīgi mirkšķina acis.

Es vēl joprojām domāju par zirgiem. Stepans mīlēja zirgus. Ne par ko citu nerunāja, vienīgi par to, ka jāpiepērk zeme un jāaudzē zirgi. Aiz Hordubala pļavām pārdeva gabalu zemes. Droši vien Manja gribēja, lai Hordubals to nopērk, bet tas ne un naudu nēsāja uz krūtīm… Es, Karliček, nebrīnītos, ja tas izrādītos īstais iemesls.

Tas ir viens un tas pats: naudas dēļ. Tikai ne aiz mīlestības uz Polanu.

Kas zina …

Nē. Jūs esat vecs policists, Gelnaj, un pazīstat ciemu. Es esmu jauns, un rnan, velns parāvis, ir jēga par sievietēm. Es redzēju šo Polanu — neglīts, kaulains sievišķis un vecs turklāt, Gelnaj; tiesa, ar algādzi viņai bijuši sakari… Manuprāt, tas viņai izmaksājis krietnu summiņu. Viņas dēļ, Gelnaj, Hordubals nebūtu nodurts, viņas dēļ Stepans nebūtu slepkavojis. Bet naudas dēļ — tas ir skaidrs. Hordubals bija lauku sīkstulis, Polanai gribējās tikt pie mantojuma, lai varētu uzturēt mīļāko, Stepans alka pēc naudas — tas ir viss. Tur nebija ne tik daudz mīlestības, Gelnaj, — Bīgls pasita knipi. — Netīrs notikums, mīļais draugs, bet pilnīgi skaidrs.

To jūs esat labi saštimmējis, Bīgl, — vecais Gelnajs atzina. —< Taisni kā pans prokurors. Jums viss iznāk tik vienkārši..,

Glaimotais Bīgls plaši smaida.

Bet, manuprāt, Karliček, būtu vēl vienkāršāk, ja Ju- raju Hordubalu dievs būtu aizsaucis pie sevis. Plaušu iekaisums, āmen. Un atraitne pēc kāda laika būtu apprecējusi savu algādzi… viņiem būtu piedzimis bērniņš… Bet jums, Bīgl, nepatīk tāds vienkāršs variants.

Nē. Man patīk atklāt patiesību. Tas, Gelnaj, ir īsta vīra cienīgs darbs.

Gelnajs domīgi mirkšķina acis.

Bet vai jums šķiet, Karliček, ka esat to atklājis? To īsto patiesību?

Man vēl vajadzētu atrast to īlenu.

TREŠA DAĻA

Paziņoju par atklātu tiesas sēdi, kurā izskatīs Stepana Manjas — divdesmit sešus gadus veca, laukstrādnieka, neprecēta, reformātu ticības — un Polanas Hordu- balovas — dzimušas Durkolovas, atraitnes, trīsdesmit vienu gadu vecas, Romas katoļu ticības — lietu sakarā ar Juraja Hordubala — Krives saimnieka noslepkavošanu ar iepriekšēju nodomu un līdzdalību šinī slepkavībā.

Piecelieties, apsūdzētais! Jūs dzirdējāt apsūdzības rakstu. Vai atzīstat sevi par vainīgu?

Apsūdzētais sevi par vainīgu neatzīst. Juraju Hordubalu nav nogalinājis, tonakt gulējis mājā Ribaros. Naudu aiz sijas — to saņēmis no saimnieka kā Hafijas pūru. Stiklu griežamo nav pircis. Ar saimnieci sakari nav bijuši. Vairāk nav ko teikt.

Apsūdzētā par vainīgu neatzīstas. Par slepkavību neko nezina, tikai no rīta … Jautāta, kā uzzinājusi par Juraja Hordubala nāvi, atbild, ka ieraudzījusi izsisto logu. Ar algādzi nekādu sakaru nav bijis. Stiklu griežamo nopircis pats saimnieks pirms daudziem gadiem. Slepkava droši vien iekļuvis istabā caur logu, jo durvis uz pagalmu visu nakti bijušas aizslēgtas.

Apsūdzētā apsēžas — līķa bālumā, neglīta, pēdējā grūtniecības stadijā; viņas grūtniecības dēļ bija nācies paātrināt lietas izskatīšanu.

Prāva virzās tālāk ar nepielūdzamo tieslietu mašinērijas rutīnu. Lasa protokolus un slēdzienus, papīrs čaukst, zvērinātie cenšas pierādīt, ka bijīgi un vērīgi seko katram vārdam, kas rakstīts tiesas dokumentos. Apsūdzētā sēž nekustīgi kā akmens tēls, tikai acis nemierīgi šaudās. Stepans Manja šad tad slauka pieri un pūlas izprast visu lasīto: kas zina, kāds tur āķis slēpjas, kas zina, ko viņu godības no tā visa iztaisīs? Godbijīgi pieliecis galvu, Stepans klausās un kustina lūpas, it kā atkārtotu ik vārdu.

Tiesa stājas pie liecinieku noklaušināšanas.

Izsauc Vasilu Geriču, Krives stārastu; plecīgs liela auguma zemnieks, viņš lēni un nopietni atkārto zvēresta vārdus. Viņš bijis starp pirmajiem, kas ieraudzījis līķi. Tiesa, ka sacījis: «Savējo darbs.» Kāpēc?

Bija tāda nojauta.

Vai jums, Gerič, zināms, ka Polanai Hordubalovai bija sakari ar Stepanu Manju?

Ir zināms. Pats viņai to pārmetu vēl pirms Juraja pārbraukšanas.

Vai Hordubals vainoja savu sievu?

Noslānīt viņu vajadzēja, jūsu godība, — saka Vasils Geričs, — izdzīt viņai to nelabumu. Pat ēst Jurajam viņa nevārīja.

Vai Hordubals sūdzējās par savu sievu?

Nesūdzējās, tikai vairījās no cilvēkiem un kusa kā svecīte.

Polana sēž izslējusies un raugās tukšumā.

Policijas vahmistrs Gelnajs sniedz liecību atbilstoši tiesas slēdzieniem. Viņš min lietiskus pierādījumus: jā, tas ir Hordubalu istabas logs, rūts izgriezta no iekšpuses ar stiklu griežamo. Todien lija lietus, ārā zem loga bija peļķe, bet istabā nebija slapju pēdu, un putekļi uz palodzes nebija nobraucīti.

Vai pieaudzis cilvēks var ielīst pa loga rūti?

Nevar, pat galva neies cauri, kur nu vēl pārējais.

Tiesa noklausās jaunāko policistu Bīglu; viņš stāv kā

parādē un pilns dienesta centības. Sniedz liecību atbilstoši tiesas slēdzieniem. Stiklu griežamo atradis aizslēgtā lādē; Hordubalova nav gribējusi dot atslēgu, esot nozaudējusi. Lādi uzlauzis, atslēgu vēlāk atradis spainī ar auzām. Atradis arī Ribaros Hordubala dolārus.

Turklāt, pan priekšsēdētāj, — Bīgls turpina paceltā balsī, — es atļāvos vēl ko atnest. Tikai vakar to atradu, kad Manjas veda ārā mēslus. Tas bija iemests vircas bedrē.

Viņš attin kabatas lakatu un noliek uz pana priekšsēdētāja galda tievu, centimetrus piecpadsmit garu, smailu ovāla griezuma metāla priekšmetu.

Kas tas ir?

Lūgtum, grozu pinēju īlens. Piederēja Manju ģimenei un bija nozudis slepkavības dienā.

Bīgls izturas nesatricināmi, bet dvēselē svin uzvaru un izbauda klātesošo interesi. Piecas nedēļas viņš nomeklējies šo sasodīto īlenu, un te nu tas ir.

Apsūdzētais, vai pazīstat šo īlenu?

Nepazīstu.

Un Manja apsēžas drūms un stūrgalvīgs.

97

Liecību dod ārsts. Pastāv pie saviem vārdiem, ka slepkavība izdarīta ar tievu, smailu ovāla griezuma metāla priekšmetu. Ja Hordubals būtu nošauts, tad lode būtu

4—3199

palikusi miesā, bet nekā tamlīdzīga tur nav bijis. Un ārsts plaši izskaidro starpību starp durtu un šautu brūci, turklāt tik maza kalibra šāvienam būtu vajadzējis notikt pavisam tuvu — un tad būtu apsvilināts krekls un varbūt pat āda uz krūtīm.

Vai brūce varēja rasties no šāda priekšmeta?

Varēja. Protams, nevar apgalvot, ka, burtiski, no šā, bet tas ir pietiekami smails un tievs, lai rastos šāda brūce. Ļoti, ļoti piemērots priekšmets, — ārsts novērtē. — Jā, nāve iestājusies momentā.

Un impulsīvais ārsts aiztipina uz savu vietu teju pat rikšiem.

Liecību dod cietuma ārsts. Polana Hordubalova pēc visām pazīmēm ir astotajā grūtniecības mēnesī.

Apsūdzētā, — priekšsēdētājs saka, — varat necelties kājās. Kas ir tēvs tam bērnam, kuru jūs nesat zem sirds?

Jurajs, — Polana čukst, nodūrusi acis.

Hordubals atgriezās pirms pieciem mēnešiem. No kā jums šis bērns?

Polana klusē.

Vecais Manja atsakās sniegt liecību. Stepans slēpj seju plaukstās, vecais slauka asaras sarkanā kabatas lakatā.

Starp citu, Manja, vai šis priekšmets jums pazīstams?

Vecais Manja māj ar galvu.

>— A, tas ir mūsu īlens, ar ko pinam grozus, — un grib tūliņ bāzt īlenu kabatā.

Nē, nē, vecais, tam jāpaliek te.

Mihals un Djūla arī atsakās sniegt liecību. Izsauc Mariju Janošovu.

Vai gribat sniegt liecību?

Jā.

Vai tiesa, ka jūsu brālis Stepans kūdījis jūsu vīru, lai nogalina Hordubalu?

Tiesa gan, pazemīgi lūdzu, bet manējais ne un ne—* dod viņam kaut simt pārus vēršu.

Vai Stepanam bija sakari ar saimnieci?

Nu jā, ka bija, pats mājās lielījās. Stepans ir slikts cilvēks, jūsu godība. Nebija labi saderināt viņu ar bērnu; paldies dievam, ka tas viss izjuka.

Sakiet, lieciniece, — vai jūsu brālis bija ļoti nikns, kad Hordubals viņu padzina?

Marija met krustu.

Ak kungs, bija pārskaities kā velns, neēda, nedzēra, pat nesmēķēja …

Lieciniece iet ārā, bet durvīs atskatās raudādama.

Man tik žēl viņa, jūsu godība… pazemīgi lūdzu, vai nevaru atstāt kādu grasi Stepana uzturam?

Nē, nē, māmiņ, naudas nevajag, ejiet ar dieva pa- līgul

Tiesa izsauc Janošu.

Vai gribat sniegt liecību?

Kā pani pavēlēs.

Vai tiesa, ka Stepans gribējis, lai jūs nogalināt Hordubalu?

Liecinieks apjucis blisina acis.

Tiesa, kaut ko tādu viņš teica. Sak, tu esi nabags, Janoš, bet varētu iedzīvoties naudā …

Kā iedzīvoties?

Ko nu es jums, lūgtum, stāstīšu tādas muļķīgas va- lodasl

Vai viņš jums teica, lai nogalināt Hordubalu?

Liekas, to gan ne, jūsu godība. Tas jau bija sen. Runa bija tikai par naudu — Stepans jau vienumēr par naudu. Ko es tādas aplamības turēšu galvā? Viņš saka, es esot dumjš. Nu, dumjš, tad dumjš, dumjība, brālīt, pie karātavām neved.

Vai neesat piedzēries, lieciniek?

Jā, lūgtum; iedzēru glāzīti, lai būtu lielāka dūša, grūti ar paniem runāt.

Sēdi pārceļ uz nākamo dienu. Stepans meklē ar acīm Polanu, bet Hordubala atraitne liekas izgriezta no kaula un viņu it kā neredz: kaulaina, neizskatīga, neveikla. Neviens neskatās uz Stepanu, tikai uz sievieti; kas nu viņš, melnūksnējs puišelis! Un vai tad negadās, ka vīrs nogalina vīru? Bet, ja to izdara paša sieva, — dievs kungs, kas tā par dzīvi, ja nevar paļauties pats uz savu sievu! Pat mājās savā gultā cilvēks nav drošs, ka nenodur viņu kā dieva lopiņu.

Hordubala atraitne iet kā starp naida sienām, kuras sakļaujas aiz viņas kā ūdens.

Eh, nelaiķim vajadzēja nosist viņu ar cirvi kā vilku, kas iekritis slazdos! Pakārt tik viņu, — sievas uztraucas.

• Ja viņu nepakārs, tad pasaulē nav taisnības.

4*

99

Rimstieties, sievas, — vīri kurn. — Sieviešus taču nekar; iesēdinās viņu uz mūžu cietumā .,.

Ja sievietes spriestu tiesu, tad gan to nekrietneli pakārtu. Es pati uzmestu viņai cilpu kaklā.

Met mieru, Marika, tas nav sieviešu darbsl Štepku- to gan pakārs kā likts.

Nu jā, Štepku pakārs, bet viņš nokāvis tikai svešu cilvēku. Ja Polanu nepakārs, vai tad sievas drīz vien nesāks apkaut savus vīrus? Ienāks kaut kas prātā — ģimenē, mīļie draugi, starp vīru un sievu daudz kas atgadās. Nē, nē, viņa ir jāpakarl

Kā viņu var pakārt, ja viņai gaidāms bērns?

Kas par bērnu? Velns tas būs, nevis bērns!

Tiesa izsauc liecinieku Simonu Fazekašu, pēc palamas Lecu. Slepkavības dienā viņš redzējis Polanu ar Stepanu stāvam pie strauta.

Stepan Manja, vai jūs vēl liegsieties, ka todien nebijāt Krivē un nerunājāt ar Polanu Hordubalovu?

Neesmu tur bijis, lūgtum.

Apsūdzētā, vai Manja ir runājis ar jums pie strauta?

Nav runājis.

Bet policistiem jūs teicāt, ka ir runājis.

Viņi mani piespieda tā teikt.

Liecību sniedz Juliānā Varvarinova, Hordubalu kaimiņiene. Jā, viņa bieži redzējusi Hordubalu, staigājis apkārt kā nedzīvs. Polana nedevusi viņam ēst, kad padzinis Stepanu, bet algādzim cepusi cāļus un sivēnus.

Ik nakti gāja gulēt pie Manjas, lai dievs viņai piedod, — kaimiņiene nospļaujas, — bet, kad pārbrauca Hordubals, tad ej nu sazini, kur abi satikās, stallī vairs kāju nespēra. Pēdējā laikā Hordubals arī nakti staigāja apkārt ar uguni, it kā kaut ko meklēja.

Paklau, lieciniec, jūs redzējāt, kā Hordubals pārsvieda Stepanu pār žogu. Vai Stepanam bija svārki mugurā?

Nē, tikai bikses un krekls.

Un viņš aizgāja bez svārkiem?

Jā, jūsu godība.

Tad tie svārki, kas viņam tagad mugurā, bija palikuši kopā ar citām mantām pie Hordubaliem. Stepan Manja, kad jūs ieradāties Krivē pēc šiem svārkiem?

Stepans pieceļas un apjucis blisina acis.

Jūs aiznesāt svārkus tonakt, kad bija nogalināts Jurajs Hordubals. Varat apsēsties. — Un prokurors ar uzvarošu izskatu kaut ko piezīmē savos papīros.

izvediet abus apsūdzētos, — izrīko tiesas priekšse' dētājs. — Lai ienāk lieciniece Hafija Hordubalova.

Zālē ieved zilacainu, glītu meitenīti; klātesošos mēms klusums.

Nebaidies, meitiņ, panāc tuvāk, — tēvišķīgi saka tiesas priekšsēdētājs. — Ja negribi, tad vari atteikties no liecības. Nu, vai gribi atbildēt?

Meitenīte pārsteigta neizpratnē raugās uz svarīgajiem paniem mantijās.

Vai gribi atbildēt?

Hafija paklausīgi paloka galvu.

Jā.

Vai tava māte gaja uz stalli, kad tur bija Stepans?

Jā, katru nakti.

Vai redzēji viņus abus kopā?

Redzēju. Tēvocis Stepans viņu vienreiz apkampa un ievēla salmos.

Nu, bet saimnieks, tavs tētis, bija kādreiz kopā ar mammu?

Nē, tētis nebija, tikai tēvocis Stepans.

Kad saimnieks pārbrauca no Amerikas, vai tad mamma bija kādreiz kopā ar tēvoci?

Hafija purina galvu.

Kā tu to zini?

Saimnieks taču bija mājās, — bērns atbild nopietni un pārliecināti. — Tēvocis Stepans tad teica: «Es te vairs nepalikšu, nu jau viss ir citādi.,.»

Vai saimnieks bija labs cilvēks?

Hafija apjukusi rausta pleciņus.

Un Stepans?

Jā, Stepans bija labs.

Vai mamma bija laba pret saimnieku?

Nē.

Un pret tevi? Vai viņa tevi mīlēja?

Viņa mīlēja tikai tēvoci Stepanu.

Vai viņa tēvoci labi ēdināja?

Labi gan. Viņš man arī deva.

Un ko tu mīli vairāk par visiem?

Meitenīte nokaunējusies novēršas.

Tēvoci Stepu.

Kā bija tai pēdējā naktī, Hafij, kad tētis nomira? Kur tu gulēji?

Pie mammas klētī.

>— Vai tu nakti nepamodies?

Pamodos. Kāds klauvēja pie loga, un mamma sēdēja uz gultas.

Un tālāk?

Tālāk nekas. Mamma teica, lai miegu ciet, citādi dabūšu pērienu.

Un tu aizmigi arī?

Nu jā, ka aizmigu.

Un vairāk neko nedzirdēji?

Neko. Tikai kāds staigāja pa pagalmu, un mammas nebija gultā.

Un, kas tur staigāja, to tu nezini?

Meitenīte izbrīnā paver muti.

Nu, Stepans staigāja. Pie kā cita tad mamma būtu gājusi laukā?

Zālē valda tik baigs klusums, ka grūti elpot.

Pasludinu pārtraukumu, — aši saka priekšsēdētājs un ved Hafiju aiz rociņas ārā.

Tu esi laba meitiņa, — viņš murmina, — laba un prātīga; tava laime, ka tu neko nesaproti, kas te notiek.

Zvērinātie meklē kabatās, ko varētu Hafijai iedot, spiežas ap meitenīti, lai noglaudītu viņai galviņu.

Kur ir Stepans? — Hafija jautā sudrabainā balstiņā.

Resnais Gelnajs, smagi elpodams, laužas baram cauri

pie viņas.

Nāc, mazā, nāc, aizvedīšu tevi uz mājām!

Bet gaiteņi jau cilvēku pilni, cits sniedz Hafijai ābo- līti, cits oliņu vai smalkmaizīti, aizkustināti šņaukājas kabatas lakatos, sievietes skūpsta viņu un birdina asaras; Hafija drudžaini turas pie Gelnaja resnā pirksta un teju pat grasās raudāt, bet Gelnajs saka: — Neraudi, es tev nopirkšu konfekti, — un meitenīte jau lēkā aiz priekiem.

Sēde turpinās; šķiet — kāds slīpēti sasējis mezglu un tas jāatraisa vairākām rokām uzreiz. Liecina Pjosa, saukts Huzārs, Alekša Vorobecs un viņa sieva Anna, tad Herpaka sieva, un visi liecina pret šo sievieti Polanu Hor- dubalovu. Ak kungs, cik daudz cilvēki zina cits par citu! Kauns un negods! Dievam nav neviens jāsoda, sodītāji ir cilvēki.

Kāds gans Miša piesakās dot liecību.

Runājiet, lieciniek! Zvērestu dot nevajag.

Ko?

Zvērēt nevajag. Cik jums gadu?

KoV

Cik jums gadu, Miša?

A, nezinu. Kam man tas vajadzīgs! Tēva, dēla un svētā gara vārdā. Jurajs Hordubals jums ziņo, ka viņa sieva ir bijusi godīga un uzticīga.

Pagaidiet, Miša, — kā viņš to ziņo? Kad viņš jums to teica?

Ko?

Kad viņš jums to teica, Miša?

Ahā, kad! Nu, to es nezinu. Todien lija. Viņš piekodināja man: pasaki viņiem to, Miša, viņi tev noticēs.

Dievs ar jums, vecais; un tāpēc jūs nācāt uz šejieni no Krives?

Ko?

Yarat iet, Miša, jus vairs neesat vajadzīgs.

Ā, padevīgi pateicos! Lai slavēts Jēzus Kristus!

Liecību sniedz stiklinieks Farkašs.

So stiklu griežamo nopirka pie manis Stepans Manja.

Vai jus viņu pazīstat?

Kā nu nepazīšu, tur viņš sēž, tas dzeltenīgais!

Piecelieties, Manja; vai atzīstaties, ka nopirkāt šo stiklu griežamo no stiklinieka Farkaša?

Neatzīstos.

Varat apsēsties, Manja, bet liegšanās jums nepalīdzēs.

Liecina Barana sieva, Hrica sieva, Fedora Bobala sieva. Eh, Polana, kāds negods, visi rāda uz tevi ar pirkstiem, atklāj tavu kaunu, sievietes met ar akmeņiem uz neuzticīgo sievu. Par Stepanu Manju neviens vairs nedomā; veltīgi tu pūlies noslēpt zem sakrustotajām rokām savu lielo vēderu; grēks nav noslēpjams; Stepans nokāva, bet tu grēkoji. Skatieties uz šo nekauņu: pat galvu nenoliec, asaru nenobirdina, nesit pieri pie grīdas, raugās, it kā gribētu teikt: melsiet vien, melsiet, kas man par daļu!

Apsūdzētā, vai varat ko piebilst pie Martas Boba- lovas liecības?

Nē.

Un nenoliec galvu, nesarkst aiz mulsuma, negrib līst zemē iekšā aiz kauna; sēž kā akmens tēls.

Vairāk liecinieku nav? Labi, sēde pārtraukta līdz rītam. Bet cik saprātīgi liecināja mazā Hafija, ko? Tāds bērns, pan kolēģi, un tik daudz dabūjis noskatīties. Briesmīgi, briesmīgi! Bet tomēr viņas liecība — kā skaidrs

strautiņš. Tāda vienkāršība visur — it kā vārdos, ko viņa sacīja, nebūtu nekā ļauna. Bet viss ciems ir pret Polanu. Viņai slikts stāvoklis, Stepanam arī, bet Stepans ir otrās šķiras figūra. Jā, jā, ciems sapratis, ka runa ir par morāli, pan kolēģi. Varētu teikt, ka Krives ciems atriebjas par morāles mīdīšanu kājām. Dīvaini, ļaudis parasti neizturas tik bargi pret to, kas mēdz atgadīties ģimenē, vai ne? Liekas, Polana pieļāvusi ne tikai laulības pārkāpšanu, bet kaut ko daudz ļaunāku. Ko, jūs prasāt? Viņa pamodinājusi pret sevi sabiedrības sašutumu, izpelnījusies visa ciema naidu.

Lāsts pār Polanu! Jūs visi redzējāt, cik augsti viņa turēja galvu? It kā viņai kauna nebūtu! Vēl pasmīnēja, kad Fcdora Bobala sieva stāstīja, ka sievas gribējušas izsist viņai logus viņas izvirtības dēļ. Jā, galvu izslēja vēl augstāk un pasmīnēja, it kā viņai būtu ar ko lepoties. Ejiet nu, tēvoci, to es pats gribētu redzēt; vai viņa vismaz ir glīta? Glīta? Dievs, stāvi man klāt! Es jums saku, viņa apbūrusi Stepanu, acis viņam aizmiglojusi; vāja, bet pašai acis kā adatas; nešpetns sievišķis, nudien. Bet tā meitenīte — kā bilde! Mēs visi raudājām — iedomājieties, bāre- nīte! Un, redzat, pat bērna priekšā šis sievišķis nekaunējās, piekopa izvirtību, pašas meitai redzot. Ragana, ko citu lai saka! Nu, kaimiņ, tad man arī jāpaskatās uz viņu!

Laidiet mūs, laidiet iekšā, mēs gribam viņu redzēt, to izvirtuli! Nekas, saspiedīsimies, stāvēsim kā baznīcā, laidiet tikai iekšā! Ļautiņi, nebāzieties tā virsū, jūs ar saviem kažokiem piesmirdināsiet visu tiesu! Nost no durvīm!

Re, tā kārnā, tā, kas tik taisni sēž, tā ir viņa. Nudien, kas to būtu domājis? Tāds pats sievišķis kā visi citi. Un kur tad Stepans? A, viņam var redzēt tikai plecus. Un tas, kas ceļas kājās, tas garais mantijā ir pats prokurors. Klusāk, klusāk, paklausīsimies, ko viņš teiks!

— Pani zvērinātie, jums ir zināmi visi apstākļi, kurus izdevies noskaidrot policijas orgānu teicamā darba rezultātā (zālē Bīgls piebiksta Gelnajam), kā arī pateicoties lieciniekiem. Uzskatu, ka mans pienākums pateikties ir vieniem, ir otriem. Pani, visā savā ilgajā tiesas praksē es neesmu vēl sastapies ar tādu prāvu kā šī, kur liecībās izpaužas tik dziļa, tik dedzīga vēlēšanās, lai taisnība uzvarētu. Viss ciems, visi Krives iedzīvotāji vīrieši, sievietes un bērni, uzstājās jūsu priekšā ne vien kā liecinieki, bet kā šīs izvirtušās sievietes atmaskotāji dieva un cilvēku acīs. Nevis es, likuma pārstāvis, bet pati tauta viņu apsūdz. Noziegumu jūs sodīsiet pēc likuma burta, bet grēku pēc šīs tautas sirdsapziņas.

Prokurors ir pārliecināts par savas runas pareizību, bet šinī mirklī sastomās. «Ko es runāju par grēku? Vai mēs tiesājam cilvēka dvēseli vai viņa rīcību? Tiesa, ka rīcību; bet vai rīcība nerodas dvēselē? Uzmanību, uzmanību, ka nenonāc strupceļā! Notikums taču ir tik skaidrs…»

Godājamie zvērinātie, notikums, par kuru jūs spriedīsiet, ir skaidrs, baismīgi skaidrs savā vienkāršībā. Tanī iepītas trīs personas. Pirmā ir saimnieks Jurajs Hordubals, vientiesis, labsirdis un laikam pagauss domātājs. Viņš strādā Amerikā, pelna piecus vai sešus dolārus dienā, no tiem četrus sūta ģimenei, savai sievai, lai viņai būtu vieglāka dzīve. — Prokurora balsī sāk skanēt dīvainas rīkles intonācijas. — Un ar šo asins sviedriem nopelnīto naudu viņa sieva atalgo jauno algādzi, kurš nekautrējas būt par vecīgsnējās saimnieces mīļāko. Ko gan nedara Stepans Manja naudas dēļ! Sagrauj emigranta ģimeni, atrauj māti no bērna un pēc mīļākās ierosinājuma nonāvē aizmigušo saimnieku sainīša dolāru dēļ. Kas tā par ļaundarību, kāds mantkārības grēks!

Prokurors atkal sastomās. Ļaundarība, nevis grēks. Sī taču nav dieva tiesa.

Otrā persona ir šī sieviete. Kā jūs redzat, viņa ir salta, cietsirdīga aprēķinātāja. Starp viņu un jauno algādzi nevar būt mīlestības, pat ne grēcīgas mīlestības, vienīgi izvirtība, vienīgi grēks, tikai grēks… Sis puisis ir viņas iekāres rotaļlieta, viņa lutina to, aizmirsusi pati savu meitu. Dievs viņai par to atmaksā: aiz savas apgrēcības viņa kļūst grūta. Un tad atgriežas saimnieks no Amerikas; pats dievs viņu sūtījis, lai soda laulības pārkāpēju savā namā. Bet Jurajs ir lāga dvēsele; neviens no mums, neviens no vīriešiem, tā es ceru, nebūtu pacietis to, ko klusēdams panesa šis mīkstsirdīgais un mazdūšīgais vīrs, kuram galvenais bija — lai mājās valdītu miers. Reizē ar Hordubala atgriešanos pārstāj plūst dolāri, saimniecei nav ar ko uzturēt jauno liekēdi. Stepans Manja pamet kalpošanu grēkam, bet Hordubals ar savu neaptverami vājo raksturu, droši vien sievas spiests, pats viņam piedāvā savas meitas roku, piedāvā naudu un māju, lai tikai viņš atgriežas …

Prokurors jūt, ka riebums sažņaudz viņam rīkli.

Bet ar to nepietiek. Stepans acīmredzot šantažē Hordubalu un draud viņam. Un tad šis pacietīgais nabags vairs neiztur un padzen nekaunīgo piedzīvotāju, bet no šā brīža viņš sāk baidīties par savu dzīvību, sāk meklēt darbu kaut kur viņpus kalniem, naktīs ar lukturi apstaigā saimniecību. Bet ļaunprātīgais plāns jau sastādīts; vecais vīrs pārāk daudz traucē baudkāro sievu un alkatīgo puisi; izvirtība un mantkāre sabiedrojas pret viņu. Hordubals saslimst un nevar vairs sargāt māju, nevar aizstāvēties; no rīta viņu atrod ar caurdurtu sirdi. Viņš nogalināts miegā.

Un tās jau beigas? Prokurors pats brīnās: viņš bija sagatavojis spožu, pārliecinošu noslēgumu, bet tas viņam bija kaut kā izskrējis no galvas, un pēkšņi še tev — beigas; sēdi un pats brīnies, kā tas tā gadījies. Prokurors jautājoši palūkojas uz tiesas priekšsēdētāju; liekas, tas atzinīgi māj ar galvu; zvērinātie sačukstas, šņaukājas, divi neslēpti slauka asaras. Prokurors atvieglots uzelpo.

Pieceļas Manjas advokāts, ražens vīrs, izslavēts jurists,

Pans prokurors savas spēcīgās runas beigās pieminēja Juraja Hordubala sirdi. Atļaujiet man, godātie zvērinātie, lai piesaucu šo sirdi kā sava klienta aizstāvētāju. — Un tālāk jau iet kā pa taukiem: sak, paši apvainotāji atzīst pretrunas tiesas ekspertīzē. — Vai Hordubala sirds ir caurdurta vai cauršauta? Vai slepkavības ierocis ir šis niecīgais īlens no Manju saimniecības vai nezināma slepkavas bise? Es, manuprāt, drīzāk noticētu izcilas zinātniskas autoritātes atsauksmei; šī autoritāte pilnīgi noteikti apgalvo, ka brūce cēlusies no maza kalibra lodes. Nu, pani, ja Jurajs Hordubals ir nošauts, tad vainīgs nav Stepans Manja …

Un tā tālāk: soli pa solim slavenais advokāts satriec visus apvainojuma punktus, sizdams takti ar tumīgo roku.

Pret manu klientu nav neviena pierādījuma, ir tikai indīcijas. Neapelējot pie godāto zvērināto jūtām, esmu pārliecināts, ka uz apsūdzības akta un izmeklēšanas materiālu pamata zvērinātie nevar Stepanu Manju atzīt par vainīgu.

Un slavenais jurists kā uzvarētājs smagi atsēžas uz krēsla.

Pēkšņi izlec cita melna figūriņa, it kā būtu piespiesta poga, — Polanas Hordubalovas advokāts, jauns, izskatīgs cilvēks.

Nav neviena tieša pierādījuma, ka mana kliente vainīga Juraja Hordubala nogalināšanā, ir tikai minējumi, kas deducēti no indīcijas, no apvainotāju izdomātiem hipotētiskiem sakariem. Pani zvērinātie, šī hipotēze pamatojas uz pieņēmumu, ka Polana Hordubalova bijusi ieinteresēta vīra nāvē, ka bijusi viņam neuzticīga. Pani, es jums teikšu: ja laulības pārkāpšana būtu pietiekams iemesls slepkavībai, cik tad vīru un sievu šepat ciemā, pašā Krivē, nebūtu jau nogalināti? Metīsim to labāk pie malas; bet ko īsti mēs zinām par Polanas Hordubalovas laulības pārkāpšanu? Tiesa, viss ciems te defilēja un liecināja pret apsūdzēto sievieti. Bet, pani, padomājiet — kurš no mums ir pārliecināts par saviem tuviniekiem un kaimiņiem? Kurš no mums zina, ko par viņu runā viņa apkārtnē? Varbūt daudz ko ļaunāku nekā par šo nelaimīgo sievieti; pati nevainojamākā uzvedība nepasargās jūs no tenkām un pazemojošas aprunāšanas. Apsūdzība nepalaida garām nevienu liecinieku, kuram bija patika un drosme nomelnot neaizsargātu sievieti…

Protestēju pret liecinieku apvainošanu! — prokurors sauc.

Tas ir nevietā, — tiesas priekšsēdētājs aizrāda. — Lūdzu turpmāk neatkārtot tādus izlēcienus!

Izskatīgais kundziņš aši un pieklājīgi palokās.

Lūdzu. Tiesa uzklausīja visus lieciniekus, kuriem bija kas sakāms pret Polanu Hordubalovu. Bet tiesa aizmirsa izsaukt vēl vienu liecinieku, tā sacīt, pašu galveno. Šis liecinieks ir nogalinātais Jurajs Hordubals.

Izskatīgais kundziņš pavicina gaisā papīru.

Pani zvērinātie, desmit dienas pirms savas nāves Jurajs Hordubals, Krives saimnieks, ir licis uzrakstīt savu pēdējo gribu. Viņš it kā jutis, ka viņa iejaukšanās būs vajadzīga, un licis uzrakstīt sekojošo (jaunais advokāts lasa paceltā un patētiskā balsī): «Visu savu kustamo un nekustamo mantu novēlu savai sievai Polanai Horduba- lovai, dzimušai Durkolovai, par viņas laulātas draudzenes uzticību un mīlestību.» Lūdzu, pani! «Par laulātas draudzenes uzticību un mīlestību.» Tas ir Juraja Hordubala testaments, tā ir viņa liecība. Jūs šodien klausījāties gana Mišas vārdus, ko viņam teicis Jurajs Hordubals, proti, ka Polana bijusi viņam krietna un uzticīga sieva. Atzīstos, ka mani pārsteidza Mišas liecība, tā skanēja kā aizkapa balss. Un te jums ir rakstīta liecība, tā vīra liecība, kurš

Polanu patiešām ir pazinis. Algādzis Manja lielījies māsai, ka viņam esot sakari ar saimnieci. Tā pļāpāja algādzis, bet te (uzsit ar knipi papīram), te ir laulātā drauga vārdi dieva priekšā. Pani, izlemiet paši, kam gribat ticēti

Jaunais advokāts domīgi noliec galvu.

Tātad, ja atkrīt versija, ka mana kliente pārkāpusi laulību, tad atkrīt arī jebkurš pieņēmums, ka viņa gribējusi tikt vaļā no sava vīra. Jūs aizrādīsiet man, ka viņa ir astotajā grūtniecības mēnesī, bet es jums, pani, varu minēt neskaitāmas medicīniskas autoritātes, kuras liecina, cik viegli ir kļūdīties, nosakot grūtniecības pakāpi.

Un izveicīgais kundziņš uzskaita veselu virkni autoritāšu un zinātnisku uzskatu. Manjas rūdītais advokāts groza galvu: pats visu sabojāja, zvērinātie necieš zinātniskus argumentus. Jā, ar testamentu — tas bija smalks gājiensl

Iedomājieties, pani zvērinātie, ka jūs notiesāsiet Polanu Hordubalovu un ka Juraja Hordubala bērns, laulātu draugu uzticības un mīlestības dzīvs pierādījums, piedzims cietumā un tiks apzīmogots kā laulības pārkāpējas bērns. Pie visa, kas jums svēts, brīdinu jūs, pani zvērinātie: nepieļaujiet kļūdu, kura pazudinās vēl nedzimušo bērnu!

Izskatīgais kundziņš apsēžas un slauka sviedrus sa- smaržotā kabatas lakatā.

Gratulēju, pan kolēģi, — dūc viņam ausī vecais, rūdītais tiesu vilks, — tas nebija slikti!

Bet prokurors jau ceļas kājās sniegt repliku. Seja viņam tumši sarkana un rokas dreb.

Ko nu par bērniem! — viņš aizsmacis izsaucas. — Pan kolēģi aizstāvi, šeit runāja Juraja Hordubala bērns Hafija. Viņas liecību jūs taēu nenosauksiet (sit ar dūri uz galda) par tenkām! Vismaz ceru. (Izskatīgais advokāts palokās un parausta plecus.)Tomēr pateicos jums, ka atnesāt mums Juraja Hordubala testamentu. Tā vienīgā mums trūka (prokurors izslējās visā augumā), lai mēs visā pilnībā ieraudzītu šo patiešām dēmonisko sievieti, kurai… kurai jau izstrādāts plāns, kā nonāvēt savu trulo, labsirdīgo vājā rakstura vīru, bet kura vēl izdomā šo pēdējo izsmalcināto punktu savā labā: piespiest nabadziņu, lai viņš tikai-viņai, vienīgi viņai visu novēl un vēl izsniedz tādu kā morālu alibi par viņas laulātas draudzenes uzticību un mīlestību. Un labsirdis paklausīgi iet — lai ne heilera nepaliktu mazajai Hafijai, lai viss paliktu šai Je- zabelei, lai viņa varētu maksāt savam mīļākajam, joprojām vārtīties savos grēkos …

Prokurors aizelšas aiz nešpetna niknuma; tā vairs nav tiesas prāva, tā ir dieva tiesa par pasaules grēkiem; dzirdams, cik smagi un saspringti elpo ticīgie ļaudis zālē.

Un nu gaišs stars ir kritis uz Juraja Hordubala lietu. Tā ciniskā, mantkārīgā, bezjūtīgā griba, kura piespieda rakstīt nepratēju Juraju pavilkt trīs krustus zem šā baismīgā un atmaskojošā testamenta, tā drausmīgā griba, pani, vadīja slepkavas Stepana Manjas roku. Sis nožēlojamais ciema alfonss bija ne vien izvirtības ierocis— viņš bija arī slepkavības , ierocis. Pie visa vainīga šī sieviete, — prokurors kliedz, rādīdams ar pirkstu uz Polanu. — Sis testaments viņu nodevis.. . tikai velns varēja izdomāt šādu ellišķīgu izņirgāšanos… «par viņas laulātas draudzenes uzticību un mīlestību»! Jezabele Hordubalova, vai jūs beidzot atzīsieties, ka esat nogalinājusi Juraju Hordubalu?

Polana pieceļas zilgani bāla, grūtniecības izķēmota; viņas lūpas kustas bez skaņas.

Nesakiet viņiem neko, saimniec, — pēkšņi atskan saraustīta, aizsmakusi balss. — Es pats pateikšu. — Stepans Manja stāv, un seja viņam raustās aiz milzīga pārdzīvojuma. — Go… godātā tiesa, — viņš stostās, un pēkšņi viņam izlaužas nevaldāmas raudas.

Prokurors, mazliet pārsteigts, paliecas uz viņa pusi.

«— Lūdzu, nomierinieties, Manja! Tiesa ar prieku uzklausīs jūs.

To es… to es… — Stepans elso. — Es… es gribēju viņam atriebties … par to … par to … ka pārsvieda mani pār žogu … un visi smējās par mani! Es nevarēju ne gulēt… man vajadzēja viņam kaut ko nodarīt… atriebt vajadzēja … Tāpēc es gāju …

Vai saimniece atvēra jums durvis? — priekšsēdētājs jautā.

Nē… saimniece ne… viņa neko nezināja. Es vakarā … nevienu neredzēju .., saimnieks gulēja istabā … bet es bēniņos… noslēpos tur…

Zālē Bīgls uzbudināts piegrūž Gelnajam.

—< Nav taisnība, — viņš nespēj valdīties, — uz bēniņiem viņš nevarēja, durvīm priekšā bija kukurūza! Es tur vēl šorīt biju, Gelnaj! Es to tūliņ pateikšu .».

Sēdi, — Gelnajs sēc un velk Bīglu aiz rokas atpakaļ. — Nedomā iejaukties, nejēga!

Bet naktī, — Stepans stostīdamies turpina, slaucīdams degunu un acis, — nakti es nokāpu lejā… saimnieks gulēja istabā… un es ar to īlenu… tas ne… ne… negribēja durties… bet viņš gulēja un nekustējās… — Stepans sagrīļojas, uzraugs pasniedz viņam glāzi ūdens no priekšsēdētāja galda. Stepans pateicīgi un kāri dzer un slauka sviedrus no pieres. — Un tad… tad izgriezu rūti… un paņēmu saimnieka naudu … lai izskatītos pēc laupīšanas … un … atpakaļ uz bēniņiem … un pa lodziņu lejā. — Stepans atvelk elpu. — Un tad pieklauvēju pie loga… saimniecei… ka esmu atnācis pēc svārkiem.

Polana Hodubalova, vai tas tiesa?

Polana pieceļas, lūpas sakniebusi.

Nav tiesa. Viņš nepieklauvēja.

Saimniece neko nezināja, — Stepans juceklīgi stāsta.

Nav tiesa, ka mums būtu kaut kas bijis. Vienreiz — jā, vienreiz es gribēju iesviest viņu salmos, bet viņa neļāvās… un tad atnāca Hafija. Bet vairāk ne reizi.., ne reizi…

Labi, Stepan, — saka prokurors un paliecas uz priekšu. — Viens jautājums man vēl palicis, nebija vajadzības to agrāk cilāt. Polana Hordubalova, vai tiesa, ka jums pirms Stepana ir bijis cits mīļākais, algādzis Pavels Drevota?

Polanai izlaužas it kā žagas, viņa tver ar roku pieri, uzraugs viņu pa pusei izved, pa pusei iznes no zāles.

Pārtraucu tiesas sēdi, — priekšsēdētājs paziņo.

Sakarā ar jaunajiem apstākļiem, kas atklājušies Stepana Manjas atzīšanās rezultātā, tiesa rīt izbrauks uz nozieguma vietu.

*

Bīgls gaida Hordubalu mājas pagalmā, kad ieradīsies godātā tiesa. Viņu godības jau brauc: Bīgls izslējās un salutē, uz ceļa aiz žoga stāv ļaudis un blenž uz Hordubalu mājām, it kā tur būtu kas redzams. Bīglam šī ir liela

diena.

Bīgls ved godāto tiesu uz bēniņiem.

Lūdzu, bēniņi tādi, kā bijuši, neviens te soli nav spēris kopš slepkavības dienas. Jau toreiz durvīm priekšā bija aizkrauta kukurūza; ja kāds būtu mēģinājis tās atvērt, kukurūza būtu izbirusi uz kāpnēm.

Bīgls atspiežas pret durvīm, kaut kas sabrūk, un lejā kā straume plūst kukurūzas graudi.

Paniem laikam grūti bija kāpt augšā? — Bīgls pieklājīgi apvaicājas.

Uz bēniņiem vesela dieva svētība rudas kukurūzas, tā vien gribas vārtīties tanī un lēkāt. Un tur ir lodziņš; vai pa to būtu izlīdis Manja?

Bet tas jau no iekšpuses aizbultēts, — kāds zvērinātais saka un lietiski pētī to. — Ja te kopš slepkavības dienas neviens nav bijis, tad Manja nevarēja tikt pa to laukā.

Protams, ka nevarēja; uz palodzes vesela virtene apputējušu pudelīšu un kārbu, kas laikam krājušās gadiem ilgi, — glabā gan tic laucinieki sazin ko! Ja Manja būtu līdis pa lodziņu laukā, tad viņam vajadzēja šīs grabažas novākt, vai ne?

Skaidrs, ka vajadzēja. Un kas ir lejā zem šā lodziņa?

Zem mums ir istaba, kurā notika slepkavība, un mājas priekšā dārziņš. Lūdzu, pani, iesim tur paskatīties!

Godātā tiesa svarīgi iesoļo dārziņā. Vienam mājas logam izņemts ietvars.

Tam logam, lūgtum, bija izgriezta rūts. Virs mums ir bēniņu lodziņš, pa kuru Manja esot izlēcis. Pēc slepkavības es te visu rūpīgi aplūkoju, — Bīgls kautri piezīmē,

bet zem loga nebija nekādu pēdu, dobes bija nule kā uzraktas un vakarā lijis lietus …

Tiesas priekšsēdētājs atzinīgi māj ar galvu.

Skaidrs, ka Stepans melo. Bet jums vajadzēja tūliņ pēc slepkavības apskatīt bēniņus.

Bīgls sasit papēžus.

.— Pan priekšsēdētāj, es negribēju izbārstīt kukurūzu. Bet drošības dēļ es tūliņ aizsitu durvis ar nagliņām, lai neviens netiktu tur iekšā. Tikai šorīt es nagliņas izvilku. Durvīm piestiprināju pavedienu.

Labi, labi, — priekšsēdētājs apmierināts nosaka,

Jūs esat par visu padomājis, pan … pan …

Bīgls izriež krūtis.

Jaunākais policists Bīgls.

Vēl viens žēlīgs mājiens.

Starp mums runājot, pani, nav šaubu, ka Stepans Manja ir melojis. Bet, ja nu te esam, tad varbūt būtu interesanti ielūkoties istabā.

No galda pieceļas liels, plecīgs, smagnējs zemnieks; patlaban pusdienu laiks.

Tas, lūgtum, ir Mehajls Hordubals, nelaiķa brālis; viņš pagaidām te saimnieko.

Mehajls Hordubals zemu palokās paniem.

Okseņa, Hafij, aši paniem sēdekļus!

Nevajag, saimniek, nevajag! Bet kāpēc jūs neielie- kat citu ietvaru, jums taču vēsi bez loga?

Bet kāpēc, lūgtum, likt citu ietvaru? Vecais atrodas tiesā, žēl pirkt jaunu.

—- Tā, hm… Redzu, ka jūs rūpējaties par Hafiju. Viņa ir gudrs bērns, kopiet labi bārenīti. Tā ir jūsu sieva, vai ne?

Jā, pazemīgi lūdzam, Demetra Ivana Varivodjuka meita, no Magurices.

Kā redzams, gaidāt ģimenes pieaugumu.

Ja dievs tā gribēs, viņa vārds lai slavēts.

Vai jums patīk Krivē?

Patīk, — Mehajls atbild un pamāj ar roku. — Pazemīgi lūdzu, vai es arī nevarētu braukt uz Ameriku darbā, jūsu godības?

Tāpat kā Jurajs?

— Tāpat kā Jurka; dievs, mielo viņa dvēseli!

Un saimnieks Mehajls pavada prombraucošos panus līdz vārtiem.

*

Godātā tiesa dodas uz pilsētu. Nū, zirdziņi, nū, jūs vedat svarīgus viesus! Ciems izskatās pēc Betlēmes, nudien, pēc Betlēmes.

Priekšsēdētājs pieliecas pie prokurora.

Vēl nav par vēlu, pan kolēģi; mēs varētu šodien visu nokārtot; runu būs mazāk nekā vakar…

Prokurors viegli piesarkst.

Pats nezinu, kas man vakar bija uznācis. Runāju kā transā, it kā nebūtu ierēdnis, bet atriebējs, — gribējās tiesāt, graut kā pērkonam …

Es jutos kā baznīcā, — priekšsēdētājs domīgi saka. — Zināt, publika zālē sēdēja kā bez elpas. Dīvaini ļaudis.

Es arī jutu, ka tiesājam kaut ko smagāku par noziegumu, ka tiesājam grēku… Paldies dievam, šodien zāle būs

tukša; nebūs nekādas sensācijas, viss ies kā pa taukiem.

*

Patiešām — viss ritēja kā pa taukiem. Zvērinātie uz jautājumu, vai Stepans Manja vainīgs slepkavībā ar iepriekšēju nodomu, ar astoņām balsīm atbildēja «jā», ar četrām — «nē».

Uz jautājumu, vai Polana Hordubalova ir vainīga kā līdzdalībniece slepkavībā, zvērinātie atbildēja «jā» ar visām divpadsmit balsīm.

Uz šā zvērināto lēmuma pamata tiesa piesprieda Stepa* nam Manjam cietuma sodu uz visu mūžu un Polanai Hor- dubalovai, dzimušai Durkolovai, cietuma sodu uz divpadsmit gadiem.

Polana stāv kā nedzīva, pacēlusi galvu; Stepans skaļi šņukst.

-— Aizvediet viņus!

*

Juraja Hordubala sirds kaut kur noklīda un netika apbedīta.

2 Ice-cream (angl.) — saldējums.

1 Job (angl.) — darbs.

4 Jūs esat cūka (angl.).

1 Fabrika (angl.).

4 Nē, paldies (angl).

I i

1 Šeit: lielisks pierādījums (lat.).

8 Lawyer (angl.) — jurists.

[6] esiet mierīgi (angl.).

[7] nodarbošanās (angl.).

[10] atlaišana (angl).

3 Nē, ser. Neprotu rakstīt, ser (angl).

[12] nemelsiet, ser (angl).

i Lowerdeck (angl) — apakšējais klājs.

4 Niggers — nēģeri (angl, nicinošā nozīmē).

[17] rotāju lācītis (angl.).

3  rokas soma (angl.).

8 Elektriskais lukturītis (angl.).

[21] runcis fēlikss (angl.).

[22] pareizi (angl.).

8 Kārba (angl.).

[25] car (angl.) — mašīna, auto.

[27] Morgs = 0,56 ha.

[28] flue (angl.) — gripa.

Content

Čapeks Karels Hordubals romāna Triloģija pirmā grāmata