Čapeks Karels

Izlase

Karels Čapeks

Izlase: Vēstules no Anglijas; Karš ar salamandrām; Baltā slimība; Māte

.

Karels Čapeks

Karels Čapeks (1890. 1938. g.) ir viens no lielākajiem čcchu rakstniekiem XX gadsimtā. Tādi viņa darlvi kā «Karš ar salamandrām», «Baltā slimība», «Māte», «Vēstules no Anglijas», «RUR», kuros rakstnieks asi kritizē un izsmej dažnedažādas kapitālistiskās īstenības puses, uzstājas pret fašismu un laupīšanas kariem, plaši pazīstami ārpus Cechoslovākijas robežām. Čapeks sarakstījis arī daudzus citus, lielāko tiesu humoristiskus sacerējumus. Tiesa, tiem-visiem nebūt nav vienāda idejiskā un mākslinieciskā vērtība. Čapeks kā rakstnieks ir pretrunīgs un sarežģīts, tāpat kā viņa daiļrades ce|š. Čapeka talants ilgu laiku atradās ideālistiskās filozofijas važās, kas zināmā mērā ietekmē ari labākos rakstnieka darbus. Čapeks, pacēlies līdz asai kapitālistiskās īstenības kritikai, tomēr nespēja pilnīgi atraisīties no šīs īstenības un tikai mūža beigās nonāca pie slēdziena, ka dzīvi nepieciešams pārveidot revolucionārā ceļā.

Paturot acis visas šis pretrunas, mēs tomēr augsti vērtējam Čapeku kā meistarisku kapitālistiskās pasaules, karu un varmācības pasaules satirisku attēlotāju, kā kvēlu antifašistisku cīnītāju par mieru un demokrātiju.

Čapeks sāk savu literāro darbību ap 1910. gadu. Viņa pirmajos sacerējumos ir skaidri redzamas individuālistiskās filozofijas iezīmes. Rakstnieks cenšas izprast īstenības likumus, pētot cilvēka personību izolēti no sabiedrības. Čapeka agrīnie stāsti bieži atgādina filozofiskus traktatus, kuros autors, analizējot cilvēku rīcību, it kā mēģina atbildēt pats sev uz jautājumu par likumiem, kas noteic cilvēku savstarpējās attieksmes. Taču individuālā pieeja šīm problēmām noved Čapeku strupceļā. Jautājums par laba un ļauna jēdzienu relativitāti paliek viņam neatrisināms: kas labs vienam, slikts otram. Rakstnieks nevar atrast kritēriju, ar ko vērtēt sabiedriskās problēmas, tāpēc Viņa darbos jūtams pesimisms.

Čapeka pasaules uzskatu negatīvi ietekmēja viņa aizraušanās ar arnerikaņu pragmatismu. Veikalnieciskās buržuazijas reakcionarā filozofija, kas

neatzīst objektīvas patiesības un sludina «praktiski derīgo», novirzīja Čapekii no sociāliem jautājumiem, iedvesa viņam neticību sabiedrisko likumu izziņai Iespējai. Tas sevišķi postoši iedarbojās uz tādiem Čapeka agrīniem darbiem kā noveļu krājums «Krucifikss» (1917. g.), «Mokošie stāsti» (1921. g.) un apgrūtināja rakstnieka turpmāko idejisko augšanu.

1921. gadā parādās Čapeka drama «Rosuma universālie roboti» — «RUR», ar ko sākas rakstnieka fantastisko sacerējumu sērija, kuri balstās uz plašiem sociāliem vispārinājumiem. Pievēršanās nopietniem sabiedriskiem jautājumiem bija liels notikums rakstnieka idejiski mākslinieciskās tapšanas gaitā. Drama «RUR» ir satira par kapitālistisko ražošanas sistēmu, kurā strādnieks pārvēršas mechaniskā mašinas piedēkli, bet viņa pavēlnieki deģe nerējas tikumiski un garīgi, kļūstot par «vēja ziediem» cilvēku sabiedrībā. Čapeks parāda lugā kapitālistiskās ražošanas anarehiju, kas noved pie ekonomiskām katastrofām. Taču lielākais lugas trūkums ir tas, ka Čapeks sociālu apvērsumu vietā pareģo visas cilvēces bojā eju.

Buržuāziskā ražošanas veida kroplība izsmieta arī Čapeka fantastiskajos romānos «Fabrika «Absolūts»» (1922. g.) un «Krakatits» (1924. g.). Tomēr arī te rakstnieks nespēj pasludināt nāves spriedumu kapitalismam, jo neredz iespējas tā pārkārtot dzīvi, ka technikas progress nestu cilvēcei labumu, nevis ļaunumu.

Kaut gan Čapeks izprot kapitālistiskās sistēmas kroplīgumu, tomēr viņam raksturīga neticība radikala sabiedriska apvērsuma iespējai. Ilgāku ljiku Čapeks bija savdabīgs «pasivitates» piekritējs, bet dažkārt pat atklāti aizstāvēja buržuāzisko kārtību vai sludināja'«lēna pakāpeniska progresa» teoriju, «mazu darbu» teoriju. Čapeka darbos, kas atspoguļo šo uzskatu pretrunību, galvenokārt ir vērtīga to kritiskā puse.

Čapeka pasaules uzskata pretrunīgums, viņa pretrunīgie uzskati par sabiedriskajām attieksmēm pamatojas uz sīkburžuaziskās inteliģences sabiedrisko psieholoģiju. Kā zināms, šās inteliģences pārstāvji, no vienas puses, ir tuvi darba tautai, bet, no otras, — vairāk vai mazāk saistīti ar valdošām šķirām: vairāk vai mazāk privileģētais stāvoklis sabiedrībā rada viņu neapņēmīgumu un nekonsekvenci, viņu sabiedrisko uzskatu svārstības. Čapeks gan saprata, cik kroplīga ir kapitālistiskā pasaule, taču neticēja, ka īstenību iespējams pārveidot. Tas paralizēja viņa cīņas gribu. Taču sociālās problēmas pastāvīgi nodarbina rakstnieku.

Sociālā tematika ieņem noteiktu vietu Čapeka memuardarbos — viņa ceļojumu piezīmēs. No tām raksturīgākais ir «Vēstules no Anglijas» (1929. g.), kur aprakstīts autora brauciens uz Angliju.

Visai raksturīgi, ka Čapeks, runājot par angļu sadzīves nacionalajām īpatnībām, tūliņ uztver šķiru kontrastus. «Protams, caurmēra angļa un, teiksim, Maķedonijas gana parašas un dzīves līmenis stipri atšķiras,» Čapeks raksta, «bet es domāju, ka tāpat duras acīs starpība starp caurmēra angli no lordu palatas un angli no Suņu salas.»

Čapeku pārsteidza Londonas darbaļaužu masu' šausmīgā nabadzība un tas kontrasts ar sabiedrības augšējo slāņu izšķērdīgo dzīvi. «Citur atbaidošais trūkums eksistē kā samazgu bedre spraugā starp diviem namiem, kā augonis vai riebīgi atkritumi, bet te jūdzi pēc jūdzes stiepjas apkvēpušu nameļu rindas, bēdīgas ielas, ebreju bodītes, neskaitāmas dzertuves, labdarības biedrību naktspatversmes… Ak dievs, Londonas lielākajā daļā cilvēki, miljoniem cilvēku dzīvo šaurās, vienmuļās, bēdīgās šķērsielās, kas līču loču izlokās pa Londonas plānu kā tārpi gigantiskas maitas ķermenī.» Bezgalīgie nabadzīgie kvartali modina rakstniekā skumīgas pārdomas. «Tā visa ir pārāk daudz… Šādā satricinošā daudzumā tie zaudē cilvēku mītnes raksturu un sāk izskatīties pēc ģeoloģiskiem noslāņojumiem,» tā Čapeks apraksta darbaļaužu dzīvokļus.

Strādniekus te vērtē zemāk par priekšmetiem. «Ejiet papriecājieties, cik skaisti nami uzcelti Oksfordstritā. Ridženstritā vai Strendā precēm, cilvēka roku darinātiem priekšmetiem, jo cilvēka ražojumiem ir noteikta vērtība. Krekls daudz za'udētu no savas vērtības, ja to pārdotu šādos garlaicīgos un kailos mūros, taču cilvēks te var dzīvot, tas ir, gulēt, ēst pretīgu barību un radīt bērnus,» rakstnieks sarkastiski nobeidz.

Lielbritānijas karaļvalsts izstādē Čapeku pārsteidz tas, ka trūkst jebkuru datu par koloniju tautu dzīvi. «Un es nezinu, ko tas nozīmē,» Čapeks raksta, «krāsaino tautu drausmīgu kulturas pagrimšanu vai četri simti miljonu cii • vēku drausmīgu klusēšanu; nezinu, kas galu galā ir drausmīgāk.»

Īrijai veltītā nodaļā izpaužas skaudra ironija par Anglijas nacionalo politiku. Iru traģisko pagātni daiļrunīgi raksturo Čapeka pieminētais Bernarda Sova skumjais joks: īstie īru tautības iedzīvotāji saglabājušies tikai vienā saliļra; šai saliņai nav iespējams piekļūt. Čapeks ar humoru apraksta izvairīgās atbildes, ko sniedz angļi, kas ieteic rakstniekam nebraukt uz Īriju, kur nacionalās atbrīvošanas kustība izpaužas bruņotā cīņā.

Taču, novērojot Anglijas sabiedriskās dzīves kontrastus un pretrunas, Čapeks ir tālu no revolucionāriem secinājumiem. Viņš vienkārši neredz iespēju pārveidot īstenību. Tieši tāda ir nodaļas «Istenda» pēdējā teikuma jēga: rakstnieks nomaldījies šais melnajās ielās un nezina, kurp tās ved. Londonas nabadzības baigajām ainām Čapeks var likt pretstatā vienīgi priekšpilsētu kotedžu mājību un atmiņas par Cechijas lauku klusumu — zināma veida sīkburžuazisku idili.

Neprasme rast izeju no strupceļa, kurā Čapeks bija nokļuvis, bija par iemeslu rakstnieka klusēšanai divdesmito gadu beigās. Ar to arī izskaidrojama tādu darbu parādīšanās 1933. un 1934. gadā («Gordubals», «Meteors», «Parastā dzīve»), kur rakstnieks no jauna relativistiski apskata personības

problēmu un izvairās no nopietniem sabiedriska rakstura jautājumiem. Tiesa, atsevišķu sacerējumu varoņi šinis gados ir no tautas nākuši cilvēki (zemnieks Jurajs Gorclubals), kas saistās ar noteiktu sociālu koloritu. Tomēr sociālās problēmas nav šo darbu pamatos.

Juli'uss Fučiks, kam pieder divi lieliski raksti par Čapeku, pareizi Saka: «Tas bija mākslinieks, kam piemita liels daiļrades spēks. Tas galvenokārt izjūtams viņa daiļrades ceļa sākumā un beigās, bet starplaikā bija liels periods, kad vieni.ar gandarījumu, bet otri ar stftūglinājumu dēvēja Čapeku par «oficiālu rakstnieku». Tas bija piespiesta panīkuma periods, kad mākslinieka sirds tiecās pēc patiesības, bet nepareizi izprasta atbildība par pastāvošo sabiedrisko iekārtu spieda viņu pavirši attēlot dzīvi.»

Tiesa, jāpatur prātā, ka Čapeka daiļrades ceļam, ko pa laikam .sarežģīja ilgstošas krizes, visumā bija tomēr viens pamatvirziens. Čapeka daiļrades ceļš rāda, ka patiesi mākslinieki, kas no sirds mēģina izprast dzīvi un nebaidās lūkoties patiesībai acīs, loģiski un neizbēgami nonāk pie kapitālistiskās īstenības noliegšanas, pārliecinādamies aizvien vairāk par kapitalis tiskās pasaules, ekspluatācijās un netaisnības pasaules, kroplīgumu.

Šķiru cīņas saasināšanās Eiropa trīsdesmitajos gados, Vācijas fāšizacij-i, agresija, kas apdraudēja tieši rakstnieka dzimteni, spieda Čapeku ieņemt noteiktāku poziciju attiecībā uz politiskajiem notikumiem starptautiskajā arēna. Rakstnieks pakāpeniski pievēršas antifašistiskās cīņas ceļam tiklab savā sabiedriskajā dzīvē, ka arī savā mākslinieciskajā daiļradē. Čapeks kļūst starp tautiskās antifašistiskās kulluras darbinieku asociācijas aklivs dalībnieks. Jauno etapu rakstnieka evolūcijā bija jau sagatavojuši kritiskā attieksme pret kapitālistisko sistēmu, attieksme, kas izpaudās viņa darbos divdesmito gadu sakumā. 1935./1937. gada nāk klajā Čapeka antifašistiskie sacerējumi .«Karš ar salamandrām», «Baltā slimība» un «Māte».

Čapeka plaši pazīstamais fantastiskais romāns «Karš ar salamandrām» ir daudzpusīga satira par kapitālistisko īstenību un buržuāzisko starptautisko politiku trīsdesmitajos gados. Čapeka izsmiekls, kas daudzās vietās sasniedza sarkasma spēku, skar buržuāziskās sabiedrības dzīves visdažādākās puses, sākot ar nožēlojamo buržuāzisko morāli un beidzot ar buržuāzisko valdību pārstāvju liekulību Tautu Savienība. Izdomātajā stāstā par to, ka «pārcilvēko» kādu salamandru pasugu, kuras rūpnieki pielāgojuši par darba spēku un kuras izrādījušās spējīgas daudz ko patapināt no cilvēku sabiedriskās dzīves, rakstnieks izzobo kapitālistiskās ražošanas sistēmas ekspluatatoriskb būtību, buržuāziskās sabiedrības sadzīvi uri tikumus. Čapeks parādā visvisādus uzņēmēju izsmalcinātus paņēmienus strādnieku izspiešana.

Salamandru pārcilvēkošanas vēsture ir satira par Austrumu kolonizāciju ;ir to lēto darba spēku. Salamandru gūstīšanas apraksti, tirgošanās ar tam spilgti attēlo «civilizēto» kolonizatoru izturēšanos pret krāsainajām tautām

Savienotajās Valstīs ļoti atri iemācījušies arī salamandru linčošanu. Attēlojot salamandru ekspluatāciju, Čapeks plaši izmantojis savus novērojumus par strādnieku nebrīvo darbu.

Romānā meistariski attēlota buržuāziskās sabiedrības gara nabadzība. Izradās, vidēja angļa garīgais līmenis ir tik zems, ka salamandra, kas apguvusi divdesmit vai trīsdesmit banalas frāzes, jau skaitās gandrīz vai par cilvēku. Buržuāziskās mākslas deģenerēšanos un tukšību lieliski raksturo romānā parādītās buržuāziskās jaunatnes gaume, «dārgumiņa Li» un viņas draugu kinomanija. Čapeks dzēlīgi izsmej gan buržuāzijas morāli un reliģiju, gan buržuazijas zinātni, buržuāzisko sievietes «emancipāciju» un «pāremancipacijti» utt.

Taču visdzēligāk Čapeks izsmej starptautisko buržuāzisko politiku. Romānā otra puse ir satira par vācu fašismu, satīra par angliski amerikānisko agresora «nomierināšanu».

Salamandras, atdarinot kapitālistisko iekārtu, nodibina, savu zemūdens valsti. Apguvušas fašistisko ideoloģiju, pielūdzot Zelta Standartu un ticot tikai Molocham, tas sāk uzstāties pret visu cilvēci ar rasisko «tīras salamandrības» lozungu. Iemācījušās no imperiālistiem kara mākslu, salamandras paceļ ieročus 'pret visu cilvēci. Rodas arī fīrers. Sirn postenim salamandras izraugās cilvēku. Tieši norādot uz Hitleru, Čapeks raksta, ka pirmā pasaules kara laikā salamandru fīrers kaut kur kalpojis par feldfebeli. Salamandru himna ir vācu fašistu himnas parodija.

Kad salamandras iesniedz cilvēcei prasību pēc «dzīves telpas», pieprasa applūdināt sauszemi (salamandras lielāko daļu laika pavada zem ūdens), «salamandru jautājumu» apspriež Tautu Savienībā. Čapeks sarkastiski ņirgājas par komisijām, kas «veic lielu darbu, kuru galvenokārt raksturo rūpīga izvairīšanas no visiem degošiem politiskiem un ekonomiskiem jautājumiem». Čapeks ņirgājas par iecietības politiku attiecībā uz agresoru. Par atbildi salamandru ultimatām «mieru mīlošās» valstis atļauj tām appludināt K'nu ar noteikumu, ka metropoles paliks neskartas. Anglijas pārstāvis nozūd no konferences ar ieganstu, ka tam nepieciešama ārstēšanās. Grūti ticēt, ka Čapeks rakstījis epizodi par starptautiskajām sarunām pirms kauna pilnā Minchenes nolīguma. Lasītājam rodas ari vistiešākās asociacijas ar liekulīgo angļu-amerikaņu bloka politiku Apvienoto Nāciju Organizācijā.

Čapeks saprot, ka fašisms ir kapitalisma radīts. Kāds no romana varoņiem izsakās par salamandru karu: «To izdarīja valdības, to izdarīja kapitals … Visiem gribējās, lai tiem būtu vairāk šo salamandru, visi gribēja nopelnīt uz tām.»

Pat tad, kad sācies karš ar salamandrām, atsevišķas valstis un rūpnieku asociacijas iedzīvošanas nolūkos uztur slepenu tirdzniecību ar agresoru.

Neviļus nak prātā amerikaņu kapitala sakari ar vācu fašistiskajiem karteļiem otrā pasaules kara laikā.

Čapeks tomēr iiav parādījis romānā antiimperiālistiskos spēkus kā pretsparu agresijai, nav parādījis ar katru dienu pieaugošo antifašistisko kus-' tību, nav parādījis Padomju Savienības .vadīto cīņu par mieru. Čapeks nav pratis pareizi novērtēt antifašistiskās, antiimperiālistiskās nometnes spēkus! Sekas ir pesimistiskā cilvēces sakāves prognoze.

Taču drāmā «Baltā slimība» Čapeks gandrīz vai pirmo reizi savā daiļradē parādījis pozitivu varoni, un tā nav nejaušība, ka tas ir cīnītājs par mieru. Tiesa, ārsts Galens ir cīnītājs-vicnpalnis. Viņš cīnās pret kara drudzi, ko mākslīgi vērš plašumā valdošās šķiras. Čapeks nostādījis Galenu ārkārtējos apstākļos. Viņam pieder līdzeklis pret briesmīgu epidemiju, kas uz brukuši cilvēcei. Tas ļauj viņam iesniegt kapitālistiem, kuru agresivo interešu dēļ plūst asinis, ultimātu par kara izbeigšanu. Ievadā pats Čapeks paskaidro, ka luga nenorāda ceļu kara novēršanai. Konfliktu starp agresijas un demokrātijās spēkiem var atrisināt tikai tautas cīņa pret reakciju. Rakstnieks vēršas pie lasītājiem, uzaicinot tos nepalikt par skatītājiem, bet aktivi piedalīties šinī cīņā.

Čapeka luga bija protests pret hitlerismu, pret agresiviem kariem, aicinājums cīnīties par mieru.

Lugā «Māte» rakstnieks aicina uz darbību, uz aktivu visas tautas ciņu pret nekrietno agresoru. Ar mātes tēlu, kura sūta savu pēdējo dēlu aizstāvēt dzimteni, Čapeks hitleriešu Cechoslovakijas okupēšanas priekšvakara aicināja uz pretsparu agresoram.

Čapeka daiļrades evolūcijai raksturīgs tas, ka lugā «Māte» pirmo rei/.i iezīmējas rakstnieka pievēršanās revolucionārās cīņas jautājumiem. Pati lugas darbība norisinās tādā zeinē, kur revolucionāri noskaņota tauta sacēlusies pret apspiešanu un despotiju. Agresors uzbrūk valstij, lai «nodibinātu kārtību», jo cīņas iznākums ir sacēlušos laba. Un Čapeks svētī tautu taisnīgai ciņai ar iebrucējiem.

Lugā darbojas Pēteris un Kornels. Pirmais cīnās par sociālo taisnību, par revolucionāru īstenības pārveidošanu, otrs ir pastāvošās iekārtas aiz stāvis. Lai gan Kornels' attēlots mazliet objektivistiski, autora simpātijās ir Pētera pusē. I.ugā risinās Pētera strīds ar Kornelu, un pēdējais vārds paliek Pēterim. «Tautai beidzot jāizrēķinās ar šiem nodevējiem,» Pēteris saka par kontrrevolucionariem. «Lai viņus kaut vai apšauj, šos baltos banditus!.. Mūsu pusē kājnieki, mūsu pusē matroži, mūsu pusē tauta. Viņiem tikai virsnieki.» Pēteris pareģo, ka tauta noslēgs imperiālistu uzspiesto agresivo karu ar revoluciju: «Jā,» viņš saka Kornelarn, «jums tauta neklausīs! Gan redzēsiet pēc kara … Tad,tikai visi sapratīs, kāds labums bijis no kara.»

Visumā drama «Māte» nav bez trūkumiem. Sabiedriskā pienākuma ideja

10 lugas pirmajā daļā tomēr izpausta ka relativistiska abstrakcija. Objektivismi nokrāsa piemīt tēva un it īpaši Kornela tēlam. Tomēr šī luga ir liels Čapeka daiļrades sasniegums. Jāatzīmē sacerējuma optimisms, kam par cēloni Čapeka uzstāšanas antifašistiskā cīņā kopā ar tautu.

Tā no individuālistā un «lēnā progresa» sludinātāja Čapeks pārvēršas par antifašistisku cīnītāju tiklab sabiedriski politiskajā frontē, kā arī savā daiļradē.

Nākošais etaps Čapeka evolūcijā droši vien butu izpaudies atziņā, ka nepieciešams radikali pārveidot kapitālistisko iekārtu. Čapeks bija nonācis pie šīs atziņas sliekšņa. Izdarīt šo secinājumu viņam neatļāva nāve.

Čapeka pareģotais Minchenes nolīgums nodeva Cechoslovakiju fašistiskā agresora varā. Čapeks ļoti smagi pārdzīvoja savas dzimtenes traģēdiju. Sie pārdzīvojumi paasināja viņa slimību un bija viens no viņa nāves iemesliem. Čapeka nāvi paātrināja arī viņa vajāšana no «otras republikas» fašistisko un profašistisko spalvaskalpu puses.

Otrā pasaules kara notikumi, čechu komunistu pašaizliedzīgā antifašistiskā cīņa, izcilā loma, kāda bija Padomju Savienībai, kura sakāva mežonīgās fašistu ordas, izglāba cilvēci no hitleriskās verdzības un atbrīvoja čechoslovaku tautu, būtu daudz ko noskaidrojuši Čapekam. Jau 1937. gadā Čapeks rakstīja, ka sekojot ar saspringtu uzmanību un cieņu padomju tautas «varonības pilnajam mēģinājumam rast jaunus ceļus un sasniegt jaunus mērķus». Čapeks vērīgi studēja Staļina Konstitūciju. «Padomju Savienība,» viņš rakstīja, «ir ne tikai visbrīvākā zeme, bet ari zeme, kas rada jaunu demokrātijās tipu. Padomju Savienība tur augsti demokrātijās principus, ko kapitālistiskajās zemēs mīda kājām. Nav šaubu, ka jaunais padomju demokrātijās tips atstās dziļas pēdas pat tanīs zemēs, kur pastāv fašistiskā diktatūra. Patlaban, pēc jaunās PSRS Konstitūcijas* projekta publicēšanas, var sacīt, ka Eiropas vēsturē sākas jauna era. Jaunā padomju konstitūcija nozīmē progresu visai pasaulei.» Zimīga ir arī Čapeka attieksme pret Gorkiju un tā personā pret padomju kulturu. «Maksims Gorkijs paliks mums un nākamām paaudzēm kā neizsīkstošs cilvēkmīlestības avots, iedvesmotājs cīņā par dzīves prieku un sauli, rakstnieks, kas saliedējies ar savu tautu un diženo laikmetu.» saka Čapeks.

Viss tas garantēja jaunu Čapeka talanta uzplaukumu un viņa pasaules uzskata pretrunu uzveikšanu. Čapeka daiļrades ceļš, ko pārtrauca nāve, palika bez sava loģiskā noslēguma.

Tāds ir vispārējos vilcienos Čapeka rakstnieka tēls.

S. V. Ņikoļskis

VĒSTULES NO Anglijas

LABĀKAS UZSKATĀMĪBAS DĒĻ ILUSTRĒTAS AR AUTORA ZĪMĒJUMIEM

ANGLIJĀ

..

PIRMIE IESPAIDI

«Vienmēr jāsāk no sākuma,» tā mani kādreiz mācīja metrs1 Soliaks, bet, tā kā cs šai Bābeles salā esmu jau desmit dienas, tad sākums man paspējis piemirsties. Ar ko lai es sāku? Ar ceptu šķiņķi vai Vemblijas izstādi? Ar misteru Šovu vai Londonas policistiem? Sakums man patiešām iznāk stipri juceklīgs, bet par Londonas policistiem man jāteic, ka, uzņemot dienestā, no tiem prasa iespaidīgu ārieni un lielu augumu. Viņi kā dievi par galvas tiesu pārsniedz pārējos mirstīgos, un viņu vara ir neierobežota. Kad Pikadilli laukumā šāds divi metri augsts Bobijs paceļ, roku, tad katra kustība mitējas, pat Saturns sastingst un Urāns apstājas savā debess ceļā, kamēr Bobijs nolaiž roku. Es nekad neesmu redzējis kaut ko tik pārcilvēcisku.

Ceļinieku ārzemēs visvairāk pārsteidz tas, par ko viņš simtāifi reižu lasījis vai ko simtām reižu skatījis attēlotu. Es biju pārsteigts, kad Milānā ieraudzīju Milanas katedrali un Romā Kolizeju. Tas gandrīz nobiedē cilvēku, jo tam liekas, ka viņš te jau kādreiz bijis vai vismaz redzējis to visu sapnī. Šķiet dīvaini, ka Holandē patiešām ir vējdzirnavas un kanali, bet Londonas Strendā patiešām tadi |aužu bari, ka noskatoties sāk reibt galva. Te fantastiski savienojas divi iespaidi: atklājas kaut kas negaidīts un reizē izrādās, ka tas jau sen zināms. Cilvēks, negaidot sastapis ko labi pazīstamu, vienmēr skaļi izpauž savu izbrīnu.

1 Maоtre (franc.) — šinī gadījumā: meistars, sava aroda pratējs.

Nu, un es darīju tāpat, ieraudzījis parlamentu pie Temzas, džentlmeņus pelēkos cilindros, divi metri augstos Bobijus ielu krustojumos un visādus tamlīdzīgus brīnumus. Tas bija īsts atklājums, ka Anglija ir patiešām angliska.

Taču man gribas sākt no sakuma, tāpēc es jums uzzīmēju, kāda izskatās Anglija, ja uz to nolūkojas no Lāmanšas kanālā puses. Baltais — tās ir klintis, uz tām aug zāle. Anglija ir diezgan pamatīga celtne, viss, tā sakot, būvēts uz klints, taču, kad cilvēks jūt zem kājām kontinentu, viņš jūtas tāds ka stabilāks.

Vel es jums uzzīmēju Folkstounu, kur piestājos krastā. Rieta saulē laistījās pilsēta ar robotiem mūriem; vēlāk gan izrādījās, ka šie robi ir vienkārši skursteņi.

Izkāpis krastā, es ar šausmām konstatēju, ka nemāku ne vārda angliski un nekā nesaprotu. Bailēs ielēcu pirmajā vilcienā, kas pagadījās tuvumā; par laimi tas devās uz Londonu. Ceļa es pārliecinājos, ka viss tas, ko biju noturējis par Angliju, īstenībā ir tikai liels ang|u stila parks: visur pļaviņas un mauriņi, skaisti koki un simtgadīgas alejas; šur tur ganās aitas gluži ka Haidparkā, laikam, lai pastiprinātu iespaidu. Holandē es to

vien redzēju, 'kā cilvēki rakņājas pa zemi, izslējuši dibenus pret debesīm. Seit turpretim — pa retam ķieģeļu namiņam, meiča māj aiz dzīvžoga, velosipēdists brauc pa aleju, un tas ir viss. Briesmīgi maz cilvēku; mēs, čechi, esam pieraduši, ka uz ikviena zemes gabaliņa kāds kaut ko dara. Beidzot manu vilcienu ielenca dīvaina izskata nameļi — kāds simts pilnīgi vienādu ēku. Tiem sekoja vesela iela tādu pašu vienādu, pēc tam vēl un vēl. Tas jau atgādina drudža murgus. Vilciens traucas caur pilsētu, kas cieš zem ļauna lāsta. Te pie katra lieveņa izmisuma pilnā nepieciešamībā slejas divi stabi, te stiepjas kvartals, kur ikviens nams nolādēts mocīties zem kailu dzelzs balkonu sloga; nākamajam kvartalam uz mūžīgiem laikiem nolemtas pelēkas ķieģeļu sienas; tālāk drūmais un nepielūdzamais liktenis uztiepis visām mājām zilas verandas; vēl tālāk — acīm redzot par kādu nezināmu pārkāpumu — veselam kvartalam piespriestas piecas pakāpes pie katrām ieejas durvīm. Nudien, es būtu izjutis neizsakāmu atvieglojumu, ja kaut dažu namiņu priekšā būtu trīs pakāpes, taču aiz kādiem nezināmiem iemesliem tas nav iespējams. Nākamā iela visa pilnīgi sarkanā krāsā.

Beidzot es tiku ārā no vilciena un iekļuvu labā čechu sargeņģeļa rokās; mani vadāja pa labi, pa kreisi, uz augšu, uz leju, — jāsaka, tas bija drausmīgs ceļojums. Tad mani atkal iesēdināja vilcienā un izsēdināja Serbitonā. Tur mani sagaidīja, paēdināja un noguldīja pēļos. Tur bija tumšs kā pie mums un kluss kā pie mums, un es redzēju visādus sapņus: tvaikoni, Prāgu, vēl kaut ko brīnišķīgu, tikai neatceros, ko īsti.

Paldies dievam, ka es neredzēju vairākus desmitus vienādu sapņu no vietas. Lai slavētas debesis, ka vismaz sapņi vēl netiek ražoti vairumā kā Londonas ielas.

ANGĻU PARKS

Pats skaistākais Anglijā ir koki. Protams, labi ir arī mauriņi un policisti, bet pats labākais — tie ir koki, vareni, skaisti, veci, zaraini, kupli, cienījami milzu koki. kas aug savā vaļā Hemptonkortā, Ričmondas parkā, Vindzorā un sazinkur vēl citur. Varbūt šie koki ir stipri ietekmējuši angļu konservatīvismu. Man šķiet, ka tie ir aristokrātisku tendenču, vēstures kontinuitātes, konservatīvisma, protekcionisma, golfa, lordu palatas un citu savdabīgu senlietu balsts. Es droš? vien būtu dedzīgs leiborists, ja dzīvotu Dzelzs Balkonu vai Pelēko Ķieģeļu ielā, bet, sēžot zem žuburaina ozola Ilemptonas parkā, es izjutu nopietnu tieksmi atzīt senlaicības vērtību, vecu koku augsto misiju, tradiciju harmonisko viengabalainību un tādu kā cieņu pret visu, kas izrādījies pietiekami stiprs, lai noturētos gadu simteņus.

Liekas, Anglijā daudz tādu vecu koku; gandrīz visā, ar ko cilvēks saskaras klubos, literatūrā, sadzīvē, izjūtami simtgadīgu, cienījamu, ārkārtīgi solidu koku stumbri un lapotnes. Te neduras acīs tīšām izstādīti jaunumi; vienīgais jaunums ir metropolitēns, laikam tāpēc tas ir tik neglīts. Toties vecos kokos un vecos priekšmetos mīt mājas gari — jautri un draiski; kaut kas līdzīgs piemīt arī pašiem angļiem. Viņi ir neticami nopietni, solidi un cienījami, taču pēkšņi kaut kas viņos iedegas, viņi pasaka ko ļoti smiekligu, no viņiem sāk sprēgāt humora dzirkstis, bet tūliņ viņi atkal kļūst solidi kā vecs ādas atzveltņa krēsls; jādomā, viņi paši arī taisīti no veca koka.

Nezinu, kāpēc, bet man šī prātīgā Anglija šķiet pati brīnišķīgākā un romantiskākā zeme, kādu jebkad esmu redzējis. Jādomā, tas tāpēc, ka te ir vecie koki, kaut gan nē, — zālāji arī, jo šeit staigā pa pļaviņām, nevis pa ceļiem. Mēs Eiropā atļaujamies iet tikai pa celiņiem un taciņām, kas stipri ietekme mūsu psicholoģiju. Kad es pirmo reizi ieraudzīju Hemptonas parkā džentlmeni, kas pastaigājās pa pļavu, tad noturēju to par kādu teiksmainu būtni, lai gan tam galvā bija cilindrs. Es gaidīju, ka nupat tas aizauļos uz Kensingtonu brieža mugurā, sāks dejot vai sargs pieskries pie tā un sāks to bezdievīgi lamāt. Taču nekas tamlīdzīgs neatgadījās; tad arī es saņēmu dūšu un devos taisna virzienā uz to ķeburaino ozolu, kas zīmējumā atrodas jaukās pļaviņas stūrī. Nekas sevišķs nenotika, bet tanī brīdī mani pārņēma tāda neaprobežotas brīvības izjūta kā vēl nekad. Ļoti dīvaini: te cilvēku acīm redzot neuzskata par plēsīgu dzīvnieku. Te nepieturas pie tiem drūmajiem uzskatiem, ka tur, kur gājis cilvēks,

zāle vairs neaug. Viņam tiesības staigāt pa zāli kā nārai vai lielgruntniekam. Es domāju, ka tas stipri ietekmē cilvēka raksturu un pasaules uzskatu. Tas atļauj cilvēkam lauzt sev jaunus ceļus un pie tam neuzskatīt sevi par plēsoņu, klaidoni vai anarchistu.

Par to visu es domāju zem ozola Hemptonas parkā, taču galu galā arī vecas saknes spiež.

Sūtu jums zīmējumu, lai jums būtu priekšstats par to, kāds izskatās angļu parks. Gribēju gan uzzīmēt vēl briedi, taču man neizdevās to izdarīt pēc atmiņas.

LONDONAS IELAS

Ja runājam par pašu Londonu, tad tā ož pēc benzina, dūmiem un mašīneļļas vien, kamēr Parizē šiem izgarojumiem vēl piejaucas pūdera, kafijas un siera smarža. Prāgā katrai ielai sava smarža; šinī ziņā Prāgu nekas nepārspēs. Sarežģītāks jautājums jau ir ar Londonas balsi: centrs — Strends vai Pikadilli'— šķiet ka vērptuve ar tūkstoš vārpstām: te dūc, čirkst, šķind, dun un dārd ar cilvēkiem pieblīvētie autobusi, taksometri, automobiļi un tvaika mašinas, bet tu, nabadziņš, sēdi uz autobusa jumta, tava mašina iestrēgst jūklī, netiek no vietas un tarkšķ pa tukšu, tu kraties kopā ar mašinu un lēkā augšup lejup kā uzvilkta lelle. Protams, Londonā ir arī nomaļu ielas ar visādiem gardens, squares, roads, groves un crescentsieskaitot nožēlojamo Notinghillas ielu, kur tiek rakstītas šīs rindiņas; tur ir daždažādas Divu Stabu, Vienādu Režģu, Septiņu Lieveņa Uzejas Pakāpju ielas utt. Ja tanīs dzirdamas izmisīgas «i» skaņas variacijas, tad tur klejo piena pārdevēji, kaucošs «je-jei» nozīmē pašas parastākās skaidas iekuram, «u-o» — tas ir kareivīgais ogļu iznēsātāja kliedziens, bet drausmīgs negantnieka matroža rēciens ziņo, ka kāds vīrelis ved pārdot bērnu ratiņos piecas galviņas kāpostu.

Pa naktīm tur rīko savus koncertus samīlējušies kaķi, kas uzvedas tikpat izlaidīgi kā uz Palermo jumtiem — par spīti visādiem nostāstiem par angļu tikumu puritānisko stingrību. Vienīgi cilvēki šeit klusāki nekā citur; viņi sarunājas pusbalsī un visi steidzas ātrāk nokļūt mājās. Tā ir pati apbrīnojamākā angļu ielu īpatnība: te nevar sastapt ielas stūrī cienījamu dāmu, kura tenko par to, kas noticis pie Smitiem vai Grihiem; te neredz iemīlējušos, kas, rokās saķērušies, klaiņā kā mēnessērdzīgi; te nesēž uz lieveņiem godājami pilsoņi, salikuši rokas klēpī (pie reizes:

man nav gadījies te redzēt ne galdniekus, ne atslēdzniekus, ne darbnīcas, ne zeļļus, ne mācekļus; te ir tikai veikali, veikali vien un vēl Vestminsteras banka, un Midlendas banka Ltd); te neredz ne vīrus, kas iedzer uz ielas, ne solus apstādījumos, ne dīkdieņus, ne klaiņājošus bez darba, ne kalpones, ne atvaļinātus pensionētus ierēdņus, vārdu sakot — neko, itin neko. Londonas iela ir tikai kanals, pa kuru plūst dzīve, kas traucas ātrāk nokļūt mājās. Uz ielas angļi nedzīvo, nerunā, neraugās apkārt, nestāv un nesēž; pa ielu tikai skrien. Te iela nav tāda vieta, kur cilvēks var novērot tūkstošiem aizrautīgu ainu, sastapties ar tūkstošiem dēku, kur cilvēki svilpo vai grūstās, flirtē, atpūšas, sacer dzejoļus vai filozofē, kur bauda dzīvi vai novēršas no tās, vingrinās asprātībās vai politikā, apvienojas pa divi, pa trīs, grupās, pūļos, revolucionārā masā. Pie mums, Itālijā, Francijā iela ir kas līdzīgs lielam restoranam vai publiskam dārzam, stadionam vai teātrim; iela paplašina namus šaipus sliekšņa. Te iela ir kas tāds, kas nepieder nevienam un netuvina nevienu pārējiem; tani nesastop ne cilvēkus, ne priekšmetus, tie visi tikai paslīd garām.

Pie mums cilvēkam tikai jāizbāž galva pa logu un viņš jau atrodas ielā. Angļu namus šķir no ielas ne tikai logu aizkari, bet arī dārziņš un žoga režģi, efejas, mauriņš, dzīvžogs, āmurs pie ieejas durvīm un mūžsenas tradicijas. Pie angļu nama jābūt dārzam, jo iela te nav nekāda jauka ziedu pļava; dārziņā jābūt personīgām ģimenes šūpolēm vai sporta laukumiņam, jo iela anglim nav stadions vai izpriecu vieta. Angļu nama poēzija nepieciešama tāpēc, ka angļu ielām trūkst poēzijas. Un nekur pa šīm ielām nesoļo revolucionāri ļaužu bari, jo ielas ir pārāk garas. Un pārāk garlaicīgas arī.

Te arī ir autobusi — šie tuksneša kuģi, šie kamieļi, kas nes cilvēkus uz savas muguras caur Londonas akmenīgo bezgalību. Es arī vēl šobrīd nesaprotu, kā tie nenomaldās, jo debess mūžīgi apmākusies un ceļu nevar noteikt ne pēc saules, ne zvaigznēm. Vēl līdz šim nezinu, pēc kādām noslēpumainām pazīmēm mašinas vadītājs atšķir Ledbrukgrovu no Greitvesternrodas -vai Kensingtonparkstritas. Tāpat es nesaprotu, kāpēc viņš brauc uz Istektonu Pimlikas vai Hamersmitas vietā, jo visas šīs vietas ir tik pārsteidzoši līdzīgas, ka man nav aptverams, kāpēc viņš īpaši specializējies uz Istektonu. Jādomā, viņam te ir mājas — viens no tiem namiņiem ar diviem stabiem un septiņām pakāpēm pie ieejas. Sie nami mazliet atgādina ģimenes kapličas; es mēģināju tos uzzīmēt, taču, lai kā pūlējos, man tomēr neizdevās pietiekami spilgti attēlot to bezcerību; man arī nebija līdzi pelēkas krāsas, ar ko vajadzētu visu nokrāsot.

Jā, kamēr nepiemirstas: pats par sevi saprotams, ka es aiz ziņkāres biju Beikerstritā un atgriezos galīgi vīlies. Tur nekas vairs neatgādina Šerloku Holmsu; tā ir tagad neticami pieklājīga tirdznieciska iela, kurai nav cildenāka mērķa kā iesniegties Ridžentparkā , kas tai pēc lielām pūlēm beidzot izdodas. Ja vēl pieminēsim, ka šai ielā sastopamas metro stacijas, tad būs izsmelts viss, arī jūsu pacietība.

«TRAFFIC»

Nekad mūžā es nesamierināšos ar to, ko šeit dēvē «traffic», tas ir, ielu kustību. Es ar šausmām atceros to dienu, kad mani pirmo reizi atveda uz Londonu. Sākumā mani veda vilcienā, tad mēs skrējām pa dīvainām, bezgala garām stiklotām zālēm un mani iegrūda režģotā krātiņā, līdzīgam zirgu steliņģim, taču tas izrādījās lifts; mēs laidāmies lejup pa riebīgu betonētu aku, tad mani izvilka no krātiņa un mēs aizjoņojām pa līču loču apakšzemes gaiteņiem — tas bija kā baismīgs sapnis. Pēc tam mēs iekļuvām tunelī vai kanalā ar sliedēm; rēkdams atdrāzās vilciens, mani iemeta vagonā, un vilciens aizauļoja; vagonā bija saspiests, smacīgs gaiss, laikam aiz pekles tuvuma. Tad mani atkal izvilka no vagona un mēs skrējām pa jaunām katakombām tieši uz slīdošām kāpnēm, kas dārdēja kā dzirnavas, raudamas augšup virsū sastājušos cilvēkus. Es jums saku, — tie bija šausmīgi murgi. Vēl daži gaiteņi un kāpnes, un, lai gan es turējos pretī, mani izrāva uz ielas, kur man sirds aiz bailēm pagura. Bezgalīgā, nepārtrauktā straumē plūda četrās rindās daždažādi satiksmes līdzekļi: ar ļaužu spietiem aplipuši autobusi, kas elsa vien kā mastodontu bars, lauzdamies uzbrukumā, dārdoši automobiļi, smagās mašinas, tvaika mašinas, velosipēdisti, autobusi, autobusi, skrejošs vieglo auto bars, bēgoši cilvēki, traktori, ātrās palīdzības auto, cilvēki, kas rāpjas augšup kā vāveres uz autobusu jumtiem, jauns motorizētu ziloņu bars, tad viss pēkšņi apstājas, dūc un šķind, un netiek tālāk, un es vairs nespēju turpināt, jo atceros šausmas, kas mani sagrāba, iedomājoties, ka man jātiek pāri ielai. Taču man toreiz izdevās izdarīt to ar labiem panākumiem, un pēc tam es neskaitāmas reizes esmu krustojis Londonas ielas, tomēr līdz sava mūža galam ar tām nespēšu samierināties.

Toreiz es atgriezos no Londonas satriekts, nomākts, noguris miesīgi un garīgi; pirmo reizi mūžā es izjutu aklu, negantu naidu pret mūsdienu civilizāciju. Man likās, ka tādā briesmīgā cilvēku sablīvējumā ir kas barbarisks un katastrofisks; stāsta, ka Londonā

TRAFFIC

esot septiņi ar pusi miljona cilvēku; pats es neesmu saskaitījis. Zinu tikai, ka pirmais iespaids no šā milzu pūļa ir kaut kas traģisks. Man kļuva baigi, un es sāku izmisīgi ilgoties pēc Pragas kā mazs bērns, kas nomaldījies mežā. Jā, es neslēpšu, ka man bija bail, bail, ka apmaldīšos, ka mani sabrauks autobuss, ka man atgadīsies kāda ķibele, ka esmu pazudis, ka cilvēka dzīvība nav sarkana graša vērta, ka cilvēks — tā ir tikai simtkārt palielināta baktērija, kuras miriadiem vien čum uz katras appelējušas kartupe|a šķēles, ka mani moca lietuvēns, ka cilvēce tuvojas šausmīgam galam, ka cilvēks bezspēcīgs, ka es pēkšņi ne aiz šā, ne tā sākšu raudāt un visi smiesies par mani, visi septiņi ar pusi miljona cilvēku. Iespējams, ka es kādreiz sapratīšu, kas mani pirmajā mirklī tā pārbiedēja un piepildīja ar bezgalīgām šausmām; tomēr pašlaik esmu mazliet apradis, eju, skrienu, pārvietojos, braucu, snaužu uz autobusa jumta vai brūku ar liftu apakšzemē un sēžos metro vagonā tāpat kā visi, tikai ar vienu noteikumu: es nedrīkstu par to domāt. Tiklīdz man gribas aptvert, kas notiek apkārtnē, tā mani sāk smacēt kaut kas rēgains, baigs un katastrofisks, kaut kas galīgi nesaprotams. Un sirdi sāk žņaugt neizturamas skumjas.

Dažreiz viss šis jūklis kaut kur apstājas uz pusstundu — vienkārši tāpēc, ka visa kā ir pārāk daudz. Kaut kur Čeringkrosā izveidojas sastrēgums, mašinu virkne sastājas no Bankas līdz pat Bromptonai, un pasažieris var savā mašinā mierīgi pārdomāt, kā te viss izskatīsies pēc divdesmit gadiem. Par to domā daudzi cilvēki, jo šādi sastrēgumi te gadās bieži. Līdz šim vēl nav atrisināts jautājums, vai gājēji ies pa jumtiem vai apakš zemes, bet skaidrs gan, ka pa zemi staigāt tiem nenāksies, kas būs pats lieliskākais mūsdienu civilizācijās sasniegums. Es gan dodu priekšroku zemei kā milzis Antejs. Te es jums uzzīmēju bildīti, bet īstenībā tas viss izskatās daudz nejaukāk, jo viss tas joks rīb un rūc kā fabrika, lai gan šoferi netaurē kā jukuši un ļaudis ir nedomā lamāties: angļi patiešām ir mierīga tauta.

Starp citu esmu noskaidrojis, ka dīvainie brēcieni uz ielas — «o-ei-o» nozīmē kartupeļu piedāvāšanu, «oi» — tā ir eļļa, bet «u-u» — pudele ar kaut ko nenosakāmu. Dažreiz pašā rosmīgākajā ielā nostājas ietves malā vesela kapela, spēlē, taurē, bungo un ievāc penijus, dažreiz zem logiem itāļu tenors sāk dziedāt arijas no «Rigoleto», «Trubadūra» vai smeldzošu, skumju dziesmu «Ak, kā man jākasās», gluži 'kā Neapolē. Bez tam es satiku cilvēku, kas svilpoja; tas notika Kromvelrodā, un svilpotājs bija nēģeris.

HAIDPARKS

Kad man kjuva sevišķi bēdīgi ap sirdi ang|u zemē — tas bija angļu svētdienā, kas saindēta ar nepanesamu garlaicību, — es metos projām pa Oksfordstritu; man vienkārši gribējās doties uz austrumiem, lai tiktu tuvāk dzimtenei, bet sajaucu debess puses, aizmaldijos uz rietumiem un attapos Ilaidparka tuvumā, — to vietu sauc par «Marmora arku», jo tur atrodas marmora vārti, kas ne uz kurieni neved; īstenībā pat nezinu, kādam gadījumam par godu tie tur uzcelti. Man pat kļuva to žēl, un es piegāju tos apskatīt un tad ieraudzīju veselus barus cilvēku, un metos uzzināt, kas tur notiek. Un, kad es to uzzināju, man tapa gluži jautri ap sirdi.

Haidparks aizņem lielu platību; kam patīk, tas var atnest krēslu vai tribini vai pat neatnest nekā un sākt runāt. Pēc brīža viņu jau ielenks pieci, divdesmit vai trīssimt klausītāju, viņam atbildēs, strīdēsies pretim, mās ar galvām un dažreiz dziedas kopā ar viņu garīgas vai laicīgas himnas. Dažreiz kāds oponents pievelk klausītājus savā pusē un pats ņem vārdu; dažreiz pūlis briest un sadalās daļās, pumpurojoties kā visvienkāršākie vienšūniņas organismi vai šūniņu kolonijas. Dažiem pūlīšiem ir stabils, pastāvīgs sastāvs, daži nepārtraukti šķeļas, saplūst, pieaug, briest, vairojas vai sadrūp. Dažām sektēm ir pārnēsājama speciālā kancele sludinājumam, taču vairums oratoru stāv uz zemes, sūkā sazelētu papirosu un runā par veģetārismu, dievu to kungu, audzināšanas jautājumiem, reparacijām vai spiritismu. Kamēr vien dzīvoju šinī pasaulē, neko tamlīdzīgu neesmu redzējis.

Tā kā es, grēcīgs cilvēks, jau gadiem ilgi nebiju apmeklējis nekādus dievkalpojumus, tad piegāju paklausīties. Aiz pazemības pievienojos nelielam, klusam bariņam; te runāja kāds kuprains jauneklis ar skaistām acīm, droši vien poļu ebrejs. Drīz vien es s->praiu, ka viņa temats ir vienkārši skolu lietas, tāpēc pārgāju pie lielāka bara, kur pa katedru lēkāja pusmūža vīrs ar cilindru galvā. Izrādījās, ka tas ir kādas Hi/de Park Mission pārstāvis.

Viņš tā plātījās ar rokām, ka es nobijos, ka tikai viņš nepārveļas pāri katedrai. Nākamajā grupā runāja pusmūža dāma. Es nebūt neesmu sieviešu emancipacijas pretinieks, taču tas visiem zināms, ka sievietes balsi ilgi nevar klausīties; pati daba tā iekārtojusi, ka sievietēm sabiedriskā laukā ir par traucēkli viņu orgāni (es te domāju runas orgānus). Kad dāma runā, man šķiet, ka esmu mazs knauķis un mana māmiņa bar mani. Ko bāra šī angļu lēdija, bruņojusies ar pensneju, lāgā nesapratu; zinu tikai, ka viņa brēca, lai visi iedziļinoties sevī. Citā grupā sludināja katolis, viņam priekšā stāvēja krucifikss. Pirmo reizi mūžā es redzēju, kā sludina ķeceriem īsteno ticību. Tas bija ļoti jauki un beidzās ar dziedāšanu; mēģināju piebalsot, bet, diemžēl, nezināju meldiju. Dažas grupas nodarbojās vienīgi ar dziedāšanu; vienas vidū stāvēja neizskatīgs vīrelis ar taktszizli un diriģēja, bet viss pūlis dziedāja ļoti skaļi un ļoti saskanīgi. Es gribēju paklausīties klusēdams, kā jau citas draudzes piederīgais, bet mans kaimiņš, džentlmenis ar cilindru, pieprasīja, lai es ari piedaloties, un es skaļi dziedāju, teikdams dievu to kungu bez vārdiem un meldijas.

Ja iet garām samīlējies pārītis, tad viņš izņem no mutes cigāru un dzied, arī meitene dzied, dzied vecs lords un jauns frants ar niedrīti padusē, bet apbružātais vīrelis bara vidū graciozi diriģē kā Lielajā Operā; man nav gadījies līdz šim neko labāku redzēt. Es vēl izdziedājos pēc patikas ar divām citām sektām, noklausījos runu par sociālismu un sazin kādas Metropoles Laicīgās Biedrī

bas ziņojumus, piestājos pie vienas otras debatētāju grupas. Kads neparasti noskrandis džentlmenis cīnījās par konservatīviem sabiedrības principiem, tikai viņš runāja tādā šausmīgā dialektā, ka es nekā nesapratu; viņam oponēja evolucionārs sociālists, pēc visa spriežot, labi atalgots bankas ierēdnis. Kādai grupai bija tikai pieci dalībnieki: melnīgsnējs induss, kāds vienacis ar saburzītu žokejcepuri, resns Levantijas ebrejs un divi nerunīgi vīrieši ar pīpēm. Vienacis baismīgā pesimismā daudzināja, ka «kaut kas dažkārt ir nekas», kamēr induss turējās pie iepriecinošākas teorijas, proti, ka «kaut kas vienmēr ir kaut kas». To viņš atkārtoja reizes divdesmit neparasti lauzītā angju valodā. Aiz vigiem stāvēja vientuļš večukiņš un turēja rokā augstu krustu ar standartu, uz kura bija rakstīts: «Thy Lord calleth th.ee» — «Tavs dievs aicina tevi»; viņš kaut ko sludināja vārgā, aizsmakušā balstiņā, bet neviens viņā neklausījās. Es, klejojošs svešzemnieks, apstājos un kļuvu par viņa klausītāju. Pēc tam gribēju doties mājup, jo metās jau tumšs, bet mani apturēja kāds nervozs subjekts un saka nezinko melst. Es viņam atbildēju, ka esmu ārzemnieks, ka man bail no Londonas, bet patīkami iepazīties ar angļiem, ka esmu šo to redzējis pasaulē, bet nekas nav man tā iepaticies kā Haidparka oratori. Nepaspēju to visu pateikt, kad ap mums jau stāvēja kāds desmits cilvēku un klusēdami klausījās. Es būtu varējis mēģināt nodibināt jaunu sektu, bet, tā kā man neienāca prātā neviens pietiekami neapstrīdams ticības dogmats un angliski es ari runāju slikti, tad taisījos labāk projām.

Haidparka aiz žoga ganījās aitas. Un, kad es paskatījos uz tām, viena — acīm redzot pati galvenā — apstājās un sāka blēt. Es noklausījos līdz galam viņas aitisko svētrunu un tikai tad, kad tā beidza, devos mājup mierīgs, ar apskaidrotu dvēseli kā pēc dievkalpojuma. Es varētu sakarā ar šo sniegt lieliskus secinājumus par demokrātiju, angļu raksturu, ticības alkām un visu pārējo, bet man labāk patīk attēlot faktus to dabiskajā daiļumā.

DABASZINĀTŅU MUZEJĀ

—  Vai jūs jau bijāt Britanijas muzejā?

—   Vai jūs jau redzējāt Vollesa kolekciju?

—  Vai jau apskatījāt Teita galeriju?

—   Bet vai jūs redzējāt M-me Tisso?

—  Vai izstaigājāt Kensingtonas muzeju?

—   Vai jau bijāt Nacionalajā galerijā?

Jā, jā, jā, esmu bijis visur, tikai atļaujiet man apsēsties un parunāt par ko citu. Ko tad es gribēju sacīt? Ak jā: brīnišķīga un dižena ir daba, un es, nenogurdināmais svētceļnieks pa gleznu galerijām un mākslas muzejiem, esmu spiests atzīties, ka vislielāko bandu man snieguši gliemežvāki un kristāli Dabaszinātņu muzejā. Protams, lieliski ir arī mamuti un zauri, tāpat zivis, tauriņi, antilopes un citi meža kustoņi, taču gliemežvāki jaukāki par visu, jo šķiet, ka dieva gars sajūsmā par savām neaptveramajām iespējām tos rotaļājoties radījis savai izpriecai. Tie ir sārti un sulīgi kā meiču lūpas, purpursarkani, dzintaraini, perlamutra krāsā, melni, balti, lāsaini, smagi kā lakta, filigranmaigi kā karalienes Mabas pūdernīca, gludi nodrāzti, rievaini, šķautnaini, apaļi, līdzīgi nierēm, acīm, lūpām, bultām, bruņu cepurēm un nekam pasaulē; tie caurspīdīgi virmo, laistās kā opāli, maigi, baismīgi, neaprakstāmi. Jā, ko tad es gribēju sacīt? Ak tā, kad biju apstaigājis mākslas vērtību krājumus, mēbeļu, ieroču, tērpu, paklāju, kokgriezumu un porcelānā kolekcijas, kaldinātu, gravētu, iespiestu, kaltu, izgleznotu, ar emalju un mozaiku izrotātu, izšūtu un pītu priekšmetu rindas, tad sapratu tikai vienu — cik brīnišķīga un dižena ir daba. Sie priekšmeti ir tie paši gliemežvāki, tikai radušies aiz citām dievišķām iegribām. To visu radījis kails inīkstmiesis gliemezītis, drebot radīšanas prieka neprātā. Kāda burvīga mantiņa — japaņu natsuke, austrumu audums! Ja man tā būtu mājās, cik daudz tā man nozīmētu — noslēpumainu cilvēka gara izpausmi svešā un tomēr tik valdzinošā valodā! Bet šai grandiozajā, biedīgajā pārpilnībā zūd mākslinieka individualitāte, viņa radītāja roka, viņa dzīves stāsts, paliek tikai nesaprātīgā stichija, dzīvnieciskais ražīgums, bez laika no okeana izvilktu, daiļu, brīnumainu gliemežvāku fantastiskā pārmērība. Esiet ari jūs, cilvēki, savā daiļradē līdzīgi dabai: radiet daiļus, brīnišķīgus priekšmetus — gravētus, izdrāztus, krāsainus, caurspīdīgus! Jo bagātīgāk, brīnumaināk un tīrāk jūs radīsiet, jo tuvāki būsiet dabai vai, ja gribat, dievam. Nav nekā diženāka par dabu!

Bet man vēl kas jāpiemetina par kristāliem, to veidiem, likumiem, krāsām. Ir milzīgi kristāli kā tempļa kolona, vārīgi kā pelejums, skaudri kā dzeloņi, caurspīdīgi, zili, zaļi, nesalīdzināmi savā skaistumā, ugunīgi, melni; ir matematiski precizi, pilnīgi kā neprātīgu un untumainu zinātnieku konstrukcijas, ir līdzīgi aknām, sirdij, milzīgām ģenitalijām vai dzīvnieku gļotām. Ir kristālā alas, baismīgi mineralmasas pūšļi, ir minerālu rūgšana, augšana, arehitektura un inženierzinātne. Nudien, gotiskās katedrales nav paši sarežģītākie kristāli. Arī cilvēkā slēpjas kristalizacijaš spēks: Ēģipte kristalizējusies obeliskos un piramidās, Grieķija kolonās, gotika smailos torņos, Londona melnu

dubļu kubos. Neskaitāmi celtniecības un veidošanas likumi šaujas caur matēriju kā neredzami matematiski zibeņi. Cilvēkam jābūt precizam matematiski un ģeometriski, lai tas radīšanas spēkā būtu līdzīgs dabai. Skaitlis un fantazija, likums un pārpilnība — tie ir dabas dzīvie, radošie principi; nesēdēt zem zaļa koka, bet radīt kristālus un idejas, tas nozīmē iet kopsolī ar dabu; radīt iikumus un veidus, šķelt matēriju ar dievišķā aprēķina degošajiem zibeņiem!

Ak, cik maz mūsu poēzijai oriģinalitātes, cik maz drosmes un precizitātes!

CEĻINIEKS TURPINA MUZEJU PĒTĪŠANU

Bagātā Anglija savākusi savās krātuvēs visas pasaules dārgumus; pašai tai nav nekāda lielā radošā talanta, bet tā pārveduši sev Akropoles frizēs, Ēģiptes porfira un granita kolosus, Asirijas akmens reljefus, senās Jukatanas cīpslotās skulpturas, smaidošos Būdas, japaņu kokgriezumus un lakojurnus, labākos Eiropas kontinenta mākslas paraugus un koloniju kulturas pieminekļus: dzelzs kalumus, audumus, stikla izstrādājumus, vāzes, tabakas kārbiņas, grāmatu iesējumus, statujas un gleznas, emalju, ar mozaiku rotātus sekretārus, saracinu zobenus un sazinko vēl, droši vien visu, kam vien ir kāda vērtība.

Man, zināms, vajadzētu nu parādīt, cik es labi izprotu visādus stilus un kulturas, vajadzētu gudri parunāt par dažādiem etapiem mākslas attīstībā, saklasificēt un sadalīt pa ailēm visu to materialu, kas te izstādīts pamācīšanas nolūkos. Bet es plēšu savas drēbes un saucu: cilvēciskā pilnība, kur tu esi? Šausmīgi ir tas, ka tā sastopama visur; tas taču ir briesmīgi — atklāt šo pilnību cilvēka eksistences rītausmā, atklāt to pirmā akmens šķēpa izveidojumā, bušmeņu zīmējumos, Ķīnā, Fidži salās, senajā Ninivē, visur, kur vien cilvēks atstājis savas daiļrades pieminekļus. Es esmu redzējis tik daudz priekšmetu, ka varētu gan izvēlēties pašu pilnīgāko, bet man jāatzīstas: es nezinu, kurš cilvēks ir pilnīgāks, attīstītāks un pievilcīgāks — tas, kas radījis pirmo urnu, vai tas, kas nodarbojas ar slavenās Portlandes vāzes izrotāšanu. Es nezinu, kas ir tuvāk pilnībai, — alu cilvēks vai Vestendas anglis; nezinu, kas cildenāk un dievišķīgāk, — gleznot uz audekla karalienes Viktorijas portretu vai zīmēt ar pirkstiem gaisā pingvinu, kā to dara Ugunszemes iedzimtie. Ja jūs meklēsiet Londonas krātuvēs grebumus ziloņkaulā vai izšūtus tabakmakus, tad tos jūs uziesiet, bet, ja jūs meklējat cilvēku daiļrades pilnību, tad tā atrodama Indijas muzejā, Babilonas galerijā, Domjē, Ternera, Vato darbos, Elgina marmorā. Taču, iznākot ārā no šo vispa

saules dārgumu krātuves, jūs varat stundām ilgi braukāt autobusā no īlingas līdz Isthemai, no Klephemas līdz Betnal-Grlnai un jūsu skatienam nebūs pie kā pakavēties, lai papriecātos par cilvēku radošā gara daiļumu un uzplaukumu. Māksla ir tā, kas noslēpta muzeju un gleznu galeriju vitrinās un bagātnieku pilis. Te tā nestaigā pa ielām, nemirkšķina ar acīm no skaistām logu dzegām, nestāv uz stūra kā piemineklis, nerunā ar cilvēku intimu vai dziļdomīgu valodu. Es gan nezinu, bet varbūt tas tomēr ir protestantisms, kas padarījis tik sausu šās zemes mākslu.

CEĻOTĀJS APSKATA DZĪVNIEKUS UN SLAVENUS CILVĒKUS

Lai man nevajadzētu kaunēties, es apmeklēju Zooloģisko dārzu un Kjugardenu, jo cilvēkam taču jāzina viss. Es tur nolūkojos, kā mazgājas ziloņi, kā panteras silda savas pavēderes rieta saulē, noskatījos tiku tikām šausmīgajā nilzirga purnā, līdzīgā milzīgām govs plaušām, pabrīnījos par žirafēm, kas mīlīgi smaida un koķetē kā vecīgas jaunkundzes, redzēju, kā guļ lauva un 'pārojas pērtiķi, kā orangutans liek galvā grozu tāpat kā cilvēks cepuri. Indijas pāvs izpleta manā priekšā savu asti un grozījās, izaicinoši kašādams zemi, zivis akvarijā laistījās varavīksnes krāsās, degunradzis bija sapinies nejēdzīgi plašā āda, kas laikam šūdināta lielākam dzīvniekam par viņu. Nu, es domāju, jums pilnīgi pietiks ar visu uzskaitīto, — man neko vairs negribas skatīties.

Vēl nesen es nepratu uzzīmēt briedi pēc atmiņas, tāpēc aizdrāzos uz Ričmondas parku, kur tie ganās veseliem bariem. Viņi tuvojas cilvēkam bez jebkādām bailēm, tomēr dod priekšroku veģetāriešiem. Lai gan «fiksēt» briedi nav viegli, taču man izdevās uzskicēt veselu ganāmpulku. Aiz tā ganījās zālītē iemīlējies pārītis, — tos es nezīmēju, jo arī pie mums iemīlējušies nodarbojas ar to pašu, lai nu ne tik atklāti.

Pēc tam es svīdu Kjū tropiskajās siltumnīcās starp palmām, liānām un citiem augiem, ko radīšanas neprātā pārpilnām rieš auglīgā zeme; pabrīnījos par kareivi, kas milzīgā aitādas cepurē un sarkanā apmetnī staigāja gar Taueru un apgriezienos dīvaini spārdījās kā suns, kas ar pakaļkājām airējas pa smiltīm. Nezinu, ar kādu vēsturisku notikumu saistās šī savdabīgā paraša. Apmeklēju arī M-me Tisso.

M-me Tisso — tas ir slavenu cilvēku, pareizāk sakot, to vaska attēlu muzejs. Tur redzama karaliskā ģimene, arī karalis Alfonss (to gan mazliet pamaitājušas kodes), Makdonalda kabinets, franču prezidenti, Dikenss un Kiplings, maršali, M-lle "Lenglen, pēdējā gadsimta izcilie noziedznieki, Napoleona mantas — viņa zeķes, josta un cepure; redzamā vietā nolikti ķeizari Vilhelms un Francis Jozefs; pēdējam tīri svaigs izskats par spīti krietnajam gadu skaitam. Es apstājos līdzās apbružātam tēlam, kas sēdēja nomaļus ar cilindru galvā, un sāku meklēt katalogā, kas tas tāds ir, te pēkšņi viņš piecēlās un gāja tālāk. Kā es nobijos! Tikmēr atkal divas jaunkundzes bija meklējušas katalogā paskaidrojumu, ko nozīmē mana figūra. M-me Tisso muzejā es atklāju kaut ko diezgan nepatīkamu: vai nu es ne velna nesajēdzu no cilvēku fizionomijām, vai cilvēku sejas melo; Piemēram, ieejot man tūliņ dūrās acīs Nr. 12 — sēdošs džentlmenis ar āža bārdiņu; katalogā es atradu: «12. Tomass Neils Krīms, sodīts ar nāvi 1892. gadā. Noindējis ar striehninu Matildi Kloveri. Apvainots vēl triju citu sieviešu noslepkavošanā.» Jā, patiešām, seja viņam visai aizdomīga. Nr. 13, Francis Millers, nodūris vilcienā misteru Brigsu — hm! Nr. 20, skūts džentlmenis, tīri vai ar cietēja izskatu: Arturs

Devere, sodīts ar nāvi 1905. gadā, dēvēts par «koferu slepkavu», jo parasti noglabājis savu upuru līķus koferos. Šausmīgi! Nr. 21 — nē, tāds cienījams garīdznieks nevar būt «misis Deijere, Ridingas zīdaiņu slepkava»! Nu tikai es pamanīju, ka esmu sajaucis kataloga lappuses un esmu spiests izdarīt labojumus savos iespaidos: sēdošais džentlmenis Nr. 12 — Bernards Šovs, Nr. 13 — Luijs Blerio, bet Nr. 20 — gluži vienkārši Giljelmo Markoni.

Spried nu vēl pēc cilvēku sejām!

KLUBI

Kā lai tā pieklājīgāk izsakās? Nu, tā: man nepelnīti bija gods iekļūt dažos nepieejamākos Londonas klubos, kas vis katram ceļotājam neatgadās. Pamēģināšu aprakstīt, ko es tur redzēju. Viena kluba nosaukumu esmu aizmirsis un pat nezinu, kādā ielā tas atrodas. Mani yeda pa kādu viduslaiku šķērsielu, tad pa kreisi, pa labi un vēl kaut kur, kamēr nonācām pie mājas ar tumšiem logiem; iekšiene atgādināja šķūni, no turienes eja veda pagrabā, kur tad atradās pats klubs. Tur bija bokseri, literāti, skaistas meitenes, ozola galdi, māla klons, telpa plaukstas lielumā, fantastisks un baismīgs ūķis. Es jau gaidīju, ka mani nornušīs, bet man pasniedza vakariņas māla traukos un izturējās pret mani mīļi un laipni. Mani uz turieni aizveda Dienvidafrikas čempions skriešanā un augstlēkšanā, un es vēl līdz šim atceros kādu glītu meiču, kurai mācīju čechu valodu.

Otrs klubs ir slavens, senlaicīgs, ārkārtīgi cienījams, to apmeklējis Dikenss, Herberts Spensers un daudzi citi, kurus man uzskaitīja vietējais metrdotels, mažordoms vai šveicars (nezinu, kas viņš tur bija); likās, viņš tos visus lasījis, jo bija ļoti labi audzināts un solids kā arehivars. Viņš izvadāja mani pa visu slaveno namu, parādīja bibliotēku, lasītavu, senlaicīgas graviras, apsildāmus klozetus, mazgājamās telpas, sazin kādus vēsturiskus atzvelteņus, zāles, kur džentlmeņi smēķē, zāles, kur džentlmeņi raksta un smēķē, kā arī zāles, kur džentlmeņi smēķē un lasa; visur smaržo pēc slavas un ādas atzveltņu krēsliem. Jā, ja mums būtu tādi veci ādas atzvelteņi, tad mums būtu arī tradicijas. Padomājiet vien, kas tā būtu par vēsturisku pēctecību, ja Fr. Gecs varētu sēdēt Zakreisa atzveltenī, Šrameks Šmilovska atzveltenī un profesors Radis (pasakiet viņam to!) nelaiķa Hatalas atzvel

cilvēki pilda zināmu rituālu, ko pavada smēķēšana, «Who is who» lapošana un, galvenais, klusēšana. Tā nav vientuļa cilvēka nerunība, nav filozofa-pitagorieša nerunība, tā nav klusēšana dieva vaiga priekšā, tas nav nāves klusums, nav mēma iedziļināšanās sevī; tā ir pilnīgi īpaša, izsmalcināta sabiedriska rakstura klusēšana, džentlmeņa klusēšana džentlmeņu vidū.

Es apmeklēju ari vēl citus klubus; Londonā to ir simtiem; tie ir dažāda tipa un dažādiem nolūkiem, bet labākie atrodas Pikadilli laukumā vai tā tuvumā, un visur ir veci ādas sēdekļi, klusēšanas rituals, nevainojami viesmīļi un aizliegums attiecībā uz sievietēm. Kā redzat, tās visas ir lielas priekšrocības. Bez tarri daži klubi celti klasiskā stilā no akmeņiem, kas melni aiz kvēpiem un balti,'lietum līstot; tur labi baro, tur ir lielas zāles, klusums, tradicijas, karsts un auksts ūdens, portreti, biljards un daudz citu ievērības cienīgu lietu. Ir arī politiskie klubi, sieviešu klubi, nakts klubi, bet tur es neesmu bijis.

Te nu iederētos prātojumi par Anglijas sabiedrisko dzīvi, par vīriešu mūka atturību, par labu virtuvi, senlaicīgiem portretiem, angļu ieražām un dažiem citiem jautājumiem, kas ar šiem ciešos sakaros, taču man kā ceļotājam jāsteidzas aizvien tālāk meklēt jaunus piedzīvojumus un iespaidus.

VISLIELĀKĀ PARAUGU MESA VAI british empire exhibition1 i

Ja gribat, lai tūliņ pasaku, kā visvairāk Vemblijas izstādē, tad atbildēšu bez apdomāšanās: cilvēku un skolu ekskursiju. Es esmu tautu skaita pieauguma, bērnu dzimstības, bērnu, skolu un uzskatāmas apmācības piekritējs, taču jāatzīstas, ka izstādē es šad tad būtu gribējis paķert ložmetēju, lai izlauztu ceļu cauri puiku ganāmpulkam ar apaļām cepuritem uz apcirptajām galvelēm, kuri grūstās, mīņājas un mētājas kā no saites pasprukuši, vai cauri rokās saķērušos knīpu ķēdei, kuras bīstas pazaudēt cita citu. Dažkārt man ar milzu pūlēm izdevās piekļūt pie stenda, kur pārdeva Jaunzēlandes ābolus, kur lepojās Australijas rīsa slotiņas vai Bermudu salās pagatavots biljards; man pat laimējās ieraudzīt no Kanadas sviesta izveidotu Velsas prinča statuju, un es nosirdījos, kāpēc gan vairums Londonas pieminekļu nevarētu būt no sviesta. Tūliņ ļaužu straume aizrāva mani projām, un man atlika tikai vērot resna džentlmeņa kaklu un pusmūža dāmas ausi, kas atradās manā redzes aplokā. Taču es atradu sev mierinājumu: cik gan cilvēku nepulcētos Australijas saldētavu paviljonā, ja tur būtu izstādīti resnu džentlmeņu sarkanie kakli, vai Nigerijas māla pilī, ja tur stāvētu grozi ar kaltētām, pusmūža dāmu ausīm!

' Britanijas impērijas izstāde (angl.).

Man ārkārtīgi gribētos izdot ilustrētu ceļvedi Vemblijas izslādei. Kā lai gleznaināk attēlo šo komerciālās pilnības ragu? Izstāde pieblīvēta ar izbāztām aitām, žāvētām plūmēm, Fidži salās pagatavotiem klubkrēsliem, Indijas sveķu vai alvas rūdas grēdām, jēru cinkšļu virtenēm, kaltētiem kokosriekstu kodoliem,

kas atgādina milzīgas vistu olas, ar konservu piramidām, kaučuka saules aizsargiem, antikam angļu mebeiēm no Dienvidafrikas fabrikām, ar Sirijas rozinēm, cepumiem, cukurniedrēm un sieru. tJn kur vēl Jaunzēlandes kartupeļi, Hongkongas saldumi, Malajas eļļa, Australijas smaržas, sazinkādu alvas raktuvju modeļi, Jamaikas gramofoni, vesela kalnu grēda Kanadas sviesta! Kā redzat, tas ir īsts pasaules apceļojums. Tik gigantiskā tirgū man vēl nebija gadījies būt.

Skaista ir Mechanikas pils, un visskaistākie Britanijas tēlojošās mākslas veidojumi ir lokomotives, kuģi, tvaika katli, turbinas, transformatori, visādas brīnišķīgas mašinas ar diviem ragiem pierē, kuras virpo, krata, kulsta un izskatās daudz fantastiskākas un nesalīdzināmi elegantākas nekā pirmsplūdu zauri Dabaszinātņu muzejā. Nezinu, kā šīs mašinas saucas un kam tās der, bet tās ir skaistas un dažkārt vienkārša uzgriežņa (apmēram simt mārciņu smaga) vītnes ir techniskas pilnības kalngals. Dažas mašinas sarkanas kā turku pipari, dažas pelēkas, citas laistās vara krāsā, citas melnas, diženas kā kapa piemineklis. Tas ir apbrīnojami, ka tas pats gadsimts, kas izdomājis katras mājas priekšā divus stabiņus un septiņas pakāpes, izpauž metālā savu neizsmeļamo poētisko oriģinalitāti un formu un funkciju daiļumu. Un tagad iedomājieties, ka tas viss sablīvēts platībā, kas pārsniedz Vaclava laukumu, ka te savākts vairāk nekā Vatikana un Uffici krātuvēs kopā, ka tas viss lielāko tiesu griežas, šņāc, klaudzina eļļotos lodīšgultņus, klabina tērauda žokļus, svīst eļļas sviedrus un laistās varā! Tas ir metālu gadsimta mits. Mūsdienu civilizācijā sasniegusi pilnību tikai mechanikā. Mašinas ir lieliskas un nevainojamas, bet dzīve, kas tām kalpo vai kam tās kalpo, nemaz nav tik lieliska vai jauka, tā nav ne pati pilnīgākā, ne skaistākā. Tiesa, mašinu produkcija arī nav pati pilnība, taču pašas mašinas šķiet pilnībai pavisam tuvu. Jums par zināšanu: es redzēju Rūpniecības pilī kāda priekšmeta modeli (šis priekšmets jau eksistē dabā). Tas bija ugunsdrošs naudasskapis, zaigojoša bruņu tērauda bumba, kas lēni un bez apstājas griežas riņķī uz melna altara. Apbrīnojami un mazliet baigi.

Ak, aizrauj mani mājās, Lidojošais Skoi, spožā, simtpiecdesmittonnīgā lokomotive, nes mani pāri jūrai, baltais, ugunīs mirdzošais tvaikoni, un es apsēdīšos uz ķimenēm apaugušas cietas ežas un aizvēršu acis, jo mani rit laucinieka asinis un mani padarīja bažīgu viss redzētais. Mani mulsina šī matērijas pilnība, no kuras neizriet cilvēka pilnība, šie spožie grūtās un nebrīvās dzīves darba rīki. Kāds izskatītos blakus tev, Lidojošais Skot, tas ubags, kas man šodien pārdeva sērkociņus? Tas bija akls un kašķa saēsts, tas bija slikts un stipri bojāts mechanisms, tas bija tikai cilvēks.

II

Bez mašinām Vemblijas izstādē ir vēl divi brīnumi: izejvielas un izstrādājumi no tām. Izejvielas parasti ir skaistākas un inteicsantākas. Tīras alvas stieņi ir daudz tuvāk pilnībai nekā kalti alvas trauki; rudi vai pelnu krāsas bluķi no Gvianas vai Saravakas daudz pievilcīgāki par gatavām biljarda bumbām, bet Ceilonas vai Malajas jēlkaučuka dzidrā sula daudz skaistāka un noslēpumaināka par gumijas paklāju vai gumijas bifšteku; es nemaz nerunāju par dažādiem Āfrikas augiem, par sazinkur augušiem riekstiem, ogām, sēklām, graudiem, augļiem, kauleņiem, meldriem, vārpām, magoņu galviņām, sīpoliem, pākstīm, stiebriem un šķiedrām, saknēm un lapām, par visādu krāsu kaltētiem, miltainiem, eļļainiem, šķiedrainiem priekšmetiem ar visādām gāršām un smaržām; to nosaukumus (lielāko tiesu ļoti skaistus) es vairs neatceros, un to nozīme man nav skaidra; man ir aizdomas, ka tos lieto mašinu eļļošanai, miltu imitacijai vai apšaubāma labuma cepumu uzlabošanai grandiozajās Laionsa negausnieku ēdnīcās. No kodinātajiem, svītrainajiem, tumši brūnajiem, rūsganajiem, kramaini cietajiem kokiem darina antikās angļu mēbeles, nevis nēģeru elkus, tempļus vai melnādaino un brūnādaino karaļu troņus. Vienīgi varbūt pītie niedru grozi vai maisi, kuros atvesta uz šejieni visa šī Britanijas impērijas bagātība, sniedz zināmu jausmu par nēģeru vai malajiešu amatniecību, kura pierakstījusi kaut ko no sevis oriģinālā un skaistā techniskā rokrakstā. Viss pārējais ir Eiropas produkcija. Pag, ka nesamelojos: ne gluži viss. Ir daži vispāratzīti eksotiski priekšmeti, kas ļoti patīk eiropiešiem: Būdas, ko vairumā ražo Indijā, ķīniešu vēdekļi, Kašmiras šalles vai Damaskas asmeņi. Tāpēc arī tagad izlaiž inasu produkcijā sēdošus Sakia Muni, anilina lakas, ķīniešu eksporta porcelānu, ziloņkaula ziloņus, čūskādas vai talka tintnīcas, dažādas bļodiņas, perlamutra nieciņus un dažādus citus priekšmetus, garantējot to eksotisko izcelšanos. Iedzimto tautas māksla vairs neeksistē; Beninas nēģeris

izdrāž no ziloņu ilkņiem tādas figūriņas, it kā būtu beidzis Minchenes mākslas akadēmiju, un, ja iedosiet viņam gabalu koka, viņš izgriezīs klubkrēslu. Tātad viņš acīm redzot nav vairs mežonis, bet kļuvis — par ko tad? — ahā, viņš kļuvis par civilizēta uzņēmuma strādnieku. /

Britanijas impērijā ir četri simti miljonu krāsainu cilvēku, bet izstādē tos reprezentē tikai dažas marionetes reklamai, neliels skaits dzeltenu vai brūnu pārdevēju un pāris senatnīgas piemiņas lietiņas, kas te novietotas kā kuriozi vai publikas uzjautrināšanas līdzekļi. Es nezinu, ko tas nozīmē: drausmīgu krāsaino tautu kulturas pagrimšanu vai drausmīgu četri simti miljonu cilvēku klusēšanu; nezinu, kas galu galā drausmīgāk. Britanijas impērijas izstāde grandioza lieluma un pārpilnības ziņā. Tur var atrast visu iespējamo, ieskaitot izbāztas lauvas un izmirstošos emu; trūkst tikai viena — četri simti miljonu cilvēku dvēseles. Tā ir Anglijas tirdzniecības izstāde. Tas ir Eiropas monopolu interešu plānā slāņa šķērsgriezums, to Eiropas monopolu, kuri iepinuši savā tīklā visu pasauli, daudz nerūpēdamies par to, kas zem šā tīkla slēpjas. Vemblijas izstādē redzams, ko ražo Eiropai

Četri simti miljonu cilvēku, un daļēji ari tas, ko Eiropa ražo viņiem, tikai nav tā, ko viņi ražo sev. Maz no tā redzams ari llritanijas muzejā — lielākajai koloniju valstij pasaulē nav pat īsta etnogrāfiskā muzeja .. .

Atkāpieties, nelādzīgās domas, lai ļaužu straume stumj un rauj mani līdzi no Jaunzēlandes āboliem pie Gvinejas kokosiem, no Singapuras alvas pie Dienvidafrikas zelta, lai slīd man garām zemeslodes joslas un plašumi, kalnu dzīles un zemes augļi, atmiņas par dzīvniekiem un cilvēkiem, viss, kas rezultātā sablīvēts čaukstošu angļu mārciņu sainīšos! Te ir viss, ko var pārvērst naudā, viss, ko var pirkt un pārdot, sākot ar sauju graudu līdz salonvāģim, ar gabalu ogļu līdz zilo lapsu apmetnim. Mana dvēsele, ko tev gribētos iegūt no šīm zemeslodes bagātībām? 'Patiesību sakot, itin nekā; tu gribētu būt atkal bērna gados un atrasties vecā Prouzas bodītē Upicā, bolīt ačeles uz melnajām piparkūkām, pipariem, ingveru, vaniļu un lauru lapām un domāt, ka tās nu ir visas pasaules bagātības, visas Arabijas smaržvielas, visas tālo zemju garšvielas. Tu gribētu brīnīties, ostīt to visu un skriet mājās, lai lasītu Zila Verna romānu par svešām zemēm tālām, valdzinošām, brīnumainām.

Jo tu, muļķa dvēsele, biji tās iztēlojusies pavisam citādas.

ĪSTENDA

Tā sākas netālu no pasaules centra, viņpus'Anglijas bankas, biržas un pārējo banku un naudas mainīšanas kantoru džungļiem. Šo Zelta krastu apskalo Londonas austrumu melnie viļņi. «Neejiet uz turieni bez pavadoņa,» tā man ieteica Vestendas iedzimtie, «un neņemiet līdzi daudz naudas.» Tas gan viss stipri pārspīlēts. Manuprāt, Pikadilli vai Flitstrita ir daudz mežonīgāka zeme nekā Suņu sala vai daudzinātā Laimhauza ar savu Ķīnas kvartalu, vai visa Poplara ar ebrejiem, matrožiem un nabadzīgo Roterhitu otrpus upes. Nekas ar mani nenotika, es laimīgi atgrie

zos, tikai bezgala nomākts, lai gan esmu savā laikā piedzīvojis policijas uzbrukumus Koširžā un Marseļas un Palermo ostu krodziņos. Jā, ļoti neizskatīgas ielas ar netīriem namiem, milzumu bērnu, kas mudž vien pa bruģi, dīvaini ķīnieši, kas ieslīd kā ēnas vēl dīvainākās bodītēs, piedzēruši jūrnieki, labdarības biedrību naktspatversmes, pusaudži ar asiņaini saskrāpētām sejām, riebīga lupatu smaka. Bet es taču esmu redzējis daudz sliktākas vietas, brēcošu nabadzību, netīru, derdzīgu kā trums, neaprakstāmu smirdoņu un zaņķus, kas briesmīgāki par vilku midzeni,

taču tas ir pavisam kas cits. Austrumu Londonā nav briesmīgs tas, ko var redzēt vai saost, bet tas, ka visa tā ir neizmērojami un neizsakāmi daudz. Citur atbaidošais trūkums eksistē kā samazgu bedre spraugā starp diviem namiem, kā augonis vai riebīgi atkritumi, bet te jūdzi pēc jūdzes stiepjas apkvēpušu nameļu rindas, bēdīgas ielas, ebreju bodītes, neskaitāmas dzertuves, labdarības biedrību naktspatversmes. Jūdzi pēc jūdzes, no Pekhemas līdz Heknijai, no Vulvorta līdz Barkingai — Bermondsija, Roterhita, Poplara, Bromlija, Stepnibova, Betnalgrīna — visi tie ir kvartali, kas pilni ar strādniekiem, ebrejiem, koknijiem', ostas strādniekiem, ar cilvēkiem, kas noslīdējuši līdz pēdējai nabadzī-

1 Cocknet) — «nekulturālo» nomaļu iemītnieki Londonā, kas runā ipatā dialektā.

Itas pakāpei; visi tie ir vienādi bezpersonigi kvartali, melni, kaili, bezgalīgi, kurus šķērso grandošā transporta netīrās līnijas, un visi vienādi bēdīgi. Ir dienvidos, ir ziemeļvakaros, ir ziemeļaustrumos tas pats: jūdzēm stiepjas nokvēpušas ēkas, kur katra iela šķiet tikai bezgalīgā horizontālā līnijā izstiepts īres nams, fabrikas, gāzes tvertnes, dzelzceļa sliedes, preču noliktavas, cilvēku noliktavas, bez gala, bez cerības. Tie, bez šaubām, ir paši netīrākie kvartali un nabadzīgākās ielas pasaulē; nabadzība sasniegusi šeit augstāko pakāpi, kaut pats pēdējais ubags nestaigā skrandās, bet, ak dievs, cik daudz cilvēku, miljoniem cilvēku dzīvo šais šaurajās, vienādajās, bēdīgajās ieliņās, kuras līču loču izlokās pa Londonas plānu kā tārpi gigantiskas maitas ķermenī.

Seit taisni slēpjas Istendas traģēdija: tā visa ir pārāk daudz, un to pārveidot nav iespējams. Pats velns-kārdinātājs te neiedrošinātos teikt: «Ja gribi, es sagraušu šo pilsētu un trīs dienās uzcelšu jaunu, skaistāku, ne tik nokvēpušu, ne tik mechanizētu, necilvēcīgu un tukšu.» Ja viņš tā teiktu, es, liekas, kristu viņa priekšā ceļos. Esmu izstaigājis ielas, kuru nosaukumi vieš atmiņā Jamaiku, Kantonu, Indiju, Pekinu; tās visas ir vienādas, visos logos vienādi aizkari — tas izskatītos tīri pieklājīgi, ja vien šādu mitekļu nebūtu pieci simti tūkstošu. Sādā satricinošā daudzumā tie zaudē cilvēku mītnes raksturu un sāk izskatīties pēc ģeoloģiskiem noslāņojumiem: vai nu tā ir melnā lava, ko izverd fabrikas, vai nokrišņi, kas radušies no baltajiem tirdzniecības tvaikoņiem, kuri braukā pa Temzu, vai tās ir kvēpu un putekļu nogulsnes. Ejiet papriecājieties, cik skaisti nami uzcelti Oksfordstritā, Ridžentstritā vai Strendā precēm, cilvēka roku darinātiem priekšmetiem, jo cilvēka ražojumiem ir noteikta cena. Krekls daudz zaudētu no savas vērtības, ja to pārdotu šais kailajos un bēdīgajos mūros, bet cilvēks te var dzīvot, tas ir, gulēt, ēst pretīgu barību un radīt bērnus.

Varbūt kāds gudrāks cilvēks būtu jūs ievedis gleznainākā vietā, kur pat saslaukas romantiskas un posts izskatīgs, bet es esmu apmaldījies ielās, kam nav skaita, un nevaru atrast izeju. Un vai vispār zināms, uz kurieni ved šīs neskaitāmās melnās ielas?

COUNTRY [3]

Nu tikai vilcienā un braukt nezināmā virzienā, skandējot līdzi riteņu klaboņai: «Lai nu kur, kad tik kur.» Un nu man trauc garām Milzu Numuru ielas, gāzes tvertņu jumoli, sliežu krustojumi, fabrikas, kapsētas. Bezgalīgajās ēku rindās šur tur iespraucas zaļu apstādījumu joslas; redzama pēdējā tramvaja piestātne, klusa priekšpilsēta, zaļa zāle un pirmās aitas, kas noliekušās pie zemes mūžsenajā barības uzņemšanas rituālā. Vēl pusstunda,

un es jau atrodos aiz pasaules vislielākās pilsētas robežām, izkāpju mazā stacijā, kur mani sagaida viesmīlīgi cilvēki, un atrodos angļu country.

Kur lai atrodu tik dzejiskus vārdus, ar kuriem varētu attēlot angļu ciema kluso, zaļo jaukumu? Es apmeklēju Serejas ielejas un Eseksas augstienes, staigāju pa ceļiem starp dzīvžogiem, īstiem dzīvžogiem, kuri padara Angliju par īstu Angliju, jo tie norobežo, bet neapspiež. Pusviru vārtiņi ieved pa simtgadīgu aleju parkā, vēl neskārtākā nekā mežs, mazliet tālāk stāv sarkans namiņš ar augstiem skursteņiem, starp kokiem pavīd baznlciņas zvanu tornis, pļava ar govju ganāmpulku, zirgu bars, kuri noraugās svešiniekā ar skaistām, mierīgām acīm, tīra taciņa, gluži kā noslaucīta, samtainas dzīles ar ūdensrozēm un zobenlilijām, parki, pilis, mauriņi un atkal mauriņi, neviena tīruma, itin nekā, kas atgādinātu cilvēku sviedraino darbu; paradize, kur pats debesu tēvs radījis asfaltētus un grantētus celiņus, iestādījis simtgadīgus kokus un novijis no efejām plīvuru sarkaniem namiņiem.

Mans tēvocis, čechu zemnieks, neviļus pakratītu galvu, ieraudzījis brūno un melno govju ganāmpulkus pasaulē visskaistākajās pļavās, un sacītu: «Ek, žēl gan, cik daudz mēslu aiziet bojā!» un piemetinātu: «Kāpēc gan te nevarētu iestādīt cukurbietes, bet

tur, cilvēki mīļie, izaugtu vareni kvieši, tur atkal kartupeļi, un tā krūmāja vietā es iestādītu saldos ķiršus, blakus iesētu lucernu, tālāk auzas, bet tanī gabaliņā labību vai rāceņus; te ir tāds māls, ka vai uz maizes triepjams, un šie aizlaiž tādu zemi atmatā!»

Redziet, tēvoci, šādiem darbiem nav jāšķiež spēki: kviešus te atved no Australijas, cukuru no Indijas, kartupeļus no Āfrikas vai vēl no kaut kurienes; zemnieku te vairs nav, viss viens vienīgs dārzs. «Jocīga būšana, puis,» viņš teiktu, «man gan pie mums labāk patīk; lai tur izaug kaut nabaga rācenis, taču cilvēks

redz darbu. Te neviens pat neuzmana visas tās aitas un govis; redzams, nav pat neviena, kas tās zagtu! Goda vārds, puis, te jau cilvēks pat reti ieraugāms; jeb tas viņš būtu, kas tur brauc ar velosipedu vai tur drāžas tai smirdīgajā auto? Puis, puis, vai te tiešām neviens nekā nestrādā?»

Grūti man gan būtu izskaidrot tēvocim Anglijas ekonomisko sistēmu, jo viņam traki niezētu rokas pēc arkla balsta. Anglijas ciems nav darbam, tikai skatiena iepriecināšanai. Visur zaļš kā parkā, daba neskarta kā paradizē. Es klaiņāju, lietum līstot, pa zaļu taciņu Serejā starp ziedošiem dzeltenu akaciju krūmiem un sārtiem viršiem, kas auga juku jukām ar gaižzaļām papardēm; ap mani bija tikai debess un pakalni, jo namiņi ar cilvēkiem bija noslēpušies kokos, un vienīgi jautrs dūmu mākonītis vēstīja, kur gatavo pusdienas. Es pieminu tevi, krietnais vecais nams ar baļķu griestiem un lielu pavardu, kurā var ērti novietoties salijis ceļotājs, pieminu ozolkoka galdu, labo Gildfordas alu māla krūzēs, šķiņķi un sieru, un sarunas ar jautriem ļaudīm! Vēlreiz pateicos jums — un dosimies tālāk!

Es klejoju kā rēgs pa Eseksas pļavām, rāpos pāri dzīvžogam

muižas parkā un redzēju ūdensrozes melnā dzelmē, dejoju klētī kādu deju, par ko man nebija nekādas jēgas, kāpu zvanu tornī nu reizes divdesmit dienā brīnījos par to saskanīgo un pilnībai luvo dzīvi, kādu dzīvo anglis savā mājā. Angļu māja — tas ir leniss, karsts ūdens, gongs, kas aicina pusdienās, ērti izvietotas grāmatas, simtgadīgu tradīciju iesvētīti mauriņi, brīvi bērni un patriarchali vecāki; viesmīlība un pieklājības formas, ērtas kā rītasvārki. Vārdu sakot, angļu māja ir angļu māja, un es pēc atmiņas uzzīmēju to kopā ar trusīti un dzeguzi; šinī mājā dzīvo un raksta viens no visgudrākajiem cilvēkiem pasaulē, bet ārā kūko dzeguze trīsdesmit reižu no vietas. Un ar to es beigšu pasaku par visskaistākajām lietām Anglijā.

KEMBRIDŽA UN OKSFORDA

Pirmais iespaids tāds, ka tā ir provinces pilsētiņa, bet pēkšņi — ak mans dievs! — kas tā par senlaicīgu pili? Tā ir studentu koledža ar trim pagalmiem, ar personīgu baznīcu, ar

karaļzāli, kur studenti ēd pusdienas, ar parku, stadionu un sazinko vēl. Ir arī otra koledža, vēl lielāka, ar četriem pagalmiem, ar parku aiz upes, ar personīgu katedrali, milzīgu viduslaiku ēdamzāli, piecsimtgadīgām sijām, vecu portretu galeriju, ar vēl vecākām tradicijām un slavenākiem vārdiem. Trešā koledža ir pati

vecākā, ceturtā kļuvusi slavena ar zinātniskiem atklājumiem, piektā — ar sporta rekordiem, sestā — ar visskaistāko kapelu, septītā — neatceros, ar ko, jo koledžu ir vismaz piecpadsmit, tāpēc man tās visas sajukušas. Es redzu tikai cietoksnim līdzīgu četrstūrainu pili, milzīgus pagalmus, kur skraida studenti melnās mantijās un četrstūrainās beretēs ar pušķīti; katram studentam divas vai trīs istabas pils ēkās; redzu gotisku kapelu, ko noplici-; nājis protestantisms, aktu zāles ar estrādi pasniedzējiem un aspirantiem, nomelnējušus godājamu grafu, valstsvīru un dzejnieku portretus, kuru oriģināli šeit mācījušies; redzu daudzinātos backs, tas ir, koledžu sētas puses fasades pie Kemas upītes, pār kuru pārmesti tiltiņi, kas ved uz simtgadīgiem parkiem; dodos pāri laipnajai upītei un domāju par mūsu studentiem, par viņu ierautajiem vēderiem un zābakiem, kas nošķiebušies, skraidot pa lekcijām. Zemu palokos tev, Kembridža, jo te man parādīja godu un pamieloja ar pusdienām uz estrādes kopā ar mācītiem vīriem tik lielā un senlaicīgā zālē, ka inan likās, — tas viss ir sapnis. Sveiciens tev, Kembridža, jo man sagādāja prieku pusdienas māla podiņos «Pusmēnesī» kopā ar studentiem, citiem jauniešiem un profesoriem; es jutos labi to vidū.

Tad vēl es redzēj.i mauriņus, pa kuriem var staigāt tikai profesori un nekādā gadījumā ne studenti, un kāpnes, kur var mētāt bumbu vienīgi universitāti beigušie, nevis studenti; redzēju profesorus trušādas mantijās un sarkanos apmetņos varttu vēžu krāsā; redzēju, kā jaunie džentlmeņi, diplomu saņemot, metas ceļos un skūpsta roku vicekancleram; no visiem šiem brīnumiem man izdevās uzzīmēt tikai vienu cienījamu koledžas rektoru, kas mani pamieloja ar glāzīti šerija: šis dzēriens droši vien bija Pita Vecākā laikabiedrs.

Vēlāk es pēc atmiņas uzzīmēju Kembridžas koledžas tā, kā tās man rādījās sapņos; īstenībā tās ir vēl lielākas un skaistākas.

Dažreiz es redzu sapnī arī Kembridžas trusīti. Viņam bija devuši ieelpot kādu gāzi, lai noskaidrotu, ko par to sacīs viņa truša liesa. Es redzēju, kā tas mira, saraustīti elpodams un bolīdams acis. Tagad viņš biedē mani sapņos; lai dievs pieņem viņa garausaino dvēseli!

Ko sliktu lai,pasaku par Oksfordu? Nevar taču slavēt Oksfordu, ja uzteic Kembridžu, un mana draudzība ar Kembridžu

uzliek man par pienākumu liet sēru un piķi pār lepno Oksfordu. Bet kā par spīti man tur ļoti iepatikās: koledžas tur vēl lielākas un droši vien vecākas, tur ir gleznaini, klusi parki, slavenu senču portretu galerijas, aktu zāles, pieminekļi un cienījami pedeļi. Taču viss šis krāšņums un tradicijas nav domātas visiem — acīm redzot koledžu mērķis ir audzināt nevis mācītus speciālistus, bet

kungu kārtu. Iedomājieties, ka mūsu studenti ēd vismaz Valdšteina zālē no smaga sudraba traukiem, ka tos apkalpo livrejās tērpti sulaiņi, ka tos profesori gatavo pārbaudījumiem mājās ar mīkstiem krēsliem, atzvelteņiem un kušetēm mēbelētās auditorijās; iedomājieties … Nē, nē, zēni, labāk nedariet to vis!

CEĻOTĀJS APCIEMO KATEDRĀLES

Katedrāļu pilsētas — tās ir mazas pilsētiņas ar lielām katedrālēm, kurās notiek bezgala gari dievkalpojumi, un to laikā baznicas sargs pamāca turistu, lai tas nebola acis uz griestiem un kolonām, bet apsēžas uz sola un paklausās, kā dzied koris. Tāds ir baznīcas sargu paradums īlijā, Linkolnā, Jorkā un Derhema; kā citur, nezinu, jo vairāk nekur neesmu bijis. Esmu noklausījies neticami daudz litāniju, psalmu, himnu un citu garīgu dziedājumu, esmu novērojis, ka angļu katedralēs parasti ir koka griesti, un tāpēc angļu baznīcas architekturā nav attīstījusies kontinentālās gotikas balstu sistēma; vertikālie pīlāri izskatās kā kopā saliktas caurules. Esmu arī pārliecinājies, ka protestantiskās baznīcas sargiem cietākas sirdis nekā viņu katoliskajiem brāļiem, taču tie tāpat ilgojas pēc dzeramnaudas kā ītalijas baznīcu sargi, bet, tā kā viņi ir džentlmeņi, tad viņiem pienākas vairāk; beidzot esmu vēl nācis pie slēdziena, ka reformācijā, apdauzījusi galvas statujām un izdzinusi no dievnama sienām svētbildes un citus pagānu elkus, ir rīkojusies pavisam cūciski. Tagad angļu katedrales ir tukšas un kailas kā neapdzīvoti nami. Vēl nejaukāk ir tas, ka baznīcas vidusjomā atrodas aizdarīta lukta garīdzniekam, baznīcas amata personām un draudzes labākajām aprindām; pārējie mirstīgie sēž apakšā un nekā neredz, izņemot ar kokgriezumiem rotāto luktas malu un ērģeļu mugurpusi; vidusjoms ir pamatīgi izķēmots, vienota, vesela telpa pāršķeltā uz pusēm. Neko tik nejēdzīgu es vēl nebiju redzējis. Un, tā kā tur augšā pastāvīgi kaut. ko dzied, tad labāk jāceļas un jāvācas ārā.

Eli, Eli, lama sabachtani! Esmu aizliegts tapis no tevis, Ilija, nedzīvā pilsēta romāņu katedrales pakājē, kad es izslāpis un izsalcis piecos pēc pusdienas klaudzināju pie tavu tējnīcu, traktieru, dzertuvju, tabakas kiosku un rakstāmlietu veikalu durvīm un nekur man netika atdarīts. Piecos pēc pusdienas Ilijā guļ; diemžēl, man nebija laika izpētīt, kas te notiek trijos pēc pusdienas vai desmitos no rīta, — droši vien tur vienmēr guļ. Es apsēdos publiskā parkā starp govju plāceņiem un patīksminājos par cienījamo katedrali, kas te uzcelta dievam par godu. Kovārņi, kas laidelējās ap zvanu torni, laikam ir baznīcas sargu gari, kuri miesīgā izskatā biedējuši cilvēkus baznīcās.

Linkolna izplētusies ap kalnu, tai ir neliela pils, katedrale un kaut kas no Romas laikiem, — aizmirsu, kas īsti. Katedrale drūma un skaista, tanī notur dievkalpojumu trim baznīcas sargiem, kuri apsargā mani kā ļaundari. Ko lai te iesāku? Dievs ar jums, sargi, došos apskatīt Jorkas katedrali.

Jorkā katedrale vēl skaistāka, gribas to apskatīt, bet sargs paziņo, ka par to nav ko domāt, — pēc minūtes sāksies dievkalpojums. Es aizgāju pastaigāties pa pilsētas valni un uzzīmēju no turienes Jorkas baznīcu, lai gan tanī notika dievkalpojums; droši vien par to es nonākšu anglikaņu peklē. Visapkārt man bija skaista Jorkšaira, barotu govju un visā pasaulē sla\enu cūku zeme. angļu šķiņķa un cūku tauku centrs; ielas Jorkā senatnīgas un glītas, namiem izvirzīti frontoni, sijas nomelnējušas. Es varētu daudz ko pastāstīt par Jorkas dzīvi, bet jāsteidzas uz Derhemu.

Deriiemas katedrale bezgala veca un stāv uz klints. Katedrālē patlaban notika dievkalpojums ar svētrunu, dziedāšanu un baznīcas sargiem, taču es apskatīju svētā Bēdas kapenes, resnos pīlārus, krustveidīgo gaiteni un glītas amerikaņu tūristes. Pīlārus sedz dzijas rievas, kas rada īpatnēju, gandrīz vai polifonisku iespaidu. Derhemā vēl ir svētā Ketberta kapenes, veca pils un senatnīgi mūra namiņi. Jaukā pilsētiņa novietojusies uz vairākiem pakalniem, un vairāk man nekas nav sakāms.

Tātad Anglijas baznīcu architektura visumā nav tik gleznaina un plastiska kā kontinentā. Kā vēl pirms normaņu uzbrukuma briti uzcēluši milzīgus baznīcas jomus ar koka segumu, tā angļi pie tā palikuši, laikam aiz sava mūžsenā konservatīvisma. Angļu baznīcas — tās ir pārmērīgi lielas zāles ar platiem logiem, bez

velvēm un šķautnēm, bez masivas balstu, pīlāru, arku, fialu un tamlīdzīgu plastisku pārmērību sistēmas. Baznīcām ir divi četrstūraini torņi virs portālā un viens virs altara, statujas izdzinusi reformācijā, palikuši neizskatīgi skulpturāli izrotājumi, iekšējā telpa izķēmota ar luktu un ērģelēm, bet kopiespaidu dziļi negativi ietekmē baznīcas sargu klātbūtne.

Vēl kādu vārdu par jums, mazās lauku baznīciņas bez luktām un sargiem, kailās un dzestrās dieva pajumtītes ar ozolkoka griestiem, ār zaļu kapsētu līdzās, ar četrstūrainu zvanu tornīti koku pudurī, tornīti, kas tikpat raksturīgs angļu lauku baznīcai kā sīpolveidīgais jumols mūsu ciemiem, tornīti, kas skaita stundas mūžam nemainīgā zvanu šķindā pār mūžam nemainīgajām aizgājušo kapu vietām.

CEĻOJUMS UZ SKOTIJU

..

EDINBURGA

Nu tikai uz ziemeļiem, uz ziemeļiem! Garām trauc grāfiste aiz grāfistes, vienā govis stāv, otrā guļ, šur tur ganās aitas, šur tur zirgi, vietām redzamas tikai vārnas. Pavīd pelēka jūra, klintis un purvi, nozūd dzīvžogi, to vietā stiepjas mūra sētas. Mūra un akmens sētas, akmens ciemi, akmens pilsētas, aiz Tvīdas upes — akmens zeme.

Misteram Bonam bija gandrīz vai taisnība, kad viņš apgalvoja, ka Edinburga esot skaistākā pilsēta pasaulē. Pilsētai patiešām piemīt savdabīgs pelēku akmeņu skaistums; kur citam pilsētām upe, tur šeit dzelzceļš, vienā pusē vecpilsēta, otrā jaunā pilsēta ar platiem prospektiem, kādu Anglijā nekur nav. Skaties, kur gribi, visur statujas un baznīcas; vecpilsētā drausmīgi augsti nami, kādus Anglijā nekur nevar sastapt, bet pāri ielām vējā plivinās veļa kā visu pasaules tautu karogi: arī ko tādu Anglijas līdzenumā nekad neredz; ielās> nosmulējušies rudgalvji bērni, kādu ari nav Anglijas līdzenumā, kalēji, galdnieki un citi amatnieki, kuru Anglijā nav, ērmīgas šķersieliņas, wynds vai closes, kādu Anglijā nav, apaļīgas, izspūrušas mammas, kādu Anglijā nepavisam nav; vārdu sakot, te atkal sastopama tāda tauta, kāda dzīvo Neapolē vai pie mums. Te ir senatnīgas mājas ar skursteņiem fasadē torņu vietā, kā es to esmu uzzīmējis, — tādas ir tikai Edinburgā. Pilsēta atrodas pakalnos; dažreiz pēkšņi zem kājām paveras dziļa, zaļa ieleja ar jauku upi vidū, citreiz virs galvas pārmests tilts, pa kuru aizdārd iela kā Dženovā, vai ceļš izved pilnīgi apaļā laukumā kā Parižē. Te jābrīnās vienā laidā. Uzkāpu līdz parlamentam, tur bariem skraida advokati parūkās ar divām bizitēm pakausī — gluži kā pirms simt gadiem. Eju papriecāties par pili, kas tik gleznaini izslējusies uz kraujas klints, un ceļā sastopu veselu dūdinieku kapelu un kalniešu kompāniju. Kalniešiem bikses no rūtainas pledu drēbes un cepurītes ar lentītēm, dūdiniekiem — svārciņi ar melnām un sarkanām

rūtīm pie jostas kazādas maisiņi; viņi spēlē uz savām dūdām kareivīgu, brašu dziesmu, un vesels bundzinieku orķestris tos pavada. Vālītes šaudās pār bundzinieku galvām, lokās un lēkā dīvainā, mežonīgā dejā, dūdinieki blēj kareivīgu dziesmu un tipina kā balerinas sīkiem solīšiem pa pils esplanadi, spīdinot kailos ceļgalus. Bum bum, bum bum, vālītes šaudās straujāk, met lokus, sitas pa gaisu, te pēkšņi muziķa pāriet sēru maršā, dūdinieki spiedz gaudīgu, bezgala garu melodiju, kalnieši stāv militāri izslējušies, aizmugurē skotu karaļu pils, aiz tās šās zemes drausmīgā, asiņainā vēsture. Bum bum bum, bum bum bum, vālītes dejo virs galvām mežonīgu un asprātīgu deju: jā, šeit mūzikai vēl piemīt izrādes raksturs kā senlaikos un dūdinieki spēlējot cilā kājas kā nepacietīgi zirgi pirms kaujas.

Cita zeme un citi ļaudis. Lai gan tā ir province, tomēr tanī jaušams kas monumentāls; zeme nabadzīgāka, bet spēcīgāka, cilvēki sarkanīgām sejām un stūrainiem augumiem, taču meičas

te skaistakas neka Anglijas ielejas, skaisti ir nosmulējusies bērni, dzīve šeit ar plašu vērienu, bramanīga par spīti visam kalvinismam. Goda vārds, man te ļoti iepatikās, un es aiz prieka esmu gatavs jums uzdāvāt jūru pie Leitas un Ņuhevenas, pelēku jūru tērauda krāsā, zilus gliemežvākus par piemiņu un sveicienu

no zvejnieku laivām, bez tam jūs vēl varat saņemt senatnīgo, gleznaino Stīrlingas pilsētiņu ar skotu karaļu pili, un, ja jūs stāvētu pie vecā lielgabala pils salā, tad jums būtu rokās Skotijas kalnu atslēga; ko gan jūs vēlētos tur apskatīt?

Pils priekšā lēkā balerina ar durkli, tērpta rūtainos svārciņos; desmit soļi uz vārtu pusi, desmit atpakaļ, mierā, pie pleca, pie kājas, balerina saplivina svārciņus un dejo atkal. Dienvidos Roberta Brūsa kaujas lauks, ziemeļos zili kalni, bet lejā pa zaļu pļavu met līkumus Forsas upe — tā, kā neviena upe pasaulē; es to uzzīmēju, lai visi redzētu, ka tā ir skaista un ielīksminoša upe.

LOCH TAY [4]

Ja es būtu dzejnieks kā Karels Tomans vai Otakars Fišers, tad šodien uzrakstītu nelielu, bet skaistu dzejoli. Es apdzejotu Skotijas ezerus, kam pāri traucas Skotijas vējš un ko diendienā

rasina Skotijas lietus; dzejolī būtu minēti zili viļņi, virši, papardes un domīgas taciņas; es noklusētu, ka šīs domīgās taciņas visur iežogotas (laikam tāpēc, lai fejas nevarētu tur dejot). Nu, pāmēģināšu pastāstīt skarbā prozā, cik šeit jauki: zilgani mēļais ezers kailo klinšu vidū — tas ir ezers Loktejas ieplakā, katra ieleja te saucas Glen, katrs kalns Ben un katrs cilvēks Mac. Ezers ir zilgans un rāms, vējš rotaļīgi glāstošs, pļavās ganās melni un rudi pinkaini vērsēni, plūst piķa melni strauti, slejas baladiski tuksnesīgas klintis, apaugušas ar zāli un viršiem. Kā lai to visu apraksta? Protams, labāk būtu dzejā, bet es nevaru sameklēt atskaņu vārdam «vējš». Vakar šis pats vējš iepūta mani Finlarigas pilī, un es traki nobaidīju veco pils sargu, jo viņš tieši -tobrīd slaucīja bijušo ešafotu un noturēja mani par spoku.

Ili-ndzis savus uzkopšanas darbus, viņš ļoti īpatādialektā, liet ar lielu patiku pastāstīja man visu par ešafotu; tanī ir caurums, pa to nocirstās galvas kritušas pazemē, kaut gan, manuprāt, visai iespējams, ka šī sprauga un apakšzemes telpa, kas stipri atgādina ateju, kalpojušas nevis asiņainām, bet gluži dabiskām vajadzībām. Kāds amerikanis, kas arī te bija iemaldījies, aplūkoja to visu ar skeptisku smīnu kā acīm redzamas blēņas, bet .-imerikaņiem nav nekādas jēgas par vecā kontinenta noslēpumiem. Vecais sargs bija milzīgi lepns uz savu pili; viņš rādīja mums visādus kokus, akmeņus, vecus pakavus un neticami ilgi — laikam gelu valodā — stāstīja par karalieni Mariju Stjuarti, marķizi Balochbuichu un skotu senatni. Pilī ir istaba ar statujām; viena attēlo Mariju Stjuarti, otra' — kādu bruņinieku Kempbelu, trešā — karaļa ākstu. To es jums uzzīmēju.

Te atrodas ļoti oriģinālā statuja, par kuru vecais pilssargs, acīm redzot senu baladu ietekmē, stāstīja, ka tā attēlojot ķildīgu sievieti; kad tā nav bijusi citādi valdāma, šerifs piespriedis tai sodu: visi, kas cietuši no tās mēles, varējuši nākt un uzskaitīt tai pa dibenu, ko skulp

tors arī mēģinājis parādīt. Man ir domstarpības ar vietejām autoritatēm, jo man šķiet, ka šī statuja daudz vecāka par šerifu, ķildīgo sievieti un pašu Finlarigas pili. Domāju, ka tā attēlo ko ļoti senu -■— iespējams, ka grēcinieku mokās ellē. Lai vai kā, bet es to rūpīgi uzzīmēju.

Man palaimējās uzzīmēt skotu pāri — vīru un sievu. Skoti lielāko tiesu plecīgi, ziedošām sejām, spēcīgiem kakliem, viņiem daudz bērnu un simpātiski, senlaicīgi klanu[5] nosaukumi. Svārkus, tā saucamos kiltus, viņi valkā tikai karā vai dūdas spēlējot. Rūtainos pledus sauc par tartaniem, un tie ir ģerboņa vietā; katram klanam citas krāsas tartans; kādreiz tas bijis pietiekams pamats, lai nīstu visus klanus ar citas krāsas tartaniem.

Skotu svētdiena vēl drūmāka par angļu svētdienu, un skotu dievkalpojums sniedz priekšstatu par bezgalību. Mācītājiem ir spurainas ūsas, un viņi nav tik sārti un labsirdīgi kā angļu baznīcās. Skotijā svētdienās vilcieni neiet, stacijas aizslēgtas, vispār nenotiek nekās; dīvaini, ka pulksteņi neapstājas. Vienīgi vējš virmo ūdeni zilos un tērauda krāsas ezeros starp kailām kalnu nogāzēm. Es īros pa tādu ezeru, bet beidzot mana laiva uzdūrās sēklim. Noliku airus un devos klejot pa domīgajām taciņām starp stiepļu žogiem.

Un tad zem pelēkajām Skotijas debesīm man pavērās cita Skotija: garas, tuksnesīgas aizas ar sabrukušām akmens būdiņām. no akmeņiem sakrauti žogi, no akmeņiem uzcelts, pēc izskata neapdzīvots nams, gandrīz vai vienīgais jūdzēm plašā apkārtne, šur tur pa auzu tīrumiņam, kur labība pirksta augstumā no zemes, viss pārējais papardes, akmeņi un zāle, cieta kā žagari; šad tad žēli iebrēcas putns, lejā starp žuburainiem ozoliņiem čalo melnā Dochartas upe, veļot dzeltenas putas. Dīvaina, skarba, gandrīz vai aizvēsturiska zeme. Mākoņi peld starp tumšām klintīm, lietus plīvurs sedz sērīgo un tuksnesīgo novadu, kas vēl līdz šim nav padevies cilvēkam, un lejā šalc, veldamās pār melniem akmeņiem, melnā Dochartas upe.

«BINNORIE, O BINNORIE»

Nes mani, Ezeru Karaliene, pa zilā Teja ezera sirmajām viļņu krēpēm starp tuksnesīgiem klinšu krastiem, kas iesniedzas debesīs, kuras pārmaiņus mielo mani te ar lietu, te sauli! Nes mani, tīrais kuģīti, pa Teja ezera dzirkstošo zīdu!

Ved mani, sarkanais pasta vilcien, pa viszaļākajām no visām zaļajām ielejām, pa ķeburainu koku un putojošu upju ielejām, pa garvilnas aitu ielejām, pa ziemeļu pārpilnības ielejām! Pagaidi, sudrabotā apsīte, nesteidzies, cekulainais un līkzarotais ozolāj, tumšais priežu sil, kuplais alksnāj, pagaidi, biklace meiča!

Jeb nē, aizrauj mani uz ziemeļiem, elsojošais vilcien, uz melnajiem kalniem! Pār zaļo lapotni slejas melnas un zilas kalnu virsotnes, ielejās brūnas govis, tumši un gaiši zaļi puduri, ezeriņu vizma, bērziņu ziemeļnieciskais daiļums; atkal bez gala stiepjas kaili, klinšaini kalnu jumoii, kraujas, ieplakas, aizas, ar rūsganiem viršiem noaugušas nogāzes, jaukās ziemeļu pļavas, bērzu birztaliņa^ bet pašos ziemeļos kā tērauda asmens laistās jūras līmenis.

Invernesa ir foreļu un kalniešu pilsētiņa, nami te celti no sārta granita. Tie salikti no tik skaisti aptēstām četrstūrainām granita plāksnēm, ka es jums tās uzzīmēju. Un tādi jumtiņi virs ieejas ir tikai Invernesā.

Un tagad dosimies kalnup, zemes iekšienē, gelu valodas novados. Ak dievs, es vēl nekad nebiju redzējis tik bēdīgu un drūmu apvidu: uz katra soļa plikpaurīgas klintis, aizvien augstākas un baismīgākas, šur tur pa nīkulīgam bērziņam, tad nozūd arī tie, kūdras purvu melnajā dūkstī peld vienīgi ūdenszāles, ko dēvē par svētā Jāņa bārdu, nu izbeidzas arī tās, paliek tikai akmeņi, akmeņi vien un cieti doņu ceri.

Padebeši slīd pār klinšu pelēkajiem pauriem, smidzina salts lietus, migla paceļas virs melnajiem akmeņiem un atsedz tumšu aizu, grūtsirdīgu kā suņa gaudošana. Veselām jūdzēm nevienas dzīvas radības, ne cilvēku mitekļa, un, ja kur pavīd namiņš, tad tas ir no pelēka akmens — tāds pats kā apkārtējās klintis — un jūdzēm tālu no sev līdzīgiem. Ezeri bez zvejniekiem, upes bez dzirnavām, ganības bez ganiem, ceļi bez gājējiem. Vienīgi retās auglīgākās ieplakās ganās plušķaini skotu vērši; viņi dienām ' stāv lietū vai guļ purvā, laikam tāpēc tie apauguši ar tik sarainu spalvu, kā es uzzīmēju.

Skotu aitām ir īsti vilnas kažoki un uz purniem kaut kas līdzīgs melnai maskai; neviens šīs aitas negana, tikai pa tuksnesīgo klajumu stiepjas akmens žogs, norādot uz cilvēka tuvumu: «l.īdz šim žogam ir manas ganības.»

Un nu viss apkārt tik tukšs, ka nav redzams ne ganāmpulks, ne privātīpašuma zīmes, tikai pussagruvusi mājele un sabrucis žogs rūsgani sūnotajā, mitrajā tundrā. Te ir dzīves robeža; jā

domā, te nekas nav pārgrozījies desmit tūkstoš gados, tikai cilvēki ieminuši taciņas un ierīkojuši dzelzceļus, bet zeme palikusi bez pārmaiņām: nekur ne kociņa, ne krūmiņa, tikai salti ezeri, skostas un papardes, rūsgani virši un melni akmeņi bez sava gala, kalnu nogāzes tintes melnumā, kuras izrievojuši straujo kalnu upīšu sudraba pavedieni, kūdras purvu melnā dumbra, drūmas, miglainas aizas starp kalnu virsotņu kailajām smailēm, tad atkal ezers ar tumšiem doņiem, ūdens līmenis bez putniem, apgabals bez cilvēkiem, skumjas bez iemesla, ceļš bez mērķa; es nezinu, uz ko es raugos, bet tā var būt tikai vientulība! Atdzeries šīs bezgalīgās skumjas, iekams atkal nokļūsi starp cilvēkiem, uzņem sevī šo vientulību, neapremdināmā dvēsele, jo tu neesi skatījusi lielāku pamestību par šo!

Un nu mani ved uz ielejām, uz ežām pazib pērkoņu dzeltenās dzirkstis, sadēdējušās granita plaisās kļaujas pie zemes kropli, nīkulīgi bērziņi, melns strauts traucas uz ieleju; nu jau sākas priežu sili, plaukst purpursarkani rododendroni un liesmo uzpirkstene; bērzi, ciedri, ozoli un alkšņi; ziemeļu džungļi, papardes līdz jostas vietai un kadiķu biežņa; saule izlaužas caur mākoņiem,un lejā viļņo jūra, dziļi iegrauzusies starp kalnu nogāzēm.

TERRA HYPERBOREA'

Esmu nonācis zemē, kas saucas Skye, tas ir, debesis, taču atrodos nevis debesis, bet kādā no IIebridu salām, lielā, dīvainā salā, kas sastāv no fjordiem, kūdras purviem, klintīm un kalnu grēdām; meklēju starp zilganiem un dzeltenīgiem oļiem krāsainus glieinežvāciņus un aiz sevišķas debesu laipnības uzduros uz meža aļņa mēsliem, tā paša meža aļņa, kas gelu nārām ir slaucamas govs vietā. Kalnu nogāzes valguma piesūkušās kā sūklis, virši tvarsta manas kājas, toties, draugi mīļie, es skalu salas, kas saucas Raasaija un Skalpaija, Ruma un Eiga, reclzu kalnus ar ērmīgiem seniem nosaukumiem, piemēram, Beinn-na-Kallaich, Sgurr-na-Banachdach, Likan-Nigcan-an-t-Siosalaich un pat Druimnan-Kleochd, lai gan tas plikais pauris man pretī ir Bla-

1 Hiperborejas zeme (lai.) — laimīga zieme|u zeme grieķu teikās.

vena, jā, jā, gluži vienkārši Blavena. Toties tur tas strautiņš ir Aan-Reidhe-Mhoir un sēkļainais Ileitis — Sron-Ard-a-Mhullaich. Visi šie un tamlīdzīgie nosaukumi liecina par Skye salas jaukumu un savdabību.

Sala skaista, bet nabadzīga, būdiņām tāds aizvēsturisks izskats, it kā tās būtu celtas nelaiķu piktu laikā, par kuriem, kā zināms, neviens nekā nezina. Tad te ieradušies gclu kaledonieši un kaut kur no Norvēģijas — vikingi; karalis Hakons pat uzcēlis šeit no akmeņiem pili, un tāpēc šo vietu sauc Kyle Akin. Taču visumā iekarotāji atstājuši Skye salu pirmatnējā stāvoklī, tādu, kādu to dievs izlaidis no savām rokām: mežonīgu, tukšu, jūras izrobotu, mitru un kalnainu, baigu un valdzinošu. No akmeņiem sakrautās būdiņas aizaug ar zāli un sūnām vai sabrūk, cilvēku pamestas.

Reizi nedēļā spīd saule, un tad kļūst redzamas apkārtējās kalnu virsotnes, kas laistās neatveidojamos zilos toņos — gaišzilā, perlamutra zilā, blāvi zilganā, indigo zilā, inelnzilā, sarkanzilā un zaļganzilā; tur ir dziļš zilums, gaisīgs zilums, miglots, līdzīgs elpas dvesmai uz rūts vai vienkārši atmiņām par kaut ko jauku. Visus šos un vēl neskaitāmus citus zilus toņus es skatīju Kvillinas zilajās virsotnēs, bet piedevām tur vēl bija zilas debesis un zils jūras līcis, un tas vairs nav aprakstāms; varu tikai sacīt, ka, raugoties šai bezgalīgajā zilumā, manā dvēselē uzplauka man līdz šim nepazīstami dievišķīgi tikumi.

Tad no ielejām un kalniem savilkas migla, jūra kļuva pelēka un saltas lietus straumes saka plūst pa savilgušajām nogāzēm. Bet labiem ļaudīm pavarda liesmo kūdra, antika lēdija dzied skotu baladi, un es kopā ar citiem dziedu ērmīgu senu dziesmu: «Tha tighin fodham, fodham, fodham, tha tighin fodham, fodham, fodham, tha tighin fodham, fodham, fodham, tha tighin fodham eirigh.»

Tad mēs sadodamies rokās, sastājamies lokā un dziedam kaut ko skotisku par šķiršanos un tikšanos.

Starp sēkļiem salas tuvumā redzama šaura atklātas jūras strēmele — vaļu ķērāju ceļš uz Islandi un Grenlandi. Cilvēk, kāpēc tev uzmācas ilgas, noraugoties uz šo atklātās jūras strēmelīti? Lai sveicinātas zemes, ko es droši vien nekad neredzēšu!

Ak, es esmu redzējis zilu, dzirkstošu jūru, mīkstus liedagus un palmas, noliekušās pār debesziliem viļņiem, taču mani apbūruši šie pelēkie, saltie ezeri; skat, kā tur soļo dzērve starp

meldriem, kaija jeb jūras bezdelīga, spalgi brēcot, met lokus pār viļņiem, viršu klajumā spiedz sloka un čirkst pelēko strazdu bars, sarkanbrūns vērsēns noraugās cilvēkā, kailos pauguros ganās aitas, iztālēm līdzīgas dzeltenīgām utīm, bet vakaros te salido sīku knislīšu miriadi un lien cilvēkam nāsīs, un vēl ap pusnakti nebeidzas ziemeļu diena.

Un šī zilā jūra, kas šļakst pie kājām, un brīvais ceļš uz ziemeļiem …

«BUT I AM ANNiE OF LOCHROYAN»'1 «Es esmu Loehrojanas Atmiņa» (angl.).

Tomēr tvaikoņa kapteini neaizvilināja šis brīvais ceļš; kapteinis bija prātīgs vīrs, kas Grenlandes un Islandes vietā brauca tikai uz Malleaigu; acīm redzot viņš nebija lasījis Džeku Londonu.

Kāpēc jūs dzenat mūs, kaijas, jūras brēcošās klaidones? Ja es prastu lidot kā jūs, tad pārlidotu pār Skotiju, atpūzdamies līganos ezeru viļņos, tad pāri jūrai uz Hamburgu; tur ir upe ar vārdu Elba, un es lidotu virs tās ar spēcīgiem spārniem līdz Meļņikas pilsētai, tur pārsviestos uz citu upi, kamēr sasniegtu

Prāgu; es lidotu pāri visu tiltu triumfa arkām, priekā smejoties un saucot: «Labie ļaudis, es steidzos taisnā ceļā no Skotijas, lai sasildītu savu balto vēderiņu siltajā Vltavā!» Skaista un brī

nišķīga ir zeme, ko sauc par Kaledoniju vai Stivensona zemi, bet cik tā bēdīga un drūma! Tiesa, Prāgā nav ezeru, tikai Vaclava laukums, nav Ladhar Bheinti kalna, bet piekraste ar baltām aka«cijām, Višehrada, Petršinas pakalns. Sveiciens jums, labie ļau

dis, no ceļotāja, kas peld pa Slīt-Saundu. Es uzzīmēju šo pašu Slīt-Saundu kopā ar Ladhara kalnu, uzzīmēju arī Malleaigas piestātni un matrozi, lai neviens nevarētu sacīt, ka atkal esmu

ko noklusējis vai neesmu attēlojis pasauli tādu, kāda tā ir — ar liellaivām un jūrniekiem.

Izvadā mani, vilcien, pa visām Kaledonijas-malām — manai sirdij te ir labi un skumji. Rau, kur Morara ezers un Siela ezers,

rau, kur kalnu nogāzes, glečeri un aizas, vareni kalnu pīķi ar titāniskām kraujām, kalnu grēdas, kas atgādina velves vai neskaitāmu pirmsplūdu laiku dzīvnieku akmens dibenus: kupli, zaļi biezokņi aug šo dzīvnieku padusēs un kailo ķermeņu izlokos.

Rau, kur kalni, kā nobērti ar klints bluķiem, tikpat kā kulstītājs ar linu pogaļām; spoži ezeri ar burvīgām saliņām kā Eilta ezers; vispār, ezeri ir visur, kur vien iespējams; mirgo garas ūdens strēles, vЈjš virmo spoguļgludo līmeni, kur stīdz sudrabotas

ūdens garu taciņas; no granita iejava ce|as kalni, krauji un slīpi, to virsotnes svītrotas, vagotas, plikas kā nilzirgs, zilas, rudas, za|as, — kalni bez gala, bez gala un bez cilvēkiem.

Beidzot esam sasnieguši Viljama fortu, vienu no dzelzs aizsprostiem, kas kādreiz apvaldījis dumpīgos kalniešus; virs tā slejas Ben Nevis, pati augstākā virsotne šai kalnu zemē, masivs un drūms tēvainis pāri fjordiem, izrotāts ar baltiem ūdenskritumiem, kas rodas tur augšā, sniega klajos. Tālāk atkal kalni un kalni, aizas un ezeri, ēnainas ielejas, melnu ūdeņu straumes — zeme, ko dievs izveidojis no cietas vielas un nodevis cilvēka ziņā, lai tas tur sāktu ciņu ar citiem cilvēkiem, jo cīnīties ar klintīm un viršu klajumiem vien viņam taču nepiederas.

Šo īso vēstulīti es veltīju Glazgovai, trokšņa un tirdzniecības, rūpnīcu un kuģu būvētavu pilsētai, visādu preču noliktavai, pilsētai bez dailes. Ko lai par šo pilsētu saka? Vai skaistas ir fabrikas, doki un noliktavas, celtņi ostās, tēraudlietuvju torņi, gāzes tvertņu pulki, dārdošie rati ar precēm, augstie dūmeņi un dzelzsbetona konstrukcijas, ogļu kalni un bojas ūdenī? Es, nabaga grēcinieks, nolūkojos uz to visu un domāju, ka laikam tas viss ir ļoti skaists, gleznains un monumentāls, taču dzīve, kas no visa tā dzimst, — ielas, cilvēki, sejas pie darbgaldiem un kantoros, dzīvokļi, bērni, uzturs, sadzīve, visa dzīve, kas ietverta šais milzīgajos un varenajos priekšmetos, nebūt nav skaista un

gleznaina, tā ir mitra, netīra, lipīga, trokšņaina, smirdīga un smacīga, nejauka un grūti panesama, grūtāk panesama par badu, nejaukāka par postu, tukša un nejēdzīga. Man uzgulās simt tūkstoš cilvēku nogurums, un es bēgu projām no Glazgovas, jo man pietrūka spēka to visu skatīt un salīdzināt.

EZERU ZEME

Nedomājiet, ka ezeri ir tikai Skotijā, tie sastopami arī Anglijā, — tur ir pat vesels ezeru apvidus: Derventvotera, Bessentveitas, Vostvotera, Terlmera, Grasmera, Vindermera, Elsvotera un citi ezeri; šeit dzīvojuši «ezeru skolas» dzejnieki, un Vordsvorta kaps atrodas Grasmerā blakus glītai, senatnīgai baznīcai ar ozolkoka griestiem, ielejā ar kupliem kokiem; lai gan šis teikums ir diezgan garš, taču tas neietver visus ezeru ap

vidus daiļumus. Piemēram, Kesvika ir pilsētiņa, kas atšķirībā no visām citām pilsētiņām pasaulē celta no koši zaļiem akmeņiem; zaļās krāsas man nav, tāpēc es uzzīmēju vienu no parastajiem namiem, kas tādēļ nav mazāk skaists. Turistus šeit pievelk Skidovas kalns un brīnišķīgais Derventvotera ezers birztalu un parku vidū; es to zīmēju tik mīlīgā un jaukā vakarā, ka man taisni bail kļuva aiz prieka; riets glauda cekulainos viļņus ar zelta ķemmi, norimušajās niedrēs sēdēja ceļinieks un neilgojās pēc mājam — tik valdzinoši rāms bija ūdens. Pavadonis tikmēr uzskaitīja

visādus kalnus, aizas, skaistas aina*

vas, parādīja akmeni, uz kura mēdzis sēdēt Vordsvorts, un citus apkārtnes jaukumus. Es pats arī devos vairākos svētceļojumos, un proti:

1. Svētceļojums pie aitām. Lai gan Anglijā aitas sastopamas visur, taču ezeru apvidus aitas sevišķi sprogainas, tās ganās zīda zālē un atgādina svētlaimīgo dvēseles debess valstība. Neviens tās neuzmana, un tās pavada savu laiku ēšanā, sapņos un diev

bijīgās pārdomās. Es uzzīmēju šīs aitas, ielikdams šinī zīmējumā tik daudz lēnīgas un pazemīgas aizgrābtības, cik tas ar pildspalvas palīdzību iespējams.

2. Svētceļojums pie govīm. Ezeru apvidus govju spalvai ir sevišķa sarkanbrūna nokrāsa; bez tam viņu stājā izpaužas viņu ganību labdabīgais jaukums un sejas izteiksmē miermīlība. Viņas augu dienu pastaigājas plizijas laukos un, kad liekas gulēt, tad dara to nesteigdamās, un ar cieņu gremo savas pateicības lūgšanas. Savā zīmējumā es kopā ar tām parādīju visus ezeru apvidus jaukumus: tiltiņu pāri upītei ar forelēm, lokanus krūmus,, kuplus kokus; nolaidenus, mīlīgus pakalnus ar mežiņiem, dzīvžogiem, Kumbrijas kalnu grēdas un beidzot valgmes un gaismas pilno debesjumu; starp kokiem redzami namiņi no iesarkaniem vai zaļiem akmeņiem, un ziniet, ka būt par govi ezeru apvidū — tā ir liela žēlastība, ko piešķir tikai pašiem svētākajiem un cienījamākajiem dzīvniekiem.

3. Svētceļojums pie zirgiem. Zirgi Anglijā nekā nedara, tikai augu dienu ganās vai pastaigājas pa leknu zāli. Droši vien tie nemaz nav zirgi, bet Svifta huingngnmi — viedīga, gandrīz vai dievišķīga tauta, kas nenodarbojas ne ar tirdzniecību, ne politiku un nepavisam neinteresējas par zirgu skriešanās sacīkstēm Askotā. Uz cilvēku viņi noraugās laipni un gandrīz bez riebuma; viņi neparasti saprātīgi. Dažreiz viņi iegrimst domās, dažreiz skraida ar plīvojošām astēm un dažreiz raugās tik valdonīgi un lepni, ka cilvēks tiem līdzās jūtas kā pērtiķis. Uzzīmēt zirgus izrādījās pats grūtākais uzdevums, kādu jebkad esmu atrisinājis. Tikko es mēģināju uzskicēt kādu zirgu, tā viņi apstāja mani un viens neatlaidīgi centās aprīt manu albumu; man vajadzēja bēgt, jo zirgam nepietika ar manu zīmējumu aplūkošanu iztālēm.

Daudz vēl visādu jaukumu ir ezeru apvidū: līkumotas upes, stalti un kupli koki, ceļi, kas vijas kā cilpas, atbalss kalnos un jauks laiks ielejās, rāmi viļņojoši ezeri; pa liču loču ceļiem grab

ar tūristiem piekrautas ores, traucas automobiļi un joņo sievietes uz motocikliem, tikai Aitas, Govis un Zirgi gremo dabas daiļumu dziļdomīgi un bez steigas.

ZIEMEĻU VELSA

Svētie raksti pilnīgi nepārprotami saka: «Ac efe a ddywedodd hefyd wrth y bobloedd. Pan weloch gwmmwl yn codi o'r gorllewin, yn y fan y dywedwch. Y mae cawod yn dyfod; ac felly y mae» (Lūkass, XIII, 54)'. Un, lai gan velsiešu bībele saka to tieši par rietumu vēju, es devos, šim vējam pūšot, uz Snoudona kalnu, pareizāk sakot, Eryri-y-Widdfa, lai papriecātos par Velsu, kas atrodas pie manām kājām. Ac felly y mae; ne tikai sāka līt, bet es iekļuvu mākoņos, un man sametās tik salti, ka es Snou-

1 Un tika sacīts tiem ļaudīm: kad jūs redzat padebesi, kas ceļas no vakariem, tad sauciet: būs lietus, un tā notiek.

dona-kalna virsotnē nespēju atkāpties ne soli no ugunskura. Uguns ir tik jauka; lūkojoties gailējošās oglēs, var fantazēt.par daudz ko patīkamu. Pavadonis nebeidza vien lielīt dažādās skaistās ainavas, kas esot redzamas no Snoudona kalna, bet es tikai redzēju baltus un pelēkus padebešus un pat jutu tos zem sava krekla; sevišķi pretīgi tie neizskatījās, jo bija balti, taču dažādības tiem nebija. Un tomēr man bija vēlēts saskatīt Lliwed un

Moel-Ofrrwtn, un Cwm-i-Llan, un Llyn-Ffynnon-Gwas, un Griby-ddysgyl; sakiet paši, vai par šādiem skaistiem nosaukumiem nevar maksāt ar nelielu porciju miglas, vēja, aukstuma un mākoņu?

Par Velsas iedzīvotāju valodu jāsaka, ka tā ir diezgan nesaprotama un, kā man to apgalvoja kads mācīts draugs, diezgan sarežģīta; piemēram, «tēvs» ir te «dad», te «tad», dažreiz pat «nhad», skatoties pēc vajadzības, Ka valoda sarežģīta, to rāda šāds piemērs: kāds ciems Anglijas tuvumā isi saucas Llanfairpwllgwyngy -llgoger ychwyrndrobw llilan-tijsiliogogogoch. Tomēr

ķeltu valoda Velsā skan itin jauki, sevišķi, ja tajā runā tumšmatcs meičas, kas atgādina gandrīz vai francūzietes. Vecās sievietes Velsā valkā vīriešu cepures; tās laikam atliekas no vietējā nacionalā tērpa; pie tā vēl esot piederējis neparasti augsts vīriešu cilindrs.

Pati Velsa nav tik ērmīga un briesmīga kā tās ciemu un miestiņu nosaukumi. Kāda pilsētiņa saucas Paenmaenmawra, bet tur vairāk nekā nav kā akmeņu lauztuves un peldvieta jūrmalā.

Nezinu, kāpēc dažiem nosaukumiem taisni maģiska vara pār mani; lai notiek kas notikdams, man bija jāredz Llandudno, un es tapu satriekts: vispirms —šo nosaukumu izrunā pavisam citādi, otrkārt, tā bija tāda pati viesnīcu, klinšu un smilšu kaudze kā kurā katrā Lielbritānijas salas piejūras kūrortā. Es aizkūlos lidz pašai Karnarvonai, galvenajai Velsas pilsētai; tā ir tāda pasaules aizkrasne, ka nevienam tur nav jausmas par mūsu zemi, un pulksten septiņos vakarā tur nekā nevar dabūt vakariņās; kāpēc es tur pavadīju divas dienas, pats nesaprotu. Tur atrodas milzīga, senlaicīga Velsas prinČĻi pils, es būtu to uzzīmējis, bet tā neietilpa mana albuma lapā, tāpēc es uzzīmēju tikai vienu torni, kur patlaban noturēja sēdi autonoms kovārņu parlaments. Tik daudz kovārņu man nebija gadījies redzēt, ne dzirdēt; ieteicu jums katrā ziņā aizbraukt uz Karnarvonu.

Velsa — tā ir kalnu, Loid-Džordža, foreju, turistu, melnu govju, šifera, piļu, lietus, bardu un ķeltu valodas zeme. Plikpaurainie, violetie kalni brīnišķīgi un akmeņu pilni; viesnīcās karājas dziedāšanas sacīkšu rīkotāju savilgušās fotogrāfijās": šīs sacīkstes ir šejienes nacionalā īpatnība; Velsas aitām garas astes, un sitiet mani nost, bet tas ir viss, ko es zinu pateikt par Ziemeļu Velsu. Kam tas liekas par maz, lai brauc pats uz Karnarvonu. Pārsēšanās Bangorā.

VĒSTULES PAR ĪRIJU

I

Patiesībā es biju nodomājis rakstīt vēstules no Īrijas, līdz turienei taču pāris nieka stundu brauciens; kāpēc es uz turieni neaizbraucu, man pašam nav skaidrs. Domāju, ka tur vainīgs īru jautājums.

Es apvaicājos par Īriju gandrīz visiem angļiem, skotiem, kimbriem un ķeltiem, ar kuriem gadijās satikties; mēģināju uzzināt, kas īsti būtu Īrijā apskatāms un uz kurieni vēršami m3ni soļi; man šķita, ka mani jautājumi viņiem nebija diezincik patīkami. Man ieteica aizbraukt labāk uz Oksfordu, uz Stretfordu pie Avonas vai uz kūrortiem.

Tas tikai vēl vairāk iekvēlināja manu ziņkāri.

—   Brauciet uz ziemeļiem, — skubināja viens.

—   Brauciet uz rietumiem, — ieteica otrs bez sevišķa entuziasma.

—   Brauciet uz dienvidiem, — centās iegalvot trešais, — tiesa, es pats tur neesmu bijis, bet ja nu jūs katrā ziņā gribat kur braukt. -..

II

Jautājums: Man gribētos apskatīt Īriju. Ko jūs par to sakāt?

Atbilde: A-ehe-hehe-doho … E?

Jautājums: Ko jūs sakāt?

Atbilde: Tur nav tā īsti mierīgi. Jautājums: Vai tur tiešām tik bistami? Atbilde: Nu, ziniet, tur pat tiltus uzsper gaisā — un kad vilciens brauc …

Jautājums: Vai tiešām uzsper katru vilcienu? Atbilde (mazliet nedroši): Nu, katru varbūt jau nē… Vai zināt ko? Aizbrauciet līdz Belfastai. Tur jūs redzēsiet gandrīz to pašu.

III

Misters Šovs man parādīja tikai vienu vietiņu Īrijā: nelielu saliņu dienvidos, nosaukumu aizmirsu. Tur saglabājušies īstie īru tautības iedzīvotāji. Zēl tikai, misters Šovs piemetināja, ka pie šās saliņas nav iespējams piebraukt.

IV

Labi, rīkosimies paši uz savu galvu. Nopirkšu labu ceļvedi pa Īriju, izvēlēšos divas trīs skaistas vietas un rakstīšu vēstules no Īrijas.

Sākot ar Glazgovu, es skraidu pa visiem grāmatu veikaliem un pērku ceļvedi pa Īriju. Taču grāmatu pārdevēji pieklājīgi un ar nožēlu groza galvas: nē, viņiem nav nekāda ceļveža pa Īriju. Ir ceļveži pa Kornvelu un Dikeriju, pa Snoudonu un Vemblijas izstādi, bet absolūti nekā par Īriju, sorry, itin nekā. «Mūsējie uz turieni nebrauc.»

V

No šejienes līdz Īrijai dažu nieka stundu brauciens. Bet vai vērts bez sevišķas vajadzības atvilkt to briesmīgā noslēpuma aizkaru, kas to aizsedz? Labāk es vienmēr ar prieku un aizkustinājumu uzlūkošu Īrijas karti: lūk, zeme, kuras plīvuru es neesmu pacēlis.

ATKAL ANGLIJĀ

..

DARTMURA

Nu, tagad es esmu redzējis visu: kalnus un ezerus, jūru un ganības, zemi, līdzīgu dārzam, neesmu redzējis tikai vienu — īstu ang|u mežu, jo Anglijā, tā sakot, aiz kokiem mežs nav redzams. Tāpēc mani iekārdināja vieta, kas kartē saucas «Dartmoor Forest», tas ir, Dartmuras mežs; bez tam Dartmura, ja nek|ūdos literatūras vēsturē, ir Konan-Doila «Baskervilas suņa» darbības vieta. Pa ceļam es pārdomāju, no kurienes varējusi izbraukt Stivensona «Espaniola» ceļā uz Bagātību salu; droši vien no Bristoles, no piestātnes pie tilta, kur patlaban noenkurota briga, kas smaržo pēc pomerancēm. Nekā cita ievērības cienīga Bristolē nav, izņemot glītu baznīcu, kurā notika sazinkāds aizlūgums, katedrali, kur notika dievkalpojums ar svētrunu un dziedāšanu, un senlaicīgu slimnīcas ēku ar ūsainām kariatidēm; es uzzīmēju vienu šo chimeru ar garām ūsām; Bristolē tā ir visai interesanta parādība.

Ekseterā man uzbruka angļu svētdiena, sabiedrojusies ar lietu. Svētdiena Ekseterā ir tik solida un svēta, ka pat baznīcas aizslēgtas, bet, kas attiecas uz miesas labklājību, tad ceļotājam jāsamierinās ar aukstiem kartupeļiem vai jāliekas gulēt ar tukšu vēderu; nesaprotu, kāpēc tas Ekseteras dievam sagādā tādu prieku. Citādi Ekseterā būtu jauka pilsētiņa ar rāmu, mīlīgu

lietutiņu un senatnīgiem angļu namiņiem, par ko būs runa vēlāk, jo tagad es steidzos uz Dartmuras mežu.

Es braucu uz turieni pa skaisti izlocījušos šoseju, pa lēzeniem pakalniem, pa to cekulainiem, zaļiem puduriem aizaugušo apvidu, kur paši necaurejamākie dzīvžogi, pašas labākās aitas, pašas skaistākās efejas un vilkābeles, paši kuplākie koki un būdas, klātas ar vislabākajiem dēļiem, kādi vispār ir pasaulē. De-

vonšairā vecie koki cieti kā klintis un bez vainas kā statujas. Un tad pēkšņi pēc visa tā es nokļūstu kailā, tuksnesīgā aug stienē bez neviena kociņa; tas ir Dartmuras mežs. Sur tur ar viršiem aizaugušajā klajumā rēgojas augsti jo augsti granita bluķi, kas atgādina pinnsplūdu dzīvniekus vai kādu milžu altarus — jums par zināšanu: tie saucas «tors». Šur tur starp viršiem plūst rāvains strautiņš, melno ieplaka ar akaci, paviz pa pusei aizaugusi dūksts; stāsta, ka šādās vietās iegrimstot jātnieks ar visu zirgu; pārbaudīt es to nevarēju, jo man nebija zirga. Zemās virsotnes tinas dūmakā; nezinu, vai te mākoņi peld tik zemu vai tie ir mūžam mitrās zemes izgarojumi; lietus plīvurs apklāj granitu un purvu zemi, smagie mākoņi nogulstas pār to, traģiskajā krēslā uz mirkli pavīd tukšie klajumi, kur aug tikai virši, kadiķi un papardes tā necaurejamā mūža meža vietā, kas te kādreiz šalcis.

Kas tā cilvēkam par īpašību: ieraudzījis tik šausmīgi grūtsirdīgu apvidu, ka elpa aizraujas, viņš vēl domā, cik tas ir skaisti!

Pa kalniem, pa lejam, pa za|ā Devona kalniem un lejām, starp divām dzīvžogu rindām, kas šķeļ plašo apvidu kā pie mums smaržīgas ežas, starp veciem kokiem, starp ganāmpulku viedīgajiem skatieniem, pa kalniem, pa lejām es braucu uz Devona rudo piekrasti.

OSTAS

Saprotams, ka es aplūkoju visas ostu pilsētas, un to bija tik daudz, ka esmu visas sajaucis. Pagaidiet mazliet: Folkstouna, Londona, Leita, Glazgova — tas ir jau četri; tad Liverpūle, Bristole, Plimuta … nu, var būt ka bija arī vairāk. Visskaistākā ir Plimuta, paslēpusies starp klintīm un salām; tur ir veca osta Barbikena ar īstiem matrožiem, zvejniekiem un melnām liellaivām un jauna osta pie Hojas promenades ar kapteiņiem, statujām un svītrotu bāku. So bāku es uzzīmēju, bet zīmējumā nav redzama gaišzila nakts, nav redzama jūra, kurā bojas un kuģi mirdzina zaļas un sarkanas uguntiņas, nav redzams, ka bākas pakājē sēžu es un man klēpī melns kaķis (īsts, dabisks kaķis); es raugos uz jūru, uz uguntiņām pār ūdeni un visu pasauli neprātīga prieka lēkmē par to, ka dzīvoju; lejā, Barbikenā, smaržo zivis un okeāns ka vecā Dreika un kapteiņa Marieta laikā un laistās rāmā, plašā jūra; es jums saku — Plimuta ir visskaistākā osta.

Bet Liverpūle, draugi, Liverpūle ir pati lielākā osta! Tās grandiozitātes pēc es piedodu tai visu, ko tā man nodarījusi pāri: nezinu, vai iemesls bija kāds kongress vai karaļa viesošanās, bet

Liverpūle nenovēlēja man pat naktsmājas un nobiedēja mani ar jauno katedrali, lielu un garlaicīgu kā Karakallas termu drupas Romā; Liverpūle ietinās nakti puritāniskā tumsā, lai es nevarētu sameklēt pat nožēlojamo traktieri, kur man ierādīja samirkušu guļvietu, kas skābi oda kā kāpostmuca. Taču es to visu Liverpūlei piedodu, jo ne mazumu dabūju redzēt apgabalā no Dinglas līdz Butlai un pat līdz Birkenhedai: dzeltenu ūdeni, rēcošas

tvaika pārceltuves, resnvēderainus, melnus delfinus, kas plunčojās ūdenī, baltus okeana tvaikoņus, dokus, baseinus, torņus, celtņus, vinčas, elevatorus, kūpošas fabrikas, krāvējus, barkas, noliktavas, kuģu būvētavas, mucas, kastes, kublus, ķīpas, skursteņus, mastus, takelažu, vilcienus, dūmus, chaosu, svilpienus, zvanu šķindas, klaudzienus, elsienus, kuģu pavērtās iekšas, sviedru, urina, zirgu, ūdens un visas pasaules atkritumu smaku; vārdu sakot, ja es vēl pusstundu tā bērtu vārdus, es tik un tā nespētu attēlot visa tā apjomu, milzumu un cliaotisko nekārtību, kas saucas Liverpūle. Skaists ir tvaikonis, kad tas, sirēnai dūcot, šķeļ ūdeni ar savu stalto krūti, sviež ārā dūmu mutuļus pa slaidajiem skursteņiem; skaists tas ir, kad tas pamazām nogrimst aiz ūdeņu rievotās, izliektās virsmas un dūmu strēle novērpjas aiz viņa; skaistas ir tāles un mērķis, uz ko dodas cilvēks, stāvēdams kuģa priekšgalā; skaista ir buru laiva, kas slīd pa viļņiem, skaisti ir aizbraukt un piebraukt. Mana dzimtene, kam nav jūru, vai pārāk šaurs nav tavs apvārsnis, vai netrūkst tev šalcošu tāļu? Jā, jā, bet aicinošs plašums taču var būt ap mūsu galvām; ja nav jūru, tad ir fantazijas spārni un mēs varam mērot plašo un augsto pasauli domu' lidojumā; vietas visur gana ceļojumiem un tālbraucējiem kuģiem. Ir nepieciešami vienmēr šūpoties bangās; jūra ir visur, kur vien ir drosme.

Pagaidi jel, stūrmani, griez ratu atpakaļ, mēs vēl nebrauksim mājup! Pakavēsimies vēl Liverpūles ostā, apskatīsim visu, iekams atgriežamies mājās; šī osta taču ir tik plaša, netīra un trokšņaina. Kur īstenībā meklējama patiesā Anglija: tur, klusajos un glītajos kotedžos, starp bezgala veciem kokiem un tradicijām, nevainojamu, nosvērtu un izsmalcinātu cilvēku mītnēs, vai šeit, šais duļķainajos viļņos, grandošajos dokos, Mančestrā, Poplarā, Glazgovas Brumilovā? Labi, es atzīstos, ka nezinu: tur, tanī Anglijā, viss pārāk nevainojams un skaists, kamēr šeit pārāk… Nu, labi, es to nesaprotu, man šķiet, ka tā nav viena zeme un viena tauta.

Pietiek, braucam, lai jūra apber mani ūdens šļakatām, lai brāžas pāri vējš; man liekas, es esmu redzējis pārāk daudz.

MERRY OLD ENGLAND

Mums tomēr vēl jāpakavējas, mums jānoskaidro, kur tad īsti atrodas daudzinātā jautrā vecā Anglija? Vecā Anglija — tā būtu apmēram Stretforda, Cestera, Eksetera un sazinkas vēl. Stretforda, Stretforda — pagaidiet, vai es tur biju? Nē, nebiju un neredzēju māju, kurā esot dzimis Sekspirs, bet šī māja esot pārbūvēta no augšas līdz apakšai, un turklāt iespējams, ka tāda Šekspira vispār nemaz nav bijis. Toties es apmeklēju Solsberiju, kur dzīvojis un darbojies pilnīgi neapšaubāmais Mesindžers, Londonas Tempļu, kur kādreiz uzturējies garantēti eksistējušais

Dikenss, Gjrasmeru, kur dzīvojis vēsturiski pierādītais Vordsvorts, un daudzas citas dokumentāli neapstrīdamas dzimšanas un dzīves vietas. Šur tur es pamanīju šo veco, lādzīgo Angliju, no kuras atlikušas melnas griestu sijas un kokgriezumi, tāpēc tā izskatās melnbalti svītrota. Es' neesmu pārdrošu hipotēžu cienītājs, tomēr man liekas, ka melnās un baltās svītras uz angļu policistu piedurknēm, kā tas manā zīmējumā redzams, radušās no svītrainajām seno laiku celtnēm.

Anglija ir vēsturisku tradiciju zeme, un visam pastāvošajam ir savs iemesls, — ja nemaldos, tā mācīja Džons Loks. Dažās pilsētās, piemēram, Cesterā, policistiem ir balti apmetņi kā chirurgiem vai frizieriem; iespējams, ka šī tradicija cēlusies Romas laikos. Bez tam vecajai Anglijai patikuši uz āru izvirzīti augšstāvi un jumti, tāpēc senlaiku nams augšā platāks nekā apakšā; tāpat logi izbīdīti uz āru kā pa pusei izvirzītas atvilktnes, un

tādēļ šāds nams ar visiem tā stāviem, alkoviem, izciļņiem un nišām atgādina prāvu saliekamu rotaļlietu vai senlaicīgu sekretāru ar izvelkamām kastītēm, kuras nakti, jādomā, iebīda iekšā un noslēdz; tā tas arī notiek. Cesterā ir tāda celtne, ko sauc «rows»\ tas ir portiks, turklāt tikai apakšstāvā, no ielas tanī ienāk pa kāpnītēm, veikali tur atrodas apakšstāvā un augšstāvā; nekur citur pasaulē tā nav. Cesterā ir katedrale no sārtiem akmeņiem, kamēr Jorkā — brūna, Solsberijā — pelēkzila kā līdaka, bet Ekseterā — melni zaļa. Gandrīz katrā angļu katedralē kolonas ir līdzīgas cauruļu saišķim, altaris četrstūrains, galvenā joma vidū ķēmīgas ērģeles un velves ar ribām kā vēdeklis; ko katedralēs nav paspējuši sabojāt puritāņi, to pabeidzis nelaiķis Vaiets ar saviem stingra stila renovējumiem. Ņemiet kaut vai Solsberijas katedrali, tā ir kaut kas tik bezcerīgi pilnīgs, ka metas vai nelabi. Es trīs reizes apskrēju šo pilsētu kā Achilejs

Troju un, pārliecinājies, ka līdz vilciena atiešanai vēl tomēr divas stundas, nosēdos uz vienīgā sola visā pilsētā starp trim vienkājiem večiem, un izbrīnā noskatījos, kā policists piepūš vaigus, lai sasmīdinātu zīdaini ratiņos. Vispār ņemot, nekas nav tik nejauks kā lietus mazā pilsētiņā.

Solsberijā apklāj ar dakstiņiem pat māju sienas; es to uzzīmēju par prieku tiem jumiķiem, kam varbūt nokļūst rokās šī vēstule. Ziemeļu grafistēs namus cēluši no skaistiem, pelēkiem akmeņiem, tāpēc Londonā gandrīz visi nami celti no riebīgiem.

pelēkiem ķieģeļiem. Berkšairā un Hempšairā viss celts no piparsarkaniem ķieģeļiem, tāpēc arī Londonā ir tik sarkana iela, it kā nāves eņģelis to būtu apslacījis ar asinīm. Bristolē kāds architekts izveidojis tūkstošiem logu ar skaistām, gandrīz vai mauru stila arkām, bet Tevistokā visiem namiem tādi vārti kā Prinstounas cietumam. Baidos, ka tā arī ir visa angļu architekturas dažādība.

Visskaistākais Anglijā ir koki, ganāmpulki un cilvēki, tāpat kuģi. Vecā Anglija — tie ir sārti pusmūža džentlmeņi, kas pavasari valkā pelēkus cilindrus, bet vasaru trenkā bumbiņas golfa laukumos un izskatās tik jauneklīgi, ka man gribētos ar viņiem parotaļāties, ja man būtu astoņi gadi; tās ir pusmūža lēdijas ar neizbēgamo adīkli rokās, tikpat sārtas, skaistas un laipnas; viņas dzer minerālūdeni un nekad nesūdzas par savām kaitēm.

CEĻOTĀJA PIEZĪMES PAR CILVĒKIEM

Anglijā es gribētu būt govs vai bērns, bet, tā kā esmu pieaudzis, pilngadīgs vīrietis, tad man atlika tikai vērot šīs zemes cilvēkus. Nu, lūk, tā nav taisnība, ka visiem angļiem esot vaigubārdas un ka viņi staigājot rūtainos uzvalkos ar pīpi zobos; kas attiecas uz vaigubārdām, tad vienīgais īstais anglis — tas ir Dr. Boučeks Prāgā. Toties visi angļi staigā lietus mēteļos vai ar lietussargu, galvā viņiem plakana žokejcepure, rokā avīze; anglieiēm tāpat lietus mētelis vai arī rokā tenisa rakete. Dabai šeit neparastas tieksmes noklāt visu ar pinkainu spalvu, vilnu, sariem, spurām un citiem matu paveidiem; angļu zirgiem aug uz kājām īsti spalvu ceri un bārkstis, angļu suņi sastāv no smieklīgiem vilnas vīšķiem. Vienīgi angļu mauriņi un angļu džentlmeņi ir ik dienas gludi skūti.

Kas ir angļu džentlmenis, to īsumā nav iespējams definēt; jums vajadzētu vismaz iepazīties ar angļu kluba oficiantu, dzelzceļa kasieri vai policistu. Džentlmenis — tas ir vienādās daļās sajaukta nerunība, medības, pašcieņa, sports, avīzes un pieklājība. Jūsu pretimsēdētājs vilcienā divas stundas spīdzinās jūs ar to, ka neuzmetis jums pat skatiena un tad pēkšņi piecelsies un pasniegs jums somu, kuru jūs neesat varējis aizsniegt. Šie cilvēki labprāt izpalīdz, bet nekad nerunā, varbūt vienīgi par laiku. Aiz šā iemesla angļi arī izgudrojuši visas spēles, jo spēlējot taču nav jārunā. Viņu nerunība sniedzas tiktāl, ka viņi nelamā publiski pat valdību, vilcienus vai nodokļu sistēmu; vispār tā ir sevī noslēgusies tauta bez ārējas jautrības. Kafejnīcu vietā, kur cilvēki sēž, dzer un tērzē, viņi izdomājuši bārus, kur cilvēki stāv, dzer un klusē. Runīgi cilvēki nodarbojas ar politiku — kā Loid-Džordžs — vai ar rakstniecību; angļu grāmatai jābūt vismaz ar četri simti lappusēm.

Iespējams, ka nerunība ir par iemeslu angļu parašai norīt pusi vārda un otru pusi izrunāt caur zobiem, tāpēc angļus grūti saprast. Es ik dienas braucu līdz Ladbroke-Grove stacijai. Vagonā ienāk konduktors, un es saku: «Ledbruk-Greva.» — «E?» — «Ledbhuk-Gheva!» — «E???» — «Hev-huv-Heva!» — «A, HevhuvHova!» — konduktors nopriecājas un pasniedz man biļeti līdz Ladbroke-Grove. Savu mūžu es neiemācīšos tā runāt!

Bet, ja iepazīstas ar angļiem tuvāk, tad izrādās, ka viņi ļoti pievilcīgi un smalkjūtīgi: viņi nekad nerunā daudz, jo nekad nerunā par sevi. Viņi priecājas kā bērni, taču ar visnopietnāko sejas izteiksmi; viņiem milzums pieklājības likumu, kas uzņemti jau ar mātes pienu, bet pie tam viņi izturas brīvi kā kucēni. Raksturā viņi cieti kā krams, nemāk pielāgoties, konservativi, mazliet bikli un nesabiedriski, viņi nespēj nomest savu čaulu, tomēr šī čaula ir solida un visādā ziņā lieliska. Pietiek pārmīt ar viņiem pāris vārdu, kad viņi jau ielūdz jūs uz vakariņām; viņi ir viesmīlīgi kā svētais Juliāns, taču vienmēr saglabā savās attieksmēs ar citiem noteiktu distanci. Taisni šausmīgi, cik vientulīgam dažkārt jājūtas starp šiem laipnajiem un labvēlīgajiem cilvēkiem, bet, ja es būtu mazs knauķis, tad zinātu, ka viņiem var uzticēties vairāk nekā pats sev, un es te būtu brīvs un cienīts kā nekur citur pasaulē; policists piepūstu vaigus, lai mani sasmīdinātu, pusmūža džentlmenis mestu kopā ar mani bumbu, bet sirmā lēdija aizvērtu četri simti lappušu biezo romānu, lai mīļi palūkotos uz mani ar izbālējušajām, tomēr vēl aizvien jaunajam acīm.

DAŽI PORTRETI

Un te ir daži cilvēki, kurus es gribu jums attēlot un aprakstīt.

Sis ir misters Setons Votsons jeb Scotus V i a tor (Skotijas ceļinieks), jūs viņu pazīstat, jo viņš cīnījās ar mums kā eņģelis Gabriels. Viņam ir namiņš Skye salā, viņš raksta Serbijas vēsturi un vakaros klausās pianolu pie kamina, kurā deg kūdra; viņam ir stalta, skaista sieva, divi impregnēti zeņķi un zilace meitiņa, bez tam vēl viņam sijāts pa logiem uz jūru un salām, mute kā bērnam un istabas pilnas ar senču portretiem un Cecīlijas ainavām; viņš ir lādzīga rakstura, bikls cilvēks ar daudz maigāku seju, nekā varētu iedomāties tādam stingram un taisnam skotu piligrimam.

Sis ir misters Naigels Pleifers, režisors, kas iestudēja Anglijā manas lugas, taču viņš spējīgs darīt arī ko labāku; viņš ir personificēts miers, mākslinieks, uzņēmējs un viens no nedaudzajiem, patiesi laikmetīgajiem angļu režisoriem.

Lūk, misters Džons Golsvorsi js, vienā profilā viņš ir dramatiķis, otrā romānists, — jums viņš jāpazīst no abām pusēm. Tas ir ļoti kautrs, smalkjūtīgs un brīnišķīgs cilvēks ar garīdznieka vai tiesneša seju, trausls, kalsnējs, takta, atturības un domīga bikluma sakopojums, neticami nopietns, tikai laipnās grum

biņas ap acīm smīn. Viņam ir sieva, kas stipri līdzīga vīram, bet viņa grāmatas — iejūtīga un dažkārt skumīga vērotāja skaisti un viedīgi meistardarbi.

Sis ir misters G. K. C e s t e r t o n s; es viņu uzzīmēju ar spārniņiem, jo viņš man palika atmiņā kā lidojoša būtne ar īsti paradizisku dzīves prieku. Diemžēl, mūsu iepazīšanās mirklī viņu mazliet saistīja diezgan oficiālā situācijā, un viņš varēja man tikai uzsmaidīt, bet viņa smaids ir triju citu smaidu vērts. Ja es varētu ko uzrakstīt par mistera Cestertona grāmatām, par viņa dzejisko' demokrātismu, par viņa ģeniālo optimismu, tad šī būtu visjautrākā no manām vēstulēm, bet es esmu apņēmies rakstīt tikai par to, ko esmu redzējis pats savām acīm, tāpēc man jāraksta par apaļu cilvēku, kas ar savu resnumu atgādina

Viktoru Diku, par cilvēku ar musketiera Osiņām un kautri šķelmīgām actiņām aiz pensneja, neveiklām roķelēm, kā resnim pienākas, un plīvojošu kaklasaiti; viņš ir vienā laikā bērns un milzis,

sprogains jērs un bifelis, viņam prāva galva ar kastaņbrūnu matu mežu un sapņaini kapriza sejas izteiksme; pirmajā mirklī viņš pamodināja manī biklumu un dedzīgas simpātijās. Un vairāk es viņu neesmu redzējis.

Bet šis ir misters H. Dž. V e L s s. Viens zīmējums attēlo viņu sabiedrībā, otrs mājās; viņam masiva galva, vareni, plati pleci, spēcīgas, karstas plaukstas; viņš atgādina izdarīgu saimnieku, lietišķu cilvēku, ģimenes tēvu un ko vien gribat. Viņam ir smalka un paklusa balss kā cilvēkam, kas nav paradis daudz runāt, seja, kurā lasāmas domu un darba pēdas, harmonijas pilna māja, skaista, maza sieva, kustīga kā dzīvsudrabs, divi jautri dēli un mazliet piemiegtas, skadras acis zem kuplām, angliskām uzacīm. Viņš ir vienkāršs un prātīgs, veselīgs, spēcīgs, ļoti izglītots un gudrs, un ļoti parasts šā vārda vislabākajā nozīmē. Runajot ar viņu, aizmirstas, ka tas ir liels rakstnieks, jo runā gudrs, visu saprotošs cilvēks. Lai jums ilgs mūžs, mister Vels!

Šī ir gandrīz pārdabiska būtne — misters Bernards Šovs; es nevarēju viņu labāk uzzīmēt, jo tas visu laiku kustas un runā. Viņš ir liela auguma, kalsnējs, stalts, atgādina daļēji dievu to kungu, daļēji visai blēdīgu satiru, kas savā tūkstošgadīgajā mūžā paspējis pazaudēt visu pārāk dabisko. Viņam balti mati, balta bārda, ļoti sārts, pliks pauris, necilvēcīgi skaidras acis, liels, kareivīgs deguns; viņam piemīt kaut kas bruņiniecisks, donkichotisks, kaut kas apustulisks un kaut kas tāds, kas atļauj izturēties ar ironiju pret visu pasaulē, sevi ieskaitot; es nekad neesmu redzējis tik neparastu būtni; vaļsirdīgi sakot, man bija bail no viņa. Man likās, ka tas ir kāds rēgs, kas tikai attēlo slaveno Bernardu Šovu. Viņš ir veģetārietis: nezinu, vai aiz principa vai gardēdības; nekad nevar zināt, vai cilvēks turas pie principiem principu pēc vai aiz savas patikas. Šovam ir prātīga sieva, kluss klavesins un logi uz Temzu; viņš dzirkst dzīvespriekā un stāsta daudz interesanta par sevi, Strindbergu, Rodenu un citām slavenībām; viņā klausīties ir bauda, kurai strāvo cauri bailes.

Es varētu uzzīmēt vēl daudz ievērojamu un brīnišķīgu cilvēku, ar kuriem sastapos; tur bija vīrieši, sievietes, skaistas meitenes, literāti, žurnālisti, studenti, indusi, mācīti vīri, klubmeņi,' amerikaņi un citi šās pasaules iemītnieki, taču mums laiks atvadīties, draugi, un man negribas ticēt, ka es jūs vairs neredzēšu.

BĒGŠANA

Cejojuma beigās es atklāju aizvien ko briesmīgāku: piemēram, angju svētdiena — tas ir kas šausmīgsl Stāsta, ka svētdiena esot radīta, lai cilvēks papriecātos dabas klēpī; nav tiesa, viņš trakā panikā bēg uz dabas klēpi, lai paslēptos no angļu svētdienas. Sestdienā katru angli pārņem tumša instinktiva tieksme bēgt, kur acis rāda, tāpat kā dzīvnieku instinkts spiež glābties no gaidāmās zemestrīces. Kas nav paspējis aizbēgt, tas paslēpjas kaut vai baznīcā, lai pavadītu šo baigo dienu lūgšanās un dziesmās. Tā ir diena, kad nevāra ēst, neviens nekur nebrauc, neviens nerunā un nedomā. Nezinu, par kādiem baigiem noziegumiem dievs kungs piespriedis Anglijai ik nedējas vienu svētdienu par sodu.

Angļu virtuve ir divējāda: laba un vidēja. Labs angļu uzturs — tas ir parastais franču uzturs; vidējais angļu uzturs vidējā viesnīcā vidusmēra angļa vajadzībām zināmā mērā izskaidro angļu īgnumu un nerunību. Neviens nav spējīgs ar starojošu seju trallināt, gremojot ar velnišķīgām sinepēm aptrieptu bifšteku. Neviens nav spējīgs skaļi līksmot, plēsdams nost no zobiem lipīgu tapiokas pudiņu. Cilvēks kļūst briesmīgi nopietns, ja viņš apēd ar sārtu dekstrinu pārlietu lasi, ja saņem brokastīs, pusdienās un vakariņās kaut ko tādu, kas dzīvā veidā saucies par zivi, bet melancholiskajā ēdienu kartē — «cepta jūras mēle», ja viņa kuņģi trīsreiz dienā pilda ar melnu ģērētas ādas novārījumu, ko sauc par tēju, ja viņš spiests dzert saskābušu, siltu alu, rīt universālu mērci, konservētus dārzeņus, plaucētu krēmu un ietaisītu aitas gaļu, — nu, ar to arī izsmelti visi vidējā angļa miesīgie prieki, un es sāku saprast viņa noslēgtības un tikumu stingrības iemeslus. Tādas mantas kā grauzdēta maize, apcepināts siers un cepts šķiņķis ir neapšaubāmi jautrās vecās Anglijas mantojums. Esmu pārliecināts, ka vecais Sekspirs nelēja savās iekšās tanina novārījumu un vecais Dikenss neielīksmināja savu sirdi ar gaļas konserviem; par veco Džonu Noksu gan es nevaru to tik droši apgalvot.

Angļu ēdieniem trūkst zināma viegluma un krāsainības, dzīves prieka, labskanības un grēcīgās gardēdības. Es pat sacītu, ka tā trūkst visai angļu dzīvei. Angļu iela neiepriecina. Parastajai ikdienas dzīvei trūkst jautru skaņu, smaržu un ainavu. Parastā diena neiedzirkstas pēkšņās nejaušībās, smaidos un aizrautīgos notikumos. Nav iespējams sadraudzēties ar ielu, ļaudīm

un skaņām. Neviens draudzīgi un biedriski nepamet ar acīm. Iemīlējušies klusēdami skūpstās parkos, sakoduši zobus kā cietēji. Žūpas vientuļi dzer bāros. Caurmēra cilvēks brauc uz mājām un lasa avīzi, neskatīdamies apkārt. Mājās tam kamins, dārziņš un neaizskarama vientulība paša ģimenē. Bez tam viņš kultivē sportu un vīkendu. Vairāk es nekā nevarēju noskaidrot par viņa dzīvi.

Kontinents ir trokšņaināks, nekārtīgāks, netīrīgāks, neapvaldītāks, blēdīgāks, vairāk iemīlējies, baudkārīgāks, skaļāks, rupjāks, pļāpīgs, izlaidīgs, ne tik nevainojams. Lūdzu, dodiet man biļeti līdz kontinentam.

UZ KUĢA

Cilvēks, kas atrodas krastā, labprāt gribētu atrasties uz kuģa, kas dodas ceļā; cilvēks, kas atrodas uz kuģa, labprāt gribētu būt krastā, kas tur tālumā saredzams. Anglijā es pastāvīgi domāju par to patīkamo, kas ir mājās. Mājās es droši vien domāšu, ka Anglijā bija labāk un patīkamāk nekā citur.

Esmu skatījis grandiozitāti un spēku, bagātību, labklājību un ne ar ko nesalīdzināmu pilnvērtību, bet ne reizi neesmu nožēlojis, ka mūsu dzimtene ir mazs un neizveidots zemes stūrītis. Būt mazam, neizveidotam un neiekārtotam — tā ir laba un vīrišķīga misija. Ir lieli, krāšņi okeana tvaikoņi ar trim skursteņiem, ar pirmo klasi, peldbaseiniem un dzirkstošu misiņu un ir nelieli tvaikonīši, kas tusnīdami pūš dūmus okeānu klajā. Cilvēki, kāda brīnišķīga drosme vajadzīga tādam mazam un neērtam pārvietošanās līdzeklim! Nestāstiet, ka mums maz iespēju;

pasaule ap mums ir tikpat plaša kā ap Britanijas impēriju. Mazā tvaikonītī neietilps tik daudz kā lielā kuģī, taču mazais var doties tikpat tālu, tas var doties, kurp vien patīk. Galvenais ir kuģa apkalpe.

Man vēl joprojām dūc galvā ka cilvēkam, ko, iznākot no lielas rūpnīcas, apdullina āra negaidītais klusums, vai brīžam liekas, it kā man ausīs dūktu visi angļu baznīcu zvani.

Taču šinīs melodijās jau ielaužas čechu skaņas, ko es drīz vien dzirdēšu. Mēs esam neliela tauta, un man liksies, ka esmu ar visiem pazīstams.

Pirmais, ko sastapšu, būs paresns, skaļš vīrs ar Virģinijas cigāru zobos, nemierīgs, cholerisks, satraukts, pļāpīgs un vaļsirdīgs. Un mēs sastapsimies kā seni paziņas.

šaurā svītriņa apvārsnī — tā ir Holande ar savām vējdzirnavām, alejām, raibām govīm, līdzena un glīta zeme, demokrātiskā, sirsnīga un mājīga.

Baltais Anglijas krasts jau nozudis. Zēl, es nepaspēju no tā atvadīties. Nekas, mājās pārdomāšu visu redzēto, un, lai par ko būtu runa — par bērnu audzināšanu vai transportu, par literatūru vai cilvēku savstarpējo cieņu, par zirgiem vai atzveltņu krēsliem, par to, kādi cilvēki ir vai kādiem tiem jābūt, es tūliņ sākšu ar visziņa izskatu: «Bet Anglijā, ziniet…»

Tikai neviens manī neklausīsies.

JŪS, angĻi …

(Atbilde uz avīzes «Daily Herald» aptauju)

Bērnībā es pazinu tikai divējāda tipa angļus: viens — ruds un resns — saucās Džons Buls, valkāja zābakus un jātnieka bikses un parasti staigāja buldoga pavadībā; otrs — misters Smits vai ar līdzīgu vārdu — bija garš un kaulains, ar iesarkanu vaigubārdu, rūtainā uzvalkā; viņš katrā izdevīgā gadījumā cēla kājas uz galda. Tiklab ar vienu, kā otru es biju iepazinies karikatūrās un komēdijās.

Vēlāk, apmeklējot Angliju, noskaidrojās, ka esmu kļūdījies, ka angļi lielum lielā vairumā nevalkā rūtainus uzvalkus, neaudzina vaigubārdas un neliek kajas uz galda (izņemot misteru D. B. Sovu), ka viņi nebūt nav tik kalsnēji un (izņemot misteru G. K. Cestertonu) arī ne tik resni. Tā cilvēkam jāšķiras no bērnības ilūzijām. Toties es pārliecinājos, ka Anglija gandrīz nemaz nav līdzīga kontinentam, sākot no mauriņiem un efejām un beidzot ar universitāti un parlamentu. Es varētu ļoti pamatīgi aprakstīt, kā atšķiras Notinghila no Seviļas, bet man ļoti grūti būtu izskaidrot, ar ko visumā atšķiras par Angliju sauktās planētas iedzīvotāji no tās planētas iedzīvotājiem, kuru dēvē par Eiropu. Protams, caurmēra angļa un, teiksim, Maķedonijas gana parašas un dzīves līmenis stipri atšķiras, bet es domāju, ka tāpat duras acīs starpība starp caurmēra angli no lordu palatas un angli no Suņu salas. Es neesmu pārliecināts, vai šo šķiru nacionālie tikumi un trūkumi ir vienādi. Es varētu uzrakstīt traktatu par angļu pozitivajām īpašībām, kuras esmu novērojis Athenaeum klubā, vai par viņu rakstura negativajām īpašibām, kuras viņiem izpaužas Itālijā kā tūristiem, bet man zināms, ka ne Athenaeum klubs, ne Itālijā ar visu Siciliju un Rivjeru vēl nav visa Anglija.

Esmu saņēmis glaimojošu priekšlikumu pasacīt angļiem skaidri un vaļsirdīgi, kādi trūkumi piemīt viņiem un viņu zemei. Labi, es sameklēju savā atmiņā šo to nepatīkamu, piemēram, angļu svētdienu, angļu virtuvi, angļu izrunu un dažas citas tīri angliskas parādības, bet, ja angļiem tas viss patīk, kāda tur mums, citām tautām, daļa? Kāpēc lai es mēģinātu atrunāt angļus no drausmīgā paraduma ēst tapiokas pudiņu vai cienīt aristokrātiju? Es simpatizēju visādām tautu parašām, vienalga, vai tās ir Fidži salu vai Lielbritānijas salas iemītnieku parašas.

Man ļoti patiktu, ja skotu baņķieri staigātu rūtainos svārciņos, kailiem ceļgaliem un spēlētu dūdas vai ja angļi «Savojas» viesnīcā fokstrota vietā dejotu šķēpu deju. Man ir tendence uzskatīt visas šīs nacionalās īpatnības par pozitivu ieguldījumu pasaules dārgumu krātuvē. Es cienīju Angliju tieši par to, ka tai izdevies saglabāt tik daudz savdabības; domāju, ka šeit bez nacionalā lepnuma nepieciešama arī krietna porcija humora. Vispār — Lielbritānijas salu iedzimtie ārzemnieka acīs ir daudz gleznaināki, nekā viņi paši to apzinās. Reta tauta ir tik simpātiskā kā angļi, tikai ar vienu noteikumu: viņiem jāatrodas Anglijā. Tur var iemīlēties viņu parašās, viņu apvaldītajā laipnībā, viņu pieklājībā, vienkāršībā un simt citās angļu sadzīves īpašībās. Vienīgi salu nacijai varēja attīstīties tik raksturīgas un stabilas īpašības. Pati galvenā angļu priekšrocība ir tā, ka viņi dzīvo uz salas, taču šis apstāklis ir arī par pamatu viņu galvenajam trūkumam.

Kamēr angļi ir salinieki pašā Anglijā, mums tur nav ko iebilst; ļaunākais ir tas, ka viņi paliek salinieki, lai būtu kur būdami. Esmu redzējis angļu salas un saliņas gan Francijā un Spānijā, gan Itālijā un pie mums. Šī jūras braucēju, ceļotāju un kolonizatoru nacija neprot pārkāpt Anglijas robežas; tā ved Angliju sev līdzi, viss viens, vai tā brauc uz ekvatoru vai ziemeļpolu. Tā nekad nespēj tuvoties citām tautām vai to dzīvei. Tā ir kosmopolitiska tikmēr, kamēr pasaulē ir viesmīļi, kas runā angliski, kamēr ir angļu golfa laukumi, angļu brokastis un — iespējamības robežās — angļu sabiedrība. Angļi turas savrup, ja tie dzīvo citas tautas vidū; tiesa, viņi vērīgi aplūko visas gleznu galerijas un architekturas pieminekļus, viņi uzkāpj pašos augstākajos kalnos, bet nepiedalās citas tautas dzīvē, nejūt līdzi tās priekiem un nemāk saprasties ar to uz tās pamatiem. Anglijā arī sveštautietis spēj saprast, ka šai psicholoģiskajā izolētībā slēpjas jauks paradums neuzmākties un zināma atturība, bet otrpus Anglijas robežām šīs tipiskās angļu īpašības sāk stipri līdzināties uzpūtībai, neuzticībai un egoistiskai noslēgtībai.

Ja tas arī tā būtu, tad tā tornēr paliktu angļu privatlieta, bet tā vairs nav individuālā īpatnība, ja tāda ir arī Britanijas starptautiskā politika no citu tautu viedokļa. Mūsu planētas tautām ir pamats bieži vien novērtēt Britanijas politiku kā lojālu, tomēr tās nespēj atbrīvoties no iespaida, ka šai politikai kaut kā trūkst; šo «kaut ko» varētu nosaukt par simpātiju. Britanijas politika ir vispasaules politika, jo Britanijas impērija ir izpletusies visā pasaulē, tomēr tas nenozīmē, ka Britanijas domāšanas veidu pieņēmusi visa pasaule. Protams, Britanijas politika atzīst ideālus, bet tikai tad, ja viņu uz to skubina Britanijas intereses, nevis kāds vispārcilvēcisks morāles likums. Gadās, ka Anglija sniedz mums, pārējām tautām, palīdzīgu roku, kā to darītu angļu džentlmenis, taču nekad viņa to nedara kā tuvs draugs. Esmu pieredzējis, ka angļi ļoti labi izprot draudzību, taču acīm redzams, ka viņi ir draugi tikai savā starpā. Viņus ļoti viegli iemīlēt, atrodoties Anglijā vai lasot angļu grāmatas, tas ir, tad, kad mēs fiziski vai garīgi stāvam uz angļu zemes pamatiem, taču daudz grūtāk viņiem tuvoties, paliekot pie jebkuras citas mūsu planētas tautas viedokļa; paši angļi, šķiet, nemaz necenšas pēc šādas tuvināšanās. Spriediet tad nu paši, vai tas Ir trūkums; iespējams, ka tas — vismaz no angļu viedokļa — ir jūsu nacionalā priekšrocība.

RUNA BRITANIJAS RADIOPĀRRAIDĒ

Mani dārgie angļu tautības klausītaji!

Lai gan es pats nenolasīšu jums šo runu, es tomēr jūtos samulsis, to rakstot. Man šķiet, ka no manas puses būtu nepieklājīgi celt pret jums kādus iebildumus, jo jūs nevarat izbārt mani, uzlekt kājās un protestēt pret maniem apgalvojumiem. Zināms, jūs varat izslēgt savu radio vai paķert āmuru un sadauzīt to, taču zināmi viļņi vai kas tamlīdzīgs apskries zemeslodi un izplatīs nepatiesas ziņas par Lielbritānijas salas iemītniekiem. Bez tam es esmu ārzemnieks, kas Anglijā bijis tikai vienu reizi, tāpēc neuzskatiet mani par lielu apstākļu pazinēju, kas izpētījis Angliju labāk par citiem, esmu tikai ārzemnieks, ko Anglijā pārsteidz daudzas tādas parādības, kas jums pilnīgi saprotamas.

Sacīju, ka esmu bijis Anglijā tikai vienu reizi. Tas nav gluži pareizi. Katrs, kas laša angļu literaturu, nokļūst pašā patiesākajā un angliskākajā Anglijā. Cik es saprotu, tad angļu literatūra ir daudz angliskāka par angļu baznīcu un angļu politiku; es pat sacītu, ka jūsu grāmatas tikpat angliskas kā angļu ciems vai angļu ģimene. Nekas vairāk nav jāpiebilst jūsu literatūrai par godu.

Šķiet, ka Lielbritānijas salas iedzīvotāji ilgi turējušies un vēl tagad turas pie īpatni maldīgiem uzskatiem: viņi ceļo pa visu pasauli tanī pārliecībā, ka Nigeras vai Amacones apvidus ir romantiskāks un krāšņāks, teiksim, par Kemas upītes apvidu. Londonā mani iepazīstināja ar kādu džentlmeni. <rHow do you do,» viņš laipni apvaicājās, «vai esat bijis Ķīnā?» Man nebija drosmes pateikt viņam, ka nedomāju apceļot Ķīnu, jo esmu nupat atklājis Angliju, un manuprāt Anglija tikpat eksotiska zeme kā Ķīna. Iespējams, ka šis džentlmenis šinī brīdī klausās manu runu; man būtu patīkami pateikt viņam, ka pēc mūsu satikšanās es Ķīnu gan neesmu apmeklējis, toties daudzas citas interesantas zemes un pārliecinājies, ka pati īpatnējākā un brīžos

numainākā tomēr ir un paliek anglosakšu un ķeltu Lielā Nacionalā Rezervacija, ko es toreiz apceļoju. Nevienā zemē, izņemot Angliju, nav saglabāti pirmatnējā neskartībā tik daudzi dabas stūrīši un nacionalas parašas. Esmu sastapis ceļojošus angļus Seviļā, Džirdženti vai Perudžā; lai kur tie ceļotu, viņi ved līdzi savās parašās un uzskatos daļiņu Anglijas — tāpat kā beduins savu lūgšanas paklāju; no tā atbrīvoties viņi nespēj. Man ir slepenas aizdomas, ka Britanijas impērija radusies šādā veidā: kāds anglis, piestājies pie nepazīstama krasta, tūliņ iekārtojis tur golfa laukumu, angļu svētdienu, tirdzniecību, karstu ūdeni un namiņu ar kaminu. Visur, kur apmetas anglis, rodas angļu sala. Ceļojoši angļi — tās ir ceļojošas Britanijas salas. Dažreiz to var attiecināt ari uz Britanijas politiku, bet tas, kā saka misters Kiplings, ir jau cits stāsts.

Ja gribētu minēt dažus priekšmetus, ko svešzemnieks uztver kā tipiski angliskus un sevišķi gleznainus, tad jāsāk ar zemi, pa kuru jūs staigājat. Man tūliņ jāatceras baltās krīta klintis Doverā un rudās — Devonā, sārtais granits Invernesā, zaļie akmeņi Ezeru apgabalā un zilais šiferis Ziemeļu Velsā, tāpat es atceros veco ēku melnos, brūnos, iesarkanos un dzeltensārtos mūrus jūsu vecajos ciemos. Ja kāds man teiks, ka Anglija nav tik -krāsu bagāta kā Orients, tad es tam ieteiktu papētīt Anglijas slāņus. Manuprāt, tautai, kas izaugusi zemē, kur ir tāda krāsu pārpilnība, nekad netrūks iztēles.

Otra parādība, kas spēcīgi ietekmē ceļotāju, ir Anglijas mauriņi — un ne tikai tāpēc, ka tie ir koši zaļi un kupli kā nekur citur pasaulē, bet arī tāpēc, ka pa tiem var staigāt. Man šķiet,' ka Anglija kļuvusi par brīvības zemi tāpēc, ka te atļauts staigāt pa zāli. Droši vien Anglijas vēsturē tik maz revoluciju tieši aiz tā iemesla, ka angļi vienmēr varējuši apmierināt savas brīvības alkas, izklejodamies pēc patikas pa pļavām. Nav izslēgta, manuprāt, ari tāda varbūtība, ka Britanija stājusies pie jūras iekarošanas tāpēc, ka uzskatījusi jūru par plašu pļavu, pa kuru var

klaiņāt, kurp vien ienāk prātā, f.ai nu kā, bet kontinenta iemītniekam angļu pļavas ir liels pārdzīvojums.

Trešais spēcīgais iespaids — tie ir angļu koki. Tie ir neparasti veci un lieli, un ceļotājs, tos redzot, nobrīnās, kā veci priekšmeti var būt tik pilni dzīvības. Veci koki ir visur, bet Anglijā aug gandrīz vai vienīgi veci koki. Kāds botāniķis man sacīja, ka to īpatnējais sazarojums un lapotnes kuplums kaut kā saistoties ar angļu klimatu, bet es domāju, ka tas vairāk atkarīgs no angļu mīlestības uz vecām un cienījamām lietām, piemēram, tradicijām, lordu palatu, Oksfordas koledžām utt. Es domāju, ka šāds koks Anglijā aug jau kopš paša sākuma ar nolūku kādreiz kļūt par ārkārtīgi vecu, zarainu koku, cienījamu kā katedrale; man šķiet, ka Anglija ir tāda zeme, kur cilvēki atklājuši noslēpumu, kā skaisti un ar cieņu novecot. Ja kontinenta iemītnieks grib kādu īpaši maigi uzrunāt, tad viņš lieto pamazināmos vārdus un apzīmē iemīļotos priekšmetus par «maziem»; Anglijā turpretim tos nosauc «dear olā». Anglijā ir daudz priekšmetu, kurus cienī nevis tāpēc, ka tie vajadzīgi, bet tāpēc, ka tie veci. Es pat sacītu, ka angļi dzīvo daudz senākā un brīvākā laikmetā nekā mazāk konservativas tautas; angļu laikmetīguma izjūta ietver arī pagājušo gadsimtu. Kad es pirmo reizi ieraudzīju angļu advokatus parūkās (tas bija Edinburgā), es izpratu vienu no angļu tradicionalisma noslēpumiem, proti — humora izjūtu. Staigāt ar XVIII gadsimta parūku, nevis ar ikdienišķu, nevēsturisku pliku pauri — tas ir vislielākais joks. Daudzos gadījumos šķiet, ka jūsu prasme saglabāt vecās tradicijas izriet no cildināmās apņemšanās nekad nebojāt joku.

Nu, tagad, iesācis ar ģeoloģiju un veģetāciju, es varētu turpināt tādā pašā garā par citām Anglijas īpatnībām; pa radības kāpēm es varētu celties aizvien augstāk līdz pilnīgākām būtnēm — govīm un aitām, zirgiem un suņiem, aizrādot uz to īpašo stāvokli, kādu tie bauda Anglijā, kamēr beidzot nonāktu visaugstākajā sfērā, kur vieta bērniem, klubiem, koledžām, džentlmeņiem, ekonomiem un Londonas policistiem. Es iedrošinos apgalvoi, ka nekāda eksotiska etnogrāfijā nevar sniegt tādā pārpilnībā tādas ievērības cienīgas parādības, kādas sniedz angļu ikdienas dzīve. Borneo centrālā apgabala mežoņu karadeja nebūt nav interesantāka par angļu sportu, Indijas faķiri nav fantastiskāki par Haidparka oratoriem, Ābrama ģimenes dzīve nevarēja būt patriarchalāka par angļu vīkendu, Afrikas iedzimto slepenajām apvienībām nav vairāk rituālu nekā angļu klubiem. Kā redzat, es runāju tikai par sabiedriska rakstura parādībām; skaidrs, ka eksistē bezgala daudz privāta rakstura angļu paradumu, ko vēl neviens augsti mācīts profesors nav savācis un izpētījis.

Es pakavējos pie Britanijas salinieku īpatnībām, lai uzsvērtu tieši angļu rakstura izolētlbu. Ir tādi ceļotāji, kas uzskata Angliju par Eiropas daļu, citi uzskata to par salu; es sacītu, ka Anglija ir noslēgta pasaule pati par sevi. Acīm redzot tikai aiz taupības iemesliem (jo visums ir ierobežots, kā māca Einšteins un Edingtons) Anglija nav radīta kā patstāvīga planēta, bet kā tāda tā ļoti labi varētu pastāvēt. Viņa varētu būt tā noslēpumainā zeme nezināmā jūrā, kurā tikai nejauši nokļūst uz kuģa vraka vētras trenkāts jūras braucējs. Atgriezies kā Gulivers no sava ceļojuma, viņš tad pastāstītu apmēram sekojošo kontinenta klausītājiem:

«Kad mani deviņas dienas un naktis bija mētājusi pa jūru vētra, es ieraudzīju simt pēdas augstu krastu, baltu un gludu kā nama vai cietokšņa siena. Uzrāpies klintī, es augšā ieraudzīju milzu parku. Tur nav ne tīrumu, ne mežu, ne vīnadārzu, tur neaug ne labība, ne cukurbietes, tur ir tikai mauriņi un koki kā parkā. Sinī parkā, ko sauc par Angliju, dzīvo cilvēki, visādi līdzīgi mums, eiropiešiem; viņiem ir mājas ar augstiem skursteņiem, bet šīm mājām nav ne margu, ne žogu, kā tas ir mums, kuri neļautu iekļūt svešiem, tikai plāksnīte, uz kuras uzrakstīts varens burvju vārds.

—   Kas tas par vārdu? — vaicātu klausītāji.

—  Vārds «privātīpašums», — turpinātu dēku meklētājs.

— Šim vārdam piemīt tik liels spēks, ka tas pilnīgi aizstāj visus žogus un sētas.

Tad es iesēdos vilcienā un braucu uz galveno pilsētu. Vagonā sēdēja vēl kāds vīrietis, bet viņš neskatījās uz mani, nemēģināja uzsākt sarunu un pat nepainteresējās, uz kurieni es braucu un kādos nolūkos.

—   Tas nevar būt! — iesauktos kontinenta klausītāji. — Vai tad viņš bija mēms?

—   Nē, — dēku meklētājs atbildētu, — bet tanī zemē cilvēki paraduši klusēt un netiecas iepazīties. Taču, kad es kāpu ārā, viņš piecēlās un palīdzēja man tikt galā ar maniem koferiem, bet neteica ne vārda un pat nepaskatījās uz mani.

—   Ērmīgi Jaudis, — atsauktos klausītāji.

—  Jā, — piekristu jūras braucējs, — bet, ja jūs mani katru mirkli pārtrauksiet, es nekad nebeigšu savu stāstu. Galvenā pilsēta šai zemē platības ziņā ir vislielākā pasaulē, bet pilsētas centrā atrodas liela pļava, ko sauc par Haidparku; turganās aitas kā uz laukiem. Katrs, kam vien gribas, var nostāties šinī pļavā un sludināt jebkuru ticību. Neviens viņam to neliegs, un neviens par viņu nesmiesies. Pilsētā dzīvo daudzi miljoni cilvēku, tomēr neviens nejaucas citu darīšanās. Es noskatījos, kā uz ielas plūcās divi žūpas; policists stāvēja tiem blakus, bet neiejaucās kautiņā un neizšķīra viņus, viņš tikai uzmanīja, lai kautiņš ritētu pēc visiem noteikumiem. Kad es mazliet ielauzījos šo salinieku valodā, es ievēroju, ka parasti neviens nesaka «līst» vai «divreiz divi — četri», bet izsakās tā: «Man liekas, ka līst», «Es uzskatu, ka divreiz divi ir četri» un tamlīdzīgi. Viņi it kā apzinīgi vienmēr atļauj citiem paturēt pašiem savus uzskatus. Es ievēroju arī, ka Anglijā ikviens var skraidīt pēc patikas pa mauriņiem.

Te kontinenta klausītāji vairs neizturētu un sacītu šim dēku meklētājam:

«Mister Čapek, jūs esat vislielākais melis!»

Nē, melis es neesmu. Es varētu turpināt un uzskaitīt tūkstoš un vienu atšķirību starp mūsu un jūsu tikumiem, parašām, manierēm, starp mūsu un jūsu dzīves veidu, bet tā es neparādīšu to, kas Anglijai visraksturīgākais: proti, to, ka Anglija ir neatrisināmu pretrunu zeme. Tā ir visskaistākā un reizē visneglītākā no visām zemēm, kādas esmu redzējis. Anglija radījusi varenu laikmetīgu industriju un turklāt saglabājusi bukolisku dzīves veidu. Protams, angji ir demokrātiskā tauta, tomēr pie viņiem cieņā un godā visvecākās aristokratisma atliekas. Angļi ir puritāniski nopietni un bērnišķīgi jautri. Anglijai daudz iecietības un neparasti daudz aizspriedumu. Anglija ir vislielākā no pasaules lielvalstīm, bet vismazāk atbrīvojusies no vietējām provinciālām jūtām un interesēm. Tās iemītnieki ir neparasti kautri un reizē neparasti pašpārliecināti. Angļu dzīve sastāv no sājā, veselīgā saprāta un Alises brīnumzemes iracionalisma un tā tālāk. Anglija ir paradoksu zeme, un tāpēc tā paliek mums noslēpumu zeme.

1923. g.

KARŠ AR SALAMANDRĀM

s k. Čapeks — izlase

PIRMĀ GRAMATA. ANDRIAS SCHEUCHZERI

1

1.KAPTEIŅA VAN TOCHA DĪVAINĪBAS

Ja kāds sāktu meklēt kartē Tana Masas saliņu, tad atrastu to pie paša ekvatora, mazliet uz rietumiem no Sumatras. Un, ja apvaicātos kapteinim I. van Tocham uz kuģa «Kandon-Banduns» klāja, kāda īstenībā ir šī Tana Masa, pie kuras krastiem viņš nupat kā noenkurojies, tad kapteinis vispirms izlamātos un tad atbildētu, ka tas ir pats nolādētākais midzenis visā Zondu arehipelagā, vēl nožēlojamāks par Tanabalu un vismaz tikpat riebīgs kā Pini vai Banjaka; ka vienīgais dzīvais radījums, kam var piemērot cilvēka nosaukumu, — vai tad nu tiešām sāksim uzskatīt par cilvēkiem utainos batakus1 ! — ir mūžīgi piedzēries tirdzniecības aģents — kubu[6] un portugaļa maisījums, vēl lielāks zaglis, pagāns un nelietis nekā tīrasiņu kubu un tīrasiņu baltais, kopā, un, ja ir pasaulē kaut kas patiešām nolādēts, tad tā, ser, ir šī simtkārt nolādētā dzīve simtkārt nolādētajā Tana Masā. Un, ja pēc šiem vārdiem kapteinim bez aplinkiem uzprasītu, kāpēc tad viņš tādā gadījumā šeit noenkurojies, it kā gatavotos palikt te vismaz vairākas nolādētas dienas, tad viņš pikti nosēktos un nomurkšķētu kaut ko apmēram tādā garā, ka «Kandon-Banduns», protams, nebūtu iegriezies šinī salā tikai pēc nolādētās kopras vai palmu eļļas, bet, taisnību sakot, ser, jums gar to nav ne ma

zākās daļas: man ir savas nolādētas darīšanas, bet jūs, esiet tik laipns, nodarbojieties ar savām. Un kapteinis nobērtu veselu virkni krāšņu un sulīgu lamu vārdu, kādi piederas padzīvojušam, tomēr vēl pilnīgi žirgtam jūras kuģa kaptoinirn.

Bet, ja kāds gribētu uzmācīga izprašņātāja vietā pārvērsties pacietīgā klausītājā un ļautu kapteinim van Tocham kurnēt un lamāties savā nodabā, tad tas uzzinātu daudz vairāk. Jo vai tad kapteiņa seja gaiši neliecina, ka viņš izjūt neatliekamu vajadzību atvieglināt savu sirdi? Vajag tikai likt tam mieru, gan tad viņa sašutums atradīs pats sev izeju. «īsi un skaidri, ser,» viņš eksplodēs, «šie banditi pie mums Amsterdamā, šie nolādētie naudas maisi, pēkšņi iedomājušies par pērlēm; sameklējiet mums, cienījamais, šo to no pērlēm. Tagad jau visi kā traki uz pērlēm un … vispār.» Te kapteinis niknumā nospļausies. «Skaidrs — grib ieguldīt kapitalu pērlēs. Tas tāpēc, ka jūs, draugi, mūžīgi gribat vai nu karot, vai ko citu tamlīdzīgu. Jūs baidāties par savu naudiņu, tas ir tas joks. Bet to, ser, sauc par krizi.» Kapteinis van Tochs uz mirkli apstāsies, pārdomādams, vai neuzsākt sarunu par ekonomikas jautājumiem, — patlaban taču ne par ko citu nemēdz runāt, bet šeit, pie Tana Masas krastiem, tādai sarunai par karstu un runātājiem mācas virsū pārāk liels laiskums. Un kapteinis van Tochs atmetīs ar roku un noburkšķēs: «Viegli pateikt — pērles! Ceilonā, ser, tās jau iztīrītas pieci gadi uz priekšu, bet Formozā ieguve pavisam noliegta. Bet šie tikai skandina: «Papūlieties, kapteini van Toch, uzmeklēt jaunas atradnes. Iegriezieties tais nolādētajās mazajās saliņās, tur jābūt veseliem pērleņu sēkļiem.»» Kapteinis nicīgi un skaļi nošņauks degunu debeszilā kabatas lakatā. «Sīs Eiropas žurkas iedomājas, ka te vēl iespējams atrast ko tādu, par ko neviens nekā nezina. Ir gan stulbeņi, lai dievs viņiem žēlīgs! Jāteic vēl paldies, ka nelika man ieskatīties katram batakam žaunās — vai tur nespīd pērles! Jaunas atradnes! Padanā ir jauns prieka nams, tas jā, bet jaunas atradnes? … Es pazīstu, ser, visas šīs salas kā savas bikses … No Ceilonas līdz nolādētajai Klipertonas salai. Ja kāds domā, ka viņš te var atrast ko tādu, uz ko var nopelnīt, tad lūdzu — gods un vieta! Es te jau braukāju trīsdesmit gadus, bet šie murmuļi grib tagad, lai es viņiem izdaru atklājumu!» Kapteinim van Tocham gandrīz elpa aizrausies, atceroties šo aizvainojošo prasību. «Lai viņi sūta kādu zaļknābi iesācēju, tas viņiem atklās ko tādu, ka visiem mutes paliks veselu nedēļu vaļā. Bet prasīt to no cilvēka, kas tā pazīst vietējos ūdeņus kā kapteinis van Tochs!… Redziet, ser, Eiropā — nu, tur vēl var šo to atklāt, bet šeit!… Uz šejieni cilvēki brauc tikai tādēļ, lai izostītu, kas te rijams un ne tik daudz rijams, kā pērkams un pārdodams. Un, ja kaut kur šais nolādētajos tropos vēl būtu sadzenama kāda manta, ko varētu pārdot par divkāršu cenu, tad tai blakus jau stāvētu vesels aģentu bars un mātu ar netīriem kabatas lakatiem septiņu valstu tvaikoņiem, lai tie piestātos šeit. Tā jā, ser. Es — ar jūsu atļauju — pazīstu šejieni labāk nekā viņas majestates koloniju ministrija.» Kapteinis van Tochs saņemtu visus spēkus, lai apspiestu savas taisnīgās dusmas, kas viņam arī izdotos pēc ilgākas vai īsākas ārdīšanās. «Vai jūs redzat tur tos nožēlojamos slaistus? Tie ir pērļu zvejnieki no Ceilonas, singalezieši; zvēru pie dieva tā kunga — tādus tos radītājs laidis pasaulē, bet, kāpēc viņš to darījis, nezinu. Tagad es tos vadāju līdzi un, ja uziešu kādu piekrastes strēmeli, kur nebūs uzrakstu «Aģentūra», «Batja1 » vai «Galvenais kantoris», tad sūtīšu viņus ūdenī meklēt pērlenes. Tas liekēdis, kas mazāks augumā, nirst astoņdesmit metru dziļumā; te, pie Prinča salām, viņš deviņdesmit metru dziļumā izzvejoja kinoaparata rokturi, bet, kas attiecas uz pērlēm,— kur nu! Ne zīmes! Nevērtīgas grabažas, šitie singalezieši! Re nu, ser, kāds ir mans nolādētais darbs: izlikties, it kā es iepērku palmu eļļu, un pie tam izostīt jaunas pērleņu atradnes. Kas zina, vai viņiem vēl neiegribēsies, lai es atklāju kādu pirmatnēju^kontinentiP Ko? Nē, ser, šāds uzdevums nepiederas tirdzniecības

1 Batja — lielu apavu fabriku īpašnieks Zlinā (Cechoslovakijā), k|uvis plaši pazīstams ar neparasti plašu reklāmu un rūpīgi izstrādātu darbinieku izmantošanas sistēmu. Miris neilgi pirms otrā imperiālistiskā kara.

flotes kapteinim, kam ir sava pašcieņa. I. van Tochs nebūt nav kāds nolādēts dēku meklētājs. Nē, ser!» Un tā tas turpināsies bez sava gala, bet jūra liela, un laika okeāns bezgalīgs; spļauj vien, brālīt, jūrā, — ūdens tanī nepavairosies; lādi savu likteni, — tam ne silts, ne auksts … Un tad nu pēc gariem ievadiem un iestarpinājumiem mēs beidzot nonākam pie tā momenta, kad holandiešu kuģa «Kandon-Banduns» kapteinis I. van Tochs ar nopūtām un lāstiem kāpj laivā, lai dotos uz kampongu[7] Tana Masā un aprunātos par šādām tādām komerciālām darīšanām ar piedzērušo kubu un portugaļa pēcteci.

—   Sorry, captain2 , — galu galā noteica metiss, kubu un portugaļa pēctecis. — Šeit, Tana Masā, nav nekādu pērleņu. Šie salašņas bataki, — to viņš izrunāja ar neatdarināmu pretīgumu, — rij pat medūzas; viņi vairāk uzturas ūdenī nekā uz sauszemes; vietējās sievietes tā smird pēc zivīm, ka jūs pat iedomāties nevarat. Ko tad es gribēju sacīt? Ahā, jūs apvaicājāties par sievietēm…

—  Vai šeit nav kādas vietas piekrastē, kur bataki neiet ūdenī? — kapteinis pārtrauca.

Kubu un portugaļa pēcnācējs papurināja galvu.

—   Nē, ser. Ja nu vienīgi Devilbeja[8], bet tā vieta jums neder.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka . . . tur neviens neiedrošinās rādīties, ser. Vai lai ieleju, kaptein?

—   Thanks[9]. kas tur ir, haizivis?

—   Haizivis un . .. vispār, — metiss nomurmināja. — Nelāga vieta, ser. Batakiem nepavisam nebūtu pa prātam, ja tur kāds iedomātos nirt.

Kāpēc?

Tur mājo velni, ser. Jūras velni.

—Kas tas ir — jūras velns? Zivs?

—   Nē, zivs ne, — metiss izvairīgi atbildēja. — Vienkārši velns, ser. Zemūdens velns. Bataki sauc viņu par «čāpiņu». Jā, čāpiņš. Viņiem tur it kā esot pašiem sava pilsēta, šitiem velniem. Vai jums var ieliet?

—   Bet kāds viņš izskatās … šitas jūras velns?

Kubu un portugaļa jauktenis paraustīja plecus.

—> Tāds, kādam velnam jāizskatās, ser.. . Reiz es viņu redzēju. īstenībā gan tikai galvu. Es braucu laivā mājup no Harlemas raga, un pēkšņi man priekšā izslienas no ūdens šitāds klucis…

—   Nu un tad? Ko tas atgādināja?

—   Pauris taisni kā batakam, ser, tikai pavisam pliks.

—   Varbūt tas patiešām bija bataks?

—   Nē, ser. Tanī vietā neviens bataks neparko nelīdīs ūdenī. Un bez tam tas… mirkšķināja man ar apakšējiem plakstiem, ser. (Šausmu tirpas' pārskrēja pār metisa augumu.) Ar apakšējiem plakstiem, kas viņam aizsedz visu aci. Tas bija čāpiņš.

Kapteinis I. van Tochs pagrozīja savos resnajos pirkstos glāzi ar palmu degvīnu.

—   Bet vai jūs pats nebijāt iedzēries? Vai pilnā nebijāt?

—   Biju, ser. Citādi jau es nebūtu tur iekūlies. Batakiem nepatīk, ja kāds traucē viņu velnus.

Kapteinis van Tochs pakratīja galvu.

—  Nekādu velnu pasaulē nav, dēliņ. Un, ja viņi būtu, tad droši vien izskatītos kā eiropieši. Jādomā, tā bija kāda zivs vai kas tamlīdzīgs.

—   Zivij, — stostīdamies murmināja kubu un portugaļa jauktenis, — zivij nav roku, ser. Es neesmu bataks, ser, es esmuapmeklējis skolu Badjungā … un es, šķiet, atceros vēl visus desmit baušļus un citas eksaktās zinātnes; izglītots cilvēks vicnmēr pratīs atšķirt, kas ir velns, kas kustonis. Apvaicājieties batakiem, ser!

—   Tā ir nēģeru māņticība, — kapteinis paziņoja, smaidīdams kā izglītots cilvēks, kas apzinās savu pārākumu. — No zinātnes viedokļa tās ir aplamības. Velns pat nemaz nevar uzturēties ūderiī. Ko lai viņš tur dara? Uz iedzimto melšanu nevar paļauties, brāl. Kāds nosaucis jomu par «Velna līci», un kopš tā laika bataki bīstas no šās vietas. Tā jā, — kapteinis noteica un uzcirta pa galdu ar tuklo plaukstu. — Tur nav nenieka, dēliņ, no zinātnes viedokļa tas skaidri redzams.

—  Jā, ser, — piekrita Badjungas skolu apmeklējušais metiss, — bet cilvēkam ar veselu saprātu nav ko meklēt Devilbejā.

Kapteinis I. van Tochs tumši pietvīka.

—   Ko? — viņš iebrēcās. — Tu, sasodītais kubu, iedomājies, ka man bail no taviem velniem? To mēs vēl redzēsiml

Un viņš piemetināja, uzceldams no krēsla visas sava raženā auguma divsimt mārciņas, kuras mēdza katram iedvest neviļu godbijību:

—   Nu, es nedomāju šķiest ar tevi laiku, ja man ir bizness ar sādžas vecāko. Bet liec aiz auss: holandiešu kolonijās velnu nav; ja vispār ir kādi velni, tad tikai franču kolonijās. Tur viņi var būt. Un tagad pasauc man šā nolādētā kamponga vecāko.

Minēto augsto ierēdni nenācās ilgi meklēt: viņš bija attupies pie metisa bodītes un želeja cukura niedri. Tas bija pusmūža cilvēks, pilnīgi pliks un daudz kārnāks nekā parastie sādžu stārasti Eiropā. Mazliet atstatu, ievērojot pienācīgo atstarpi, bija attupusies visa sādža, ieskaitot sievietes un bērnus, — visi acīm redzot gaidīja, ka tos uzņems filmā.

—   Paklau, brāl, — kapteinis van Tochs uzrunāja vecāko malajiski (ar tādiem pašiem panākumiem viņš būtu varējis runāt holandiski vai angliski, jo cienījamais vecais bataks nezināja ne vārda malajiski, un kubu un portugaļa jauktenim vajadzēja tulkot visu kapteiņa runu bataku valodā; kapteinis tomēr nezin aiz kādiem apsvērumiem uzskatīja par lietderīgāku runāt malajiski). — Paklau, brāli Man vajadzētu dažus veselīgus, stiprus, drošus puišus, ko ņemt līdzi uz zveju. Saproti, uz zveju!

Metiss tulkoja, un vecākais par saprašanas zīmi locīja galvu; pēc tam viņš griezās pie plašākas auditorijas un sacīja tai runu, kurai bija neapšaubāmi panākumi.

—  Priekšnieks saka, — metiss tulkoja, — ka visa sādža ies līdzi tuanam[10] kapteinim uz zveju, kur vien tuanarn labpatiks.

—  Paskat nu! Pasaki viņiem tagad, ka mēs dosimies pēc pērlenēm uz Devilbeju.

Apmēram stundas ceturksni ilga satrauktā apspriede, kurā piedalījās visa sādža, bet galvenokārt vecenes. Pēc tam metiss paziņoja kapteinim:

—  Viņi teic, ser, ka uz Devilbeju nedrīkstot doties.

Kapteiņa sejā parādījās sarkani plankumi.

—   Kāpēc nedrīkst?

Metiss paraustīja plecus.

—   Tāpēc, ka tur ir čap-čap. Velni, ser.

Kapteiņa seja k|uva mēļa.

—  Tad pasaki viņiem tā: ja viņi neies … es viņiem zobus izdauzīšu … ausis noraušu … es viņus pakāršu … es nodedzināšu viņu draņķa sādžu . . . Saprati?

Metiss godīgi pārtulkoja visu, pēc tam atkal notika mazliet ilgāka un možāka apspriede. Beidzot metiss uzrunāja kapteini:

—  Viņi saka, ser, ka iešot uz Padanu sūdzēties policijai un teikšot, ka tuans viņiem draudējis. Par to likumā itin kā esot tādi panti. Vecākais zvēr, ka viņš to tā neatstāšot.

Kapteinis I. van Tochs no mēļa kļuva zils.

—   Tad pasaki viņam, — tas sāka rēkt, — ka es…

Un kapteinis norunāja vienpadsmit minūtes bez atelpas.

Metiss pārtulkoja kā mācēdams, jo viņa vārdu krājums bija stipri trūcīgs, un pēc jaunas, lai gan krietni ilgas, bet šoreiz lietišķas bataku apspriedes paziņoja kapteinim:

—   Viņi saka, ser, ka gatavi atteikties no sūdzēšanās tiesai, ja tuans nomaksāšot sodu tieši vietejiem varas orgāniem. Divi simti rupiju, — viņš nedroši piemetināja. — Tas gan tā kā par daudz. Piedāvājiet viņiem piecas.

Krāsa kapteiņa sejā sāka sabiezēt atsevišķos tumšbrūnos plankumos. Vispirms viņš ierosināja izskaust vispār visus batakus pasaulē, pēc tam samierinajas ar trīssimt gabalu iznīdēšanu un beigās nolēma, ka sādžas vecāko izbāztu aizsūtīs Amsterdamas koloniju muzejam. Bataki no savas puses nolaida cenu no divsimt rūpijām līdz skārda sūknim ar cilindru, bet beigās ietiepās, ka kapteinim par sodu jāiedāvina vecākajam benzina šķiltavas.

' — Dodiet tās viņiem, ser, — kubu un portugaļa jauktenis centās to pierunāt, — man noliktavā ir trīs šķiltavas, lai gan bez degļiem…

Tā tika nodibināts miers Tana Masā. Taču kapteinis I. van Tochs tagad zināja, ka baltās rases prestižs apdraudēts.

Pēcpusdienā no holandiešu kuģa «Kandon-Banduns» atīrās laiviņa, kurā atradās šādas personas: kapteinis I. van Tochs, zviedrs Jensens, islandietis Gudmundsons, soms Hillemainens un divi singaleziešu pērļu zvejnieki. Laiviņa devās tieši uz Devilbejas jomu.

Pulksten trijos, kad bēgums bija sasniedzis galējo robežu, kapteinis stāvēja krastā, laiviņa kreisēja apmēram simt metru no piekrastes, vērodama, vai neparādīsies haizivis, bet abi singaleziešu ūdenslīdēji ar nažiem rokās gaidīja komandu.

—   Nu, sāc tu pirmais, — kapteinis sacīja slaidajam, kailajam vīram. Singalezietis ielēca ūdenī, paskrēja' pāris soļu pa jūras dibenu un nozuda. Kapteinis paskatījās pulkstenī.

Pēc četrām minūtēm un divdesmit sekundēm apmēram sešdesmit metrus pa kreisi parādījās bronzas krāsas galva; singalezietis neizprotamā steigā, nobiedēts un it kā paralizēts, krampjaini tvarstīdamies, rāpās augšup klintīs, turēdams vienā rokā nazi, otrā pērieni.

Kapteinis sarauca pieri.

—   Nu, kas ir? — viņš skarbi uzprasīja.

Singalezietis klupa pār klintīm vai ik uz soļa, aiz šausmam nespēdams izrunāt ne vārda.

—   Kas noticis? — kapteinis uzsauca.

—   Saib, saib\ — nogārdza singalezietis un, smagi dvešot, sabruka smiltīs. — Saib, saib …

—   Haizivis?

—   Džini2 , — singalezietis novaidējās, — velni, kungs! Tūkstošiem, tūkstošiem velnu!

Viņš aizklāja ar rokām acis:

—  īsti velņj, kungs!

—   Parādi pērieni, — kapteinis pavēlēja un atdarīja to ar nazi; tanī atradās maza, tīra pērlīte. — Vai tu vairāk nekā neuzgāji?

Singalezietis izņēma vēl trīs pērlenes no maisiņa, kas viņam karājās kaklā.

—  Tur ir pērlenes, kungs, bet tās apsarga velni… Viņi skatījās manī, kad es griezu pērlenes …

Viņa sapinkotie mati aiz šausmām bija saslējušies stāvus.

—   Saib, saib, uz turieni — nēl

Kapteinis atdarīja pērlenes. Divas bija tukšas, bet trešajā atradās pērle zirņa lielumā, apaļa kā dzīvsudraba piliens. Kapteinis van Tochs paskatījās pa kārtai uz pērli un zemē gulošo singalezieti.

—   Paklau, — viņš nedroši ieteicās, — vai tu nepamēģinātu ienirt vēlreiz?

Singalezietis tikai purināja galvu.

Kapteinim van Tocham mēle taisni niezēja pēc lamu vārdiem, bet sev par brīnumu viņš pamanīja, ka runā klusu un gandrīz vai laipni:

—   Nebaidies, puis! Kādi .tad viņi izskatās … tie velni?

—   Kā mazi bērni, — nočukstēja singalezietis. — Viņiem ir aste, kungs, bet augumā viņi tādi (viņš pacēla roku apmēram simt divdesmit centimetru augstumā). Viņi sastājās ap mani un skatījās, ko es daru … Viņu bija daudz daudz …

Singalczietis drebēja kā apšu lapa.

—  Saib, saib, uz turieni — nē!

Kapteinis van Tochs iegrima domās.

—   Nu, bet vai viņi mirkšķina apakšējos plakstus vai uzvedas kaut kā tamlīdzīgi?

—   Nezinu, kungs, — singalezietis nomurmināja. —1 Tur viņu … desmit tūkstošu!

Kapteinis atskatījās uz otru singalezieti: tas stāvēja pusotra simta metru atstatu un vienaldzīgi gaidīja komandu, aptvēris plecus ar rokām; ja cilvēks stāv kails, kur lai viņš liek rokas, ja ne pats uz saviem pleciem? Kapteinis klusēdams pamāja viņam, un klienais singalezietis ielēca ūdenī. Pēc trim minūtēm piecdesmit sekundēm viņš iznira, tvarstīdamies ar drebošajām rokām pie klintīm.

—   Rāpies ārā! — kapteinis uzsauca, bet, ieskatījies vērīgāk, aizjoņoja, lēkādams pār klintīm, pie šīm izmisuma pilnajām, ķerstīgajām rokām; bija grūti ticēt, ka šāds masivs augums spējīgs uz tamlīdzīgiem akrobatiskiem lēcieniem. Pēdējā mirklī viņš saķēra singalezieti aiz rokas un izvilka no ūdens. Tad viņš noguldīja to uz klints un noslaucīja sev sviedrus no pieres. Singalezietis gulēja nekustēdamies; viens sāns tam bija nobrāzts līdz kaulam, acīm redzot pret akmeni, bet citu ievainojumu nebija. Kapteinis pacēla viņam plakstus uz augšu — bija redzami tikai acu baltumi. Viņam nebija klāt ne pērleņu, ne naža.

Tobrīd laiviņa ar ekipāžu pienāca tuvāk krastam.

—  Ser, — uzsauca zviedrs Jensens, — te ir haizivis! Vai turpināsiet zveju?

—   Nē, — kapteinis atbildēja, — piebrauciet tuvāk un pievāciet šos abus. i

—    Paskatieties, ser, — Jensens piezīmēja, kad viņi īrās atpakaļ uz kuģi, — cik te pēkšņi kļūst sekls. No šejienes līdz pašam krastam ir pilnīgi līdzens, — viņš rādīja, bikstīdams ar airi ūdenī, — it kā zem ūdens būtu ierīkots aizsprosts.

Mazais singalezietis atjēdzās tikai uz kuģa; viņš tur sēdēja, iespiedis zodu ceļos, un drebēja no galvas līdz kājām. Kapteinis aizsūtīja visus projām un nosēdās viņam pretī, plati iepletis kājas.

—   Nu, klāj vaļā! — viņš noteica. — Ko tu tur redzēji?

—   Džinus, saib, — mazais singalezietis nočukstēja. Viņam drebēja pat plaksti un visu miesu klaja zosāda.

Kapteinis van Tochs nospļāvās.

—   Nu … kādi viņi izskatās?

—   Kā … kā …

Singalezieša acis atkal pārvērtās baltās svītriņās. Kapteinis I. van Tochs negaidīti ņipri iecirta viņam divas pļaukas — ar plaukstu un tās mugurpusi, lai atžilbinātu ģībstošo.

—   Thanks, saib, — mazais singalezietis nočukstēja, un viņa acīs atkal kļuva redzamas zīlītes.

—  Vai nu būs viss kārtībā?

—  Jā, saib.

—  Vai pērlenes tur bija?

—  Jā, saib.

Kapteinis I. van Tochs ar lielu pacietību un pamatīgumu turpināja neatlaidīgo pratināšanu. Jā, tur bijuši velni. Cik? Tūkstoši un tūkstoši. Desmitgadīga bērna augumā, saib, un gandrīz pavisam melni. Viņi peld ūdenī, bet pa jūras dibenu staigā uz divām kājām. Uz divām, saib, kā jūs vai es, un pie tam augums viņiem ejot svārstās — tik tak, vienā laidā tik tak… Jā, saib, rokas viņiem kā cilvēkiem; nē, nagu nav itin nekādu; drīzāk varētu teikt, ka viņiem rokas kā bērniem. Nē, saib, ragu viņiem nav, un miesa nav spalvaina. Jā, astes ir — mazītiņas; kā zivij, tikai bez astes spurām. Galvas lielas, apaļas kā batakiem. Nē, runāt viņi neko nerunāja, tikai tā kā klakšķināja ar mēli. Kad singalezietis griezis pērlenes apmēram sešpadsmit metru dziļuma, viņš sajutis it kā mazu, saltu pirkstu pieskārienus pie muguras. Viņš atskatījies: «viņi» salasījušies vairāki simti tuvumā. Vairāki simti, saib; viņi peldējuši vai stāvējuši uz akmeņiem un vērojuši, ko dara singalezietis. Tas izmetis no rokām ir nazi, ir pērlenes un steidzies tikt ātrāk krastā. Pie tam viņš sadūries ar vairakiem velniem, kas peldējuši virs viņa, un, kas tad noticis, tas vairs nav prātā, saib..

Kapteinis I. van Tochs domīgi lūkojās uz mazo, trīcošo ūdenslīdēju. «Šis puisis vairs nekam neder,» viņš nolēma, «sūtīšu to no Padanas mājup, uz Ceilonu.» Rūkdams un tusnīdams viņš devās uz savu kajiti. Tur viņš izkratīja no papīra tūtiņas divas pērles — vienu sīku kā smilšu graudiņu, otru zirņa lielumā un vizuļojošu visās krāsās — no sārtas līdz sudrabainai. Holandiešu kuģa kapteinis nosprauslājās un izņēma no skapīša īru viskiju.

Ap pulksten sešiem vakarā viņš atkal pavēlēja piebraukt laivu un devās uz kampongu pie tā paša kubu un portugaļa jaukteņa. «Todiju1 ,» viņš sacīja, un tas bija vienīgais vārds, ko viņš tovakar izrunāja. Viņš sēdēja uz verandas, ko sedza viļņots skārds, turēja resnajos pirkstos bieza stikla glāzi, dzēra, spļaudījās un, piemiedzis acis, šad tad pameta skatienu no pinkaino uzacu apakšas uz vārgiem cālēniem, kas knābāja sazinko dubļainajā, izmīņātajā pagalmiņā zem palmām. Metiss sargājās bilst kaut vārdu un tikai pildīja glāzi. Pamazām kapteiņa acis sasarka un pirksti vairs lāgā negribēja klausīt. Bija jau krēsla, kad viņš piecēlās, saraustīdams bikses.

— Vai dosieties pie miera, kaptein? — laipni apvaicājās velna un sātana pēcnācējs.

Kapteinis pabikstīja ar pirkstu gaisā.

—Es gribu paskatīties, — viņš sacīja, — vai pasaulē ir tādi velni, kurus es neesmu redzējis. Ei tu, kur atrodas tie nolādētie ziemeļrietumi?

—   Tur, — metiss parādīja. — Uz kurieni jūs dosieties, ser?

—   Uz pekli, — pavīpsnāja kapteinis I. van Tochs. — Paskatīties uz Devilbeju.

Taisni ar šo vakaru sākās kapteiņa I. van Tocha dīvainības. Viņš atgriezās kampongā tikai pret rītu un, neteicis ne vārda, devās uz kuģi, kur nosēdēja, ieslēdzies kajitē, līdz pašam vakaram. Tas vēl nebūtu nevienam licies dīvaini: «Kandon-Bandunam» vajadzēja uzņemt šo to no Tana Masas salas dabas dāvanām (kopra, pipari, kampars, kaučuks, palmu eļļa, tabaka ub darba spēks). Bet, kad viņam vakarā paziņoja, ka visas preces iekrautas, kapteinis tikai nosēcās un noteica: «Laivu. Uz kampongu.» Un atkal atgriezās tikai ausmā. Zviedrs Jensens, kas mēdza palīdzēt viņam tikt augšā uz borta, vienkārši aiz pieklājības ieprasījās: «Tātad šodien mēs paceļam enkuru, kaptein?» Kapteinis strauji apsviedās, it kā viņam būtu kāds ar īlenu iedūris dibenā: «Kas tev par daļu?» viņš atcirta. «Nodarbojies pats ar savām nolādētajām darīšanām.» Veselu dienu «Kandon-Banduns» pilnīgi dīkā stāvēja noenkurojies pusjūdzi no Tana Masas krastiem. Vakarā kapteinis izvēlās no savas kajites un pateica: «Laivu. Uz kampongu.» Klienais grieķis Zapatiss pablenza viņā ar savu vienu aklo un otru greizo aci. «Puikas,» viņš nokladzināja, «mūsu vecais vai nu apcēlis tur kādu skuķi, vai pagalam jucis prātā.» Zviedrs Jensens sarauca pieri. «Kas tev par daļu?» viņš atcirta Zapatisam. «Nodarbojies pats ar savām nolādētajām darīšanām.» Tad viņš kopā ar islandieti Gudmundsonu iesēdās mazā laiviņā un aizīrās Devilbejas virziena. Viņi apstājās aiz klintīm un klusiņām gaidīja, kas notiks. Pa līča krastu staigāja kapteinis; likās, ka viņš kādu gaida; laiku pa laikam viņš apstājās un tā dīvaini svepstēja: ts-ts-ts. «Paskat,» Gudmundsons

ieteicās un norādīja uz jūru, kas žilbi dzirkstīja rieta sarkanajā zeltā. Jensens saskaitīja divas, trīs, četras, sešas smailas spuras kā asmeņus, kuras virzījās uz Devilbeju. «Ak kungs!» Jensens nomurmināja. «Ir gan te milzums haizivju!» Tobrīd kāds asmens nozuda, virs viļņiem uzsitās aste un ūdens uzmutuļoja straujā vērpetē. Kapteinis I. van Tochs sāka joņot pa krastu kā neprātīgs, izgrūzdams skaļus lāstus un piesaukdams choleru pār haizivīm. Iestājās īsā tropu nakts, un pār salu uzpeldēja mēness; Jensens ķērās pie airiem un piebrauca pie krasta apmēram viena ferlonga[11] atstatumā. Kapteinis sēdēja uz klints un svepstēja: ts-ts-ts. Kaut kas kustējās ap viņu, bet, kas īsti, —• to nevarēja saskatīt. «Taisni kā roņi,» Jensens nodomāja, «tikai roņi citādāk lodā.» Sis kaut kas iznāca no ūdens starp klintīm un čāpoja pa piekrasti, gāzelēdamies kā pingvins. Jensens klusām iegremdeja airus ūdenī un piebrauca pie kapteiņa pusferlonga atstatumā. Jā, jā, kapteinis kaut ko runāja, lai gan pats velns nesaprastu, ko īsti; visticamākais, ka viņš murkšķēja malajiešu vai tamiļu valodā. Viņš platīja rokas, it kā mestu kaut ko šiem roņiem (bet roņi tie nebija, par to Jensens bija drošs), un vienā laidā tarkšķēja ķīniski vai malajiski. Tanī mirklī Jensenam izšļuka airis no rokas un ievēlās ūdenī. Kapteinis pasita galvu augšup, piecēlās, paspēra dažus soļus uz ūdens pusi; pazibēja uguns, un sāka sprakšķēt šāvieni: kapteinis šāva ar brauniņu taisni uz laivu. Gāndrīz tai pašā mirkli ūdens jomā sāka skaloties un mutuļot, plunkšķēja vien, it kā jomā lēktu iekšā kāds tūkstotis roņu. Bet Jensens un Gudmundsons jau airēja, ko mācēja, un aiztrieca savu laivu aiz tuvākā klints izciļņa tādā tempā, ka vējš vien svilpoja gar ausīm. Ieradušies kuģī, viņi neteica nevienam ne vārda. Jā, ziemeļnieki prot klusēt! Uz rīta pusi pārradās kapteinis; viņš bija drūms un īgns, taču nepavēra muti. Tikai, kad Jensens kā parasti palīdzēja tikt viņam augšā uz borta, divi pāri zilu acu pārmija saltu un pārbaudošu skatienu.

—  Jensen, — kapteinis ierunājās.

—  Jā, ser.

—   Šodien mēs aizbraucam.

—  Jā, ser.

—   Surabajā saņemsiet aprēķinu.

—  Jā, ser.

Tas bija viss. To pašu dienu «Kandon-Banduns» izbrauca uz Padanu. No Padanas kapteinis I. van Tochs nosūtīja savai pārvaldei uz Amsterdamu sainīti, apdrošinātu par tūkstoš divi simti mārciņām sterliņu. Un reizē ar sūtījumu — telegrāfisku lūgumu piešķirt gadu atvaļinājuma: ārkārtīgi nepieciešams uzlabot veselības stāvokli un tā joprojām. Pēc tam viņš sāka klaiņāt pa Padanu, kamēr nesameklēja vajadzīgo cilvēku. Tas bija Borneo salas mežonis, dajaks1 , ko angļu tūristi dažkārt mēdza nolīgt haizivju medībām, lai patīksminātos par savdabīgo ainu, jo dajaks rīkojās kā sirmā senatnē, apbruņojies tikai ar garu nazi. Viņš acīm redzot bija cilvēkēdājs, bet par atalgojumu neviens ar to nestrīdējās: piecas mārciņas par haizivi, neskaitot uzturu. Uz viņa bija bail skatīties: abas rokas, krūtis un gurni bija vienos nobrāzumos, bet degunu un ausis rotāja iesprausti haizivju zobi. Viņu sauca par Sarku2 .

Ar šo dajaku kapteinis I. van Tochs devās atpakaļ uz Tana Masas salu.

2.PANS GOLOMBEKS UN PANS VALENTA

Bija sausuma nomākta redakcijas vasara, kad nekas, nu, patiešām itin nekas nepadodas, kad neviens netaisa politiku un nerodas nekādas problēmas Eiropas mērogā. Taču arī šādā laikā avīžu lasītāji, izlaidušies kaili šādu tādu ūdeņu malā vai šādu

1   Dajaki — vietējo cilšu grupa Borneo salā.

2   Shark — haizivs (angt.).

tādu koku trūcīgajā ēnā, tveices, dabas, lauku klusuma un vispār veselīgo un vienkāršo atvaļinājuma apstākļu demoralizēti, gaida (lai gan ik dienas piedzīvo vilšanos), ka avīzes sniegs ko jaunu un atspirdzinošu — kādu slepkavību, karu vai zemestrīci, vārdu sakot, «kaut ko», un, kad nekā tāda nav, nikni saburza avīzes un dusmās paziņo, ka tanīs it nekā, nu, patiešām itin nekā nav, ka tās nav vērts lasīt un ka viņi tās vairs neizrakstīs.

Tikmēr redakcijā dirn pieci vai seši likteņa varā pamesti cilvēki, jo pārējie kolēģi ir atvaļinājumā, un tādās pašās niknās dusmās burza avīžu lapas un sūdzas, ka tagad avīzēs nav nekā, nu, patiešām itin nekā. Bet no spiestuves ierodas metranpažs un pārmetoši groza galvu: «Pani, pani, mums rītdienai nav vēl ievadraksta…»

—   Nu, tad ievietojiet tur to rakstu… par Bulgarijas ekonomisko stāvokli, — saka viens no pamestajiem.

Metranpažs smagi nopūšas.

—   Bet kas tad to lasīs, pan redaktor[12]? atkal visā numurā nebūs neviena lasāma gabala.

Seši pamestie paceļ acis pret griestiem, it kā tur būtu atrodams kāds «lasāms gabals».

—  Ja nu kaut kas atgadītos, — kāds no viņiem nenoteikti ierunājas.

—  Vai mēs sameklētu. . . kādu aizrautīgu reportāžu, otrs pārtrauc.

—   Par ko?

—  To es nezinu.

—  Ja nu izdomātu … kādu jaunu vitarninu, — murmina trešais.

—  Tagad, vasarā? — ceturtais protestē. — Vitamini, draugs mīļais, der tikai izglītotai publikai un tad arī rudenī…

—  Ak kungs, kas par karstumu! — piektais žāvājas. Labi būtu uzrakstīt kaut ko par polāriem apgabaliem.

—   Bet ko?

—  Nu, kaut ko tadu, kā par to eskimosu Velclu. Apsaldēti pirksti, mūžīgs aukstums uti līdzīgi joki.

—  Viegli pateikt, — saka sestais, — bet kur lai to grābj? Un redakcijā iestājas bezcerīgs klusums.

—   Es svētdien biju Jevičekas miestiņā, — vilcinādamies ierunājās metranpažs.

—   Nu, un tad?

—  Tur, stāsta, ieradies atvaļinājumā kāds kapteinis Vantochs. Stāsta, viņš esot no šejieniešiem. Dzimis Jevičekā.

—   Kas par Vantochu?

—  Nu, tāds resns. Stāsta, viņš esot jūras kuģa kapteinis. Kaut kur nodarbojies ar pērleņu zveju.

Pans Golombeks paskatījās uz panu Valentu.

—   Kur viņš tās pērlenes zvejojis?

—   Sumatrā … Celebesā arī. .. Vispār tanī pusē. Stāsta, viņš tur nodzīvojis trīsdesmit gadu.

—  Mīļais cilvēk, tā ir ideja! — sacīja pans Valenta. — Tur var iznākt pirmās šķiras reportāžā. Vai brauksim, Golombek?

—   Nu, var jau pamēģināt, — nolēma Golombeks un norāpās no galda, uz kura bija sēdējis.

—  Are, tur tas kungs, — sacīja viesnīcas īpašnieks Jevičekā. Dārziņa aiz galda, plati iepletis kājas, sēdēja resns kungs,

atstūmis pakausī baltu naģeni, dzēra alu un ar resno rādītāja pirkstu domīgi vilka uz galda visādus ķekšus. Abi atbraucēji devās pie viņa.

—   Redaktors Valenta.

—   Redaktors Golombeks. Resnais kungs pacēla galvu.

—   What? Ko?

—   Es esmu redaktors Valenta.

—   Un es — redaktors Golombeks.

Resnais kungs ar cieņu izslējās.

— Captain van Tochs. Very glad . Piesēstiet, puiši!

Abi žurnālisti ar prieku piesēdās un nolika priekšā bloknotus.

—   Ko dzersiet, puiši?

—   Sodas ūdeni ar aveņu sīrupu, — sacīja pans Valenta.

—   Sodu ar sīrupu? — neuzticīgi atkārtoja kapteinis. — Par ko tad tā? Saimniek, atnesiet viņiem alu! Ko tad jūs īstenībā gribat? — viņš jautāja, atbalstījis elkoņus uz galda.

' — Vai tiesa, pan Vantoch, ka jūs esat šeit dzimis?

—   Jā, esmu.

—   Esiet tik laipns, pastāstiet, kā jūs nokļuvāt uz kuģa!

—   Caur Hamburgu.

—   Un vai jūs sen jau esat kapteinis?

—   Divdesmit gadu, dēliņ. Te man ir visi dokumenti, — un kapteinis svarīgi paplīkšķināja pa krūšu kabatu. Varu parādīt

Panam Golombekam briesmīgi gribējās redzēt, kādi izskatās kapteiņa dokumenti, bet viņš apspieda šo vēlēšanos.

—   Šinīs divdesmit gados jūs, pan kapteini, droši vien esat apbraucis krietnu daļu pasaules.

—   Jā, nevar sūdzēties.

—   Un ko tad?

—   Java. Borneo. Filipinas. Fidži salas. Zalamana salas. Karolinas salas. Samoa. Damned Clipperton island. A lot of damned islands[14], dēliņ. un kas tad ir?

—   Nē, es tikai tā … ļoti interesanti. Mēs ar prieku paklausītos, ja jūs pastāstītu ko vairāk.

—   Jā … Tātad tāpat vien? — kapteinis blenza viņā ar gaišzilajām acīm. — Jūs tā kā būtu no policijas, ko?

—   Nē, pan kapteini, mēs esam no avīzes.

—   Ak tad tā tās lietiņas! No avīzes. Reportieri! Nu, tad rakstiet: captain /. van Toch, kuģa «Kandon-Banduns» kapteinis …

—   Kā?

—  «Kandon-Banduns», Surabajas osta. Ierašanās nolūks — vacances. .. kā to sauc?

—  Atvaļinājums.

—  Jā, velns lai parauj, atvaļinājums. Nu, lūk, to ievietojiet ziņās par atbraucējiem. Un tagad, puiši, noglabājiet savus bloknotus. Your health'/

—   Pan Vantoch, mēs… atbraucām tāpēc, lai jūs mums pastāstītu ko no savas dzīves.

—   Kāpēc tad tā?

—  Mēs to aprakstīsim avīzē. Publikai būsx ļoti interesanti palasīt par tālām salām un par to, ko tur redzējis un piedzīvojis mūsu tautietis, čechs, dzimis Jevičekā.

Kapteinis palocīja galvu.

—   Tas tiesa. Es, draugi, esmu vienīgais captain no Jevičekas. Tā tas ir! Stāsta, no šejienes esot vēl viens kapteinis… bet tas vadot karuseļa laiviņas. Tāpēc es domāju, — viņš piemetināja, pazeminot balsi, — ka tas nav īsts kapteinis. Galvenais taču ir tonnaža, vai ne?

—   Kāda tonnaža bija jūsu tvaikonim?

—   Divpadsmit tūkstoš tonnu, mani mīļie!

—   Tad gan jūs esat solids kapteinis.

—  Jā, solids, — kapteinis ar cieņu apstiprināja. — Vai nauda jums turas, zēni?

Abi žurnālisti mazliet apmulsuši saskatījās.

—  Tāds nieks ir. Vai jums vajadzīga nauda, kaptein?

—  Jā. Nebūtu par sliktu.

—   Nu, tad redziet, ja jūs mums pastāstīsiet kaut ko piemērotu, mēs no tā iztaisīsim aprakstu un jūs saņemsiet naudu.

—   Cik?

—   Nu, teiksim … vairākus tūkstošus, — devīgi apsolīja pans Golombeks.

—  Mārciņas?

—  Nē, tikai kronas.

Kapteinis van Tochs papurināja galvu.

—   Tad tur nekas neiznāk. Kronas, bērni mīļie, man ir pašam. Viņš izvilka no kabatas biezu paku asignaciju. — See'?

Tad atbalstīja elkoņus uz galda un pieliecās abiem žurnālistiem tuvāk.

—   Bs jums varētu piedāvāt a big business, kungi. Kā tas saucas?

—   Liels darījums.

—  Jā, lielu darījumu. Bet jums jādod man piecpadsmit vai sešpadsmit miljoni kronu. Nu, ko domājat?

Abi atbraucēji atkal neziņā saskatījās. Žurnālistiem bieži darīšanas ar visdīvainākajām ļaužu pasugām — vājprātīgajiem, izgudrotājiem, aferistiem.

—   Pagaidiet, — kapteinis teica, — es jums varu ko parādīt.

Viņš pataustīja ar strupajiem pirkstiem vestes kabatā, satvēra kaut ko un nolika uz galda. Tās bija piecas sārtas pērles ķiršu kauliņa lielumā.

—  Cik tas varētu maksāt? — pans Valenta nočukstēja.

— Jā, lots of money , puiši. Bet es to nēsāju līdzi tikai tā . .. lai parādītu kā paraugu. Nu, kā tad būs, vai sitīsim saujā? — kapteinis noprasīja, pastiepdams savu plato plaukstu pāri galdam.

Pans Golombeks nopūtās.

—   Pan Vantoch, tik daudz naudas …

—   Halt! — kapteinis pārtrauca. — Es saprotu, tu mani nepazīsti. Bet uzprasi, kas ir captain van Toch Surabajā, Batavijā, Padanā vai kur vien gribi! Aizbrauc, uzprasi, un katrs tev pateiks — jā, captain van Toch, he is as good, as his word*.

—  Pan Vantoch, mēs jums ticam, — pans Golombeks protestēja, — bet tikai….

— Pagaidi, — kapteinis nokomandēja. — Es saprotu, ka tu negribi tā gluži vienkārši izlikt savu naudiņu galdā, un es tevi par to uzteicu, brāl. Bet tu dosi naudu tvaikoņa pirkšanai, see? Tu nopirksi tvaikoni, tu būsi shipowner  un varēsi pats braukt uz tā. Jā, varēsi braukt, lai pats redzētu, kā es tavā labā saim¬niekošu. Bet naudu, ko mēs tur iesitīsim, mēs dalīsim fifty-fifty . Tīra padarīšana, jā?

—   Bet pan Vantoch, — pans Golombeks beidzot tika pie vārda un mazliet apmulsis nokāsējās, — mums taču tādas naudas nav…

—  Jā, tad jau nav ko runāt, — kapteinis atbildēja. — Sorry. Tadā gadījumā es gan īsti nesaprotu, kāpēc jus braucāt pie manis.

—  Lai jūs mums ko pastāstītu, kapteini. Jums taču droši vien bijis tik daudz dēku …

—  Jā, kas tiesa, tas tiesa. Visādu nolādētu dēku man bijis atliku likām.

—   Vai jums kādreiz nācies pārdzīvot kuģa bojā eju?

— What ? Tas ir, shipwrecking ? Ej nu ej? Ko tad tu domā? Ja tu man dosi labu kuģi, tad ar to neķas ļauns nevar notikt. Katram gadījumam vari pieprasīt Amsterdamā references  par mani. Aizbrauc un apvaicājies!

—  Bet kā ar iedzimtajiem? Vai jūs tur esat ticies ar iedzimtajiem?

Kapteinis van Tochs pakratīja galvu.

—   Tas izglītotus cilvēkus neinteresē. Par to es nestāstīšu.

—   Nu, tad pastāstiet par ko citu!

—    Jā, pastāstiet… — kapteinis neuzticīgi norūca. — Un tad jūs pārdosiet ziņas kādai kompanijai, un tā aizsūtīs uz turieni savus kuģus. Es tev teikšu, my lad1 , — cilvēki ir briesmīgi nelieši. Bet vislielākie nelieši ir Kolombo baņķieri.

—  Vai jūs bieži apmeklējāt Kolombo?

—  Jā, bieži. Ir Kolombo, ir Bangkoku, ir Manilu . . . Paklau, zēni, — kapteinis negaidot ieteicās. — Es zinu kādu kuģi. Trakoti labs kuģis, un prasa par to tīros niekus. Tas noenkurots Roterdamā. Aizbrauciet, apskatieties! Roterdama — akmens sviediena atstatumā (viņš pabikstīja ar pirkstu kaut kur blakus). Tur, puiši, ir briesmīgi leti kuģi. Kā vecas dzelzis. Kuģim tikai seši gadi, dize|motors. Kas tas ir — ņemt un aizbraukt?

—  Mēs nevaram, pan Vantoch …

—   Dīvaini cilvēki, nudien, — kapteinis nopūtās un skaļi nošņauca degunu debeszilā kabatas lakatā. — Bet vai jūs nezināt te kādu, kas gribētu iegādāties kuģi?

—  Tepat, Jevičekā?

—  Jā, tepat vai kur tuvumā, Es gribētu, lai šie lielie ienākumi ieplūst manā country2 .

—  Tas ļoti cēli no jūsu puses, kaptein.

—  Jā. Tur tie veikalnieki ir pārāk lieli bieži. Un naudas viņiem arī nav. Jums kā newspapers3 darbiniekiem jāpazīst visi ievērojamie cilvēki, visādi baņķieri, shipowners vai kā viņus sauc — kuģu saimnieki, vai?

—   Kuģu īpašnieki. Mēs tādus nepazīstam, pan Vantoch.

—   Tas gan žēl, — kapteinis noskuma.

Pans Golombeks ko iedomājās.

—  Jūs laikam nepazīstat panu Bondi?

—   Bondi? Bondi? — kapteinis van Tochs sāka meklēties savā atmiņā. — Pag! Es tā kā būtu dzirdējis tādu uzvārdu. Jā, Londonā ir Bondstrita, tur gan apgrozās ellīgi bagāti ļaudis! Vai viņam nav kantoris Bondstritā, šim panam Bondi?

—   Nē, viņš dzīvo Prāgā, bet dzimis laikam gan šeit, Jevičekā.

—   Pie velna! — kapteinis iepriecināts izsaucās. — Tev taisnība, dēliņ! Viņam bija tirgū sava galantērijas bode. Bondi… kā viņu sauca vārdā? Maksis! Alaksis Bondi! Tad viņš tagad tirgojas Prāgā?

—   Nē, tas droši vien ir bijis viņa tēvs. Tagadējo Bondi sauc G. H. Prezidents G. H. Bondi, kaptein.

—   G. H.? — kapteinis nogrozīja galvu. — G. H.? Te gan nebija neviena tāda G. H. Ja nu vienīgi Gustiņš Bondi, — bet tas nebija nekāds prezidents. Gustiņš — tas bija tāds mazs, mūsains ebreju puika. Nē, tas viņš nevar būt.

—  Tas noteikti ir viņš, pan Vantoch. Jūs taču neesat viņu tik daudz gadu redzējis!

—  Jā, tur tev taisnība. Daudz gadu! — kapteinis piekrita. — Četrdesmit gadu, brālīt. Tātad iespējams, ka Gustiņš tikmēr kjuvis par svarīgu personu. Bet kas viņš galu galā ir?

—  Viņš ir MEAS valdes priekšsēdētājs, — ziniet, tās ir lielas rūpnīcas, kas ražo tvaika katlus un tamlīdzīgu produkciju. Nu, ūn bez tam viņš ir apmēram divdesmit akciju sabiedrību un trestu priekšsēdētājs. Ļoti ievērojams cilvēks, pan Vantoch. Viņu dēvē par mūsu rūpniecības kapteini.

—   Par kapteini? — nobrīnījās captain van Tochs. — Tātad es neesmu vienīgais kapteinis no Jevičekas? Pie velna, tad Gustiņš arī ir captain! Vajadzēs viņu satikt. Bet vai nauda viņam ir?

—   Oho! Veselām gubām. Viņam, pan Vantoch, droši vien vairāki simti miljonu. Pats bagātākais cilvēks mūsu pusē.

Kapteinis van Tochs kļuva ļoti nopietns.

—   Un arī ļaptain! Nu, paldies tev, brālīt. Tad nu es turēšu kursu uz viņu, uz šo Bondi. Jā, Gustiņš Bondi. / know1 . Bija tāds mazs ebreju puika un nu ir captain G. H. Bondi. Jā, jā, laiks skrien! — viņš melancholiski nopūtās.

—   Pan kapteini, piedodiet… ka mēs nenokavējam vakara vilcienu…

— Tad es jūs pavadīšu uz staciju, — kapteinis sacīja un sāka celt enkuru. — Ļoti patīkami, ka iegriezāties pie manis, kungi. Es pazinu kādu redaktoru Surabajā; lielisks puisis, jā, a good friend of tnine . Drausmīgs žūpa, mani mīļie. Ja jūs gribētu, es jums pagādātu darbu Surabajas avīzē. Nē? Nu, kā gribat.

Kad vilciens sāka kustēties, kapteinis lēni un svinīgi pamāja ar lielu, gaišzilu lakatu. Pie tam viņam izkrita no kabatas smiltīs liela nepareizas formas pērle. Pērle, kuru neviens un nekad netika atradis.

G. H. BONDI UN VIŅA PUSES CILVĒKS

Kā zināms, jo augstāku stāvokli kāds ieņem, jo mazāk rak¬stīts uz plāksnītes pie viņa durvīm. Vecajam Maksim Bondi bija jāuztriepj ar lieliem burtiem virs savas bodītes, abās pusēs dur¬vīm un uz logiem, ka te atrodas Maksis Bondi, visvisādu galan¬tērijas un manufaktūras preču veikals — izšuvumi, dvieļi, sal¬vetes, segas, līgavu pūra piederumi, katūns un batists, augstākā labuma vadmala, zīds, aizkari, lambrekeni, bārkstis un visāda veida šujamie piederumi, — pastāv kopš 1885. gada. Pie ieejas viņa dēla G. H. Bondi, rūpniecības kapteiņa, MEAS akciju sa¬biedrības prezidenta, komercpadomnieka, biržas komitejas lo¬cekļa, rūpnieku savienības vicepriekšsēdētāja, consulaio de la republica Equador , neskaitāmu pārvalžu locekļa utt., utt. mājā atrodas tikai maza, melna stikla plāksnīte, uz kuras ar zelta burtiem uzrakstīts:

BONDI

Un vairāk nekā. Lai citi raksta uz savām durvīm: «Juliuss Bondi, firmas «General motors» pārstāvis», vai «Medicinas doktors Ervins Bondi», vai «S. Bondi un Co», bet ir tikai viens vienīgs Bondi, kas ir vienkārši Bondi, bez jebkādiem turpmākiem paskaidrojumiem. (Es domāju, ka uz Romas pāvesta durvīm arī rakstīts vienkārši Pijs — bez jebkāda titula un pat bez kārtējās numeracijas. Un dievam — tam nepavisam nekas nav uzrakstīts ne zemes virsū, ne debesis; tas katram pašam jāzina, vai viņš tur dzīvo vai ne. Protams, tam nav sakara ar iepriekšējo, un es to pieminu tikai starp citu.)

Pie šās stikla plāksnītes kādā tveicīgā diena apstājās kungs baltā jūrnieka cepure, slaucīdams savu spēcīgo pakausi zilā lakatā. «Pamatīga māja, velns lai parauj,» viņš nodomāja un diezgan nedroši pavilka zvaniņa vara rokturi.

Durvīs parādījās šveicars Povondra, nomēroja resno kungu ar skatienu no cepures zelta apšuvēm līdz zābakiem un atturīgi apvaicājās:

—   Ar ko varu pakalpot?

—  Paklau, puis, — kungs sacīja, — vai te dzīvo tāds pans Bondi?

—   Ko jūs vēlaties? — pans Povondra noprasīja ledainā balsī.

—  Paziņojiet tam, ka ar viņu vēlētos parunāt captain van Toch no Surabajas. Jā, — viņš atcerējās, — te ir mana vizitkafte.

Un kapteinis pasniedza panam Povondram vizitkarti, uz kuras bija attēlots enkurs un iespiests sekojošais:

CAPTAIN I. VAN TOCH E. J. AMD P. I. CO S. -KANDONG-BANDOENG" Surabaya NEVAL CLUB,

Pans Povondra nolieca galvu un iegrima pārdomās. Vai teikt, ka pana Bondi nav mājās vai ka panam Bondi, diemžēl, pašlaik

svarīga apspriede? Ir tādi apmeklētāji, kas jāpieteic, un ir tādi, ar kuriem sapratīgs šveicars tiek galā pats. Pans Povondra sāpīgi sajuta, ka instinkts, kas to līdz šim tādos gadījumos bija vadījis, šoreiz nespēj viņam līdzēt. Resnais kungs nebija īsti labi ietilpināms tais apmeklētāju kategorijās, kuri nepelna pieteikšanu, viņš acīm redzot nebija ne ceļojošs aģents, ne labdarības biedrības pārstāvis. Tikmēr kapteinis van Tochs tusnīja un slaucīja pliko pauri lakatā, tik vientiesīgi mirkšķinādams savas gaišzilās acis, ka pans Povondra pēkšņi nolēma uzņemties visu atbildību.

—   Lūdzu, ienāciet, — viņš sacīja, — es pieteikšu jūs panam padomniekam.

Captain I. van Tochs slaucīja pieri gaišzilā kabatas lakatā un jūsmoja par vestibilu. Velns parāvis, kādas mēbeles šim Gustiņam! Vestibils izskatās kā salons tvaikonī, kas uztur satiksmi starp Roterdamu un Bataviju. Jādomā, tas viņam izmaksājis bargu naudu. Un kādreiz bija tāds mazs, mūsains ebreju puika, -kapteinis brīnījās.

Tikmēr kabinetā G. H. Bondi pētīja kapteiņa vizitkarti.

—   Ko viņš grib? — viņš ar aizdomām prasīja.

—   Piedodiet, to es nezinu, — Povondra godbijīgi nomurmināja.

Pans Bondi joprojām grozīja rokās vizitkarti. Kuģa enkurs. Captain /. van Toch, Surabaja — kur tāda Surabaja īstenībā atrodas? Liekas, kaut kur Javā? Panam Bondi uzdvesa nezināmu tāļu elpa. «Kandon-Banduns» — tas skan kā gonga sitieni. Surabaja … Šodien tieši tāda tropiska diena … Surabaja …

—   Nu, vediet viņu iekšā, — pans Bondi pavēlēja.

Durvīs parādījās spēcīgi veidots cilvēks ar kapteiņa cepuri galvā, pie kuras viņš sveicinot pielika roku. G. H. Bondi devās viņam pretī.

— Very glad to meet you, captain. Please, come in!

—   Sveiki! Labdien, pan Bondi! — kapteinis priecīgi izsaucās.

—   Kā, jūs esat čechs? — pans Bondi bija pārsteigts.

—   Jā, čechs. Mēs taču esam pazīstami, pan Bondi. No Jevičekas laikiem. Miltu tirgotājs Vantochs — do you remember?'

—   Pareizi, pareizi! — skaļi nopriecājās G. H. Bondi, tomēr izjuzdams zināmu vilšanos («tātad viņš nav holandietis!»), — Vantochs, kas pārdeva tirgū miltus, vai ne? Jūs nemaz neesat pārvērties, pan Vantoch. Tāds pats kā agrāk! Kā tad jums veicas miltu tirdzniecībā?

—   Thanks, — kapteinis pieklājīgi atbildēja, — tētiņš, kā mēdz teikt, jau sen ir viņā saulē.

—   Miris? Tā, tā … Patiešām, jūs taču esat viņa dēls.

Pana Bondi acis kļuva možas, viņš pēkšņi atminējās pagātni.

—   Dārgais draugs, vai tikai jūs neesat tas pats Vantochs, kas tā plūcās ar mani Jevičekā, kad mēs abi bijām vēl knauķi?

—   Jā, tas pats, — kapteinis cienīgi apstiprināja. — Par to mani arī aizsūtīja no mājas uz Moravijas Ostravu.

—  Jā, mēs abi plūcāmies itin bieži. Bet jūs bijāt stiprāks, — Bondi atzina ar sportista korektību.

—   Jā, es biju stiprāks. Jūsx taču bijāt tāds vārgs zēns, pan Bondi. Un jums nācās krietni vien saņemt pa dibenu. Jā, krietni vien.

—   Kā tad, pareizi, pareizi, — G. H. Bondi aizkustināts gremdējās atmiņās. — Sēdieties taču, novadnieki Cik labi, ka jūs iedomājāties mani apciemot! No kurienes jūs ieradāties?

Kapteinis van Tochs ar cieņu apsēdās un nolika cepuri uz grīdas.

— Es šeit pavadu savu atvaļinājumu, pan Bondi. M-jā, tā tas ir! That is so!  — kapteinis atbildēja un izjusti ietaurēja kabatas lakatā. — Ak jā! Tas bija labs laiks. Tikai kas par la¬bumu, ja tas tik ātri paiet! Nu mēs abi esam veci un abi captains.

—   Patiešām, jūs taču esat kapteinis, — pans Bondi atcerējās. — Kas to būtu varējis domāt! Captain of long distances tā to laikam sauc?

— Jā, sir. A highseaer, Fast India and Pacific lines, sir.

—   Laba profesija, — pans Bondi nopūtās. — Es labprāt mainītos ar jums, kaptein. Jums jāpastāsta, kā jums klājies.

—  To var, — kapteinis atplauka. — Es gribētu gan jums ko pastāstīt, pan Bondi. Ir viena brīnišķīga lieta, brālīt.

Kapteinis van Tochs sāka nemierīgi raudzīties apkārt.

—  Vai jūs ko meklējat, kaptein?

—  Jā. Vai tu, Bondi, alu nedzer? Man šausmīgi izkaltusi rīkle, kamēr es tiku mājas no Surabajas.

Kapteinis sāka rakāties pa plašajām bikšu kabatām un izvilka gaišzilu kabatas lakatu, sazin ar ko pildītu audekla maisiņu, tabakas maku, nazi, kompasu un banknošu paciņu.

—   Es labprāt aizsūtītu kādu pēc alus, — viņš sacīja. — Kaut vai to pašu stjuardu, kas mani ieveda šinī kajitē.

Pans Bondi pazvanīja.

—   Neraizējieties, kaptein! Pagaidām iesmēķējiet cigāru!

Kapteinis paņēma cigāru sarkanzelta aplocē un paostīja to.

—   Lombokas tabaka. Tur ir šausmīgi blēži, tā vien raugi — katru pataisīs pliku.

Un par lielām šausmām panam Bondi kapteinis saspieda dārgo cigāru savā varenajā plaukstā un piebāza ar sadrupināto tabaku nomelnējušo pīpi.

—  Jā, Lomboka … Vai Sumba.

Durvīs bez trokšņa parādījās Povondra.

—  Aizsūtiet pēc alus, — Bondi izrīkoja viņu.

Povondra sacēla uzacis:

—  Alu? Cik?

Galonu[26], — kapteinis norūca un, nosviedis apdegušo sērkociņu uz paklāja, samina to ar kāju. Adenā, brālīt, bija ellīgi karsts. Man ir jaunas ziņas jums, pan Bondi. No Zondu archipeIaga, see? Tur, pan, var uzsākt pasakainu veikalu. A big business. Bet tad jāstāsta no sākuma tas — kā lai saka — story.

~ Stāsts?

—  Jā. Mazs stāstiņš. Pag!

Kapteinis pacēla savas neaizmirstuļu zilās acis pret griestiem.

—  Vienkārši nezinu, kā sākt.

(Atkal kādi tirdzniecības darījumi, G. H. Bondi nodomāja, ak kungs, cik garlaicīgi! Sāks stāstīt, ka viņš varētu importēt šujmašinas uz Tasmaniju vai tvaika katlus un kniepadatas uz Fidži. Pasakaina tirdzniecība, kā nu ne! Tāpēc jau es jums esmu vajadzīgs. Pie velna! Es neesmu bodnieks. Esmu sapņotājs, savā ziņā dzejnieks. Stāsti man, Sindbad jūras braucēj, par Surabaju vai Feniksa salām! Vai tevi nav pievilkusi magneta klints, vai teiksmainais putns Rochs nav tevi aiznesis savā ligzdā? Vai tu neesi atgriezies mājup ar pērļu, kanēļa vai bezoara[27] kravu? Nu, draugs, sāc savu melsienu!)

—: Tad man būtu jāsāk ar ķirzalkti, — paziņoja kapteinis.

—   Ar kādu ķirzalkti? — nobrīnījās komercpadomnieks Bondi.

.-'Nu, ar tiem — skorpioniem. Kā viņus sauc — lizards?

—   Ķirzakas?

—  Jā, velns saspēris, ķirzatas! Tur ir tādas ķirzatas, pan Bondi.

—   Kur?

— Tur, kādā salā. Nevaru to nosaukt, draudziņ. Tas ir ļoti liels noslēpums, worth of. millions .

Kapteinis van Tochs noslaucīja pieri kabatas lakatā.

—   Kur tad tas alus, velns lai parauj?

—  Tūliņ būs, kaptein.

—   Jā. Labi. Tikai ticiet man, pan Bondi, ka tie ir mīlīgi un jauki kustonlši, šīs ķirzatas. Es viņas pazīstu, brālīt! (Kapteinis dedzīgi uzplāja ar plaukstu pa galdu.) Bet, ka tie ir velni, tie ir meli! A damned lie, sirx ! Drīzāk jūs esat velns vai es. Jā, pan, es, captain van Toch. Tur jūs varat man ticēt uz vārda.

G. H. Bondi sabijās. «Delīrijs,» viņš nodomāja. «Kur tas pagāna Povondra paliek?»

—  Tur viņu ir vairāki tūkstoši, šo ķirzatu. Tos kustonīšus tikai traki rija tās … velns … nu, kā viņas sauc … sharks .. .

—   Haizivis?

—  Jā, haizivis. Tāpēc šīs ķirzatas tik reti sastopamas: tikai vienā vienīgā vietā, tanī līcī, ko es nevaru nosaukt.

—   Tātad šīs ķirzakas dzīvo jūrā?

—  Jā, jūrā. Viņas tikai nakti iznāk krastā un tad arī uz īsu brīdi…

—   Kādas tad tās izskatās? (Pans Bondi centās novilcināt laiku, kamēr atgriezīsies tas nolādētais Povondra.)

—   Nu, roņu lielumā, bet, kad tās čāpo uz pakaļkājām, tad apmēram tādā augumā, — kapteinis parādīja. — Ka tās būtu skaistas, to gan nevar sacīt. Viņām nav nekādu čaumalu.

—   Zvīņu?

—  Jā, čaulu. Viņas pavisam plikas, pan Bondi, gluži kā krupji vai salamandras. Un priekškājas viņam kā bērna rociņas, tikai katrai pa četri pirksti. Tādi nabadziņi viņi ir! — kapteinis žēli piemetināja. — Bet ļoti attapīgi un mīlīgi kustonlši, pan Bondi!

Kapteinis attupās uz grīdas un sāka svārstīdamies mīņāties.

—   Re, šitā viņas čāpo, tās ķirzatas.

Balansēdams uz pirkstgaliem, kapteinis cītīgi pūlējās izdarīt ar savu raženo augumu viļņveidīgas kustības; rokas viņš bija pastiepis uz priekšu it kā suns, kas stāv uz pakaļkājām un lūdzas

kumosu. Pie tam viņš nenolaida no pana Bondi savas debeszilās acis, kuras, likās, lūdzās līdzjūtību. G. H. Bondi izjuta satraukumu un dīvainu kaunu par cilvēci. Kā par nelaimi tobrīd parādījās durvīs nedzirdamais pans Povondra ar alus krūzi un pārmetoši savilka uzacis, ieraudzījis kapteiņa nepieklājīgo uzvešanos.

—   Dodiet alu un ejiet, — aši nobēra G. H. Bondi.

Kapteinis piecēlās tusnīdams un sēkdams.

—  Tādi ir tie kustonlši, pan Bondi. Your health, — viņš sacīja un iedzēra alu. — Alus tev, brālīt, labs. Nūjā, kad cilvēkam pieder tāda māja …

Un kapteinis noslaucīja ūsas.

—   Kā tad jūs atradāt šīs ķirzakas, kaptein?

—   Nu re, par to taisni es tev pastāstīšu, pan Bondi. Gadījās tā, ka es meklēju pērles Tana Masā … (Kapteinis uzreiz aprāvas.) Vai kaut kur citur … Jā, tā bija cita sala, bet tas nu ir mans noslēpums, draudziņ. Cilvēki ir nāvīgi blēži, pan Bondi, un tāpēc gribot negribot jāprot valdīt mēle … Nu, lūk, kad tie divi nolādētie singalezieši grieza zem ūdens perlamutra shells .. .

—   Gliemežvākus?

—  Jā, tādi gliemežvāki; tie pielīp pie akmeņiem kā pieauguši, un tad tie jāatgriež ar nazi. Nu, un šitās ķirzatas skatās uz singaleziešiern, bet šie domā, ka tie ir jūras velni. Ļoti neizglītoti ļaudis tie singalezieši un bataki. Tur, viņi saka, ir velni.

Kapteinis sparīgi notaurējās kabatas lakatā.

—   Saproti, brāl, cilvēks to nevar izturēt. Es gan nezinu, vai tikai mēs, čechi, esam tāda zinātkāra tauta, bet, kur vien es esmu sastapis tautieti, viņš katrā ziņā visur iebāzis savu degunu, tai zinātu, kas tur atrodas. Es domāju, tas tāpēc, ka mēs, čechi, neesam ar lētticību sisti. Nu, un tā es arī apņēmos savā vecā, stulbā prātā, ka man jāapskata tie velni tuvāk. Tiesa, es biju iedzēries, bet es pietempos taisni tāpēc, k^tie idiotiskie velni nedeva man miera. Tur, pie ekvatora, brālīt, daudz kas iespējams. Tātad vakarā es devos aplūkot to Devilbeju.

Pans Bondi mēģināja iztēloties tropisku jomu, kas iespriedusies klintīs, un pirmatnēju mežu.

—  Nu, tā es tur sēžu un saucu: ts-ts-'ts lai velni nāktu ārā. Un, ko tu domā, pec brītiņa izlien no ūdens viena šitāda ķirzata, nostājas uz pakaļkājām un sāk grozīties. Un svepst man: ts-ts-ts. Ja es nebūtu iedzēries, es droši vien būtu šāvis uz viņu, bet es, draudziņ manu, biju piesūcies kā anglis un tāpēc tikai saku: panāc šurp, čāpiņ, es tev nekā nedarīšu.

—  Tad jūs runājāt ar viņu čechiski?

—   Nē, malajiski. Tanīs apvidos, brālīt, visbiežāk runā malajiski. Nu, šī neko. Tikai mīņājas šitā vien un knosās kā bērns, kad tas kautrējas. Bet visapkārt ūdeni jau bija vairāki simti šo ķirzatu, viņas bija pabāzušas ārā savus purniņus un skatījās. Un es (tiesa, es biju iedzēries) tapat attupos un sāku grozīties ka ta ķirzata, lai viņas no manis nebaidītos. Vēlāk izlīda no ūdens vēl viena ķirzata, augumā kā desmitgadīgs puika, un ari sāka mīņāties. Priekšķepā viņa turēja perlamutra gliemežvāku. (Kapteinis iedzēra malku alus.) Uz jūsu veselību, pan Bondi! Tiesa, es biju pilns kā mārks, tāpēc es viņai saku: ak tu bestija, tu laikam gribi, lai es tev attaisu to gliemežvāku, jā? Tad nāc šurp, es ar nazi attaisīšu! Taču šī ne soli tuvāk. Tad es atkal sāku grozīties kā mazs skuķis, kad tas no kāda kaunās. Šī nu piečāpo tuvāk, bet es klusiņām pastiepju roku un izņemu gliemežvāku šai no ķepas. Ja runā pēc sirdsapziņas, tad bail bija mums abiem, to tu vari iedomāties, pan Bondi, tikai es biju piedzēries, tas tiesa. Es paņēmu savu nazi un atvēru gliemežvāku, pataustīju ar pirkstu, vai tur nav kāda pērle, bet tur nekā nebija, tikai pretīgas gļotas — tāds gļotains molusks, kas mīt tanīs vākos. Re nu, es saku, ts-ts-ts, še ņammā, ja gribi. Un pametu šai vaļējo gliemežvāku. Kad tu būtu redzējis, dēliņ, kā viņa to izlaizīja! Tas laikam tiem ķirzalkšiem ir tāds īpašs tit-bit ka to sauc? ^

—   Gardums …

—    Jā, gardums. Tikai viņas, nabadzītes, nevar ar saviem pirkstiņiem atvērt cietās čaulas. Jā, viņām nav viegli tikt pie uztura. (Kapteinis iedzēra malku alus.) Es to, brālīt, vēlāk visu pārdomāju. Kad šīs ķirzatas redzēja, ka singalezieši griež gliemežvākus, tad droši vien nodomāja: aha, nu šie tos rīs. Un gribēja paskatīties, kā viņi attaisīs vākus. Kad es krastā saucu ts-ts-ts un locījos kā ķirzata, viņi droši vien nodomāja, ka es esmu liela salamandra, un tāpēc nebaidījās nākt man klat, lai es atveru gliemežvāku. Re, kādi tie ir gudri un paļāvīgi kustonīšil

Kapteinis van Tochs piepeši piesarka.

—   Kad es ar viņiem iepazinos tuvāk, pan Bondi, tad pats arī izģērbos līdz ādai, lai vēl vairāk līdzinātos viņiem, tas ir, lai būtu tāds pats pliks, tikai viņiem likās ļoti dīvaini, ka man spalvas uz krūtīm un … vispār.

Kapteinis noslaucīja ar kabatas lakatu icdegušo kaklu.

—   Es tikai nezinu, vai es nestāstu pārāk gari, pan Bondi?

G. H. Bondi klausījās ar vislielāko interesi:

Nē, nemaz. Turpiniet, kapteini

—   Labi. Nu tā, kad šī ķirzata izlaizīja gliemežvāku, citas, ieskatījušās no viņas, arī sāka nākt krastā. Vairākām bija ķepās gliemežvāki. Kā viņas tos bija varējušas atraut no cliffs1 ar savām bērnu rociņām, tas, brālīt, tiešām neiedomājami! Taisni brīnums! Sakumā viņas kautrējās, bet tad ļāva ņemt ārā no ķepām tos vākus. Tiesa, tie nebija īstie perlamutra gliemežvāki, tāpat vien visādi mēsli, nekam nederīgas austeres un tamlīdzīgas grabažas. Tādas es metu ūdenī un teicu: «Nekas nebūs, bērni, šitādus es ar savu nazi vaļā netaisīšu!» Bet, kad gadījās pērlene, tad es atvēru to ar nazi un taustīju, vai tur nav pērles, un vākus atdevu izlaizīt. Tikmēr jau ap mani bija sasēduši vairāki simti šo lizards un skatījās, kā es atdaru vākus. Dažas mēģināja pašas atvērt gliemenes ar kādu zemē atrastu čaulu. Tas, brālīt, bija tiešām pārsteigums! Neviens dzīvnieks neprot rīkoties ar

instrumentiem. Kustoņi uz to nav spējīgi. Tāda viņiem daba.

/ Tiesa, Beitencorgā es redzēju pērtiķi, kas mācēja atvērt ar nazi tādu tin, tas ir, skārda kārbu ar konserviem. Taču pērtiķis, pan, — tas jau nav vienkāršs dzīvnieks. Nē, nudien, es biju pārsteigts! (Kapteinis iedzēra alu.) Tonakt, pan Bondi, es atradu tanīs shells astoņpadsmit pērles. Citas bija sīciņas, citas prāvākas, bet trīs — ķiršu kauliņa lielumā, pan Bondi. Ķiršu kauliņa lielumā. (Kapteinis van Tochs svarīgi palocīja galvu.) Kad es no rīta atgriezos uz kuģa,'tad sacīju sev: captaiti van Toch, tev tas droši vien sapnī parādījās, ser; tu, pan, biji ieskurbis un tā joprojām. Bet kāda jēga tādai runāšanai, ja man maisiņā bija astoņpadsmit pērles?

—  Tas ir pats labākais stāsts, kādu jebkad esmu dzirdējis,— pans Bondi nočukstēja.

—   Reče nu, brālīt! — kapteinis iepriecināts noteica. — Dienu es to visu apdomāju. Jā, es pieradināšu un izdresēšu šis ķirzatas, un tās nesīs man pearl-shells. Šito gliemežvāku laikam Devilbejā ka biezs. To pašu vakaru es devos atkal uz turieni, tikai mazliet agrāk. Kad saule pašlaik rietēja, ķirzatas sāka bāzt ārā no ūdens savus apaļos purnus — gan te, gan tur — vārdu sakot, joma mudžēja vien no viņām. Es tikai sēžu krastmalā un saucu —■. ts-ts-ts! Pēkšņi redzu — haizivs, tas ir, no ūdens rēgojas ārā viņas peldspura. Un pēc tam — nošļakst un viena ķirzata pazūd kā nebijusi. Es tovakar saskaitīju divpadsmit gabalus šo haizivju, kas peldēja saules rietā uz Dcvilbeju. Pan Bondi, tās neģēles vienā vakarā aprija man vairak par divdesmit ķirzatu! — kapteinis izsaucās un nikni nošņauca degunu. — Jā, vairāk par divdesmit! Skaidrs, ka tāda plika ķirzata nevar ar savām ķepiņām aizsargāties pret haizivīm. Es vai apraudājos, to noskatoties. Kad tu, draudziņ, būtu to redzējis…

Kapteinis iegrima domās.

—   Es, brālīt, trakoti mīlu kustoņus, — viņš beidzot sacīja un pacēla savas debeszilās acis uz G. II. Bondi. — Nezinu, kā jūs uz to raugaties, captain Bondi.

Pans Bondi pamāja par piekrišanas zīmi.

— Tas ir labi, — kapteinis van Tochs nopriecājās. — Viņi ir tik jauki un gudri, tie čāpiņi. Kad cilvēks tiem ko stāsta, viņi sēž, ausīdamies kā suns, kas klausās, ko runā saimnieks. Bet gal¬venais — tās viņu bērnišķīgās rociņas ... Saproti, brālīt, es esmu vecpuisis, un man nav neviena tuvinieka ... Jā, vecam cilvēkam vienam bēdīga dzīve... — kapteinis rūca, slēpdams savu aiz¬kustinājumu. — Briesmīgi mīlīgas tās ķirzatiņas, bet ko. tas līdz, kad haizivis rij tās vienā rīšanā! Un zini, kad es metu viņām, tām haizivīm, ar akmeņiem, tad viņi arī sāka mest, tie čāpiņi. Tu tam vienkārši ticēt negribēsi, pan Bondi! Protams, tālu aizmest viņas nevarēja, jo viņām pārāk īsas rociņas. Bet tas, brālīt, bija vien¬kārši pārsteidzoši! Ja jau jūs tik vareni mākat rīkoties, draugi, es teicu, tad pamēģiniet atvērt ar manu nazi gliemeni. Un no¬lieku nazi zemē. Sākumā viņas kautrējās, bet tad viena ķirzata sadūšojās un sāk bikstīt ar naža smaili vāku šuvi. Lauzt vajag, lauzt, es saku. Sitā pašķiebt nazi — un gatavs. Bet šī tik pūlas, nabadzīte... Un pēkšņi nobrikšķ — un vāks vajā. Re nu, es saku. Nemaz nav tik grūti. Ja to prot kurš katrs pagāns — bataks vai singalezletis, kāpēc lai to neprastu čāpiņš? Nu nē! Es, pan Bondi, protams, ķirzatām nesāku klāstīt, ka tas ir pasakains marvel, tas ir, brīnums, ja to dara tādi dzīvnieki. Bet jums es varu teikt, ka es biju ... es biju ... pavisam thunderstruck .

—   Kā prātu zaudējis, — pans Bondi pateica priekšā.

—  Jā, rihtik2 . Kā prātu zaudējis. Un man tas tā sajauca galvu, ka es paliku ar kuģi tur vēl vienu dienu. Vakarā es atkal devos turp, uz Devilbeju, un atkal redzēju, kā haizivis rij manas ķirzatas. Tonakt es devu solījumu, ka es to tā nepametīšu. Un tiem kustonīšiem es devu savu goda vārdu, pan Bondi. «Čāpiņi,» es teicu, «.captain I. van Tochs zvēr jums zem šim majestatiskajām zvaigžņotajām debesim, ka viņš jums palīdzēs.»

KAPTEIŅA VAN TOCHA KUĢA ŽURNALS

Kapteinis van Tochs stāstīja ar tādu dedzību un aizrautību, ka mati viņam pakausī bija gluži sačokurojušies.

— Ja, pan, es devu tādu zvērestu. Kopš tā laika, brālīt, man nebija miera ne mirkli. Batanā 4s paņēmu atvaļinājumu un nosūtīju tiem paniem uz Amsterdamu simt piecdesmit septiņas pērles, — visu, ko mani kustonīši bija man savilkuši. Tad es uzmeklēju vienu tādu puisi: tas bija dajaks, shark-killer\ viņš nonāvēja haizivis ūdeni ar nazi. Mēs abi uz maza tramp[30] atgriezāmies tana masā. es gribēju, lai viņš tur iznīcina haizivis un lai manām ķirzatām būtu miers. Viņš bija tāds nelietis un pagāns, šis dajaks, ka par čāpiņiem tam nebija ne silts, ne auksts. Ir velns vai nav velna — viņam par to galva nesāpēja. Bet es tikmēr izdarīju observations un experiments[31] ar lizards. pagaidi, man ir kuģa žurnāls, kur es katru dienu ierakstīju piezīmes. '

Kapteinis izvilka no krūšu kabatas biezu piezīmju grāmatiņu un sāka to pāršķirstīt.

— Kas mums šodien par datumu? Jā, divdesmit piektais jūnijs. Nu, tad atšķirsim divdesmit piekto jūniju. Tas bija pagājuša gadā. Ahā, tepat jau ir. «Dajaks nogalināja haizivi. Lizards traki interesējas par šo sprāgušo maitu. Tobijs…» Tas bija mazs ķirzatēns, varen gudrs, — kapteinis paskaidroja. — Man taču bija jādod yiņiem visādi vārdi, saproti? Lai es varētu par viņiem rakstīt šinī grāmatiņā. Nu tā: «Tobijs iebāza pirkstus naža iecirstajā brūcē. Vakarā viņi nesa sausus zarus manam ugunskuram.» Nu, tās ir blēņas, — kapteinis noburkšķēja, — es paskatīšos kādu citu dienu. Teiksim, divdesmito jūniju, ko? «Lizards aizvien vēl būvē … to … to… ka tas saucas — jetty?

—   Aizsprostu?

Jā, aizsprostu. Tādu dam . Viņi toreiz cēla jaunu aiz¬sprostu Devilbejas ziemeļrietumu stūrī. Tas bija taisni pasa¬kaini, — kapteinis paskaidroja. — īsts breakwater.

—   Mols?

—   Jā. Viņi novietoja otra pusē savas olas un gribēja, lai tur ir mierīgi ūdeņi, saproti? Viņi paši bija izdomājuši ierīkot tādu dam, bet es tev teikšu, ka neviens ierēdnis vai inženieris Amsterdamas Waterstaat[33] nevarētu izgudrot labāku plānu šādam zemūdens aizsprostam. Trakoti labi nostrādāts darbs. Ar ūdeni — ar to viņiem pastāvīgi bija jācīnās. Viņi rok zem ūdens tādas dziļas alas līdz pašam krastam un tanīs dzīvo. Briesmīgi gudri kustonlši, pan, taisni kā beavers.

—   Bebri?

—   Jā, tās lielās peles, kas prot ierīkot aizdambējumus upē. Bet ķirzatām tur bija milzums aizsprostu, lielu un mazu, tanī Devilbejā; tādi skaisti, līdzeni dams, ka tas viss atgādināja veselu pilsētu. Nu, un galu galā viņi domāja ierikot aizsprostu pāri visai Devilbejai. Tā jā! «Iemācļjās izlauzt akmeņus ar sviru,» kapteinis lasīja tālāk. «Albertam, — tas bija kāds čāpiņš, — saspieda divus pirkstus. Divdesmit pirmajā. Dajaks apēda Albertu. Kādas trakas graizes viņam uznāca pēc tam! Piecpadsmit pilieni opija. Nozvērējās, ka tā vairs nedarīs. Visu dienu lija. Trīsdesmitajā jūnijā. Lizards cēla savu aizsprostu. Tobijs negribēja strādāt…» Tas gan bija gudrinieks! — kapteinis sajūsmā paskaidroja. — Un gudrinieki taču nekad negrib strādāt. Viņam pastāvīgi bija padomā visādi niķi, šim Tobijam. Ko lai dara, ari starp ķirzatām ir milzīga starpība. «Trešajā jūlijā. Seržants saņēma nazi.» Tā bija liela, spēcīga ķirzata, šis

Seržants. Un ļoti veikla, pan. «Septītajā jūlijā. Seržants nogalināja ar nazi cuttle-fish,» — saproti, tā ir tāda zivs, kas sacūko ūdeni ar kaut ko tumši brūnu, — vai esi dzirdējis?

—  Tintes zivs?

—  Jā, tā pati būs. «Divpadsmitajā jūlijā. Seržants nogalināja ar nazi lielu jelly-fish[34],» — tas ir tāds ķēms, ķermenis kā receklis un svilina kā nātre. Riebīgs dzīvnieks. Bet tagad uzmanību, pan Bondi. «Trīspadsmitajā jūlijā.» Man tas te pasvītrots. «Seržants nogalināja ar nazi nelielu haizivi. Svars septiņdesmit mārciņas.» Nu, lūk, pan Bondi! — kapteinis I. van Tochs svinīgi izsaucās. — Te tas stāv melns uz balta. Tā bija, brālīt, tā lielā diena. Tieši trīspadsmitais jūlijs pagājušajā gadā. (Kapteinis aizvēra piezīmju grāmatiņu.) Es nebūt nekaunos, pan Bondi: es tur, Devilbejas krastmalā, nokritu uz ceļiem un apraudājos aiz vistīrākā prieka. Nu es zināju, ka mani čāpiņi neļausies pāri darīt. Seržants par to saņēma lielisku jaunu harpunu, — harpūna, brālīt, ir vislabākais ierocis, ja grib medīt haizivis. Es viņam sacīju: be a man3 , Seržant, un pierādi čāpiņiem, ka viņi spēj aizsargāties Un tad, brālīt, — kapteinis izsaucās, pietrūcies kājās un velēdams galdu aiz sajūsmas, — otrā dienā tur jau peldēja milzīga beigta haizivs, full of gashes — kā to saka čechiski?

—  Visa vienās brūcēs?

—  Jā, sakapāta no vietas ar harpunu. (Kapteinis rija alu ar tādu kāri, ka viņam rīklē virda vien.) Tādas tās lietas, pan Bondi. Tikai tad es-arī noslēdzu ar šiem čāpiņiem… nu, kaut ko līgumam līdzīgu. Tas ir, es tā kā devu viņiem vārdu, ka tad, kad viņi piegādās perlamutra gliemenes, es viņiem došu par to harpūnas un knives, tas ir, nažus, lai viņi varētu aizsargāties. See? Tas ir godīgs bizness, cienītais. Ko lai dara, cilvēkam jābūt godīgam pat pret kustoņiem … Es viņiem iedevu arī vairākus dēļus un divus dzelzs wheeldarrows . ..

—   Rokas ratiņus. Ķerras.

—  Jā, tādas ķerras. Lai viņi varētu pievest akmeņus aizsprostam. Viņiem, nabadziņiem, nācās stiept visu savās ķepiņās, saproti? Nu, vārdu sakot, viņi saņēma no manis milzumu visādu mantu. Es negribēju viņus apšmaukt, nepavisam ne. Pag, draudziņ, es tev ko parādīšu.

Kapteinis van Tochs ar vienu roku pavilka savu vēderu uz augšu, bet ar otru izvilka no bikšu kabatas audekla maisiņu.

—  Āre, skaties, — viņš sacīja un izbēra saturu uz galda.

Tur bija apmēram tūkstotis pērļu visādos lielumos: sīkas kā

kaņepju graudiņi, mazliet lielākas, prāvas kā zirņi, dažas pat ķiršogas lielumā. Tur bija nevainojami apaļas pērles kā ūdens piliens, tur bija nelīdzenas pērles, tur zvīļoja pērles — sudrabainas, zilganas, miesas krāsā, iedzeltenas, fur tās laistījās melnas un sārtas. G. H. Bondi bija kā apburts; viņš bija zaudējis jebkuru pašsavaldīšanos, viņš bārstīja pērles, ripināja pa galdu ar pirkstu galiem, rauša kopā ar abām rokām.

.— Cik skaisti! — viņš aizgrābts čukstēja. — Kaptein, tas ir kā pasakā!

—  Jā, — kapteinis nesatricināmi atbildēja. — Skaisti. Bet haizivis viņi nogalināja veselas trīsdesmit tanī gadā, ko es pavadīju pie viņiem. Man te viss pierakstīts, — kapteinis piebilda, piesizdams pie krūšu kabatas. — Bet cik nažu viņi saņēma no manis! Tāpat harpūnas arī. Naži man izmaksāja gandrīz divi amerikaņu dolāri apiece, tas ir, gabalā. Ļoti labi naži, draudziņ, no tāda tērauda, kam neķeras klāt nekāda rust.

—   Rūsa?

—  Jā. Tāpēc, ka tiem jābūt zemūdens nažiem, jūras nažiem. Nu, un bataki man tāpat izmaksāja bargu naudu.

—   Kas par batakiem?

—   Iedzimtie tanī salā. Viņi tic, ka čāpiņi tie ir velni, un briesmīgi baidās no šiem. Kad viņi redzēja, ka es sarunājos ar viņu velniem, tad gribēja sist mani nost. Veselu nakti dimdināja zvanus, lai aizdzītu velnus no sava kamponga. Sacēla šausmīgu traci. Nu, un no rīta man virsū, lai es samaksājot par to zvanu bimbināšanu. Par to, ka viņi dabūjuši nostrādāties, vai saproti? Ko lai iesāk, bataki ir neganti blēži. Bet ar čāpiņiem, ser, ār ķirzatam var taisīt godīgu biznesu. Tas ir ļoti labs veikals, pan Bondi.

G. H. Bondi viss notiekošais šķita sapnis.

—   Pirkt no viņiem pērles?

Jā. Tikai Devilbejā nav vairs ne vēsts no pērlēm, un citas salās nav neviena čāpiņa. Te jau ir tas suns aprakts, draudziņ!

Kapteinis I. van Tochs piepūta vaigus kā uzvarētājs.

—   Sis tad nu ir tas lielais pasākums, ko esmu izdomājis, viņš sacīja, draudot kādam ar resno pirkstu. — Sito ķirzatu taču tagad ir nesalīdzināmi vairāk, kopš es sāku ar viņām nodarboties! Viņas jau tagad var aizsargāties, — you see? Ko? Nu, un ar katru dienu to būs aizvien vairāk! Nu, kā tad būs, pan Bondi? Vai tas nebūtu pasakains uzņēmums?

—   Es lāgā nesaprotu, — G. H. Bondi vilcinādamies ierunājās, — kā jūs to iztēlojaties, kaptein?

—   Nu, čāpiņi jāpārvadā uz citām pērļu salam, — kapteinim beidzot izlauzās. — Es ievēroju, ka ķirzatas pašas nevar pārpeldēt atklātu jūru dziļās vietās. Viņas drusciņ papeld, drusciņ pačāpo pa dibenu, bet lielā dziļumā — tur priekš viņām pārāk liels spiediens: viņas ir pārāk mīkstas, saproti! Bet, ja man būtu kuģis, kurā var ierīkot rezervuāru, tādu baseinu ar ūdeni, tad es varētu pārvadāt viņas, kurp gribu, — see? Un viņas meklētu pērles, bet es brauktu pie viņām un pievestu nažus, harpūnas un visu, kas viņam būtu vajadzīgs. Viņas, nabadzītes, tur Devilbejā tā ap … sabērnojušās …

—   Savairojušās.

—   Jā, tā savairojušās, ka tām drīz vien nebūs ko ēst. Viņas ed sīkas zivtiņas, moluskus un ūdens vaboles … Bet var arī pārtikt no kartupeļiem, sausiņiem un visāda parastā ēdamā. Ar to viņas varētu barot rezervuāros, uz kuģa. Un piemērotās vietas, kur nav pārāk daudz cilvēku, es viņas atkal ielaistu ūdenī un ierīkotu tur tādas . . . tādas fermas savām ķirzatām. Man taču ļoti gribētos, lai viņiem būtu, no kā pārtikt, tiem kustonīšicm. Viņi ir tik jauki un gudri, pan Bondi. Kad tu tos ieraudzīsi, draudziņ, tad pats sacīsi: hallo, captain, tie tev ir ienesīgi kustonīši! Jā. Cilvēki pašreiz vai prātā jūk uz pērlēm, pan Bondi. Tas tad nu ir tas lielais bizness, ko es esmu izdomājis.

G. H. Bondi bija neziņā.

Man traki žēl, kaptein, — viņš iesāka, — bet es, nudien, neredzu …

Kapteiņa I. van Tocha debeszilās acis kļuva valgas.

—   Ir gan nelaime, brālīt! Es atkal gribēju tev atstāt visas šis peries kā… kā ķilu par to kuģi. Pats es kuģi nopirkt nevaru, bet es zinu ļoti piemērotu kuģi Roterdamā. Tam ir Dizeļa motors…

—   Kāpēc jūs neiesniedzāt šo priekšlikumu kādam Holandē?

Kapteinis papurināja galvu.

Es, brālīt, turieniešus labi pazīstu. Ar viņiem par to nav ko runāt… Bet es būtu varējis, — viņš domīgi piebilda, — pārvadāt ar šo kuģi arī citas mantas, visvisādas [ļoods, un pārdot tās tanīs salās. Jā, pan, to es gan varētu. Man tur ir bezgala visādu pazīšanos, pan Bondi. Un pie tam man uz kuģa būtu rezervuāri manām ķirzatām …

—  Hm, tas jāpārdomā, — skali prātojļa G. H. Bondi. — Taisni šobrīd … Nūjā, mēs esam spiesti meklēt jaunus tirgus mūsu rūpniecībai. Man nesen bija tāda nejauša saruna ar dažām personām … Es gribētu pirkt vienu vai divus tvaikoņus — vienu Dienvidamerikai, bet otru austrumu zemēm .. .

Kapteinis atkal atplauka.

—  Lūk, par to, pan Bondi, es tevi uzteicu, ser! Kuģi tagad ir šausmīgi lēti, vari nopirkt vai veselu ostu …

Kapteinis van Tochs sāka bērt garus techniskus paskaidrojumus, kur, kādus un par kādu cenu var dabūt pirkt vessels. boats un tanksteamersK G. II. Bondi neklausījās kapteinī, viņš tikai vēroja to. G. H. Bondi labi prata novērtēt cilvēkus. Nevienu mirkli viņš neuztvēra kā nopietnību kapteiņa van Tocha ķirzakas, toties pats kapteinis iedvesa viņam uzticibu. Godīgs cilvēks, jā. Un pazist vietējos apstākļus. Prātā jucis, protams, bet velnišķīgi simpātisks. G. H. Bondi sirdī sāka skanēt kāda fantazijas stīga. Kuģi ar pērlēm un kafiju, kuģi ar garšvielām un visām Arabijas smaržām! G. H. Bondi sajuta to tukšumu domās, kas viņam pa rasti ievadīja katru svarīgu un veiksmīgu lēmumu; šīs jūtas varētu izteikt vārdos: «Pats nezinu, kāpēc, bet es ķeršos pie tā.» Tikmēr kapteinis van Tochs zīmēja gaisā ar savām milzīgajām ķepām kuģus ar awning-decks un quarter-decks , pasakainus kuģus, brālīt...

—   Ziniet ko, kaptein van Toch, — G. H. Bondi pēkšņi ieteicās, — pienāciet pie manis pēc divām nedēļām. Tad mēs parunāsim par tvaikoni…

Captain van Tochs saprata, cik daudz nozīmē šie vārdi. Piesarcis aiz prieka, viņš spēja tikai izrunāt:

—   Un tās ķirzatas — vai tās es arī varēšu pārvadāt ar savu kuģi?

—  Nūjā. Tikai… es lūdzu, par tām ne vārda. Cilvēki varētu iedomāties, ka jūs esat jucis… un es kopā ar jums.

—   Bet vai pērles es varu te atstāt?

—  Varat.

—  Jā, tikai man jāizmeklē divas tādas skaistākas pērles, man tās jāaizsūta.

—   Kam? t,

—   Diviem tādiem redaktoriem, draudziņ. Jā, pagaidi, velns lai parauj!

—   Kas ir?

—   Kā viņus sauca, velns parāvis?

Kapteinis van Tochs apjucis mirkšķināja savas debeszilās acis.

—   Ir gan man stulba galva, brālīt. Jau aizmirsu, kā sauca tos abus boys2 …

• Ar klāju zem nojumes un paaugstinājumu (angl.).

1 Zēnus (angl.).

5 . kapteinis I. VAN TOCHS UN VINA DRESĒTĀS ĶIRZAKAS

—   Lai es iegrimstu stāvus zemē, — izsaucās cilvēks Marseļas krastmalā, — ja tas nav Jensens!

Zviedrs Jensens pacēla acis uz runātāju.

—  Pagaidi, — viņš sacīja, — un turi muti, kamēr es tevi atcerēšos.

Viņš aizsedza acis ar rokti.

—   «Kaija»? Nē. «Indijas valdniece»? Nē. «Pernambuko»? Nē. Ahā, nu es zinu! «Vankuvera»\ Pirms pieciem gadiem uz «Vaitr kuveras». Osakas līnijas kuģošanas sabiedrība, Frisko[36]. bet tavs vārds ir Dingls, blandoni tāds, un pēc tautības tu esi īrs!

Cilvēks atšiepa dzeltenos zobus un ceremoniāli paklanījās.

— Righi , Jensen. Un bez tam es dzeru katru degvīnu, ar ko mani mielo. Kur tu tagad esi piemeties?

Jensens pamāja:

—   Kreisēju pa Marseļas—Saigonas līniju. Un tu?

—   Es esmu atvaļinājumā, — Dingls palielījās. — Braucu uz mājām palūkoties, cik bērnu man pa šo laiku pieradušies klāt.

Jensens dziļdomīgi pašūpoja galvu.

— Tas nozīmē, ka tevi atkal izsvieduši. Vai ne? Žūpošana darba laikā un tamlīdzīgi joki. Ja tu, brālīt, būtu apmeklējis YMCA  kā es ...

Dingls priecīgi atņirdza zobus smaidā.

—  Vai te ir YMCA?

—   Šodien taču sestdiena, — Jensens īgni aizrādīja. — Ar kādu kuģi tu braukāji?

r— Ar kādu tramp, — Dingls izvairīgi atbildēja. — Daždažādas salas dienvidos. >

— Kapteinis?

— Kāds van Tochs. Holandietis vai kas cits uz to pusi.

Zviedrs Jensens k|uva domīgs.

—   Kapteinis van Tochs… Es braucu uz viņa kuģa pirrns gadiem pieciem. Kuģis saucās «Kandon-Banduns». Līnija — no velna pie sātana. Resns, pliku pauri, lamājas tikai malajiski tiem sīvāki vardi. Es Viņu labi pazīstu.

—  Vai viņš jau toreiz bija jucis?

Zviedrs pakratīja galvu.

—   Vecais Tochs ir all righi, brālīt.

♦ — Vai viņš jau toreiz vadāja līdzi tās ķirzakas?

—   Nē … — Jensens sāka pārcilāt savas atmiņas. — Kaut ko tamlīdzīgu es dzirdēju gan… Singapurā. Tur kāds muldoņa sāka ko tādu melst.

Irs jutās tā kā aizskarts.

—  Tā nav nekāda melšana, Jensen. Tā ir svēta patiesība par tām ķirzakām.

—  Tas tur Singapurā arī dievojās, ka tā esot patiesība, zviedrs noņurdēja. — Es viņam gan labi sadevu par šādu bezkaunību! — viņš piemetināja ar uzvarētāja izskatu.

—  Tad ļauj, es tev izstāstīšu, — Dingls neatlaidās. — Es taču zinu to labāk par visiem. Es tos riebekļus redzēju pats ar savām acīm.

—   Es tāpat, — Jensens nomurmināja. — Pavisam melni, apmēram metru sešdesmit garumā ar visu asti un staigā uz divām kājām. Es jau zinu.

—   Un kur riebīgi! — Dingls noskurinājās. — Kā ar kraupi apmetušies, cilvēks mīļais! Es viņiem gan pirksta nepiedurtu, lai dievs žēlīgs! Viņi droši vien ir indīgi.

—   Kāpēc? — zviedrs noburkšķēja. — Es, brālīt, reiz kalpoju uz kuģa, kas pārvadāja cilvēkus. Gan augšējais, gan apakšējais klājs — visur cilvēku ka biezs. Sievieši un visādas tādas padarīšanas. Tur dejo, tur spēlē kārtis … Es tur biju par krasnkuri, vai saproti? Nu, tad pasaki tu man, tukšpauri, kas ir indīgāks?

Dingls tikai nospļāvās.

—   Ja tie būtu krokodili, tad es, brālīt, vēl nekā neteiktu. Es reiz vedu čūskas zvēru dārzam — tur, no Bandžermasas. Kas tā bija par smirdoņu! Bet sitās ķirzakas… Teic, ko gribi, Jensen, tie ir pārāk ērmīgi kustoņi. Dienu nekas, dienu viņi tupēja tādos baseinos ar ūdeni, bet nakti rāpjas visi ārā un nu tikai čap čap, čap čap … Kuģis mudžēja vien no viņiem. Nostājās uz pakaļkājām un noskatās pakaļ . .. (Irs pārmeta krustu.) Kad pamana cilvēku, tad noklakšķina ar mēli kā Hongkongas ielas meitas. Lai dievs man piedod grēkus, bet man liekas, ka tur iejaucies pats nelabais. Ja nebūtu tik grūti sadzīt darbu, es tur nebūtu palicis ne vienu minūti, Jens. Nevienu minūti, kad es tev saku!

—  Ahā, — novilka Jensens, — tad tāpēc tu brauc atpūsties pie mammiņas, ko?

—   Zināmā mērā jā. Es taču dzēru no rīta līdz vakaram, lai izturētu, un pie tam vēl kapteinis bija īsts suns. Tas tikai bija tracis, kad es tam vienam nezvēram iekrāvu! Ja, iekrāvu, brāl, un ar tādu patiku! Mugurkauls bija uzreiz pušu. Kaut tu būtu redzējis, kāds trakums vecajam uznāca! Sagrāba mani aiz rīkles pats zili melns un būtu iesviedis jūrā, ja nepagadijies stūrmanis Gregors. Vai tu viņu pazīsti?

Zviedrs pamāja.

—   Stūrmanis teica: «Nu jau pietiks, ser,» un uzgāza man uz galvas spaini ūdens. Un Kakopo es tūliņ izkāpu krastā. — Dingls nospļāvās, un spļāviens apmeta slaidu loku gaisā. — Vecajam tie nešķīsteņi dārgāki par cilvēkiem. Vai tu zini, ka viņš mācīja tos runāt? Dieva vārds! Ieslēdzās pie tiem un runāja stundām. Es tā domāju, ka viņš tos dresēja cirkam. Bet tas ērmīgākais ir tas, ka viņš laiž tos atkal atpakaļ ūdenī. Piestājas pie kādas apdauzītas saliņas, brauka gar krastu un mērī dziļumu, tad ieslēdzas tur, kur tie rezervuāri, attaisa lūku bortā un laiž tos nešķīsteņus ūdenī. Un šie, brāl, sprūk ārā pa lodziņu kā dresēti roņi — gabali desmit vai divpadsmit… Bet nakti vecais Tochs aizbrauc uz krastu ar sazinkādām kastēm. Kas tanīs iekšā, to neviens nedrīkst zināt. Nu, un tad braucam atkal tālāk. Tādus jokus strādā vecais Tochs, Jens. Ērmīgi. Trakoti ērmīgi. — Dingla acīs pazibēja šausmas. — Visuvarenais dievs, Jens, kur tas bija baismīgi! Es dzēru, dzēru, kā nepilnīgs. Un, kad tie visu nakti čāpoja pa kuģi uz paka|kājārn un šļupstēja Is-ts-ts, tad es dažreiz domāju: tev, brālīt, spokojas, tu esi pilnā! Vienreiz'man kaut kas tāds atgadījās Frisko, vai atceries, Jensen? Toreiz gan man visur spokojās zirnekļi. De-li-rijs, — tā ārsti teica matrožu hospitālī. Bet nu es apvaicājos resnajam Bingam, vai viņš arī redzējis tos ķēmus, un zini, viņš atbild, ka redzējis. Saka, pats savām acīm reiz noskatījies, kā viens ķēms attaisījis kajites durvis un iegājis pie kapteiņa. Nudien, trakam jākļūst. Tiesa, Džo Bings arī meta pa lampu katru mīļu dienu. Kā tev liekas, Jens, vai Bingam arī bija delīrijs? Kā tu domā?

Zviedrs Jensens tikai paraustīja plecus.

—   Bet vācietis Peterss stāstīja, ka Manihiki salas viņš aizvedis kapteini uz krastu, pats noslēpies aiz klintīm un glūnējis, ko vecais Tochs darīs ar savām kastēm. Un viņš, brālīt, redzējis, ka ķirzakas pašas atvērušas kastes, kad vecais iedevis viņām kaltu. Vai zini, kas tanīs kastēs bijis? Nu, tad klausies: gari naži, harpūnas un visādas šitādas mantas. Es, zināms, Petersam diezinkā neticu, jo viņš pārāk gudrs, staigā ar brillēm uz deguna, bet jocīgi tas ir. Kā tu domā?

Jensam Jensenain satūka dzīslas uz pieres.

—  Es domāju, — viņš noteica caur zobiem, — ka tavs gudrais vācietis bāž degunu tur, kur to nepienākas bāzt. Vai saproti1 Un es tev sacīšu, ka es viņam neieteicu to darīt.

—  Aizraksti to viņam, — īrs nosmīnēja. Adresē vēstuli tieši uz elli, tad viņš to noteikti saņems. Bet vai zini, par ko es brīnos? Ka vecais Tochs laiku pa laikam apmeklē savas ķirzakas tanīs vietās, kur pats tās novietojis. Dieva vārds, Jens. Viņš vakarā pavēl, lai viņu aizved uz krastu, un atgriežas tikai no

nta. Nu tad pasaki, Jensen, pie ka viņš tur brauc? Un pasaki man, kas ir tanīs paciņās, ko viņš sūta uz Eiropu? Šitāda maza paciņa, bet apdrošināta par tūkstoš mārciņām.

—   Kā tu to zini? — zviedrs kļuva vēl drūmāks.

Ja nezinātu, nerunātu, — Dingls izvairīgi atbildēja. — Bet vai tu zini, no kurienes vecais Tochs ved tās ķirzakas? No Devilbejas. No Velna līča, Jens. Man tur dzīvo kāds paziņa, aģents, izglītots cilvēks, tad viņš, brālīt, man stāstīja, ka tās neesot nekādas dresētas ķirzakas. Ne uz to pusi! Lai stāstot maziem bērniem, ka tie esot kustoņi, bet citiem lai nedomājot apvārdot zobus. — Dingls zīmīgi pameta ar acīm. — Tā tas ir, draugs Jensen, nu tu to zini. Tāpēc nedomā man melst, ka kapteinis Tochs all righi!…

—  Atkārto vēlreiz! — milzīgais zviedrs draudīgi nosēca.

—   Ja vecais Tochs būtu all right, tad viņš nevadātu velnus apkārt pa pasauli… nesalaistu tos visās salās kā utis kažokā. Kamēr es braukāju kopā ar viņu, Jens, viņš pārvadāja vismaz vairākus tūkstošus. Vecais Tochs pārdevis savu dvēseli, puis. Un es zinu, ko velni dod viņam pretī. Rubinus, pērles un tamlīdzīgas mantas. Tu to pats saproti, ka par velti viņš neko tādu vis nedarīs.

Jenss Jensens tumši pietvīka.

—   Bet kas tev par daļu? — viņš ierēcās un iezvēla ar dūri pa galdu. — Nodarbojies pats ar savām nolādētām darīšanām.

Mazais Dingls izbijies salēcās.

—   Ej nu ej, — viņš samulsis nošļupstēja. — Ko tu tā uzreiz … Es taču tikai stāstu, ko esmu redzējis. Un, ja tu gribi, tad man viss tas tikai murgos rādījies. Arī tas, ka tu sēdi te manā priekšā. Ja gribi, es teikšu, ka tas bija tas pats … delirijs. Tu nedrīksti dusmoties uz mani, Jensen. Tu taču zini, ka ar mani reiz jau tā bija Frisko. Smags gadījums, — tā dakteri sacīja matrožu hospitālī. Nudien, brālīt, man tikai tā likās, ka esmu redzējis tās ķirzakas vai velnus, vai kas viņi tur bija, bet īstenībā nebija itin nekā.

—   Bija, Pat, — zviedrs drūmi noteica, — es viņus ari redzēju …

—   Nebija, Jens, — Dingls centās viņu pārliecināt. — Tev tikai bija tas … delīrijs. Vecais Tochs all right, tikai… velnus gan viņam nevajadzēja izvadāt pa pasauli. Zini, kad es pārbraukšu mājās, tad likšu noturēt mesu par viņa dvēseles glābšanu. Lai mani zeme aprij, Jensen, ja es to neizdarīšu!

—  Mūsu ticībā nav nekā tamlīdzīga, — Jensens melancholiski novilka. — Bet kā tu domā, Pat, vai tas palīdz, ja liek par kādu noturēt mesu?

—• Neiedomājami palīdz, brālīt! — īrs izsaucās. — Esmu dzirdējis par daudziem gadījumiem, kad tas apbrīnojami palīdzējis … nu, tais visgrūtākajos gadījumos. Pret velniem un tamlīdzīgām būšanām, saproti?

•v— Nu, tad ari es pasūtīšu kātoju mesu, — Jenss Jensens nolēma. — Par kaptejni van Tochu. Bet es to pasūtīšu tepat Marseļā. Es domāju, ka tanī lielajā katedralē tas iznāks lēti, par fabrikas cenu.

—  Var jau ari tā, tikai Iru mesa ir labāka. Mums, brālīt, ir tādi mūki, kuriem kārtīgs burvis diezin vai tiks līdzi. Taisni tā kā faķiri vai elku dievu pielūdzēji.

—   Klau, Pat, — Jensens sacīja, — es tev iedotu divpadsmit frankus mesai, bet uz tevi jau nevar paļ-auties, tu tos nodzersi.

—  Nē, Jens, tādu grēku es neuzņemšos uz sirdsapziņas. Bet pag, lai tu man ticētu, es tev izrakstīšu kvīti par tiem divpadsmit frankiem. Vai gribi?

—  Var arī, — atteica zviedrs, kurš visur mīlēja kārtību.

Dingls sameklēja gabaliņu papīra un zīmuli un aizņēma ar

šiem piederumiem vai visu galdu.

—   Nu, ko tad lai es rakstu?

Jenss Jensens lūkojās viņam pāri pār plecu.

—   Uzraksti virsū, ka tā ir kvīts.

Un Dingls lēni, ar lielām pūlēm, izbāzis mēli un slapinādams zīmuli, uzrakstīja:

—   Vai tā būs pareizi? — Dingls šaubīdamies jautāja. Un pie kā šai lapiņai jāpaliek?

—   Pie tevis, aitasgalva, tas tak skaidrs! — zviedrs pārliecināts atbildēja. — Tas ir tāpēc, lai cilvēks neaizmirstu, ka viņš saņēmis naudu.

Sos divpadsmit frankus Dingls nodzēra Havrā un Īrijas vieta aizbrauca uz Džibuli. īsi sakot, mesa netika pasūtīta un dabiskā notikumu gaita netika traucēta no augstāku spēku puses.

6 . jachta lagŪnĀ

Misters Eibs Lebs, piemiedzis acis, vērās rietošajā saulē un ļoti ilgojās parunāties ar kādu par šā rieta skaistumu, bet viņa dārgumiņš Li, alias fniss Uly Valley, īstā vārdā Liliana Novakas jaunkundze, draugiem — zeltmatainā Li, Baltā Lilija, slaidkāje Liliana un kā nu viņu vēl sauca septiņpadsmit gadu vecumā, gulēja karstajās smiltīs, ietinusies pūkainā peldmēteli un savilkusies kamolā kā kaķēns. Tāpēc Eibs neko nerunāja par dabas datumu un tikai laiku pa laikam nopūtās, kustinādams baso kāju pirkstus, kuru starpās bija ieķērušies smilšu graudiņi. Rau, tur jūrā šūpojas jachta «Glorija Pikforda»; šo jachtu Eibam bija iedāvinājis tētis Lebs, kad dēls bija izturējis pārbaudījumus universitātē. Lāga puika tētis Lebs, Džess Lebs, filmu magnats un

tā tālāk. «Uzaicini, Eib, dažus draugus vai draudzenes un pabraukā pa pasauli,» tā bija teicis vecais pans Lebs. Goda virs tētis Džess, nudien! Un tagad tur, perlamutra zaigā, šūpojas «Glorija Pikforda», bet šeit, karstajas smiltis, gozējas dārgumiņš Li. Libam elpa aizrāvās aiz laimes. Guļ kā mazs bērns, nabadzīte. Misters Eibs pēkšņi sajuta nevaldāmu, dedzīgu vēlēšanos izglābt Li no kādām briesmām. īstenībā, ja tā nopietni padomā, tad vajadzētu viņu apprecēt, nodomāja jaunais pans Lebs, un sirds viņam sažņaudzās saldās un sāpīgās jūtās, kur jaucās kopā stingra apņemšanas un mazdūšīgas bailes. Mamma tam droši vien nepiekritīs, bet tētis tikai rokas noplātīs: «Tu esi prātā jucis, Eib!» Vecāki vienkārši na_v spējīgi to saprast, tas ir viss. Un misters Eibs, maigi nopūzdamies, apsedza ar peldmēteļa stērbeli Li balto potīti. Cik tas muļķīgi, viņš mulsi nodomāja, ka man tādas neglītas, spalvainas kājas!

Ak dievs, cik te skaisti, cik te skaisti! Zēl, ka Li to neredz. Misters Eibs tīksmi noraudzījās uz viņas gurnu daiļo līniju, un kāda miglaina asociacija novirzīja viņa domas uz mākslu. Li taču arī ir māksliniece. Kino māksliniece. Tiesa, viņa vēl nav tēlojusi nevienu lomu, taču stingri nolēmusi kļūt par visspožāko kino zvaigzni, kāda jebkad bijusi. Un, ja Li ko apņēmusies, tad tā ari būs. Lūk, taisni to mamma nesaprot, ka māksliniece — tā ir māksliniece, tā nevar būt tāda kā citas meitenes. Un pie tam citas meitenes nemaz nav labākas, nolēma misters Eibs. Piemēram, tā pati Džedija, tur uz jachtas, tāda bagāta meiča … un es taču zinu, ka Freds katru nakti iet pie viņas kajitē. Katru nakti, padomājiet vien! Bet mēs ar Li… Vienkārši Li nav t ā d a. Beizbolists Freds man simpātisks, viņš lāga zēns, augstsirdīgi atzina Eibs, viņš mans universitātes biedrs. Nu, bet katru nakti… Nē, bagātai meičai tā neklājas uzvesties! Tas ir — meičai no tādas ģimenes kā Džedija. Un turklāt Džedija nav māksliniece. Un par ko šīs meitenes var mūžīgi sačukstēties, Eibs pēkšņi iedomājās. Un kā tad viņām deg acis, un kā viņas smejas … Mēs ar Fredu par tādām lietām nekad nerunājam.

Li nevajadzēja dzert tik daudz kokteiļu; viņa tad vairs nezina, ko runā. Piemēram, šodien — tas tiešām bija pāri par mēru, kad viņa un Džedija sāka strīdēties, kurai glītākas kājas. Skaidrs, ka Li, es taču to zinu. Bet Fredam nevajadzēja sākt runāt par skaistuma konkursa sarīkošanu. To var darīt Palmbičā, nevis tādā intīmā kompānijā. Un meitenēm nevajadzēja tik augsti uzraut svārkus. Tās jau vairs nebija kājas vien… Vismaz Li'nevajadzēja to darīt. Un vēl Fredam redzot. Un tāda bagāta meiča kā Džedija arī tikpat aušīga. Bet es gan veltīgi iesaucu kapteini un uzaicināju viņu būt par tiesnesi. Tas bija muļķīgi. Kā viņš nosarka, šis kapteinis, un ūsas viņam saslējās dusmās. «Piedodiet, ser,» un aizcirta durvis. Nepatīkami. Trakoti nepatīkami. Kapteinim nevajadzēja būt tik rupjam. Galu galā tā taču ir mana jachta, vai ne? Tiesa, kapteinim nav līdzi savas meičas. Viņam, nabadziņam, nav viegli noskatīties uz mums, ja pašam jādzīvo kā vecpuisim. Bet kapec Li sāka raudāt, kad Freds sacīja, ka Džedijas kājas skaistākas? Vēlāk viņa sūdzējās, ka Freds sabojājis viņai visu braucienu. Nabadzīte Li! Un tagad meitenes skaišas viena uz otru. Kad es gribēju aprunāties ar Fredu, Džedija pasauca to pie sevis kā šuneli. Freds taču ir mans labākais draugs. Zināms, ja viņš ir Džedijas mīļākais, tad spiests sacīt, ka viņas kājas skaistākas, taču to nevajadzēja apgalvot tik kategoriski. Tas bija netaktiski attiecībā pret nabaga Li. Li taisnība, kad viņa apgalvo, ka Freds esot neaptēsts. Galīgi neaptēsts, īstenībā es visu šo ceļojumu biju iedomājies citādu. Kāda velna pēc man bija jāņem līdzi Freds!

Misters Eibs atjēdzas, ka vairs nejūsmo par perlamutra krāsā vizošo jūru, bet ar visai drūmu seju bārsta no vienas saujas otra smiltis un gliemežvāciņus. Viņš jutās sarūgtināts un bija nelāga orriā. Tētis Lebs bija sacījis: «Apbraukā pasauli, paskaties, kā citi dzīvo.» Kas ir apbraukāts un apskatīts? Misters Eibs pūlējās atcerēties, ko īsti redzējis, bet atmiņā bija tikai viena aina: Džedija un dārgumiņš Li rāda savas kājas un Freds, plecīgais Freds, attupies viņu priekšā uz grīdas. Eibs saīga vēl vairāk. Sazin kā sauc šo korāļu salu? Kapteinis tā kā runāja par Taraivu. Taraiva vai Taraihatuara-Tahuara. Labi būtu atgriezties mājās un pateikt vecajam Džesam: «Mēs, tēt, bijām pat Taraihaturā-Tahuarā.» Kaut jel es nebūtu iesaucis to kapteini, misters Eibs saviebās. Jāparunā ar Li, lai viņa tā vairs neuzvedas. Ak dievs, kāpēc es viņu tik traki mīlu? Kad pamodīsies, būs jāaprunājas. Teikšu tai, ka mēs varētu precēties… Mistera Eiba acis pieplūda pilnas asaru. Ak kungs, vai tas aiz mīlestības vai aiz mokām? Jeb vai šīs bezgalīgās mokas tāpēc, ka es viņu tā mīlu?

Dārgumiņa Li zili iekrāsotie, spožie, gliemežvākiem līdzīgie plaksti ietrīsējās.

—   Eib, — iedūdojās miegaina balstiņa, — vai zini, par ko es domāju? Sinī salā varētu uzņemt brīnišķīgu filmu.

Misters Eibs pasteidzās apbērt savas nelaimīgās kājas ar smalkām smiltīm.

—   Lieliska ideja, dārgumiņ. Bet kādu filmu?

Dārgumiņš atvēra savas bezdibenīgās, zilās acis.

—   Saproti… Iedomājies, ka es būtu šinī salā Robinsons. Sieviete-Robinsons. Vai tā nav pilnīgi jauna ideja?

—  Jā-a, — misters Eibs šaubīdamies novilka. — Bet kā tu būtu nokļuvusi šinī salā?

—   Pavisam vienkārši, — saldā balstiņa atbildēja. — Mūsu jachta vētras laikā ietu bojā, un jūs visi noslīktu — tu, Džedija, kapteinis un visi pārējie.

—   Un Freds arī? Freds taču lielisks peldētājs!

Gludā pierīte saraucās.

—   Nu, tad Fredu aprītu haizivs. Tā būtu brīnišķīga detaļai dārgumiņš sasita rokas. — Pie tam Fredam ir tik traki skaists ķermenis, vai ne?

Misters Eibs nopūtās:

—   Nu, un tālāk?

—   Mani vilnis izmestu krastā. Es būtu nesamaņā, tērpusies pidžamā, tanī ar gaiši zilajām svītrām, kas tev aizvakar tā patika. Skatiens, ko Li pameta caur pusnolaistajām skropstām, uzskatāmi nodemonstrēja sievietes burvības spēku. — īstenībā tai jābūt krāsainai filmai, Eib. Visi stāsta, ka gaišzila krāsa apbrīnojami piestāvot maniem matiem.

—   Bet kas tevi te atrastu? — misters Eibs nerimās.

Dārgumiņš iegrima domās.

—   Neviens! Es taču nebūtu nekāds Robinsons, ja te būtu cilvēki, — Li atbildēja ar nepielūdzamu loģiku. — Tieši tāpēc mana loma būtu tik pateiciga, ka es visu laiku tēlotu viena pati. Iedomājies tikai: Lily Valley galvenajā un vispār vienīgajā lomā!

—   Bet ko tu darītu visā fiimā?

Li atbalstījās uz elkoņa.

—  Tas maņ viss jau izdomāts. Es peldētos un dziedātu uz klints.

—   Pidžamā?

—  Bez, — dārgumiņš atteica. — Vai tev neliekas, ka man būtu briesmīgi lieli panākumi?

—  Bet tu taču nevari staigāt visu laiku kaila, — Eibs norūca manāmi nosodoši.

—   Kāpēc tad ne? — dārgumiņš nevainīgi pabrīnījās. — Kas tur sevišķs?

Misters Eibs nomurmināja kaut ko nesakarīgu.

—   Un pēc tam, — Li turpināja savas pārdomas, — pag, nu es zinu! Mani nolaupītu gorilla. Zini, tāda drausmīga, spalvaina, melna gorilla.

Misters Eibs nosarka un pasteidzās ierakt dziļāk smiltīs savas sasodītās kājas.

—  Bet te taču nav nekādu gorillu, — viņš diezgan nedroši aizrādīja.

—   Ir. Te sastopami visādi dzīvnieki. Tev jāmācās lūkoties uz visu no mākslinieka viedokļa, Eib. Manai ādas krāsai gorilla lieliski piederētos. Bet vai tu ievēroji, kādas Džedijai spalvainas kājas?

—   Nē, — Eibs atbildēja, ļoti neapmierināts ar šo tematu.

—   Šausmīgas kājas, — dārgumiņš apliecināja un ar gandarījumu aplūkoja savus stilbus. — Un, kad gorilla nestu mani uz rokām, no biezokņa iznāktu jauns, skaists mežonis un nodurtu to.

—   Kā šis mežonis būtu ģērbies?

—  Viņam būtu loks ar bultām, — dārgumiņš bez vilcināšanas izlēma, — un galvā vainags. Šis mežonis nolaupītu mani un aizvestu uz kanibālu nometni.

—   Te nav nekādu kanibalu, — Eibs mēģināja aizstāvēt Tahuaras saliņu.

—   Ir. Šie cilvēkēdāji gribētu upurēt mani saviem elkiem un pie tam dziedātu havajiešu dziesmu. Zini, kā tie nēģeri restorānā «Paradize». Bet tas jaunais cilvēkēdājs iemīlētos manī, — dārgumiņš izdvesa ar šausmās ieplestām acīm, — un… pēc tam vēl viens mežonis iemīlētos manī, teiksim, šo kanibalu virsaitis … un tad viens baltais …

—   Kur te baltais būtu gadījies? — Eibs skaidrības labad apjautājās.

—  Viņš būtu kritis cilvēkēdāju gūstā. Tam vajadzētu būt slavenam tenoram, ko sagūstījuši mežoņi. Tas tāpēc, lai viņš varētu dziedāt filmā.

Un kā viņš būtu ģērbies?

Dārgumiņš paskatījās uz savu kājiņu pirkstiņiem:

—  Viņam nebūtu … nekā, tāpat kā cilvēkēdājiem.

Misters Eibs papurināja galvu:

—   Tur nekas neiznāks, dārgumiņ. Visi slavenie tenori šausmīgi resni.

—   Zēl, — dārgumiņš noskuma. — Nu, tad viņu varētu tēlot Freds, bet tenors tikai dziedātu. Zini, tāda sinchronizacija, kā taš filmās notiek.

—   Bet Fredu taču aprija haizivs!

Dārgumiņš sapīka.

—  Neesi taču tik traki reālistisks, Eib! Ar tevi vispār nemaz nevar runāt par mākslu … Bet virsaitis apvītu mani viscaur ar pērļu virtenēm.

Kur viņš ņems pērles?

Te ir milzums pērļu, — Li kategoriski noteica. — Un Freds aiz greizsirdības boksētos ar viņu uz klints pie bangojošas jūras. Freds izskatītos brīnišķīgs kā siluets pret debesīm! Ko tu teiksi, vai tā nav lieliska ideja? Un tad viņi abi iekristu jūrā … — Dārgumiņa seja noskaidrojās. — Te būtu īsti vietā epizode ar haizivi. Džedija gan plīstu aiz dusmām, ja Freds uzstātos kopā ar mani filmā! Bet es apprecētu to skaisto mežoni. — Zeltmatainā Li uzlēca kājās. — Mēs abi stāvētu krastā… saules rietā… pavisam kaili… un diafragma pamazām noslēgtos. — Li nometa peldmēteli. — Nu, es eju peldēties.

—… peldkostimu nav paņēmusi, — Eibs nemierīgi nomurmināja un atskatījās uz jachtu, vai kāds nelūkojas šurp, bet Li jau teciņus skrēja pa smiltīm uz lagunu.

Apģērbusies viņa gan izskatās labāka, jaunajā cilvēkā negaidot ierunājās saltas un nežēlīgas kritikas balss. Eibu taisni satricināja apziņa, ka tam trūkst pienācīgās mīlētāja sajūsmas, un viņš jutās gandrīz kā noziedznieks, bet. .. tomēr, kad Li staiga kleitiņā un kurpītēs, tad tas ir tā kā skaistāk.

Tu droši vien gribi teikt — pieklājīgāk, — Eibs cīnījās pret šo salto balsi.

Nūjā, tas ari. Un glītāk. Kāpēc viņa tik ērmīgi plunčo pa ūdeni? Kāpēc viņa tik neglīti gorās? Kāpēc tas tā un tā .. .

Diezgan! Eibs šausmās turējās pretī. Li ir pati daiļākā meitene, kāda jebkad dzīvojusi zemes virsū. Es viņu tik briesmīgi mīlu …

Arī tad, kad viņai nav nekā mugurā? — jautāja saltā, kritiskā balss.

Eibs novērsās un sāka lūkoties uz jachtu lagūnā. Cik tā skaista, cik nevainojama ir katra tās līnija! Zēl, ka te nav Freda. Ar Fredu varētu parunāt par jachtas skaistumu.

Tikmēr Li, iebridusi līdz ceļiem ūdenī, slaistīja rokas pret rietošo sauli un dziedāja. Bridusi jel dziļāk, velns parāvis! — Eibs ieērcināts nodomāja. Bet tas taču tomēr bija skaisti, kad viņa te gulēja, saritinājusies kamoliņā, ietinusies ļieldmētelī, aizvērtām aciin. Dārgumiņš Li! Un Eibs aizkustināts nopūtās un noskūpstīja viņas p^ldmēteļa piedurkni. Jā, es viņu briesmīgi mīlu! Tā mīlu, ka taisni sirds sāp!

Pēkšņi no lagūnas puses atskanēja spalgs brēciens. Eibs izslējās sēdus, lai paskatītos, kas tur notiek. Li spiedza, mētāja rokas un rikšiem devās uz krastu, klupdama un šļakstīdama ūdeni. Eibs uzlēca kājās un metās viņai pretī.

— Kas noticis, Li?

Paskaties, cik viņa nejēdzīgi skrien, aizrādīja saltā, kritiskā balss. Kā viņa svaida kājas! Kā platās ar rokam! Tas ir vienkārši negliti! Un vēl kladzina turklāt, jā, kladzina!

—   Kas tev kait, Li? — Eibs sauca, steigdamies viņai palīga.

—  Eib, Eib … — nošļupstēja Li un — plakš! — slapja un auksta apkrita viņam ap kaklu. — Eib, tur ir kāds zvērsl

—   Nekā tur nav, — Eibs mierināja. — Varbūt kāda zivs.

Ak nē, tam bija tik briesmīga galva! dārgumiņš vaimanāja un iespieda slapjo degunu Eibam krūtīs.

Eibs gribēja tēvišķīgi paplikšķināt Li pa plecu, bet pa slapju iniesu tas skanētu pārāk skaļi.

—   Nu, nu, — viņš norūca, — paskaties, tur taču nekā nav.

Li atskatījās uz lagunu.

—  Tas bija šausmīgi, viņa nočukstēja un piepeši sāka atkal spiegt. — Tur … tur… vai redzi?

Krastam lēni tuvojās melna galva, te paverot, te aizverot plato rīkli. Dārgumiņš Li histēriski iespiedzās un pa galvu pa kaklu metās projām.

Eibs palika neziņā stāvam. Skriet pakaļ Li, lai viņa nebaidītos, vai palikt šeit un parādīt, ka viņam nav bail no šā zvēra. Protams, Eibs izvēlējās otru izeju. Viņš paspēra pāris soļu uz jūras pusi un, iebridis līdz potītēm ūdenī, sažņaudzis dūres, vērās zvēram acīs. Melnā galva palika uz vietas, dīvaini nosvārstījās un izrunāja:

—  Ts-ts-ts . ..

Eibam kļuva tā kā baisi, bet to taču nedrīkst izrādīt.

—   Kas ir? — viņš skarbi uzprasīja.

—  Ts-ts-ts, — atbildēja galva.

—   Eib, Eib, Eib, — kladzināja dārgumiņš Li.

—   Eju! — Eibs atsaucās un lēni (lai kāds ko neiedomātos) sāka soļo! uz Li pusi. Viņš pat ejot apstājās un pameta stingru skatienu uz jūru.

Krastā, kur viļņi diendienā veido smiltis savus nepastāvīgos rakstus, stāvēja uz pakaļkājām kāds tumšs dzīvnieks ar apaļu galvu un dīvaini locīja ķermeni. Eibs sastinga uz vietas, sirds viņam skaļi dauzījās.

—   Ts-ts-ts… — dzīvnieks izrunāja.

—   Eib! — Li vaimanāja tuvu ģībonim.

Eibs kāpās atpakaļ soli pa solim, nenolaizdams acu no dzīvnieka. Tas nekustējās, tikai grozīja galvu, vērojot Eibu.

Beidzot Eibs sasniedza dārgumiņu, kas gulēja uz mutes smiltīs un aizraudamās elsoja bailēs.

—  Tie ir… tādi kā roņi, — Eibs nedroši minēja. — Vajadzētu braukt uz jachtu, Li.

Taču Li tikai drebēja vien.

—   Un vispār tur nav nekā bīstama, -j— Eibs centās to iedrošināt. Viņam gribējās nomesties ceļos un noliekties pie Li, bet viņam bija jāstāv kā bruņiniekam starp Li un šo nezvēru. Ja es nebūtu tikai peldbiksītēs, Eibs domāja, un man būtu līdzi vismaz kabatas nazis … vai ja es atrastu kādu rungu …

Satumsa. Dzīvnieks pienāca vēl soļus trīsdesmit tuvāk un apstājās. Aiz viņa iznira no jūras pieci, seši, astoņi tādi paši dzīvnieki un ļodzīdamies, zvalstīdamies čāpoja uz turieni, kur Eibs sargāja Li.

—   Neskaties, Li, — Eibs nočukstēja, kaut gan to darīt nebija vajadzības: Li nebūtu atskatījusies ne par kādu naudu pasaulē.

No jūras nāca ārā aizvien jauni silueti un virzījās uz priekšu platā puslokā. To jau bija ap sešdesmit, Eibs domās saskaitīja. Bet tas gaišais tur smiltīs — tas ir dārgumiņa Li peldmētelis.

Peldmētelis, kurā ietinusies viņa nesen bija gulējusi. Dzīvnieki tikmēr jau bija piegājuši pie gaišā priekšmeta, kas iepleties spīdēja smiltīs.

Un tad Eibs izdarīja kaut ko tik saprotamu un reizē tik aplamu kā Šillera bruņinieks, kas nolec arēnā pie lauvām pēc savas dāmas cimda. Neko nevar darīt, vīrieši vienmēr rīkosies tikpat saprotami un reizē aplami, kamēr vien pastāvēs pasaule. Bez apdomāšanās, ar augsti paceltu galvu un savilktām dūrēm misters Eibs Lebs devās tieši dzīvnieku barā iekšā, lai atņemtu tiem dārgumiņa Li peldmēteli.

Dzīvnieki mazliet atkāpās, bet nebēga projām. Eibs pacēla peldmēteli, pārmeta to pār roku kā toreadors un palika stāvam.

—   Eib!… — aiz viņa skanēja izmisušas vaimanas.

Misters Eibs juta ieplūstam savās dzīslās neizmērojamu spēku

un drosmi.

—  Nu, kas ir? — viņš uzsauca dzīvniekiem un paspēra soli uz to pusi. — Ko jūs īsti gribat?

—  Ts-ts, — kāds no tiem noklakšķināja ar mēli un tad ērmīgā, čīkstošā, vecīgā balsī iečērkstējās: — Najf!

—  Najf! — atsaucās čīkstošas balsis mazliet tālāk. — Najf! Najf!

—   E-eib!

—   Nebīsties, Li! — Eibs sauca.

—   Li! — visapkārt sāka čērkstēt. — Li! Li! E-eib!

Eibam likās, ka viņš redz sapņus.

—   Kas ir?

—   Najf!

E-eib! — dārgumiņš Li gaudās. — Nāc čurp!

—  Tūliņ… Jūs gribat sacīt: knife? Man nav naža. Nekā nevaru palīdzēt. Ko jūs vēl gribat?

—  Ts-ts, — dzīvnieks noklakšķināja mēli un sāka čāpot uz Eiba pusi.

Eibs, pieturēdams uz rokas uzmesto peldmēteli, plati iepleta kājas, bet neatkāpās.

—   Tsts, — viņš savukārt noteica. — Ko vajag?

Šķita, ka dzīvnieks stiepj pēc viņa priekšķepu; Eibam tas nepatika.

Ko? — viņš diezgan skarbi noprasīja.

Najfl — dzīvnieks nočerkstēja un izmeta no ķepas ko bālganu, līdzīgu lāsei. Taču tā nebija lāse, jo tā aizripoja pa smiltīm.

—   Eibl — elsoja Li. — Nepamet mani te!

Misters Eibs vairs nejuta ne mazāko baiļu.

—   Nost no ceļa! — viņš uzsauca un atvēzējās ar peldmēteli.

Dzīvnieks ātri un neveikli atkāpās. Tagad Eibs varēja aiziet

ar godu, bet tam gribējās parādīt Li, cik viņš drosmīgs. Viņš pieliecās un paskatījās uz to bālgano, ko dzīvnieks bija izmetis smiltīs. Tās bija trīs cietas, gludas, blāvi vizošas bumbiņas. Misters Eibs piecēla tās pie acīm, jo bija jau krietni tumšs.

—  Eib! — pamestais dārgumiņš činkstēja. — Eib, Eib!.. .

—   Eju, eju! — misters Eibs līksmi sauca. — Li, man ir kas tev nododams! Li, es tev ko nesu!

Vēcinādams peldmēteli pār galvu, misters Eibs joņoja pa plūdmali kā jauns dievs. Li sēdēja, savilkusies čokurā, un drebēja.

—Eib! — viņa izsaucās, klabinot zobus. — Kā tu tā vari . .. Kā tu tā vari …

Eibs svinīgi nometas ceļos:

—   Lily Valley, jūras dievi, saukti tritoni, ieradušies parādīt tev godu. Varu tev paziņot, ka kopš tā laika, kad Venera piedzima no jūras putām, neviena māksliniece nav viņos modinājusi tādu sajūsmu kā tu. Par savas dievināšanas zīmi viņi tev sūta, — Eibs pastiepa sauju, — trīs pērles. Skaties!

—  Eib, nemels niekus! — dārgumiņš Li šņukstēja.

—   Nopietni, Li! Paskaties, tās ir īstas pērles.

Parādi, — Li ievaidējās un paņēma savos trīcošajos pirkstos trīs baltās bumbiņas. — Eib, — viņa nočukstēja, — vai tās tiešām ir pērles? Vai tu atradi tās smiltīs?

—   Bet, Li, dārgumiņ, pērles taču nav atrodamas smiltīs.

—   Ir gan, — dārgumiņš apgalvoja. — Tas iegūst ar skalošanas palīdzību. Redzi, ko es tev teicu, ka te ir milzums pērļu!

—   Pērles aug gliemežvākos zem ūdens, — Eibs paziņoja gandrīz vai kategoriski. — Nudien, Li, tās tev atnesa tie tritoni. Viņi bija noskatījušies, kā tu peldies. Viņi bija gribējuši pasniegt tev tās pašai, bet tu biji tā sabijusies …

—  Jā, kad viņi tik neglīti! — Li izsaucās. — Eib, tās ir patiešām brīnišķīgas pērles! Es briesmīgi mīlu pērles!

Lūk, nu viņa ir skaista, — sacīja kritiskā balss. — Kad viņa tā nometusies ceļos un tur pērles saujā — nu … glīta, nav vārdam vietas.

—   Eib, vai tās man patiešām atnesa tie… tie nezvēri?

—  Tie nav nezvēri, dārgumiņ. Tie ir jūras dievi. Tos sauc par tritoniem.

Li nemaz nebija pārsteigta.

—  Tas ir ļoti laipni no viņu puses, vai ne? Trakoti laipni! Kā tu domā, Eib, vai man būtu viņiem jāpateicas?

—  Vai tev vairs nav bail no viņiem?

Li noskurinājās.

—   Bail… Eib, ved mani prom no šejienes!

—  Nu, tad celies augšā, -— Eibs atteica. — Mums jātiek līdz laivai. Iesim, tikai nebīsties!

—   Bet ja … ja viņi stāsies mums ceļā? — Li zobi sāka atkal klabēt. — Eib, vai tu nevari aiziet pie viņiem viens pats? Tikai nepamet te mani vienu!

—   Es tevi nesīšu uz rokām, — Eibs varonīgi apņēmās.

—  Jā, tas būs labāk, — Ļi nočukstēja.

—  Tikai apvelc peldmēteli, — Eibs noburkšķēja.

—  Tūliņ.

Miss Li sakārtoja ar abām rokām savas daudzinātās zelta cirtas.

Es esmu šausmīgi izspūrusi, vai ne? Eib, vai tev nav līdzi lūpu krāsa?

Eibs uzmeta viņai peldmēteli uz pleciem.

—   Iesim taču reiz, Li!

—   Man bail, — dārgumiņš izdvesa. Misters Eibs paņēma t» uz rokām. Dārgumiņš likās viegls kā gaisīgs mākonītis, bet uz rokām — deviņi pērkoni — viņa ir daudz smagāka, nekā to domāju! Un nu man abas rokas aizņemtas; ja šie nezvēri mums uzbruks, ko tad?

Vai tu nevari skriet teciņus? — dārgumiņš ierosināja.

—   Labi… — Eibs izdvesa, ar mokām cilādams kājas. Tikmēr jau bija tapis pavisam tumšs. Eibs tuvojās platajam dzīvnieku puslokam.

—   Ašāk, Eib, skriešus, skriešus! — Li čukstēja.

Dzīvnieki sāka dīvaini viļņveidīgi līgoties un locīt augšējo

ķermeņa daļu.

—  Skrien jel, skrien taču! — dārgumiņš histēriski spārdījās ar kājām, un Eiba kaklā iecirtās ar sudrabainu laku klātie nagi.

—   Pie velna, Li, neāksties! — Eibs iebrēcas.

•-Najf! — iečērkstējās viņiem tepat blakus. — Ts-ts-ts! Najf! Li! Najf! Najf! Najf! Li!

Taču baismīgais pusloks jau bija aiz muguras, un Eiba kājas sāka grimt slapjās smiltis.

—  Vari laist mani zemē, — Li nočukstēja taispi tanī mirkli, kad Eibam vairs neklausīja ne rokas, ne kājas.

Eibs smagi elpoja, slaucīdams sviedrus no pieres.

—   Ej uz laivu! Ātrāk! — dārgumiņš komandēja.

Tumšo siluetu pusloks pavērsās tagad ar sejām pret Li un pasvērās tuvāk.

—   Ts-ts-ts! Najf! Li!

Bet Li nebrēca, Li negrasījās bēgt. Li pacēla rokas pret debesīm, un pcldmētelis noslīdēja no viņas pleciem. Li, pilnīgi kaila, māja ar abām rokām līganajām ēnām un meta gaisa, skūpstus. Viņas trīcošās lupas sašķobījās, — tas laikam bija domāts apburošs smaids.

—  Jūs esat tik miji, — dreboša balstiņa izrunāja, un baltās rokas atkal pastiepās uz svārstīgo ēnu pusi.

—  Nāc palīdzi man, Li, — Eibs parupji uzsauca, stumdams laivu ūdeni.

Li pacēla savu peldmēteli.

—   Uz redzēšanos, mani dārgie!

Bija dzirdams, ka smagas kājas jau plunčojas pa ūdeni.

—  Kusties nu ātrāk, Eib! — dārgumiņš skubināja, brienot uz laivu. — Viņi jau tepat klāt!

Misters Eibs Lebs saņēma visus spēkus, lai iegrūstu laivu dziļāk ūdeni. Un te nu laivā vēl. ierāpās iniss Li un sāka māt ardievas.

—  Pārej otrā pusē, Eib, citādi viņi mani neredzēs!

—  Najft Ts-ts-ts! Eib!

—   Najf! Najf! Ts!

—   Eib!

Beidzot laiva sāka lēkāt pa viļņiem. Misters Eibs ieķepurojās tam un visā sparā ķērās pie airiem. Ar vienu airi viņš -trāpīja kādam glumam ķermenim.

Li dziļi ievilka elpu.

—   Viņi taču briesmīgi mīlīgi, vai ne? Un vai nav tiesa, tā .scēna ar viņiem man izdevās lieliski?

Misters Eibs airēja uz jachtu, ko mācēja.

—   Apvelc peldmeteii, Li, — viņš diezgan dzestri aizrādīja.

—   Man šķiet, ka man bija milzīgi panākumi, — konstatēja miss Li. — Bet. tās pērles, Eib! Kā tu domā, cik tās varētu maksāt?

Misters Eibs uz mirkli pārtrauca airēšanu.

—   Es domāju, ka tev nevajadzēja rādīties viņiem tādā izskata …

Miss Li jutās mazliet aizskarta.

Par ko tad ne? Tūliņ var redzēt, Eib, ka tu neesi mākslinieks. Airē ašāk, man salst tanī peldmēteli!

7. jachta LAGŪNĀ (TURPINĀJUMS)

Tovakar uz jachtas «Glorija Pikforda» nebija nekādu personīga rakstura nesaskaņu, toties jo skali izpaudās domstarpības zinātniskos uzskatos. Freds, ko Eibs lojāli atbalstīja, domāja, ka tie esot bijuši kadu milzu ķirzaku pēcnācēji, kamēr kapteinis turējās pie uzskatiem, ka dzīvnieki piederējuši kādai zīdītāju sugai. Jūrā neesot nekādu ķirzaku, kapteinis dedzīgi apgalvoja, taču jaunie džentlmeņi no universitātes neļāvās pierunāties: milzu ķirzakas — tā taču ir efektīgāka sensācijā. Dārgumiņš Li jau bija samierinājies ar to, ka tie bijuši tritoni, ka tie izturējušies taisni burvīgi un ka viņai bijuši tādi panākumi! … Un Li (gaišzili svītrotajā pidžamā, kas tā patika Eibam) ar degošām acīm fantazēja par pērlēm un jūras dieviem. Džedija, protams, bija pārliecināta, ka tas viss ir nieki un blēņas un Li ar Eibu visu izdomājuši; viņn nikni meta ar acīm Fredam, lai viņš beidz šīs muļķīgās sarunas. Eibam šķita, ka dārgumiņš būtu gan varējis pieminēt, cik bezbailīgi Eibs devies pie šīm ķirzakām pēc viņas peldmēteļa, tāpēc jau trīs reizes izstāstīja, cik braši Li sagaidījusi šos nezvērus, kamēr viņš, Eibs, stūmis laivu ūdenī, un grasījās stāstīt to vēl ceturto reizi, bet Freds un kapteinis, aizrāvušies niknā strīdā par milzu ķirzakām un zīdītājiem, nemaz neklausījās. (It kā tas tiešām būtu tik svarīgi, kas tie par dzīvniekiem bijuši, Eibs nodomāja.) Galu galā Džedija nožāvājās un paziņoja, ka iešot gulēt; viņa uzmeta Fredam zīmīgu skatienu, bet Freds tieši tobrīd atcerējās, ka pirms grēku plūdiem esot bijušas tādas milzu ķirzakas, — kā tās saukuši, pie visiem velniem: diplozauri, bigozauri vai kā citādi, bet tās staigājušas uz pakaļkājām, ser; Freds pats redzējis biezā grāmatā lādu zinātnisku attēlu, ser. Varena grāmata, ser, jums ar to jāiepazīstas.

— Eib, — ierunājās dārgumiņš, — man ir lieliska ideja filmai.

—   Un kas tad?

—   Kaut kas taisni satricinoši jauns. Iedomājies, ka mūsu jachta ietu bojā un tikai es viena izglābtos un dzīvotu šinī salā kā Robinsons.

—   Ko tad jūs tur darītu? — kapteinis skeptiski apvaicājās.

—   Peldētos, — dārgumiņš vientiesīgi atbildēja. — Un tad manī iemīlētos jūras tritoni un nestu man pērles. Saproti, tas pilnīgi saskanētu ar īstenību! Tā varētu būt dabas skatu vai zinātniski populārā filma, kā tev šķiet? Kaut kas līdzīgs filmai «Trader Horn».

—   Li taisnība, — Freds enerģiski piekrita. — Rīt vajadzēs uzņemt filmā tās milzu ķirzakas.

—  Tas ir, tos zīdītājus, — kapteinis pārlaboja.

—   Tas ir, mani, — dārgumiņš kategoriski paziņoja, kā es stāvu šo jūras tritonu vidū.

—   Bet peldmētelī! — pasteidzās piemetināt Eibs.

—   Ez uzvilkšu balto peldkostimu, — Li sacīja. Un Grēdai vajadzēs mani kārtigi sasukāt. Šodien es izskatījos taisni briesmīga!

—   Bet kas filmēs?

—  Eibs. Lai no viņa tiek vismaz tikdaudz labuma. Un Džedija gādās par gaismu, kad satumsīs.

—   Un Freds?

—  Fredam būs stops ar bultām un vainags galvā, un, kad tritoni gribēs mani nolaupīt, viņš tos nodurs.

—  Padevīgi pateicos, — Freds pasmējās, — es dodu priekšroku revolverim. Bet ko darīs kapteinis?

Kapteinis kareivīgi izslēja ūsas.

—   Par mani nebēdājiet. Es jau zinu, kas tur vajadzīgs.

—   Un kas tas būtu?

Trīs vīri no ekipāžās, ser. Un labi apbruņoti, ser.

Dārgumiņš Li valdzinoši attēloja šausmas:

—  Vai jūs domājat, ka tas ir tik bīstami, kaptein?

Es neko nedomāju, meitiņ, —• kapteinis atrūca. — Es tikai

pildīšu mistera Džesa Leba instrukcijas, vismaz ciktāl runa par misteru Eibu.

Freds un kapteinis palika dedzīgi apspriežam ekspedicijas lechniskos sīkumus, bet Eibs pameta dārgumiņam ar acīm: sak, laiks jau doties pie miera un tā tālāk. Li paklausīgi izgāja.

—  Zini, Eib, — viņa sacīja savā kajitē, — es domāju, ka tā būs taisni satricinoša filma!

—  Jā, dārgumiņ, — misters Eibs piekrita un gribēja to noskūpstīt.

—   Šovakar ne, Eib, — dārgumiņš izvairījās, — tev pašam jāsaprot, ka man tagad briesmīgi jākoncentrējas.

Visu nākamo dienu miss Li intensivi koncentrējās, un nabaga kameristei Gretai bija darba pilnas rokas. Bija jātaisa vanna ar visai svarīgiem sāļiem un esencēm, jāmazgā galva ar šamponu «Tikai gaišmatēm», tam visam sekoja masaža, manikirs, pedikirs, matu ondulacija un sasuka, drēbju gludināšana un uzlaikošana, šūšana, grims un vēl daudz jo daudz visādu šim gadījumam nepieciešamu darbu. Džediju arī bija sagrābis šis drudzis, un viņa cītīgi palīdzēja Li. (Ir tādi grūti brīži dzīvē, kad sievietes parada apbrīnojamu lojalitati cita pret citu, piemēram, pie ģērbšanās.) Kamēr miss Li kajitē ritēja drudžaina darbība, vīrieši bija aizņemti ar savām darīšanām un, piekrāvuši galdu ar pelnu traukiem un viskija pudelēm, izstrādāja stratēģisko plānu, kur katrs atradīsies un kādi būs viņa pienākumi, ja kaut kas notiktu; pie tam, tiklīdz izvirzījās jautājums par komandēšanu, kapteiņa prestižs vairākkārt tika smagi aizskarts. Pēcpusdienā lagūnas krastā nogādāja filmu aparatu, nelielu ložmetēju, grozu ar ēdamo un traukiem, šautenes, patafonu un citus kaujas piederumus; to visu lieliski nomaskēja ar palmu zariem. Jau pirms saules rieta trīs bruņoti vīri no jachtas ekipāžās un kapteinis kā galvenais virspavēlnieks ieņēma savas vietas. Tad krastā atgādāja milzīgu lādi ar visādiem sīkumiem, kuri varēja tapt vajadzīgi kino zvaigznei miss Lily Valley. Tad atbrauca laiva ar Fredu un miss Džediju. Un tad sākās saules riets visā tropu krāšņumā.

Tikmēr misters Eibs jau desmito reizi bungoja pie miss Li kajites durvīm.

—   Dārgumiņ, nu patiešām nav vairs ne mirkļa laika!

—   Tūliņ, tūliņ! dārgumiņš nesatricināmi atbildēja. — Lūdzams, nenervozē mani! Man taču jāapģērbjas, vai ne?

Kapteinis pa to laiku apsvēra situāciju. Tur tālāk, līča gludajā līmeni, dzirkst gara, līdzena josla, kas atdala nemierīgo jūru no la1 gunas rāmajiem ūdeņiem. It kā zem ūdens būtu kāds aizsprosts vai mols, kapteinis nodomāja; droši vien tas ir smilšu sēklis vai korāļu rifs, taču ļoti atgādina mākslīgi ierīkotu dambi. Dīvaina vieta.

Šur tur virs lagūnas rāmā ūdens sāka parādīties melnas gal-^ vas, kas virzījās uz krastu. Kapteinis saknieba lupas un nemierīgi aptaustīja revolveri. Būtu gan labāk, ja sievietes būtu palikušas uz jachtas! . . . Džedija sāka trīcēt un krampjaini pieķērās pie Freda rokas. Cik viņš stiprs, tā domāja, ak dievs, kā viņš man patīk!

Beidzot no jachtas atairēja pēdējā laiva. Tanī atradās iniss Lily Valley baltā peldtriko un caurspīdīgā rīta tērpā: tādu viņu viļņi izmetīs krastā, kuģim bojā ejot. Pie viņas laivā bija miss Greta un misters Eibs.

—   Kāpēc tu tik lēni airē, Eib? — dārgumiņš pārmeta.

Misters Eibs paskatījās uz melnajām galvām, kas virzījās

uz krastu, un neatbildēja ne vārda.

—      Ts-tsl . — Ts!

Misters Eibs izvilka laivu smiltīs un palīdzēja izkāpt dārgumiņam Li un miss Gretai.

—  Skrien pie aparata, —aši nočukstēja māksliniece, — un, tiklīdz es teikšu «sākt», tad griez!

—   Drīz taču nekā nevarēs redzēt, — Eibs aizrādīja.

—   Nu, tad lai Džedija dod gaismu. Greta! . . .

Kamēr misters Eibs ieņēma savu posteni pie filmu aparata, māksliniece nolaidās smiltīs mirstoša gulbja pozā, bet miss Greta kārtoja viņas rīta tērpa krokas.

Lai kājas mazliet paliek redzamas, — čukstēja labprātīgā Robinsone. — Vai viss kārtībā? Nu, tad prom! Eib, sākt!

Eibs sāka griezt rokturi.

—   Džedij, gaismu!

Taču nekādas gaismas nebija. No jūras nāca ārā zvalstīgas <nas un tuvojās Li. Greta iekoda roku zobos, lai nesāktu brēkt.

Li! — iesaucās misters Eibs. — Li! Bēdz!

—   Najft Ts-ts-ts!

—   Li! Li! Eib!

Kāds noklikšķināja revolvera aizsargu.

—   Pie velna! Nešaut! — kapteinis nosēca.

—   Li! — Eibs sauca, palaidis rokturi. — Džedij, gaismu!

Li lēni un vijīgi slējās augšup, piecēlās un izstiepa rokas pret debesīm. Viegliņais rīta tērps noslīdēja no viņas pleciem. Tagad smiltīs stāvēja sniegbaltā Lilija, graciozi pacēlusi rokas pār galvu, kā to vienmērdara avarējušie, atžilbuši pēc ģīboņa. Misters Eibs grieza aparata rokturi kā nepilnīgs.

—   Pie velna, Džedij, dod gaismu!

Ts-ts-ts!

—  Najft

—   Najf!

—   E-eib!

Melnās ēnas līgojās un'meta lokus ap balto Li. Pag, pag, tas vairs nav joks! Li vairs neslaista rokas pār galvu, bet grūž kaut ko no sevis projām un spiedz:

—  Eib, Eib, viņš man pieskārās!

Tai pašā mirklī iedegās žilbinoša gaisma. Eibs sāk? strauji griezt aparata rokturi, bet Freds un kapteinis ar revolveriem rokās skrēja pie Li, kura tupēja smiltīs un klabināja zobus aiz bailēm. Tai pašā mirklī spožajā gaismā bija redzams, ka desmitiem un simtiem slaidu, melnu ēnu krītot un klūpot steidzas uz juru. Tai pašā mirklī divi matroži uzmeta tīklu kādai bēgošai ēnai. Tai pašā mirklī Greta zaudēja samaņu un novēlās kā maiss. Tai pašā mirklī noskanēja divi vai trīs šāvieni, jūra šļakstot pavērās,

divi matroži uzkrita kaut kam glumam, kas spārdījās un locījās zem viņiem, un gaisma miss Džedijas rokās nodzisa.

Kapteinis uzspīdināja elektrisko kabatas lukturīti.

^ Vai jums nekas ļauns nenotika, mazā?

—  Viņš man pieskārās pie kājas, — Li gaudās. — Fred, tas. bija šausmīgi!

Nu pieskrēja arī misters Eibs ar savu lukturīti.

—  Tas bija lieliski, Li! — viņš sauca, — tikai Džedijai vajadzēja dot ātrāk gaismu!

—   Tā nedega, — Džedija taisnojās. — Nedega taču, vai ne, Fred?

—   Džedija bija uztraukusies, — Freds to aizstāvēja. — Goda vārds, viņa to nedarīja tīšām, vai ne, Džedij?

Džedija apvainojās, bet tikmēr pienāca abi matroži, vilkdami tīklā kaut ko lielu, kas spirinājās kā zivs.

—   Te tas ir, kaptein. Dzīvs.

—  Tas nezvērs uzšļāca mums ko indīgu. Man rokas vienās čulgās, ser. Svilst kā ellē.

—   Man arī trāpīja, — miss Li ievaidējās. — Parādi gaismu, Eib, vai man te nav čulga?

—   Nav, tur nav nekā, dārgumiņ! — apliecināja Eibs; viņš tik tikko nenoskūpstīja to vietu virs ceļgala, ko dārgumiņš tik cītīgi berzēja.

—   Cik tas bija auksts! Brrl — Li sūdzējās.

—   Jūs esat pazaudējusi pērli, madām, — kāds matrozis sacīja, pasniegdams Li baltu bumbiņu, ko nupat bija pacēlis smiltīs.

—   Ak dievs, Eib! — miss Li iesaucās. — Viņi man atkal atnesuši peries! Bērni, meklējiet žigli pērles! Tie nabadziņi droši vien atnesuši man milzumu pērļu. Nu, vai viņi nav jauki, Fred? Rc, kur vēl viena pērle!

—   Te arī!

Trīs lukturīši vērsa gaismas lokus uz zemi.

—   Es atradu vienu lielu!

—  Tā pienākas man! — Li paziņoja.

—   Fred! — miss Džedija pasauca ledainā balsi.

—   Tūliņ! — misters Freds atbildēja, rāpodams pa smiltīm.

—   Fred, es gribu braukt atpakaļ uz jachtu!

—   Lai tevi kāds aizved! — aizņemtais Freds'ieteica. — Pie velna, tas ir gan joks!

Trīs vīrieši un miss Li ķepurojās pa smiltīm kā lieli jāņtārpiņi.

—   Rau, kur vēl trīs pērles! — kapteinis iesaucās.

-— Parādiet, parādiet! — Li sāka spiegt un rāpus metās pie kapteiņa.

Tai pašā brīdī uzliesmoja magnijs un notarkšķēja kinoaparata rokturis.

—   Tā, nu jūs visi esat uzņemti, — Džedija atriebīgi paziņoja. — Tas būs varens uzņēmums avīzēm. Amerikāņu kompānijā meklē pērles! Jūras ķirzakas apmētā cilvēkus ar pērlēm!

Freds atsēdās smiltīs.

—   Dieva vārds, Džedijai taisnība! Bērni, mums tas noteikti jāiesūta avīzēm!

Li atsēdās.

—   Džedij, mīlulīt, uzņem mūs vēlreiz, tikai no priekšas.

—   Tu ar to daudz zaudētu, dārgā, — Džedija nosmīnēja.

—   Bērni, — misters Eibs ieteicās, — meklēsim žiglāk! Drīz sāksies paisums.

Tumsā pie pašas jūras sakustējās melna ēna. Li iebrēcās:

—   Tur … tur …

Trīs lukturīši pavērsa gaismas lokus uz to pusi. Tā bija tikai miss Greta, kas, nometusies ceļos, meklēja pa tumsu pērles.

Li turēja uz ceļiem kapteiņa cepuri ar divdesmit vienu pērli. Eibs pildīja glāzītes, bet Džedija sēdēja pie patafona, apmainīdama plates. Neaptveramā zvaigžņotā nakts klausījās mūžam nemierīgās jūras šalkoņā.

—   Tad kādu nosaukumu mēs liksim? — nerimās Freds. „Milvoki rūpnieka meita filmē aizvēsturiskas

milzu ķirzakas."

—   «Pirmsplūdu rāpuļi zemojas daiļuma un jaunības priekšā,» — poētiski noskaņotais Eibs ieteica.

—   «Jachta «Glorija Pikforda» atklāj nepazīstamus dzīvniekus,» — kapteinis nāca ar savu priekšlikumu. — Vai ari «Tahuaras salas noslēpums».

—   Tas derētu tikai kā apakšnodaļas nosaukums, — Freds sacīja. — Virsrakstam jāizsaka vairāk.

—  Teiksim: «Beizbolists Freds cīnās ar nezvēriem», Džedija atsaucās. — Freds bija taisni brīnišķīgs, kad viņš metās tiem preti. Kaut tikai filmā tas iznāktu labi!

Kapteinis nokāsējās.

—   īstenībā es gan uzbruku viņiem pirmais, miss Džedij, bet par to nav nozīmes runāt. Es tikai domāju, ka virsrakstam jābūt zinātniskam, pani. Nepārspīlētam un .. . īsi sakot, zinātniskam. «Pirmsluvialā fauna Klusā okeana salās».

—   Pirmsliduvialā, — Freds pārlaboja. — Nē, pirmsvidualā. Sasodīts, kā tad tas bija? Antiluvialā. Anteduvialā. Nē, tas ne pēc kā neizklausās. Jāizvēlas tik vienkāršs virsraksts, ko katrs varētu izrunāt. Nu, Džedij, tu šai ziņā esi meistars!

—   Antediluvialā, — Džedija sacīja.

Freds pakratīja galvu.

Pārāk garš nosaukums, Džedij. Garāks nekā tie briesmoņi ar visu asti, kopā ņemot. Virsrakstam jābūt īsam. Bet Džedija ir tiešām apbrīnojama, vai ne? Nu, sakiet pats, kaptein, vai viņa nav lieliska meiča?

Jā, — kapteinis piekrita, — braša jaunkundze.

Jūs esat vērtīgs puisis, kaptein, — jaunais atiets atzinīgi noteica. Bērni, mūsu kapteinis ir vīrs īstā vietā. Bet pirmsluvialā fauna — tās ir blēņas. Tas neder avīzēm. Tad jau drīzāk «Mīlētāji pērļu salā» vai ko tamlīdzīgu.

—   «Tritoni apber ar pērlēm Balto Liliju!» Eibs sauca. «Poseidona valstības velte!», «Jaunā Afrodite.r »

Blēņas! Freds sašutis protestēja. — Nekādu tritonu nekad nav bijis. Tas, brālit, ir zinātniski pierādīts fakts. Un nekādas Afrodites ari nav bijis. Nav taču bijis, Džedij, vai ne?„Ci • vēku Cīņa ar aizvēstures milzeņiem!" „Drosmīgais kapteinis uzbrūk pirmsplūdu briesmoņiem!" I iīk, tas būs skanīgs nosaukums, mani mīļie!

—   Ekstra izlaidums! — Eibs sajūsmā klaigāja. — „Kino māksliniecei uzbrūk jūras nezvēri!" „Mūsdienu sievietes sex appeal uzvar pirmatnējās dzīvnieku pasaules pārstāvjus!" „Izmirstošie reptiļi dod priekšroku gaišmatēm!"

—   Eib! — dārgumiņš Li ierunājās — Man ir ideja . . .

—   Kāda?

—   Filmai. Tas būtu kas brīnišķīgs, Eib. Iedomājies, ka es peldētos jūra . ..

—   Balts triko tev lieliski piestāv, Li! • Eibs pasteidzās apliecināt.

Jā? . . . Nu, un tritoni iemīlētos mani un aiznestu mani jūras dibena. Un es būtu viņu karaliene.

—  Jūras dibenā?

—  Jā, zem ūdens. Viņu slepenajā valstībā, saproti? Viņiem tur droši vien ir pilsētas un viss pārējais.

—   Dārgumiņ, tu taču tur noslīktu!

—   Nebaidies, es maku peldēt, — dārgumiņš bezrūpīgi atbildēja. — Reizi diena gan es izpeldētu krastā ieelpot gaisu. — Li attēloja elpošanas vingrinājumus, kur izricstu krūšu cilāšanās saistījās ar līganām roku kustībām. Kaut kas tamlīdzīgs, saproti? Un krastā manī iemīlētos. .. jauns zvejnieks. Un es viņā tāpat. Briesmīgi iemīlētos! — dārgumiņš dziļi nopūtās. — Zini, viņš būtu tik skaists un stiprs. . . Tritoni gribētu viņu noslīcināt, bet es viņu izglābtu, un tad mēs dotos uz viņa būdu. Tritoni mūs tur ielenktu, — nu, un tad jūs ierastos palīgā.

— Li, Freds nopietni noteica, — tas skan tik muļķīgi, kaļ to tiešām būtu vērts uzņemt filma. Es vienkārši brīnītos, ja ve-j cais Džess no tā neiztaisītu grandiozu filmu.

Fredam izrādījās taisnība. Savā laikā no tā izveidoja grandiozu filmu — fabrikas «Džesa Leba filmas» produkcija.— ar miss Lily Valley galvenajā lomā. Bez viņas filmā piedalījās seši simti nereidas, viens Neptuns un divpadsmit tūkstoši statistu, kas bija pārģērbti par pirmsplūdu milzu ķirzakām. Taču, pirms šī filma parādījās uz ekrana, pagāja krietni liels laika sprīdis, kurā norisinājās šādi notikumi:

1.  Gūstā saņemtais dzīvnieks, ko ievietoja miss Li tualetes! kajites vannā, pirmajās divi dienās baudīja vislielāko visas sa-ļ biedrības uzmanību. Trešajā dienā tas vairs nekustējās, un dārgumiņš Li apgalvoja, ka nabadziņam esot garlaicīgi. Ceturtajā dienā tas sāka smirdēt un to vajadzēja iemest jūrā, jo trūdēšaļ nas process bija jau pilnā sparā.

2.   No lagūnas krastā uzņemtajiem kadriem derīgi izrādījās tikai divi. Pirmajā dārgumiņš Li, bailēs attupies, izmisis centās atgainīt ar rokām cieši apkārt sastājušos dzīvniekus. Visi apgalvoja, ka tas esot brīnišķīgs uzņēmums. Otrā uzņēmumā varēja redzēt trīs vīriešus un vienu meiteni, kas rāpo pa smiltīm. Visi bija uzņemti no mugurpuses. Varēja domāt, ka viņi zemojas kādas augstākas varas priekšā. Sim uzņēmumam visi skatītāji aplaudēja.

3.   No iepriekšminētajiem avīžu ziņojumu virsrakstiem sim-ļ tiem amerikaņu un visādas citādas avīzes, nedēļas izdevumi un mēnešraksti izmantoja gandrīz itin visus, ieskaitot pat «antedi-j luvialo faunu». Zem šādiem virsrakstiem avīzes aprakstīja visu notikumu, neskopojoties ar detaļām un daudzām jo daudzām ļ ilustrācijām: dārgumiņš Li milzu ķirzaku vidū, Li peldkostimā.ļ milzu ķirzaka vannā, tad miss Džedija, misters Eibs Lebs, beizbolists Freds, jachtas kapteinis, atsevišķi pati jachta «Glorija Pikforda», atsevišķi — Taraivas sala, atsevišķi — pērles uz melna samta. Ar to bija nodrošināta dārgumiņa Li karjera: Li kategoriski atteicās uzstāties varietē teātri un paziņoja reportieriem, ka nolēmusi ziedoties tikai Mākslai.

4.  Gadījās tomēr ļaudis, kas, balstīdamies uz savu zinātnieka un speciālistā autoritati, apgalvoja, ka, — cik iespējams spriest no uzņēmumiem, — runa nebūt nav par kādām pirmatnējām milzu ķirzakām, bet par kādu salamandru paveidu. Vēl lielāki speciālisti pat apgalvoja, ka šāds salamandru paveids zinātnei nav pazīstams, tātad nemaz neeksistē. Presē par šo jautājumu ilgi strīdējās, kamēr strīdu izbeidza profesors Dž. V. Hopkinss (no Jēlas universitātes), kurš paziņoja, ka izpētījis attiecīgos uzņēmumus un uzskata tos par mistifikāciju vai kadriem no kādas triku filmas; uzņēmumos attēlotie dzīvnieki mazliet atgādinot segtžaunaino milzu salamandru (Cryptobranchus japonicus, Sieboldia maxima, Tritomegas Sieboldii vai Megalobatrachus Sieboldii), bet tas esot neprecizs un nemākulīgs atdarinājums, kas liecinot par diletantismu. No zinātnes viedokļa jautājums ar šo tika izsmelts uz ilgāku laiku.

5.  Beidzot pēc attiecīga laika sprīža misters Eibs Lebs apprecējās ar miss Džediju. Viņa labākais draugs beizbolists Freds bija līgavaiņa brālis šinīs kāzās, kuras nosvinēja ar vislielāko krāšņumu, piedaloties daudziem izciliem politisko, mākslas un citu aprindu pārstāvjiem.

8 . andrias scheuchzeri

Cilvēku bezkaunībai nav robežu. Viņi negribēja rēķināties ar to, ka profesors Dž. V. Hopkinss (Jēlas universitāte), tolaik vislielākā autoritate reptiļu nozarē, bija nosaucis šos mīklainos radīpar antizinātniskām aplamībām un pilnīgām izdomām.

Iklab speciālā prese, kā laikrakstos aizvien jo biežāk sāka parādīties ziņas, ka līdz šim nepazīstami dzīvnieki, līdzīgi milzu salamandrai, sastapti visdažādākos Klusā okeana rajonos. Cik necik ticami dati apgalvoja, ka šos dzīvniekus var sastapt Zalamana salās, Soutena salās, Kampingamarangi, Butariari un Tapeteuea salās, Nukufetau, Funafuti, Nukanono un Fukaofu saliņu grupās, beidzot pat Hinau, Uahuka, Uapu un Pukapuka salās. Minēja nostāstus par kapteiņa van Tocha velniem (galvenokārt runājot par Melaneziju) un par miss Li tritoniem (visbiežāk tad, kad runāja par Polincziju); avīzes (visvairāk tāpēc, ka bija iestājies vasaras periods un nebija par ko rakstīt) apgalvoja, ka runa ir par dažāda veida pirmsplūdu zemūdens briesmoņiem. Sie zemūdens briesmoņi ieguva lielas lasītāju simpātijās. Piemēram, Savienotās Valstīs naca modē tritoni; Ņujorkā pieredzēja trīssimt izrādes krāšņa rēvija «Poseidons», kurā piedalījās trīs simti visskaistāko tritonidu, nereidu un sirēnu; Miami un Kalifornijas pludmalēs jaunieši peldējās tritonu un nereidu kostimos (tas' ir, trīs virknes pērļu un vairāk nekā), kamēr centralajos un vidusrietumu štatos neparasti pieņēmās spēkā «Netikumības izskaušanas kustība» (NIK); tika rīkotas pat publiskas manifestācijās, pie kam vairāki nēģeri tika gan pakārti, gan sadedzināti.

Beidzot «Nacionalās ģeografijas mēnešrakstā» parādījās Kolumbijas universitātes zinātniskās ekspedicijas biļetens (ekspedicija bija noorganizēta ar Dž. S. Tinkera, tā dēvētā «konservu karaļa» līdzekļiem); biļetenu bija parakstījuši V. L. Smits, V. Kleinšmits, Čarlzs Kovars, Lui Foržerons un D. Errero, toreizējās pasaules slavenības jautājumos par zivju parazitiem, apaļajiem tārpiem, veģetativo bioloģiju, infuzorijām un zāļu utīm. Sniegsim izvilkumus no šā plašā ziņojuma:

«… Rakahanga salā ekspedicija atrada līdz šim nezināmas milzu salamandras pakajkдju nospiedumus. Kāju nospiedumi ar pieciem pirkstiem, pirkstu garums no 3 līdz 4 centimetri. Spriežot pēc pēdu daudzuma, Rakabangas salas piekraste mudžēt mudž no šīm salamandrām. Tā kā priekškāju nospiedumus neatrada (izņemot vienu četrpirkstainu nospiedumu, kas piederēja mazulim), tad ekspedieija atzina, ka salamandras acīm redzot pārvietojas ar pakaļkāju palīdzību.

Jāatzīmē, ka Rakahangas salā nav ne upju, ne purvu; salamandras tur dzīvo jūrā un ir vienīgās savas sugas pārstāyes, kas apdzīvo pelagiskos apgabalus[39]. i.īdz šim bija gan zināms, ka Meksikas aksolotli (Amblistoma mexicana) mīt sā|ūdens ezeros, bet par pelagiskajām (tas ir, jūrā dzīvojošām) salamandrām nav pieminēts pat klasiskajā V. Korngolda darbā «Astainie abinieki» (Urodelci), Berline, 1913. g.

… Mēs gaidījām līdz vakaram, vēlēdamies noķert vai vismaz ieraudzīt dzīvu eksemplāru, bet veltīgi. Ar nožēlu pametām jauko Rakahangas saliņu, kur vienīgi D F.rrero bija laime — viņa atradums ir jauna, skaista blakšu pasuga.

Daudz vairāk mums laimējās Tongarevas salā. Mēs gaidījām krastā ar šautenēm rokās. Pēc saules rieta no ūdens salamandras izbāza galvas — samērā prāvas un mēreni saspiestas. Drīz vien salamandras iznāca smiltīs, ejot zvalstīdamās, taču diezgan stabili turēdamās uz pakaļkājām. Sēdošā stāvoklī viņas ir mazliet vairāk par metru augstas. Salamandras atsēdās plašā puslokā un sāka savdabīgi locīt augšējo ķermeņa daļu; likās, ka viņas dejo. V. Kleinšmits izslējās, lai labāk redzētu. Tad salamandras pagrieza galvas uz viņa pusi un uz mirkli pilnīgi apstulba aiz pārsteiguma, bet tad sāka viņam tuvoties lielā ātrumā, svilpjot un rejot. Kad tās bija apmēram septiņi soļi atstatu, mēs izšāvām. Tās steigšus metās bēgt un pazuda jūrā; tovakar tās vairs nerādījās. Krastā palika tikai divas beigtas salamandras un viena ar sadragātu mugurkaulu. Šī salamandra izdvesa īpatnējas skaņas, kaut ko līdzīgu «diestēs, diestēs, diestēs». Pēc laiciņa tā nobeidzās, un, kad V. Kleinšmits ar nazi uzšķērda to… (Seko anatomiski sīkumi, ko mēs, profani, tik un tā nesapratīsim, bet lasītājus speciālistus lūdzam iepazīties ar citēto biļetenu.)

Kā redzams no minētajām pazīmēm, šeit runa par tipisku astaino abinieku grupas pārstāvi (Urndela). Pie šās grupas, kā visiem zināms, pieder salamandru (Salamandridac) dzimta, kas dalās tritonu (Tritones) un melno salamandru (Salamandreo) ģintīs, kā arī kurkuļsalamandru (Ichttjoideu) dzimta, kas dalās segtžaunainas (Crijptobranchiatae) un caurspīdīgi žaunainās (Phanerobrancluatae) salamandrās. Tongarevas salā uzšķērstā salamandra acīm redzot ir vistuvākā radniecībā ar segtžaunainajām kurkuļsalamandrām; daudzējādā ziņā, nemaz nerunājot par tās lielumu, viņa atgādina japaņu milzu salamandru (Megalobatrachus Sicboldii) vai ainerikaņu segtžaunaino, tā dēvēto «purva velnu», taču atšķiras no tiem ar labi attīstītiem inaņu orgāniem, kā ari ar garākiem un spēcīgākiem locekļiem, kas tai ļauj pietiekami veikli kustēties tiklab ūdenī, kā uz sauszemes. (Turpmākās ziņas ņemtas no salīdzinošās anatomijas.)

Aplūkojot nogalināto dzīvnieku preparētos skeletus, mēs nācām pie visai interesantiem slēdzieniem: izrādījās, ka šo salamandru skeleti gandrīz pilnīgi atbilst salamandras skeleta nospiedumam, ko Dr. Johanns Jakobs Seuchcers atrada uz akmens plāksnes, atrokot Eningenas akmenslauztuves, un aprakstīja savā darbā <eHomo diluvii testis'», kas izdots 1726. gadā. Mazāk informētiem lasītājiem jāatgādina, ka Dr. Seuchcers uzskatīja savu atradumu par pirmsplūdu laikmeta cilvēka atliekām. «Šeit ievietotais zīmējums,» viņš rakstīja, «ko es sniedzu zinātnieku aprindām glīti izpildīta kokgriezuma veidā, neapstrīdami un bez jebkādām šaubām attēlo cilvēku, kurš bijis lielo vispasaules plūdu liecinieks; zīmējumā nav līniju, no kurām dedzīga fantazija varētu radīt ko līdzīgu cilvēkam, taču visur ir pilnīga līdzība ar atsevišķām cilvēka skeleta da|ām un pilnīga simetrija. Pārakmeņojies cilvēks redzams no priekšas; tas ir izmirušās cilvēces piemineklis, kas vecāks par visām Romas, Grieķijas un pat Ēģiptes, un vispār visām austrumu kapenēm.» Vēlāk Kivjē atklāja, ka Eningenas nospiedumā redzams pārakmeņojušās salamandras (tā dēvētās Cnjptobranchus primaevus vai Andrias Scheuchzeri Tschudi, sen izmirušas sugas pārstāves) skelets. Noslēpumainā aizvēsturiskā ķirzaka, kā to dēvē laikraksti, nav nekas cits kā fosilija segtžaunainā salamandra Andrias Sclieuctizeri vai, ja to sauktu jaunā vārdā, Cryptobranchus Tinckeri erectus vai Polinezijas milzu salamandra.

… Paliek nezināms, kā šai interesantajai milzu salamandrai līdz šim izdevies palikt neievērotai, lai gan Rakahangas, Tongarevas un Manihiki salu grupās tā sastopama lielos daudzumos. Pat Randolfs un Montgomerijs savā darbā «Divi gadi Manihiki salās» (1885.) to nepiemin. Vietējie iedzīvotāji apgalvo, ka šis dzīvnieks (ko viņi, starp citu, uzskata par indīgu) pirmo reizi parādījies te tikai pirms sešiem vai astoņiem gadiem. Viņi stāsta, ka «jūras velni» protot runāt (!) un ce|ot apdzīvojamās jomās veselas uzbērumu un aizsprostu sistēmas, līdzīgas zemūdens pilsētām; salamandru jomās ūdens visu gadu esot tikpat rāms kā akvarijā; salamandras it kā rokot savām vajadzībām zem ūdens alas vin ejas desmitiem metru garumā; tur tās uzturoties dienu, bet nakti zogot tīrumos kartupeļus un jamsu, kā arī pievācot cilvēku piemirstos kapļus un citus darba rīkus. Vispār cilvēki necieš salamandras un ļoti bīstas no tām; daudzos gadījumos iedzīvotāji pārvākušies uz citu dzīves vieta, šeit acīm redzot darīšanas ar primitivām pasakām un ticējumiem, kas varbūt izskaidrojami ar nekaitīgo milzu salamandru briesmīgo izskatu un ar to, ka tas staigā uz divām kājām, mazliet atgādinot cilvēku…

. Tāpat visai apdomīgi jāizturas pret ceļotāju ziņām, it kā šīs salaimindras sastopamas arī citur, ne tikai Manihiki salās vien. Toties pakaļkājas nospiedumā, ko nesen Tongatabu salas piekrastē atrada kapteinis Kruasjč (uzņēmums publicēts žurnālā «La Nature») bez jebkādās šaubīšanās var |wizit Andrias Scheuchzeri pēdu. Sim atklājumam ir sevišķa nozīme, jo tas nodibina sakarus starp Manihiki salām un Australijas-Jaunzelandes rajonu, kur saglabājies tik daudz aizvēsturiskas faunas atlieku. Minēsim kaut «plrmsplūdu» milzu ķirzaku (Hatieria vai Tuataru), kas līdz šim vēl uzturas Stivena salā. Šais nomaļajās, pa lielākai daļai maz apdzīvotajās un civilizacljas neskartajās saliņās varēja saglabāties citur jau sen izmirušo dzīvnieku veidu atliekas. Fosilijai Hatteria, pateicoties misteram Dž. S. Tinkeram, piebiedrojusies pirmspludu salamandra. Lāga Dr. Johanns Jakobs Seuchcers nu varētu redzēt atdzimstam savu Eningenas Ādamu …»

Ar šo zinātnisko bi|etenu neapšaubāmi pietiktu, lai izsmeļoši i/.skaidrotu jautājumu par mīklainajiem jūras briesmoņiem, kas bija radījuši tik daudz pārrunu. Par nelaimi, reizē ar minēto biļetenu parādījās presē holandiešu pētnieka Hogenhuka ziņojums. Hogenliuks pieskaitīja segtžaunaino milzu salamandru tritonu un salamandru dzimtai ar Megatrion moluccanus nosaukumu un konstatēja, ka tā izplatījusies Holandei piederošajās Zondu archipelaga salas — Džilolo, Morotai un Ceramā; pēc tam tika iespiests franču zinātnieka Dr. Minjara raksts, kura autors, atzīdams jauno dzīvnieku par tipisku salamandru, norādīja, ka tā dzimtene esot Francijai piederošās Takaroa, Ranžiroa un Raroiras salas, un nosauca to vienkārši par Cryptobranchus Salarnandroides; vēl pēc tam publicēja G. U. Spensa ziņojumu, kurā šīs salamandras tika nosauktas par jaunu Pelagidae dzimtu, kas vispirms izveidojusies Džilbertas salās un nu varot pastāvēt kā patstāvīga ģints ar nosaukumu Pelagotrilon Spencei. Misteram Spensam izdevās aizvest vienu dzīvu eksemplāru uz Londonas zooloģisko dārzu; te salamandra kļuva par priekšmetu turpmākajiem pētījumiem, pēc kuriem tai piešķīra Pelagobatrachus Hoekeri, Salamandrops mariiimus, Abranchus giganieus, Amphiuma gigas un daudzus citus nosaukumus. Daži zinātnieki apgalvoja, ka Pelagotriton Spencei ir tas pats, kas Crijptobranchus Tinckeri un ka Minjara salamandra nav nekas cits kā Andrias

Scheuchzeri. Sakara ar to bija daudz stridu, kam pieder pirmā atklājēja gods, kā ari par citiem tikpat tīri zinātniskiem jautājumiem. Rezultātā katras valsts dabaszinātne bija ieguvusi patij savas nacionalas milzu salamandras un dedzīgi nodevās citu nāciju milzu salamandru zinātniskai vajāšanai. Tāpēc zinātne līdz pašām beigām netika panākta pietiekama skaidrība ārkārtīgi sva-j rīgajā jautājumā par salamandru piederību.

9 . endrjŪ Šeichcers

Reiz ceturtdienā, kad Londonas zooloģiskais dārzs publikai slēgts, misters Tomass Gregss, ķirzaku paviljona sargs, tīrīja savu audzēkņu baseinu un terarijus. Viņš bija pilnīgi viens patsļ salamandru nodaļā, kur kā eksponāti atradās ameriķaņu segt-; žaunis, japaņu Milzu salamandra, Andrias Scheuchzeri un daudz sīku tritonu, salamandridu, aksolotlu, zušu, sirēnu, proteju utt. Misters Gregss operēja ar lupatu un grīdu suku, svilpodams dziesmiņu par Enniloru, kad pēkšņi kāds aiz viņa muguras ierunājās čerkstošā balsī:

—   Paskat, mainm! Misters Tomass Gregss atskatījās, bet tur neviena nebija,

tikai segtžaunis klakšķināja ar mēli, sēdēdams dūņās, un lielā melnā salamandra, tā saucamais Andriass, bija atspiedusies ar priekšķepām pret baseina malu un grozīja rumpi uz visām pusēm. Misters Gregss nodomāja, ka pārklausījies, un turpināja grīdas bēršanu ar tādu sparu, ka vējš svilpoja gar ausīm.

—   Re, kur salamandra! — atskanēja aiz muguras. Misters Gregss ātri apsviedās: melnā salamandra nolūkojās

viņā, mirkšķinot apakšējos plakstus.

Brr! Ir gan nejauka! — salamandra pēkšņi sacīja. — Iesim projām, mīlulīt.

Misters Gregss šausmās pavēra muti.

Ko-o?

—   Vai viņa nekož? — salamandra nočerkstēja.

—  Tu … tu proti runāt? — misters Gregss stostīdamies nomurmināja, neticēdams pats saviem jutekļiem.

—  Man bail no viņa, — salamandra krekšķēja. — Mammiņ, ko viņš ēd?

—  Saki «labdien»! — šausmu sagrābtais misters Gregss izrunaja.

Salamandra sāka locīties un šķobīties.

—   Saki labdien! Saki labdien! — viņa čerkstēja. — Vai viņam var dot kliņģeri?

Misters Gregss apmulsis iebaza roku kabatā un izvilka gabalu bulkas.

—   Se ņem …

Salamandra paņēma bulku ķepa un sāka grauzt.

Skaties, salamandra! — viņa omulīgi rukšķēja. — Tēt, kāpēc viņa tāda melna?

Viņa aši ienira ūdenī un izbāza ārā tikai galvu.

• Kāpēc viņa ūdenī? Kāpēc? Fui, cik riebīga!

Misters Tomass Gregss domīgi pakasīja pakausi. Ahā, viņa atkārto visu, ko noklausījusies.

Saki «Gregss», — viņš gribēja pārbaudīt savu hipotēzi.

—   Saki Gregss, salamandra atkartoja.

—   Misters Tomass Gregss.

—   Misters Tomass Gregss.

Labdien, seri

—   Labdien, ser! Labdien! Labdien, ser!

Likās, ka salamandra nespēj vien pietiekami izrunāties, bet Gregss vairs nezināja, ko vēl sacīt: misters Tomass Gregss nebija diezincik daiļrunīgs.

—  Pievaldi pagaidām mēli, — viņš noteica, — kad es tikšu galā ar darbu, tad pamācīšu tevi runāt.

—  Pievaldi pagaidām meli, — urkšķēja salamandra. Labdien, ser! Skat, kur salamandra! Pamācīšu tevi runāt. ..

Zooloģiskā dārza direkcijai nebija pa prātam, ka sargi māca dzīvniekiem visādus trikus. Nu, zilonim, tam vēl varētu, bet pārējie dzīvnieki te ievietoti publikas zināšanu vairošanai, nevis cirka izrādēm. Tāpēc misters Gregss apciemoja salamandru nodalu visā klusībā, izvēlēdamies tādus brīžus, kad tur nebija apmeklētāju. Tā kā viņš bija atraitnis, tad neviens nebrīnījās, ka misters Gregss mēdz izvēlēties atpūtai ķirzaku paviljonu. Katram cilvēkam ir savi untumi. Bez tam salamandru nodaļu publika maz apmeklēja; ja krokodils baudīja plašu popularitāti, tad Andrias Scheuchzeri pavadīja savas dienas samērā vientulīgi.

Reiz, kad bija jau iestājusies krēsla un paviljonus slēdza ciet, zooloģiskā dārza direktors sers Čarlzs Vigems nolēma iziet cauri dažām nodaļām, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā. Kad viņš gāja cauri salamandru nodaļai, kādā baseinā noplunkšķēja ūdens un čerkstoša balss ierunājās:

—   Labvakar, ser!

—   Labvakar! — direktors izbrīnījies atbildēja. Kas te runā?

—  Atvainojiet, ser! — čerkstošā balss turpināja. — Es domāju, ka tas ir misters Gregss.

—   Kas te runā? — direktors atkārtoja.

—   Endijs, Endrjū Šeichcers.

Sers Čarlzs pienāca tuvāk baseinam. Tur bija tikai salamandra, kas nekustēdamās stāvēja uz pakaļkājām.

—   Kas te runāja?

—   Endijs, ser, — salamandra atbildēja. Kas jūs esat?

—  Vigems, — sers Čarlzs, baiļu pārņemts, izrunāja.

—   Ļoti patīkami, — Endijs pieklājīgi sacīja. — Kā jums klājas?

Pie velna! — sers Čarlzs ierēcās. — Gregs! Ei, Gregs!

Salamandra ienira un zibens ātrumā pazuda zem ūdens. Durvīs parādījās misters Gregss, aizelsies un uztraukts.

—  Jā, ser?

—   Ko tas nozīmē, Gregs? — sers Čarlzs uzbrēca.

—  Vai kas noticis, ser? — misters Gregss bažīgi nomurmināja.

—   Šis dzīvnieks runā!

tPiedodiet, ser, — misters Gregss apbēdināts atbildēja.

—   Tā nedrīkst darīt, Endij! Es jums tūkstoškārt esmu sacījis, ka nedrīkst uzbāzties cilvēkiem ar savām sarunām. Lūdzu piedošanu, ser, tas vairs neatkārtosies.

—  Vai jūs iemācījāt salamandru runāt?

—  Viņa sāka pirmā, ser, — misters Gregss taisnojās.

—   Es ceru, ka tas vairs neatkārtosies, Gregs, sers Čarlzs stingri noteica. — Es jūs uzmanīšu.

Neilgi pēc tam seram Čarlzam gadījās sastapties ar profesoru Petrovu, un viņi sāka pārrunāt par dzīvnieku tā saucamo prātu, par pieņemtajiem refleksiem, par to, ka plašā publika vērtē dzīvnieku garīgās spējas. Profesors Petrovs izsacīja savas šaubas par Elberfeldas zirgiem, kas it kā pratuši ne tikai saskaitīt, bet ari kāpināt skaitļus un izvilkt saknes; pat vidēji izglītots cilvēks neprot izvilkt skaitļa sakni, paskaidroja zinātnieks. Sers Čarlzs atcerējās Gregsa runājošo salamandru.

—   Man te ir salamandra, — viņš vilcinādamies iesāka.

—  Tas pats daudzinātais Andrias Scheuchzeri… iemācījies runāt kā papagailis.

—   Izslēgts, — zinātnieks atteica. — Salamandrām mēle pieaugusi pie aukslējām.

—  Iesim paskatīties, — sers Čarlzs ierosinaja. — Šodien telpu tīrīšana, tāpēc būs maz cilvēku.

Viņi aizgāja. Pie ieejas salamandru nodaļā sers Čarlzs apstājās. Iekšā bija dzirdama sukas švīkstoņa un monotona balss, kas lasīja pa balsienam.

—   Pagaidīsim, — sers Čarlzs nočukstēja.

—  «Vai uz Marsa ir cilvēki?» — monotonā balss stiepti skandēja. — Vai lasīt to?

—   Kaut ko citu, Endij, otra balss atbildēja.

—  «Kas uzvarēs šā gada derbijā — Pelhemas Daile vai Gubernators?»

—   Pelhemas Daile, — otra balss atteica, tomēr izlasiet to.

Sers Čarlzs klusiņām atvēra durvis. Misters Tomass Gregss

berza grīdu ar suku, bet akvarijā jūras ūdeni sēdēja Andrias Scheuchzeri un gausi čerkstošā balsī skandēja pa balsieniem vakara avīzi, turēdams to priekšķepās.

—   Gregs! — sers Čarlzs pasauca.

Salamandra iespruka ūdenī un pazuda. Misters Gregss aiz pārbīļa izmeta no rokām slotu.

—  Jā, ser!

—   Ko tas nozīmē?

Lūdzu piedošanu, ser, nelaimīgais Gregss stostījās. — Endijs lasa man priekšā, kamēr es uzslauku grīdas. Un, kad viņš uzslauka, es lasu savukārt …

Kas viņu iemācījis?

—   Viņš to pats noskatījies, ser… es … es viņam dodu savas avizes, lai viņš tik daudz nemuldētu. Viņš var gvelzt bez mitēšanās, ser. Un tad cs nodomāju, ser, lai viņš vismaz iemācās runāt kā izglītoti cilvēki . . .

—   Endij! — sers Čarlzs pasauca.

No ūdens iznira melna galva.

—  Jā, ser? — tā nočerk.stēja.

—   Profesors Pctrovs ieradies tevi apskatīt.

—   Ļoti patīkami, ser. Mani sauc par Endiju Seichceru.

—   Kā tu zini, ka tevi sauc Andrias Scheuchzeri?

—  Tas taču te uzrakstīts, ser. Andreass Seichcers. Džilberta salas.

—  Vai tu bieži lasi avīzes?

—  Jā, ser. Katru dienu, ser.

Kas tevi visvairāk interesē?

—  Tiesu chronika, skriešanas sacīkstes, futbols …

—  Vai tu kādreiz esi noskatījies futbola sacīkstes?

—   Nē. ser.

—  Vai zirgus esi redzējis?

— Nē, ser.

—   Kāpēc tad tu lasi par to?

—   Tāpēc ka tas ir avīzēs, ser.

Vai politika tevi neinteresē?

—   Nē, ser. «Vai būs karš?»

—   To neviens nezina, Endij.

—  «Vācija gatavo jauna tipa zemūdenes», Endijs rūpīgi izrunāja. — «Nāves stari var pārvērst veselus kontinentus par tuksnešiem.»

—   Vai to tu ari izlasīji avīzēs? — sers Čarlzs prasīja.

—  Jā, ser. «Kas uzvarēs šā gada derbijā — Pelhemas Daile vai Gubernators?»

—   Un kā tu doma, Endij?

—   Gubernators, ser. Bet misters Gregss domā, ka Pelhemas Daile. — Endijs nogrozīja galvu. «Pērciet angļu preces, ser. Snaidera bikšturi ir vislabākie. Vai jums jau ir jaunais sešcilindru Tankred-Juniors? Ātrs, lēts, elegants.»

—   Paldies, Endij, pietiks.

—  «Kura kino zvaigzne patīk jums visvairāk?»

Profesors Petrovs izbužināja matus un noskurināja ūsas.

—   Atvainojiet, ser Carlz, — viņš noburkšķēja, bet man nav vairs laika.

—   Labi, iesim. Endij, vai tev būtu kādi iebildumi, ja es atsūtītu pie tevis dažus mācītus džentlmeņus? Es domāju, viņi labprāt parunātu ar tevi.

—  Man būs ļoti patīkami, ser, — salamandra cerkstēja. — Uz redzi, ser Carlz! Uz redzi, profesor!

Profesors Petrovs gāja lieliem soļiem un sapīcis sprauslāja un rūca ūsās.

—   Piedodiet, ser Cariz, — viņš beidzot sacīja, — bet vai jūs nevarētu parādīt man kādu dzīvnieku, kas nelasa avīzes?

Mācītie džentlmeņi — tie bija Dr. med. Bertrams, profesors Ebigems, sers Olivers Dodžs, Džulians Fokslijs un citi. Mēs iepazīstināsim lasītājus ar izvilkumu no viņu un Andrias Scheuchzeri sarunas, kas tika protokolēta.

—   Kā jūs sauc?

—   Endrjū Seichcers.

—   Cik jums gadu?

—   To es nezinu. «Vai gribat izskatīties jaunavīga? Valkājiet Libella korseti!»

—   Kas šodien par dienu?

—   Pirmdiena. Jauks laiks, ser. Šodien Ipsomas sacīkstēs skries Gibraltars.

—   Cik būs trīs reiz pieci?

—  Kāpēc tas vajadzīgs?

—   Vai skaitīt protat?

—   Jā, ser. Cik būs, ja divdesmit deviņi reizinās ar septiņpadsmit?

—  Atļaujiet mums vaicāt, Endrjū! Nosauciet Anglijas upes!

—   Temza.

—   Kādas vēl?

—   Temza.

—   Vai citas nezināt? Kas valda Anglijā?

—   Karalis Georgs. Lai dievs viņu svēti!

—   Ļoti labi, Endij. Kas ir vislielākais angļu rakstnieks?

—   Kiplings.

—   Ļoti labi. Vai esat lasījis kādu viņa sacerējumu?

—   Nē, ser. Kā jums patīk Meja Vesta?

—   Labāk būs, ja mēs jautāsim jums, Endij. Ko jūs zināt no Anglijas vēstures?

—   Henriju astoto.

—   Ko jūs zināt par viņu?

—  Vislabākā pēdējo gadu filma. Brīnišķīgs inscenējums. Žilbinošas ainas.

—   Vai esat redzējis šo filmu?

—   Nē, neesmu. «Vai gribat iepazīties ar Angliju? Nopērciet

Fordu-Bebi!»

—   Ko jums visvairāk gribētos redzēt, Endij?

—   Kembridžas un Oksfordas airēšanas sacīkstes, ser.

—   Cik ir pasaules daļu?

—   Piecas.

—   Ļoti labi. Nosauciet tās!

—  Anglija un pārējās.

—  Nosauciet pārējās.

—   Boļševiki. Vācieši. Itālijā.

—   Kur atrodas Džilberta salas?

Anglijā. «Anglija negrib saistīt sev rokas kontinentā. Anglijai nepieciešamas desmit tūkstoš lidmašinas. Apmeklējiet Anglijas dienvidu piekrasti!»

—   Vai var apskatīt jūsu mēli, Endij?

— Jā, ser. «Tīriet zobus ar Flita pastu! Pati ekonomiskākā, pati labākā zobu pasta. Angļu produkcija. Vai gribat, lai jūsu mute labi smaržo? Lietojiet Flita pastu!»

—   Paldies. Pietiks. Bet tagad sakiet mums, Endij. . .

Un tā tālāk. Zinātnieku un Andrias Scheuchzeri sarunas protokols aizņēma pilnas sešpadsmit lappuses un tika publicēts «The Natūrai Science». Protokola beigās speciālistu komisija šādā veidā formulēja izdarītās pārbaudes rezultātus:

1.        Andrias Scheuchzeri, salamandra, kas atrodas Londonas zooloģiskajā dārzā, prot runāt, lai gan mazliet čerkstošā balsī; salamandra lieto apmēram četri simti vārdu, runā tikai to, ko dzirdējusi vai lasījusi. Saprotams, ka par patstāvīgu domāšanu nevar būt runas. Mele salamandrai diezgan kustīga; balss sprauga pašreizējos apstāk|os nebija sīkāk izpētāma.

2. Minētā salamandra prot lasīt, bet tikai vakara avīzes.

Interesējas par tiem pašiem jautājumiem, kas interesē vidējo angli, reaģē uz visu tāpat kā viņš, tas ir, atbilstoši tradicionāliem, vispārpieņemtiem uzskatiem. Viņas garīgā dzīve, — cik vispār iespējams par to runāt, — aprobežojas ar uzskatiem un priekšstatiem, kas pašlaik izplatīti plašas publikas vidū.

3. Nedrīkst pārāk augsti novērtēt tās intelektu, jo tas nebūt nav augstāks par mūsdienu vidējā cilvēka intelektu.

Pateicoties šiem objektivajiem speciālistu secinājumiem runājošā salamandra kļuva par Londonas zooloģiska dārza sensāciju. Mīļo Endiju apsēda veseli bari apmekletāju, kas alka aprunāties ar viņu par visvisādiem tematiem, sākot ar meteoroloģiskiem apstākļiem un beidzot ar ekonomisko krizi un politisko situāciju. Endijs saņēma no saviem apmeklētajiem tik daudz šokolādes un konfekšu, ka saslima ar kuņģa un zarnu kataru smagā veidā. Galu gala publikai aizliedza ieeju salamandru nodaļā, bet bija jau par vēlu. Andrias Scheuchzeri, ko publika pazina ar vārdu Endijs, krita par savas popularitātes upuri. Kā redzams, slava demoralizē pat salamandras.

10 . svĒtki JAUNSTRAŠECAS PILSĒTIŅĀ

Pans Povondra, pana Bondi šveicars, šoreiz pavadīja savu atvaļinājumu dzimtajā pilsētā. Rīt būs lieli svētki, un, kad pans Povondra iznāca no mājas, turēdams pie rokas savu astoņgadīgo Francīti, tad visā Jaunstrašecā smaržoja pēc svaigi ceptām smalkmaizēm, bet pa ielām šaudījās sievietes un meitenes, kas steidzās aiznest pie maiznieka uzrūgušo mīklu. Tirgus laukumā jau bija uzcēluši savas būdas divi saldumu pārdevēji, viens stikla un porcelānā izstrādājumu tirgotājs un kāda pikta dāma, kas tirgojās ar visādām galantērijas precēm. Tur bija arī balagans, ko brezents nosedza no visam pusēm. Mazs cilvēciņš, nostājies uz kāpnēm, patlaban piestiprināja virs ieejas uzrakstu.

Pans Povondra apstājās, gribēdams zināt, kas tur būs rakstīts.

Klienais cilvēciņš nokāpa zemē un apmierināts aplūkoja piekārto uzrakstu, bet pans Povondra izbrīnā lasīja:

KAPTEINIS I. VAN TOCHS

UN

VIŅA dresētās salamandras

Pans Povondra atcerējās plecīgo, zaļoksnējo viru ar kapteiņa cepuri galvā, kādreizējo pana Bondi apmeklētāju, ko pats pans Povondra bija pieteicis. Tad nu gan zemu kritis, nabadziņš, pans Povondra domās nožēloja viņu, kapteinis, bet braukā pa pasauli ar tādu draņķa cirku! Un taču bija tāds solids, pamatīgs cilvēks! Vajadzētu aprunāties ar viņu, pans Povondra līdzjūtīgi nodomāja.

Tikmēr vīrelis pakāra pie durvīm otru uzrakstu:

RUNĀJOŠĀS ĶIRZAKAS VISLIELĀKĀ ZINĀTNES SENSĀCIJĀ! Ieeja 2 kronas

Bērni vecāku pavadībā maksā pusi

Pans Povondra iegrima domās. Divas kronas un vēl kronu par puiku — tas, protams, padārgi, bet Francltis labi mācās, un iepazīšanās ar svešu zemju zvēriem izglīto cilvēku. Pans Povondra apņēmās nest nelielu upuri izglītības labad un pienāca tuvāk mazajam vīrelim.

—  Draugs, — viņš iesāka, — es gribētu parunāt ar kapteini van Tochu.

Vīrelis izrieza krūtis, ko sedza svītrains triko krekls.

—   Es tas esmu, pan.

—  Jūs esat kapteinis van Tochs? — pans Povondra nobrīnījās.

—  Jā, pan, — vīrelis atbildēja un norādīja uz enkuru, kas bija ietetovets uz locītavas.

Pans Povondra apjucis mirkšķināja acis. Vai tiešām kapteinis būtu tā sarucis? Nē, tas nav iespējams.

—   Es esmu personīgi pazīstams ar kapteini, — viņš sacīja. — Mani sauc Povondra.

Nu, tad tā ir cita lieta, — vīrelis atbildēja. — Bet salamandras patiešam dabūtas no kapteiņa van Tocha, pan. īsti Australijas ķirzalkši, pan. Pilnīga garantijai Esiet tik laipni, nāciet iekšā, tūliņ sāksies liela izrāde, — viņš kladzināja, paceldams ieejas priekškaru.

—   Iesim, Francīt, — Povondras tēvs sacīja, un viņi abi ar dēlu iegāja būdā.

Neparasti liela un resna dāma steigšus piesēdās pie maza galdiņa. Dīvains pāris! — izbrīnījies nodomāja pans Povondra, samaksādams savas trīs kronas. Balaganā nebija nekā cita, izņemot diezgan nepatīkamu smaku un skārda vannu.

—   Kur tad jums atrodas salamandras? — pans Povondra uzprasīja.

—   Tanī,vannā, — milzīgā dāma vienaldzīgi atbildēja.

—  Nebaidies, Francīt, — Povondras tēvs sacīja un piegāja pie vannas.

Ūdeni gulēja kaut kas melns, augumā līdzīgs vecam samam. Melnais nekustējās, tikai āda viena vietā tam mazliet cilājās.

—  Te nu ir tā pirmsplūdu salamandra, par ko tik daudz rakstīja avīzēs! — vecais Povondra pamācoši noteica, neizrādīdams savu vilšanos. (Atkal mani piešmauca, viņš domāja, bet puikam tas nav jāzina! Zēl gan to trīs kronu!)

Tēt, kāpēc viņa ir ūdenī? — Francītis prasīja.

Tāpēc ka salamandras dzīvo ūdenī, vai saproti?

—  Tēt, bet ko viņa ēd?

—  Zivis un vēl šo to tādu pašu, — vecais Povondra atbildēja. (Kaut kas taču viņai jāēd!)

—   Kāpēc viņa tik neglīta? — Francītis nerimās.

Pans Povondra nezinaja, ko atbildēt, bet tobrīd balagana ienaca mazais vīrelis.

—   Nu, tad lūdzu, dāmas un kungi, — viņš iesāka sēcošā balsi.

—   Jums te ir tikai viena salamandra, — pans Povondra pārmetošā balsī pārtrauca. (Būtu vismaz bijušas divas, tas vairāk attaisnotu izdevumus!)

—   Otra nosprāga, — vīrelis atbildēja. — Tātad, dāmas un kungi, jūsu priekšā atrodas slavenais Andriašs, reti sastopams un indīgs ķirzalktis no Australijas salām. Sava dzimtenē viņš izaug cilvēka garuma un staigā uz divām kājām. Celies! — viņš uzsauca un piebikstīja ar sprunguļu tam melnajam un nedzīvajam, kas nekustīgi gulēja ūdenī.

Melnums sakustējās un ar pūlēm izslējās no ūdens. Francītis mazliet atrāvās, bet pans Povondra cieši saspieda zēna roku: sak, nebaidies, es tepat esmu.

Tagad tas melnais stāvēja uz pakaļkājām, bet ar priekšķepām atspiedās pret vannas malu. Rumpī krampjaini trīcēja žaunas, vaļējā melnā rīkle tvarstīja gaisu. Nokārusies āda bija noskrambāta līdz asinīm un kā nosēta ar kārpām; apaļās vardes acis pa laikam novārstījās kā sāpēs un nozuda aiz plēvei līdzīgajiem apakšējiem plakstiem.

—    Kā redzat, dāmas un kungi, — vīrelis sēca, — šis dzīvnieks mīt ūdenī, tāpēc tam ir žaunas — un plaušas, lai tas varētu elpot, kad iznāk krastā. Pakaļkājām ir pa pieci pirksti, priekškājām pa četri, un ar tām viņš māk satvert visādus priekšmetus. Še!

Dzīvnieks saspieda pirkstos sprunguļu un turēja to izstiepis kā āksta scepteri.

—   Viņš prot arī sasiet mezglu, — vīrelis turpināja, izņēma dzīvniekam no ķepas sprunguļu un iedeva tam novazātu auklas gabalu. Salamandra mirkli paturēja to pirkstos un tad patiešām sasēja mezglu.

—   Prot ari sist bungas un dejot, — vīrelis aizsmacis nokladzinaja un pasniedza salamandrai mazas bundžiņas un vālīti.

Dzīvnieks uzsita vairākas reizes pa bungām un paļodzīja augšējo ķermeņa daļu; vālīte iekrita ūdenī.

—   Es tev, rupuci! vīrelis nolamājās un izzvejoja vālīti no ūdens. Sis dzīvnieks, — viņš turpināja, svinīgi pacēlis balsi, — ir tik apdāvināts un spējīgs, ka prot runāt kā cilvēks.

Un viņš sasita plaukstas.

Guten Morgen! dzīvnieks nočerkstēja, slimīgi vārstīdams apakšējos plakstus. Labdien!

Pans Povondra bezmaz sabijās, bet Francītis nemaz nebija pārsteigts.

—   Kas jāsaka cienītajiem kungiem? — vīrelis stingri noprasīja.

—   Esiet sveicināti, — salamandra palocījās; tās žaunu spraugas krampjaini raustījās. Willkommen! Ben venuti!

—   Vai tu vienreizvienu proti?

—   Protu.

Cik ir sešreiz septiņi?

Četrdesmit divi, salamandra ar pūlēm izkurkstēja.

Redzi, Francīt, — vecais Povondra pamācoši piezīmēja, — cik viņa labi zina vienreizvienu!

Dāmas un kungi, vīrelis noblēja, —jūs varat paši ko pajautāt.

Paprasi viņai kaut ko, Francīt! pans Povondra uzmudināja zēnu.

Francītis nokaunējies vilcinājās.

—   Cik ir astoņreiz deviņi? — viņš beidzot jautāja; pēc zēna domām, tas bija visgrūtākais jautājums pasaulē.

Salamandra lēni aizvēra un atkal atvēra acis.

—   Septiņdesmit divi.

—   Kas šodien par dienu? pans Povondra savukārt apvaicājas.

—   Sestdiena.

Pans Povondra pārsteigumā grozīja galvu.

—   Nudien, taisni kā cilvēks! Ka sauc šo pilsētu?

Salamandra pavēra rīkli un aizdarīja acis.

—   Viņa piekususi, — vīrelis steidzīgi paskaidroja. — Kas jāsaka kungiem?

Salamandra palocījas:

—  Visu cienību. Padevīgi pateicos. Dzīvojiet laimīgi! Uz redzēšanos! — Un tūliņ ienira ūdenī:

—   Tas ir . .. tas ir patiešām sevišķs dzīvnieks! pans Povondra brīnījās. Taču trīs kronas ir liela nauda, tāpēc viņš piemetināja: — Vai jums vairāk nav nekā, ko bērnam parādīt?

Vīrelis domīgi pakasīja zodu.

—   Tas ir viss, — viņš noteica. — Agrāk man bija mērkaķi, bet ar tiem tik daudz noņemšanās! … Varbūt parādīt jums savu sievu? Kādreiz viņa skaitījās pati resnākā sieviete pasaulē. Maruška, panāc šurp!

Maruška ar pūlēm uztrausās kājās.

—   Kas ir?

—   Paklanies kungiem, Maruška!

Pati resnākā sieviete pasaulē koķeti piešķieba galvu, paspēra vienu kāju uz priekšu un pacēla svārkus virspus ceļiem. Zem svārkiem bija redzama sarkana vilnas zeķe, kas ietvēra kaut ko izblīdušu, masivu kā milzu šķiņķis.

—   Kājas augšdaļas apmērs astoņdesmit četri centimetri, — klienais vīrelis paskaidroja, — bet pie pašreizējās konkurences Maruška vairs nav pati resnākā sieviete pasaulē.

Pans Povondra vilka satricināto Francīti uz durvju pusi.

—  Jūsu padevīgs kalps, — vannā nočerkstēja, — iegriezieties atkal! Auf Wiedersehen.

—  Nu, Francīt, — pans Povondra apvaicājās, kad viņi bija gabaliņu pagājuši, — vai tu visu saprati?

—   Sapratu, — Francītis atbildēja. — Tēt, bet kāpēc tai dāmai bija sarkanas zeķes?

11 . par cilvekĶirzalkŠiem

Apgalvot, ka tolaik ne par ko citu nerunāja un nerakstīja kā par runājošām salamandrām, būtu pārspīlējums. Runāja un rakstīja arī par gaidāmo karu, par ekonomisko krizi, futbola mačiem, vitaminiem un jaunām modēm. Un tomēr par runājošajām salamandrām rakstīja ļoti daudz un turklāt visai nezinātniski. Tieši tāpēc kāds izcils zinātnieks profesors Dr. Vladimirs Uhers (Brno universitāte) atsūtīja laikrakstam «Lidove Noviny» rakstu, kurā aizrādīja, ka šķietamā Andrias Scheuchzeri spēja sakarīgi runāt vai, stingri zinātniski izsakoties, spēja atkārtot kā papagailim citu izrunātus vārdus, nebūt nav tik interesanta no zinātnes viedokļa kā daži citi jautājumi attiecībā uz šo savdabīgo abinieku. Andrias Scheuchzeri uzdevis zinātnei pavisam citu mīklu, proti: no kurienes viņš cēlies, kur viņa pirrņdzimtene, kuras robežās tas nodzīvojis veselus ģeoloģiskus periodus, kāpēc tik ilgi palicis nezināms, kamēr pašreiz noskaidrojas, ka salamandras ārkārtīgi plaši izplatītas visā Klusā okeana ekvatorialajā joslā? Kā redzams, pēdējā laikā salamandras visai strauji vairojas; kur radies šis apbrīnojamais dzīves spēks pirmatnējam terciārā perioda dzīvniekam, par kura eksistenci vēl gluži nesen nebija ne jausmas, — droši vien viņš mita dažos nesaistītos, topogrāfiski izolētos novados. Vai tagad būtu labvēlīgi izmainījušies šīs aizvēsturiskās salamandras dzīves apstākji un tāpēc šim reti sastopamajam miocena laikmeta pārstāvim iestājies jauns, neparasti augstas attīstības periods? Nav taču izslēgta iespēja, ka Andrias vairosies ne tikai kvantitativi, bet tā attīstība ies arī kvalitativā virzienā un mūsu zinātnei tiks piešķirta savā ziņā vienreizēja privilēģija — asistēt pie diženā sugas pazīmju izmaiņas procesa (vismaz attiecībā uz vienu dzīvnieku paveidu). Ja Andrias var izčērkstēt dažus desmitus vārdu un iemācīties dažus trikus, ko profani uztver ka zināmu attīstības pakapi sasnieguša intelekta izpausmi, tad zinātnieki uzskata par īstu brīnumu to vareno dzīvības trauksmi, kas tik pēkšņi un tik krāšņi atdzīvinājusi sastingušo, attīstībā atpalikušo un gandrīz jau izmirušo dzīvnieku pasugu. Te tomēr ir daži īpatnēji apstakļi: Andrias Scheuchzeri ir vienīgā salamandra, kas dzīvo jūrā un (kas vēl pārsteidzošāk) vienīgā salamandra, kas sastopama Etiopijas-Australijas apgabalos, mistiskajā Lemurijā. Gribētos sacīt, ka daba it kā cenšas lielā steigā realizēt līdz šim novārtā pamesto dzīvības izpausmes iespēju un formu, ko varbūt agrāk nav spējusi nodrošināt ar eksistences līdzekļiem. Un tālāk: būtu dīvaini, ja visā plašajā okeana joslā, kas šķir japaņu milzu salamandras no Aleganas salamandrām, neatrastos šīm abām nevienas radniecīgas formas. Ja Andrias nebūtu atrasts, tad mums īstenībā vajadzētu paredzet viņa atrašanas vietu taisni tanīs apvidos, kur viņš patiesībā sastopams; viņš gluži vienkārši šodien aizpildījis to brivo telpu, kur viņam bija jāuzturas kopš sendienām, pateicoties ģeografijas un evolūcijas savstarpējai sakarībai. Bet, lai nu būtu kā būdams, — tā beidzās mācītā profesora raksts, šī miocena laikmeta salamandras evolucionārā augšāmcelšanās liek mums svētā bijībā atzīt, ka mūsu planētas Evolūcijas Ģēnijs vēl nav pabeidzis savu radošo darbu.

Sis raksts parādījās presē, neraugoties uz redakcijas mēmo, bet stingro pārliecību, ka šādi prātojumi īstenībā avīzei neder. Drīz pēc tam profesors Uhers saņēma šādu vēstuli no kāda lasītāja:

CIENĪJAMAIS KUNGS!

Pagājušajā gadā es nopirku Časlavā namu pie paša tirgus laukuma. Namu apskratot, es atradu bēniņos kasti ar vecām, reti sastopamām zinātniskām grāmatām, piemēram, Hibela izdotā žurnālā „HILLOSS" divus gada gājumus (1821. —

1822.), Jana Svatopluka Presla „ZĪDĪTĀJUS", Voicecha Sedlačeka „DABAS ZINĀTNES JEB FIZIKAS PAMATUS", deviņpadsmit sējumus populārā enciklopēdiskā rakstu krājuma „SOLIS" un žurnālā ,,ČECHU MUZEJS" trīspadsmit gadu gājumus. Presla tulkotajā Kivje apcerējumā „PRĀTOJUMI PAR ZEMES LODES GAROZAS IZMAIŅĀM" (1834. g.) es atradu ieliktu starp lapām vecu avīzes izgriezumu, kur bija iespiests ziņojums par kādiem savādiem dzīvniekiem. Kad es izlasīju jūsu augsti vērtējamo rakstu par mīklainajām salamandrām, tad atcerējos šo izgriezumu un sameklēju to. Domāju, ka tas varētu jūs interesēt, un tāpēc, būdams dedzīgs dabas draugs un jūsu uzticīgs lasītājs, nosūtu to jums.

Dziļā cienībā

J. V. NAIMANS.

No pievienotās lapiņas nevarēja spriest ne par avīzes nosaukumu, ne par izdošanas gadu; pareizrakstība un burtu veids rādīja, ka rakstiņš attiecināms uz pagājušā gadsimta divdesmitajiem vai trīsdesmitajiem gadiem. Lapiņa bija^sadzeltējusi un gandrīz vai sabirza pirkstos, tā ka to bija grūti izlasīt. Profesors Uhers gribēja jau mest to papīrkurvī, taču tās vecums modināja viņā zināmu cienību un viņš sāka to lasīt. Pēc mirkļa viņš nomurmināja «sasodīts!» un uztraukts sakārtoja brilles. Lapiņas teksts skanēja:

Tas bija viss. «Kad tevi piķis!» profesors Uhers īgni norūca. Kāpēc te nav ne datuma, ne avīzes nosaukuma? Kā var zināt, no kuras avīzes tas izgriezts? Un kas tās par «svešu zemju avīzēm», kā saucies šis «viens kapteine», kas tas bijis par «enģellenderu kara kuģi»? Un kas tā par «saliņu iekš Australijas jūras»? Vai šie rakstītāji nevarēja izsacīties precizāk un … nu, teiksim, mazliet zinātniskāk? Tas taču ir nesamaksājams vēsturisks dokuments!…

Saliņa Australijas jūrā — labi. Ezeriņš ar sā|u ūdeni. Aciin redzot tā bijusi korāļu sala, atols ar maz pieejamu sālsūdens lagunu: īsti piemērota vieta, kur varēja noslēpties aizvēsturiskais dzīvnieks, izolējoties no vides, kas ir augstākā attīstības pakāpe, un saglabājot neskartas savas dabiskās īpašības. Daudz vairoties tas nevarēja, jo ezerā bija maz barības. Tas ir skaidrs, profesors nosprieda. Dzīvnieks, līdzīgs ķirzakai, bet bez zvīņām un staigā uz divām kājām kā cilvēks: tas ir Andrias Scheuchzeri vai cita salamandra, kas tam tuvu rada. Pieņemsim, ka tas ir mūsu Andrias. Pieņemsim, ka tie nolādētie matroži iznīcinājuši viņu tanī ezerā un vienu pāri aizveduši dzīvu uz kuģi, pāri, kurš ak vai! — pie Sumatras salas iesprucis jūrā. Tur, pie paša ekvatora, kur bioloģiskie apstākļi visaugstākā mērā labvēlīgi un pati vide piegādā barību neierobežotā vairumā! Vai iespējams, ka šī vides pārmaiņa devusi miocena laikmeta salamandrai tādu spēcīgu attīstības impulsu? Mēs zinām, ka salamandra pieradusi pie sāļa ūdens; iedomāsimies, ka tā apmetas uz pastāvīgu dzīvi rāmā, noslēgtā jomā ar lielu uztura bagātību, — kas nu notiks? Salamandra, pārvietota optimālos apstākļos, sāks attīstīties ar milzīgu vitālu enerģiju. Tā tas būs! — gavilēja zinātnieks. Nu salamandra ar nevaldāmu stiehisku spēku traucas tālāk pa attīstības ceļu, tveras pie dzīves kā neprātīga, vairojas šausmīgā kārtā, jo jaunajā vidē tās olām un kurkuļiem nav specifisku ienaidnieku. Tā ieņem salu pēc salas; starp citu, tas gan dīvaini, ka tā savā uzvaras gājienā it kā lec pāri vairākām salām. Citādi tas būtu tipisks gadījums — migrācijā uztura meklēšanas nolūkos. Tagad jautājums: kāpēc salamandra nav attīstījusies agrāk? Vai ar to nav izskaidrojams fakts, ka EtiopijasAustralijas apgabalā nav pazīstamas vai līdz šim nav bijušas pazīstamas salamandras? Varbūt miocena laikmetā notikušas kādas pārgrozības, kas bijušas salamandrām bioloģiski nelabvēlīgas? Tas ir iespējams. Piemēram, varēja rasties kāds specifisks

ienaidnieks, kas pilnīgi iznicinājis salamandras. Un tikai vienā saliņā, noslēgtā ezeriņā saglabājas miocena laikmeta salamandra — taču samaksājot par to ar apstāšanos savā attīstībā; tās evolūcijas process bija pārtraukts, radās kaut kas līdzīgs savilktai atsperei, kas nespēj izstiepties taisna. Nav izslēgts, ka dabai bijuši lieli plāni attiecībā uz šo salamandru, ka tai bijis nolemts attīstīties aizvien vairāk un vairāk, augstāk un augstāk … (Profesors Uhers juta, ka, par to domājot, sirds viņam sāk strauji pukstēt: kas zina, vai Andrias Scheuchzeri nebija jāizveidojas par miocena laikmeta cilvēku!)

Bet tas vēl nav viss! Šis pietiekami neattīstījies dzīvnieks nokļūst jaunā, nesalīdzināmi labvēlīgākā vidē; savilktā atspere brīvi atstiepjas… Ar kādu vitālu spēku, ar kādu miocena laikmeta vērienu un dedzību Andrias traucas pa attīstības ceļu! Ar kādu sparu viņš cenšas realizēt to, kam atpalicis šinī simtiem tūkstošu un miljonu gadu laikā! Vai ticams, ka viņš paliks lai attīstības stadijā, kurā atrodas pašlaik? Vai viņa iespējas būs izsmeltas ar tā mēroga attīstību, ko pašreiz novērojam, jeb viņš vēl stāv uz savas evoIucij?s sliekšņa un nule sāk doties augšup … kas var šobrīd pateikt, līdz kādiem augstumiem?

Tādas bija domas un hipotēzēs, ko profesors Vladimirs Uhers uzrakstīja uz papīra, sēdēdams pie vecās avīzes nodzeltējušā izgriezuma un trīcēdams intelektuālā uzbudinājumā. Aizsūtīšu to avīzēm, viņš nolēma, jo zinātniskās preses orgānus neviens nelasa. Lai zina katrs, kādam diženam procesam dabā mēs tuvojamies! Es to nosaukšu: «Vai salamandrām ir nākotne?»

.Taču «Udove noviny» redaktors, uzmetis acis profesora Uhera rakstam, tikai pakratīja galvu. Atkal salamandras! Es domāju, ka mūsu lasītājiem šīs salamandras jau līdz pēdējam apnikušas. Laiks ķerties pie kā cita. Bez tam šādi zinātniski prātojumi nemaz neiederas avīzēs.

Un tā raksts par salamandru attīstību un nākotni palika redakcijas papīrkurvī.

12 . salamandru SINDIKĀTS

Priekšsēdētājs G. H. Bondi pašķindināja zvaniņu un piecēlās.

—  Cienījamie sapulces dalībnieki! — viņš iesāka. — Man ir gods »paziņot Klusā okeana Eksporta sabiedrības akcionaru ārkārtējo pilnsapulci par atklātu. Apsveicu visus klātesošos un pateicos par viņu kuplo piedalīšanos šāsdienas apspriedē.

—   Pani, — viņš turpināja saviļņotā balsī, — man j-āpilda grūts pienākums un jāpaziņo jums bēdīga vēsts. Kapteiņa Jana van Tocha nav vairs starp dzīvajiem. Miris mūsu, ja tā varētu izsacīties, pamatu licējs, laimīgās domas radītājs nodibināt tirdznieciskus sakarus ar tūkstošām tālam Klusā okeana salām, mūsu pirmais kapteinis un uzticamākais līdzstrādnieks. Viņš miris šā gada sākumā uz mūsu kuģa «Sark» klāja netālu no Fanninga salām, nāvīgi ievainots, pildot dienesta pienākumus. (Nabags, būs sācis taisīt pārāk lielu traci! — pans Bondi nodomāja.) Lūdzu godināt viņa gaišo piemiņu ar piecelšanos.

Pani piecēlās, krēsliem klaudzot, un sastinga svinīgā klusumā, nobažījušies, ka tikai kopējā sapulce neievilktos garumā. (Nabaga Vantochs, lāga radījums! — G. H. Bondi patiesā sarūgtinājumā domāja. — Kā gan tas dzīvē gadās! Ielaida jūrā uz dēļa — tad gan viņš ievēlās, ka noplunkšķēja! Jā, tas gan bija krietns cilvēks, un acis viņam bija tik zilas …)

—   Pateicos, pani, — viņš īsi piemetināja, — ka jūs tik izjusti godinājāt mana personīgā drauga kapteiņa van Tocha piemiņu. Lūdzu panu direktoru Volavku paziņot mums, uz kādiem saimnieciskiem sasniegumiem var šogad cerēt KES. Skaitļi vēl nav galīgi, bet nav gaidāms, ka tie līdz gada beigām varētu jūtami mainīties. Tātad lūdzu!

—   Augsti cienījamie sapulces dalībnieki, — pans direktors Volavka sāka čalot kā strautiņš. — Stāvoklis pērļu tirgū augstākā mērā neapmierinošs. Kad pagājušā gadā pērļu ieguve pieauga gandrīz divdesmitkārtīgi, salīdzinot ar mums labvēlīgo 1925. gadu, pērļu cena sāka katastrofiski krist, un šī krišana sasniedza sešdesmit piecus procentus. Tāpēc valde nolēma neizlaist tirgū šā gada ieguvi, bet turēt 4o noliktavās, kamēr neradīsies lielāks pieprasījums. Diemžēl, kopš pagājušā gada rudens pērles vairs nav modē, acīm redzot tāpēc, ka tās tik stipri palētinājušās. Šobrīd mūsu Amsterdamas filiālē atrodas noliktavā pāri par divi simti tūkstošiem pērļu, kuras patlaban gandrīz nav iespējams pārdot.

—   Šogad turpretī, — urdza joprojām direktors Volavka, — pērļu ieguve stipri pazeminājusies. Mums vajadzēja likvidēt daudzas atradnes, jo ienākumi no tām nespēj segt to ekspluatācijās izdevumus, ieskaitot braucienu līdz tām. Acīm redzot pirms diviem vai trim gadiem atklātās atradnes ir jau krietni vien izsmeltas. Tāpēc valde nolēma pievērst uzmanību citiem jūras dzīļu produktiem, kā korāļiem, gliemežvākiem un sūkļiem. Un patiešām — korāļu un citu rotaslietu tirgu mums izdevās at• dzīvināt, bet šī konjunktura gan vairāk nāca par labu Italijas, nevis Klusā okeana korāļiem. Tāpat valde pētī iespējas sākt intensivu zveju Klusā okeana ūdeņos. Galvenais jautājums ir, kā nogādāt turienes zivis uz Eiropas un Amerikas tirgiem; pagaidām mūsu rīcībā esošā informācijā nav sevišķi labvēlīga.

—   Tam pretstatā, — direktors turpināja mazliet paceltā balsī, — zināmā mērā pieaugusi dažādu blakus preču, kā tekstilizstrādājumu, emaljētu trauku, radioaparatūras un cimdu izveduma apgrozība. Šai tirdzniecības nozarei ir tendence uz turpmāku paplašināšanos un attīstību. Jau šogad tās bilance noslēgsies ar samērā niecīgu deficitu. Tomēr pilnīgi izslēgts, ka sabiedrība gada beigās varētu izmaksāt kādas dividendes uz savām akcijām. Sakarā ar to valde jau iepriekš atsakās no jebkurām tantjemām un atlīdzinājumiem …

Iestājās ilgs un nomācošs klusums. (Kā tā izskatās, šī Fanninga sala? — G. H. Bondi domāja. — Viņš mira, kā krietnam

jūrniekam pieklājas, nabaga van Tochs. Zēl gan, bija goda vīrs. Un nemaz nebija tik vecs … manos gados …)

Vārdu lūdza Dr. Hubka. Tālāk citēsim Klusā okeana Eksporta sabiedrības akcionaru ārkārtējās pilnsapulces protokolu:

Dr. Hubka jautā, vai nav domāts par KES likvidēšanu.

G. II. B o n d i atbild, ka šini jautājumā valde nolēmusi gaidīt turpmākos priekšlikumus.

M. Lui Bonanians uzsver, ka sabiedrībai nav biji; uz vietām pastāvīgu pārstāvju pērļu pieņemšanai, kuri būtu tur vienmēr atradušies un kontrolējuši, vai pērļu ieguve norit pietiekami intensivi un techniski pareizi.

DirektorsVolavka aizrāda, ka šis jautājums vairākkārt apspriests, taču atzīts, ka šāds pasākums pārāk stipri palielinātu uzņēmuma administratīvos izdevumus. Vajadzētu ne mazāk par trīssimt pastāvīgi atalgotiem aģentiem; pie tam esiet tik laipni padomāt, kā būtu iespējams kontrolēt, vai šie aģenti nodod visas savāktās pērles.

M. H. Brinkelers jautā, vai var pajauties uz to, ka salamandras patiešām nodod visas atrastās pērles un vai tās neatdod pērles arī citiem bez KES uzticības personām.

G. H. B o n d i konstatē, ka šī ir pirmā reize, kad salamandras publiski piemin. Līdz šim sabiedrība turējusies pie principa — neiedziļināties jautājumā, kādā veidā norisinās pērļu ieguve. Viņš uzsver, ka tieši tādēļ arī dibinātāji izraudzījušies neuzkrītošu nosaukumu — Klusā okeana Eksporta sabiedriba.

M. H. Brinkelers apjautājas, vai šeit aizliegts runāt par to, kas skar sabiedrības intereses un sen jau zināms plašām publikas aprindām.

G. H. B o n d i atbild, ka tas nav aizliegts, bet tas ir kas jauns. Viņš ļoti priecājas, ka nu var runāt par to vaļsirdīgi. Uz pirmo pana Brinkelera jautājumu var atbildēt, ka, pēc G. H. Bondi ziņām, nav ne mazākā iemesla apšaubīt pērļu un korāļu ieguvē nodarbināto salamandru godīgumu un darba spējas. Jārēķinās tomēr ar to, ka mums līdz šim zināmās pērļu atradnes zināmā mērā izsmeltas vai tiks izsmeltas vistuvākajā nākotnē. Meklējot jaunas atradnes, gāja bojā mūsu neaizmirstamais līdzstrādnieks kapteinis van Tochs — tieši ceļā uz salām, kas vēl nebija ekspluatētas. Mums nav iespējams rast viņam vietnieku ar tādu pašu pieredzi, nevainojamu godīgumu un mīlestību uz savu darbu.

Pulkvedis D. U. Braits pilnos apmēros atzīst nelaiķa kapteiņa van Tocha nopelnus. Tomēr viņam jāpiezīmē, ka kapteinis, kura aiziešanu no mums mēs tik dziļi nožēlojam, par daudz noņēmās ar minētajām salamandrām (piekrišanas saucieni). Nebija nekādas vajadzības apgādāt salamandras ar tik pirmklasīgiem nažiem un citiem darba rīkiem, kā to darīja nelaiķis van Tochs. Nebija nekādas vajadzības gādāt tām tik bagātīgu uzturu. Varēja stipri vien samazināt salamandru uzturēšanas izdevumus un tā palielināt mūsu uzņēmumu ienesību (skaļi aplausi).

Priekšsēdētāja vietnieks Dž. Džilberts pievienojas pulkveža Braita domām, bet uzsver, ka tās nav bijušas realizējamas, kapteinim van Tdcham dzīvam esot. Kapteinis van Tochs apgalvojis, ka viņam esot personīgas saistības attiecībā uz salamandrām. Aiz dažādiem iemesliem bijis neiespējams un nevēlams pamest bez ievērības veca cilvēka neatlaidīgos lūgumus.

Kurts fon Frišs jautā, vai salamandras nav izmantojamas arī kā citādi, varbūt pat izdevīgāk nekā pērļu ieguvē. Varbūt iespējams izmantot salamandru iedzimto «bebru talantu» celt aizsprostus un citus nocietinājumus zem ūdens. Varbūt tās var nodarbināt pie ostu padziļināšanas, molu būves un citiem ūdeni veicamiem darbiem.

G. H. B o n d i atbild, ka valde cītīgi studē šo jautājumu; neapstrīdams, ka šinī virzienā atklājas plašas iespējas. Viņš aizrāda, ka sabiedrībai piederošo salamandru skaits patlaban aptuveni sasniedz sešus miljonus; ja ņem vērā, ka salamandru pāris dod gadā ap simts kurkuļu, tad nākamgad mūsu rīcībā būs ap trīssimt miljonu salamandru; pēc desmit gadiem to skaitu nāksies apzīmēt ar pilnīgi astronomisku skaitli. G. H. B o n d i jautā, ko sabiedrība domā darīt ar šo salamandru milzumu, kuras jau tagad dabiskā uztura trūkuma dēļ jābaro sabiedrības salamandru fermās ar kartupeļiem, kokosa riekstiem, kukuruzu utt.

Kurts fon Frišs interesējas, vai salamandras ēdamas.

Dž. Džilberts paskaidro, ka tās nekādā gadījumā nav ēdamas, tāpat to āda nekam neder.

M. L u i Bonanfans iesniedz valdei jautājumu, ko tā domā tādā gadījumā uzsākt.

G. H. Bondi (pieceļas): Cienījamie sapulces dalībnieki! Mēs sasaucām šo ārkārtējo pilnsapulci tādēļ, lai bez aplinkiem pievērstu jūsu uzmanību tam, ka mūsu sabiedrību, kura — lai man atļauts to atgādināti — aizritējušos gados varēja ar lepnumu uzrādīt savās bilancēs dividendes no divdesmit līdz trīsdesmit procentu apmērā blakus stabili konsolidētiem rezerves fondiem un dažādiem atskaitījumiem, gaida visai bēdīgas perspektīvas. Tagad mēs esam ceļa jūtīs; tā tipa pasākumi, kas attaisnoja mūsu cerības pagājušos gados, nu praksē izrādījušies nederīgi; mums būs jāmeklē jauni ceļi. (Saucieni: «Lieliski!»)

Diezin vai tas nav likteņa pirksts, ka tieši šādā pārejas brīdi mūs pametis mūsu izcilais kapteinis un uzticamais draugs I. van Tochs. Ar viņa personību saistījās romantiskā, aizraujošā un — es sacīšu vaļsirdīgi — diezgan aplamā Ideja par tirgošanos ar pērlēm. Es to uzskatu par mūsu darbības noslēgušos posmu; tam piemita savs eksotisks burvīgums, bet tas neatbilda mūsu laikmetam. Cienījamie pani! Pērles nekad nevar būt par patstāvīga, horizontāli un vertikāli sazarojuša uzņēmuma priekšmetu. Man personīgi viss šis pasākums ar pērlēm bija tikai neliela izprieca. (Zālē nemiers.) Jā, pani, Izprieca, kas tiklab jums, kā man ienesa ne mazumu naudas. Un bez tam mūsu darbības pirmajā stadijā salamandrām piemita, ja tā varētu izsacīties, zināma pievilcība kā visam jaunam un nebijušam. Trīssimt miljoniem salamandru šīs pievilcības vairs nebūs. (Smiekli.)

Es sacīju: jauni ce|i. Kamēr bija dzīvs mans labais draugs kapteinis van Tochs, nebija pat vērts mēģināt piešķirt mūsu uzņēmumam citu raksturu. Tam bija jādarbojas kapteiņa van Tocha stilā. (Saucieni: «Kāpēc?») Tāpēc, ka man pietiekami daudz gaumes, lai nejauktu kopā dažādus stilus. Kapteiņa van Tocha stils bija, man gribētos sacīt, dēku romānu stils, Džeka Londona, Džozefa Konrādā utt. stils. Vecais eksotiskais, kolonialais, gandrīz vai heroiskais stils. Nenoliedzu, ka tam piemita zināms valdzinājums. Taču pēc kapteiņa van Tocha nāves mums nav nekādu tiesību turpināt šo avanturistlsko, bērnišķīgo epopeju. Mūsu priekšā, pani, nav jauns darbības posms, bet jauns temats, uz-devums jaunai, pilnīgi citai daiļradei. (Sauciens: «Jūs runājat kā par romānu!») Jums taisnība, pan. Tirdzniecība mani interesē kā mākslinieku. Bez īstas radošas iztēles jūs nekad neizdomāsiet ko Jaunu. Mums jābūt dzejniekiem, ja negribam, lai pasaule sastingst uz vietas. (Aplausi. G. H. Bondi palokās.)

Ar nožēlu es pavelku svītru zem šā mūsu darbības, tā sakot, vantoehoviskā posma. Ar šo posmu izbeidzas viss, kas mūsos bija bērnišķīgs un dēku kārs. Pietiek klausīties pasakas par pērlēm un korāļiem, — Sindbads-jūras braucējs ir miris. Nu rodas jautājums, ko darīt tālāk. (Sauciens: «Taisni to mēs jums jautājami») Labi, pani, esiet tik laipni, ņemiet zīmuļus un rakstiet. Seši miljoni. Vai uzrakstījāt? Pareiziniet ar piecdesmit. Trīssimt miljonu, vai ne? Pareiziniet vēlreiz ar piecdesmit. Piecpadsmit miljardu, jā? Un nu, pani, esiet tik labi, dodiet padomu, ko mēs lai darām pēc trīs gadiem ar piecpadsmit miljardiem salamandru? Kā lai mēs tās Izmantojam, kā lai uzturam utt.? (Sauciens: «Tad ļaujiet tām nosprāgti») Jā, bet vai nebūtu žēl tā rīkoties? Vai jūs apsverat, ka ikviena salamandra —< tā ir zināma ekonomiska vērtība, darbaspēks, kas gaida, lai to izmantotu? Pani, ar seši miljoni salamandru mēs vēl šā tā varam tikt galā. Ar trīssimt miljoniem jau būs grūtāk. Bet piecpadsmit miljardi salamandru I Tas jau ir pāri mūsu spēkiem. Salamandras aprīs mūsu akciju sabiedrību. Jā, jā! (Saucieni: «Jūs par to atbildēsiet! Jūs sākāt to visu ar salamandrām!»)

G. H. Bondi pacēla galvu:

— Es uzņemos atbildību pilnos apmēros, pani! Kas grib, var nekavējoties atbrīvoties no Klusā okeana Eksporta sabiedrības akcijām. Esmu gatavs maksāt par katru akciju… (Sauciens: «Cik?») Pilnu vērtību, pan! (Vispārējs troksnis. Prezidijs paziņo desmit minušu pārtraukumu.)

Pēc pārtraukuma lūdz vārdu M. H. B r i n k e 1 e r s. Viņš ir ļoti apmierināts, ka salamandras tik cītīgi vairojas, jo ar to palielinās akciju sabiedrības īpašums. Taču būtu galīga aplamība uzturēt salamandras par brīvu: ja mums trūkst tām piemērota darba, tad es akcionaru grupas vārda ierosinu pārdot tās kā darbaspēku jebkuram pircējam, kam veicami kādi darbi ūdenī vai zem ūdens. (Aplausi.) Salamandras uzturs izmaksā dažus santīmus dienā; ja pāri salamandru pārdosim kaut vai par simt frankiem un salamandra spējīga strādāt kaut vienu gadu, tad katrs uzņēmējs var tikai apsveikt šādu kapitala ieguldījumu. (Piekrišanas saucieni.)

Dž. Džiiberts piezīmē, ka salamandras dzīvo daudz ilgāk par vienu gadu; cik ilgs ir to mūžs, par to, diemžēl, mums nejauj spriest mūsu mazā pieredze.

M. H. Brjnkelers pēc šās piezīmes lūdz izlabot savu projektu tādējādi, ka viens pāris salamandru maksātu trīssimt franku ar piegādi līdz ostai.

S. Veisbergers jautā, kādus darbus salamandras varētu veikt.

Direktors Volavka: Salamandras ar saviem iedzimtajiem instinktiem un neparasto technlsko atjautību noder aizsprostu, dambju un molu ierīkošanas darbos, ostu un kanalu padziļināšanas, sēkju un duļķainu saskalojumu likvidēšanas un ūdensceļu iztīrīšanas darbos; tās var nostiprināt un regulēt jūras piekrastes, paplašināt sauszemes ieņemto platību utt. Visos šinīs gadījumos runa par kolosālā apjoma darbiem, kas prasa simtiem un tūkstošiem darba roku, par tik plaša mēroga darbiem, ka pat mūsdienu technika neuzdrošināsies ķerties pie tiem, kamēr tās rīcībā nebūs pietiekami lēts darbaspēks. (Saucieni: «Pareizi! Lieliski!»)

D r. H u b k a: Ja akciju sabiedrība pārdos salamandras, kas var droši vien vairoties arī pie jaunajiem īpašniekiem, tad tā zaudēs savu monopolu uz salamandrām. Labāk būtu, ja akciju sabiedrība nevis pārdotu, bet iznomātu dažādu ūdensdarbu uzņēmējiem dresētu salamandru grupas ar noteikumu, ka to ikri nododami sabiedrības rīcībā.

Direktors Volavka aizrāda, ka ūdenī nav iespējams Izsekot miljoniem vai pat miljardiem salamandru, kur nu vēl to ikriem; diemžēl, daudz salamandru jau tikušas nozagtas zooloģiskajiem un zvēru dārziem.

Pulkvedis D. U. Braits: Vajadzētu pārdot vai iznomāt tikai salamandru tēviņus, lai salamandras nevarētu vairoties citur, izņemot salamandra inkubatorus un fermas, kas ir mūsu sabiedrības īpašums.

Direktors Volavka: Mēs nevaram apgalvot, ka salamandru fermas ir sabiedrības īpašums. Nevar iegūt par īpašumu vai nomāt daļu jūras dibena. Juridiskais jautājums, kam, piemēram, pieder salamandras, kas apdzīvo viņas majestates Holandes karalienes teritoriālos ūdeņus, ir visai neskaidrs un var radīt daudz strīdu. (Zālē nemiers.) Daudzos gadījumos mūsu akciju sabiedrībai nav pat nodrošinātas zvejas tiesības. Jāatzīstas, pani, ka mēs esam ierīkojuši savas salamandru fermas Klusā okeana salās bez jebkāda juridiska pamata. (Nemiers zālē pieaug.)

Dž. Džllberts atbild pulkvedim Braitam, ka, balstoties uz līdzšinējo pieredzi, konstatējams, ka izolētie salamandru tēviņi pēc kāda laika zaudē savu možumu un darbaspējas; tic kļūst gurdi, apatiski un bieži nobeidzas aiz skumjām.

Kurts fon Frišs jautā, vai salamandras nevar pirms pārdošanas kastrēt vai sterilizēt.

Dž. Džilberts: Tas izmaksātu pārāk dārgi. Vispār — mēs nevaram nekādi aizkavēt pārdoto salamandru vairošanos.

S. Veisbergers kā Dzīvnieku aizsardzības biedrības loceklis lūdz, lai paredzētā salamandru pārdošana tiktu izdarīta humānā veidā, kas neaizskar cilvēku jūtas.

Dž. Džilberts pateicas par šo aizrādījumu: skaidrs, ka salamandru sagūstīšanas un pārvadāšanas darbu uzticēs speciāli apmācītam personālām, ko attiecīgi kontrolēs. Tomēr KES nevar atbildēt par to, kā izturēsies pret salamandrām uzņēmēji, kas tās nopirks. -

S. Veisbergers paziņo, ka viņš apmierināts ar priekšsēdētāja vietnieka Dž. Džilberta paskaidrojumiem. (Aplausi.)

G. H. B o n d i: Pani, vispirms atsacīsimies no domām saglabāt arī nākotnē monopolu uz salamandrām. Diemžēl, saskaņā ar pastāvošajiem likumiem mēs uz tām patentu nesaņemsim. (Smiekli.) Mēs varam un spējam nostiprināt citā veidā savu privileģēto stāvokli attiecībā uz tirgošanos ar salamandrām. Taču šeit ir nepieciešams priekšnoteikums, ka mums jāķeras pie darba citā stilā un nesalīdzināmi plašākā mērogā nekā līdz šim. (Saucieni: «Uzmanību!») Sais papes vākos, pani, atrodas vesels sainis iepriekšējās vienošanās dokumentu. KES valde ierosina nodibināt jaunu vertikālu trestu ar nosaukumu «Salamandru sindikāts». Par sindikātā locekļiem bez mūsu akciju sabiedrības būtu dažādi lieluzņēmumi un spēcīgas finansistu grupas, piemēram, kāds pazīstams koncerns, kas gatavos speciālus metala darba rīkus salamandrām… (Sauciens: «Vai jūs domājat par MEAS?») Jā, pan, es runāju par MEAS. Tālāk — ķīmisko un uzturvielu kartelis, kas ražos lētu patentētu barību salamandrām, grupa transporta sabiedrību, kura, pamatojoties uz pašreizējo pieredzi, apņemas konstruēt un patentēt specialus higiēniskus rezervuārus salamandru pārvadāšanai; apdrošināšanas biedrību bloks, kas nodarbosies ar nopirkto dzīvnieku apdrošināšanu pret sakropļošanas un bojā ejas gadījumiem, tiklab pārvadājot tos, kā arī darba vietā; beidzot, dažādas ar rūpniecību, eksportu un bankām saistītas personas, kuras mēs pagaidām nenosauksim aiz visai nopietniem apsvērumiem. Pietiks, ja sacīšu jums, pani, ka darbības sākumā šā sindikātā rīcībā būtu četrsimt miljonu mārciņu sterliņu. (Kustība zālē.) Šinīs vākos, mani draugi, atrodas tādi vienošanās projekti, kas tikai jāparaksta, lai rastos viena no mūsdienu vislielākajām saimnieciskajām organizācijām. Valde lūdz jūs, pani, sniegt tai nepieciešamās pilnvaras, lai tā varētu nodibināt šo milzu koncernu, kura uzdevums būs racionala salamandru audzēšana un izmantošana. (Aplausi un protesta saucieni.)

Atļaujiet, pani, ziņot jums, kāds labums būtu no šādas apvienošanās. Salamandru sindikāts piegādās ne tikai salamandras, bet visus salamandru darba rīkus un uzturu, tas ir, kukuruzu, stērķeļvielas, liellopu taukus un cukuru, lai paēdinātu miljardiem uzturamo dzīvnieku; sindikāts uzņemas arī pārvadāšanu, apdrošināšanu, veterināro uzraudzību utt. un to visu par pašiem zemākajiem tarifiem, kas mums nodrošina ja ne monopolu, tad vismaz absolutu pārsvaru pār jebkuru konkurējošu uzņēmumu, kas arī gribētu tirgoties ar salamandrām. Lai tikai kāds pamēģina, pani, — ilgi tas nespēs ar mums sacensties! (Saucieni: «Bravo!») Bet tas vēl nav viss. Salamandru sindikāts piegādās visus materialus, kādi būs vajadzīgi salamandru darbā, tāpēc aiz mums stāv smagā rūpniecība, cements, būvkoki un ķieģeļi… (Sauciens: «Vēl nav zināms, kā salamandras strādās!») Pani, šobrīd divpadsmit tūkstoši salamandru strādā Saigonas ostā, ierīkojot jaunus dokus, piestātnes un molus. (Sauciens: «To jūs mums neesat teicis!») Nē. Tas ir pirmais liela mēroga mēģinājums, kam ir visaugstākā mērā apmierinoši rezultāti. Patlaban vairs nav jāšaubās par salamandru nākotni. (Skaļi aplausi)

Bet ari tas nav viss. Ar to vēl nebūt nav izsmelti Salamandru sindikātā uzdevumi. Sindikāts meklēs darbu miljoniem salamandru visā zemeslodes mērogā. Sindikāts izstrādās jūras iekarošanas projektus un plānus. Sindikāts propagandēs utopiju un grandiozas fantazijas. Tas projektēs jaunus krastus, kanalus un aizsprostus, kas savstarpēji saistīs veselus kontinentus, projektēs mākslīgas salas transokeana aviacijas vajadzībām, jaunas cietzemes okeana vidū. Sie projekti — tā būs cilvēces nākotne. Četras piektdaļas zemeslodes sedz jūra; nav ko strīdēties, tas ir pārāk daudz; mūsu planētas sauszemes un jūras attiecību karte jāpārlabo. Tas vairs nebūs kapteiņa van Tocha stils. Mēs dosim pasaulei jūras pārveidotājus. Dēku stāstus par pērļu ieguvi aizstās varena darba himna. Viens no diviem: vai nu mēs paliksim sīki veikalnieki, vai iemācīsimies radīt. Bet, ja mēs nepratīsim domāt kontinentu un okeānu mērogā, tad tas nozīmēs, ka mēs vēl neesam izauguši līdz savu spēju līmenim. Te runāja un sprieda, par cik pārdot pāri salamandru. Man gribētos, lai mēs mācītos domāt jaunos mērogos — miljardi salamandru, desmitiem miljonu darba roku, zemes garozas pārveidošana, pasaules un jaunu ģeoloģisku laikmetu radīšanai Mēs jau varam runāt par nākamajām Atlantldām, par aizvien lielāku veco kontinentu paplašināšanu uz vispasaules okeānu rēķina, par Jaunām Pasaulēm, ko radīs pati cilvēce. Piedodiet, pani, ja tas skan kā utopija. Jā, mēs patiešām ieejam Utopijas valstībā. Mēs tanī jau atrodamies, mani draugi. Mums tikai vēl jāapdomā techniskā puse jautājumam par salamandru nākotni… (Sauciens: «Un ekonomiskā I»)

Jāl Pāris vārdu par jautājuma ekonomisko pusi. Mūsu akciju sabiedrība pārāk maza, lai tā viena pati prastu izmantot miljardiem salamandru. Mums nav ne finansialu, ne politisku iespēju veikt šo darbu. Ja mainīsies sauszemes un jūras karte, tad šinī jautājumā būs ieinteresētas visas lielvalstis. Nerunāsim pagaidām par to, nesauksim vārdā tās augsti stāvošās personas, kas jau tagad visai labvēlīgi izturas pret sindikātu. Es tikai lūdzu jūs, pani, paturiet prātā, kāds milzu vēriens ir šim pasākumam, par vai pret kuru jūs balsosiet. (Skaļi, ilgi aplausi. Saucieni: «Bravo! Vareni!»)

Pirms balsošanas tomēr nācās apsolīt, ka šogad uz KES akcijām izmaksās vismaz desmitprocentīgas dividendes uz režerves fondu rēķina. Pēc tam par valdes priekšlikumu nobalsoja astoņdesmit septiņi procenti akciju īpašnieku un tikai trīspadsmit procenti pret. Salamandru sindikāts bija nodibināts. G. H. Bondi visi apsveica.

—  Jūs ļoti skaisti runājāt, pan Bondi, — vecais Sigi Veišbergers uzteica viņu. — Ļoti skaisti! Bet sakiet, kā jums radās šī ideja?

—   Kā? — G. H. Bondi izklaidīgi atkārtoja. — Patiesību sakot, pan Veisberger, es to darīju vecā van Tocha piemiņas labad. Viņš bija tā pieķēries savām salamandrām… Ko viņš, nabadziņš, sacītu, ja viņa čāpiņiem ļautu nobeigties badā vai apsistu tos!. ..

Kas par čāpiņiem?

—   Nu, tās ērma salamandras. Tagad, kad tām būs zināma vērtība, ar tām vismaz pieklājīgi apiesies. Un nekā cita ar šiem radījumiem nevar iesākt, pan Veisberger, tikai kaut ko utopisku.

—   To es nesaprotu, — Veisbergers atteica. — Vai jūs esat redzējis kādu salamandru, pan Bondi? Es nemaz nezinu, kas tie par radījumiem. Sakiet, lūdzami, kādas viņas izskatās?

—   To es jums nevaru pateikt, pan Veisberger. Vai es zinu kas ir salamandras? Kāpēc man tas vispār jāzina? Un vai man laiks domāt, kā katrs kustonis izskatās? Es vēl varu būt priecīgs, ka mēs to Salamandru sindikātu dabūjām zem jumta.

OTRĀ GRĀMATA . pa CIVILIZĀCIJĀS KĀPĒM

1

1.PANS POVONDRA LASA AVĪZES .

Ir cilvēki, kas krāj pastmarkas, ir arī tādi, kas vāc grāmatu pirmiespicdurnus. Pans Povondra, G. H. Bondi savrupmājas šveicars, ilgi nevarēja atrast savas dzīves jēgu un gadiem svārstījās starp aizraušanos ar aizvēsturiskām kapenēm un kaislību uz ārējo politiku. Pēkšņi kādā vakarā viņš negaidīti atklāja, kā tam trūkst, lai viņa dzīve būtu pilnīga. Diženi notikumi aizvien atgadās negaidīti…

Tovakar pans Povondra lasīja avīzes, pane Povondra lāpīja Francīša zeķes, bet Francītis izlikās, ka mēģina iekalt Donavas kreisā krasta pietekas. Dzīvoklī valdīja mājīgs klusums.

—   Dulns var kļūt! — pans Povondra norūca.

—   Kas ir? — pane Povondra ievaicājās, vērdama diegu adatā.

—  Nu, ar tām pašām salamandrām, — vecais Povondra atbildēja. — Rau, te rakstīts, ka pēdējā ceturksnī pārdoti septiņdesmit miljoni salamandru.

—  Tas jau nav slikti, pane Povondra sacīja.

—   Es domāju gan! Tas, māt, ir milzu skaitlis! Veseli septiņdesmit miljoni! — Pans Povondra nogrozīja galvu. — Droši vien dažs labs iedzīvojās lielā naudā. Un kādi darbi paredzami! viņš, brītiņu padomājis, turpināja. — Te stāstīts, ka visur strādā vienā steigā un taisa jaunas zemes un salas. Es tev saku, nu beidzot cilvēki var paši sev uztaisīt zemi, cik vien gribas. Tas, māt, ir varens pasākums. Es tev teikšu, ka tas ir lielāks solis uz. priekšu, nekā Amerikas atklāšana. — Pans Povondra iegrima domās. — Jauns vēstures laikmets, saproti? Jā, tur nekā nevar darīt, vecemt, mēs dzīvojam diženu notikumu gadsimtā.

Atkal iestājās ilgs un omulīgs klusums. Piepeši vecais Povondra sāka strauji pakšķināt savu pīpi.

—   Bet, ja tā padomā, tad no tā visa nekas nebūtu iznācis, ja nebūtu bijis manis!

—   No kā?

—   No tirgošanās ar salamandrām. No «jaunā gadsimta». Ja ta labi apsver, tad visu to esmu iekustinājis es.

Pane Povondra nolaida cauro zeķi uz ceļiem un paskatījās uz vīru.

—   Kā tad tā?

—   Es taču ielaidu toreiz to kapteini pie pana Bondi. Ja es nebūtu viņu pieteicis, kapteinis līdz savai pēdējai stundiņai nebūtu sastapies ar panu Bondi. Ja manis nebūtu, māt, tad nekas nebūtu iznācis. Itin nekas.

—   Kapteinis droši vien būtu atradis kādu citu, — pane Povondra piezīmēja.

Vecā Povondras pīpe nicinoši nosēcās.

—   Ko tu nu saproti! Tā rīkoties varēja vienīgi G. H. Bondi. Jā, viņš gan redz tālāk nekā … es tiešām nezinu, kas. Citi būtu tur saskatījuši tikai aplamības vai krāpšanu, bet pans Bondi — lika pagaidīt! Viņam, bērni mīļie, deguns īstā vietā!

Pans Povondra sarauca pieri.

—  Tas kapteinis, kā viņu sauca? Vantochs, vai? — izskatā bija pavisam parasts cilvēks. Resns, sarkanu seju, — vairāk nekā. Kāds cits šveicars būtu vienkārši pateicis: «Stūrē atpakaļ, puis, saimnieka nav mājās.» Bet man bija taisni tāda kā nojauta vai kas cits uz to pusi. Pieteikšu labāk, es domāju; pans Bondi droši vien man sados, bet es tomēr pieteikšu. Es vienmēr esmu sacījis, ka šveicaram jābūt ar sevišķu nojautu. Dažreiz piezvana kāds tips, izskatā īsts barons, bet izrādās aģents, kas pārdod istabas ledusskapjus. Jāprot pazīt cilvēkus, — pans Povondra noslēgumā svarīgi pakratīja pirkstu. — Tu redzi, Francīt, ko var izdarīt pat tik vienkāršā postenī kā manējais. Mācies no manis un ceniies allaž pildīt savu pienākumu, kā to daru es.

Pans Povondra svinīgi un izjusti palocīja galvu.

—   Es būtu varējis nelaist kapteini tālāk par slieksni, un tad man nebūtu nekādu rūpju. Kāds cits šveicars būtu piepūties kā tītars un aizcirtis durvis kapteinim deguna priekšā. Un tad pasaulē nebūtu ne vēsts no šāda milzīga progresa! Iegaumē, Francīt: ja katrs pildīs godīgi savu pienākumu, tad visiem būs dzīve kā paradizē! Un klausies uzmanīgi, kad es ar tevi runāju!

—  Jā, tēt, — Francītis ar nelaimīgu seju nomurkšķēja.

Vecais Povondra nokāsējās.

—   Padod, māt, man tās šķēres! Vajadzēs izgriezt to rakstu no avīzes, lai cilvēkiem tas paliktu par piemiņu.

Tā pans Povondra sāka vākt avīžu rakstus par salamandrām. Mēs varam pateikties viņa kolekcionārā kaislībai par daudziem rnaterialiem, kas citādi būtu nogrimuši aizmirstības bezdibenī. Viņš mēdza izgriezt un uzglabāt visu, kas vien presē bija iespiests par salamandrām. Neslēpsim, ka viņš, sākumā mazliet pašaubījies un pasvārstījies, iemācījās gluži huligāniski rīkoties savā iemījotajā kafejnīcā ar avīzēm, kurās bija pieminētas salamandras, un sasniedza izcilu, varbūt vienīgi burvju māksliniekam piemītošu virtuozitāti mākslā nemanot izplēst no avīzes vajadzīgo lapu un iebāzt to kabatā pašam virsviesmīlim degungalā. Kā zināms, katrs kolekcionārs spējīgs uz zādzību un pat uz slepkavību, ja tādējādi var papildināt savu kolekciju ar jaunu eksemplāru, un tas nebūt nemet ēnu uz viņa morāli.

Tagad pana Povondras dzīvei bija sava jēga, jo tā bija kolekcionārā dzīve. Ik vakaru viņš kārtoja un pārlasīja savus izgriezumus, ko miermīlīgi vēroja pane Povondra, kas labi zināja, ka ikviens vīrietis ir daļēji plānprātiņš un daļēji bērns; labāk lai viņš kavē laiku ar saviem izgriezumiem nekā staigā apkārt pa

traktieriem un spēlē kārtis. Galu galā viņa pat atbrīvoja kumodē vietu vīra kārbām, kuras tas bija pagatavojis savai kolekcijai. Vai vairāk var prasīt no sievas un mājasmātes?

Pat pašu G. H. Bondi pārsteidza pana Povondras enciklopēdiskās zināšanas visos jautājumos, kas skāra salamandras. Pans Povondra mazliet kaunīgi atzinās, ka vācot visu, kas presē parādoties par salamandrām, un parādīja panam Bondi savu kolekciju. G. H. Bondi augstsirdīgi uzteica šo kolekciju. Jā, tikai lieli vīri spēj būt tik labvēlīgi, un tikai iespaidīgi cilvēki prot aplaimot citus tā, ka tas viņiem pašiem neizmaksā ne graša; lieli ļaudis vienmēr prot labi iekārtoties. Pans Bondi, piemēram, gluži vienkārši lika, lai visus izgriezumus, kur rakstīts par salamandrām un kurus nav nozīmes glabāt archivā, Salamandru sindikātā kanceleja sūta panam PovOndram. Tā laimīgais, mazliet apmulsušais Povondra sāka saņemt ik dienas veselas kastes dokumentu visās pasaules valodās; sevišķu, gandrīz vai reliģiozu cieņu viņam iedvesa avīzes, kas bija iespiestas ar slavu vai grieķu burtiem, kā arī ar ebreju, arabu, ķīniešu, bengaju, tamiļu, javiešu, birmiešu vai taaliku[40] rakstu zīmēm.

— Teiciet ko teikdami, — viņš mēdza runāt, tīksminādamies ap šiem izgriezumiem, — bet, ja manis nebūtu, tad arī no visa tā nebūtu ne zīmes!

Kā jau sacījām, pana Povondras kolekcijā saglabājušies daudzi vēsturiski materiali, kas met gaismu uz visu šo afēru ar salamandrām, tikai nevajag domāt, ka šie materiali varētu apmierināt mācītu vēsturnieku. Vispirms jau pans Povondra, kam trūka speciālās izglītības vēstures palīgdisciplinu jomā un archivu lietas metodoloģijā, nebija parūpējies norādīt ne savu dokumentu izcelšanās avotus, ne šo dokumentu publicēšanas datumus, tāpēc mums te jātaustās kā pa tumsu. Otrkārt, ar materiāliem tik bagātīgi apgādātais pans Povondra mēdza izvēlēties uzglabāšanai tikai liela apjoma rakstus, kurus viņš uzskatīja par

svarīgākiem, kamēr īsas piezīmes vai telegrāfiskus ziņojumus viņš vienkārši meta og|u kastē, un tāpēc līdz mūsu dienām saglabāts ārkārtīgi maz faktisku datu un ziņu par šo periodu. Treškārt, šo kolekcionēšanas pasākumu stipri paplicinājusi panes Povondras roka: tiklīdz pana Povondras kārbas sāka pildīties pārāk draudīgos tempos, viņa klusiņām vilka vien pa vīšķim āra un bāza krāsnī, — tas atkārtojās vairākas reizes gadā. Viņa izturējās saudzīgi tikai pret tiem materialiem, ko nepiesūtīja tik lielos vairumos, kā, piemēram, ar malabariešu, tibetiešu vai koptu rakstu zīmēm iespiestie teksti, tāpēc šie izgriezumi saglabājušies gandrīz pilnos komplektos, taču, ievērojot zināmus robus mūsu izglītībā, tie nevar mums diezin kā noderēt. Tie salamandru vēstures materiali, kas atrodas mūsu rīcībā, ir tikpat fragmentari kā mūsu ēras XIII gadsimta zemes grāmatas vai dzejnieces Safo kopotie raksti. Līdz mums pilnīgi nejauši nokļuvuši tikai atsevišķi dokumenti par vienu vai otru momentu tai grandiozajā procesā, ko, neraugoties uz visiem robiem, mēs mēģināsim īsi uzskicēt ar nosaukumu «Pa civilizācijās kāpēm».

[1]

PA CIVILIZĀCIJĀS KAPĒM

(Salamandru vēsture)

Literatūra: G. Kreicmanis «Salamandru vēsture»; Hanss Tice «XX gadsimta salamandra»; Kurts Volfs «Salamandra un vācu tauta»; Sers Herberts Ovens «Salamandras un britu karaļvalsts»; Džovanni Fokadža «Abinieku evolūcija fašisma laikmeta»; Leons Ronne «Abinieki un Tautu Savienība»; S. Madariaga «Salamandras un civilizācijā» utt.

Kad mums jārunā par to vēstures periodu, kura sākšanos G. H. Bondi pasludināja Klusā okeana Eksporta sabiedrības pilnsapulcē ar saviem pravietiskajiem vārdiem par Utopijas eras iestāšanos, tad mēs nevaram mērot vēsturiskās dienas ne ar gadsimtiem, ne gadu dešmitiem, kā tas darīts attiecībā uz visu līdzšinējo pasaules vēsturi, bet gan ar gada ceturkšņiem, kuros izdoti tautas saimniecības konjunktūras pārskati. Tanī laikmetā vēsturisko notikumu ražošanu, — ja tā varētu izsacīties, — veica plaša mēroga uzņēmums, tāpēc arī vēstures tempi bija neparasti strauji. Mūsdienās mēs vienkārši nevaram gaidīt vairākus simtus gadu, kamēr ar mūsu pasauli notiks kas labs vai slikts. Piemēram, tautu pārvietošanos, kura kādreiz vilkās vairākus gadsimtus, pie pašreizējās transporta organizācijās līmeņa varētu gluži mierīgi realizēt kādos trijos gados; citādi jau tur neizdotos neko nopelnīt. Tāds pats stāvoklis būtu, runājot par Romas valsts likvidēšanu, jaunatklātu kontinentu kolonizēšanu, indiāņu iznīcināšanu utt. To visu tagad varētu nokārtot nesalīdzināmi ātrāk, ja darba veikšana būtu uzticēta finansiali spēcīgām organizācijām. Šinī ziņā Salamandru sindikātā grandiozie panākumi un milzu ietekme uz pasaules vēsturi neapšaubāmi norāda ceļu nākamajiem uzņēmējiem.

Ka pierādījumu citēsim tūliņ pirmo izgriezumu no pana Povondras kolekcijas:

•Salamandru tirdzniecība (Čechoslovakijas preses birojs.) Saskaņā ar pēdējo ziņojumu, ko Salamandru sindikāts publicējis ceturkšņa beigās, salamandru tirdzniecības apjoms pieaudzis par trīsdesmit procentiem. Pagājušos trīs mēnešos pārdots gandrīz septiņdesmit miljoni salamandru, galvenokārt tiz Dienvidameriku, Vidusameriku, Indoķīnu un Italijas Somali. Tuvākajā laikā paredzēts padziļināt un paplašināt Panamas kanalu, izbagarēt Gvajakilas ostas un iztīrīt Toresa līci no sēkļiem un rifiem. Šinīs darbos vien, aptuveni rēķinot, nāksies izlauzt ap deviņi miljardi kubikmetru cietu iežu. Nākamā pavasarī stāsies pie masivu aviacijas salu ierīkošanas Madeiras—Bermudu līnijā. Marianu salās (japaņu mandatzeme) turpinās jūras aizbēršana; šādā kārtā jau iegūti astoņi simti četrdesmit tūkstoši akru jaunas — tā saucamās vieglās sauszemes starp Tinianas un Saipanas salām. Sakarā ar pieaugošo pieprasījumu salamandru tirgū turas stingras cenas: Leading — 61, Team — 620. Rezerves ir pietiekamas.

Salamandru vēsturi kopš sākta gala raksturo tas, ka pasākums bija labi un racionali noorganizēts. Galvenais, kaut ari ne vienīgais nopelns te pieder Salamandru sindikatam, taču jāatzīst, ka zinātne, filantropija, izglītība, prese un citi faktori tāpat stipri veicinājuši salamandru izplatīšanos un progresu. Tomēr tieši Salamandru sindikāts bija tas, kas katru dienu sniedza salamandrām jaunas zemes un jaunus krastus, lai gan tam nācās pārspēt daudz šķēršļu, kas stājās ceļā šai ekspansijai.

Par šiem šķēršļiem liecina šāds ziņojums, kas izgriezts no laikraksta, neatzīmējot datumu:

ANGLIJA NELAIŽ CAURI SALAMANDRAS

(Reitera aģentūra.) Uz apakšnama locekļa mistera Dž. Lidsa jautājumu sers Semjuels Mandevills šodien atbildēja, ka viņa majestates valdība aizliegusi pārvadāt salamandras pa Suecas kanalu; nedrīkst pieļaut, lai kaut viena salamandra strādātu britu salu piekrastē vai teritoriālajos ūdeņos. Sers Semjuels motivēja šo aizliegumu ar rūpēm par Britanijas krastu drošību, kā arī atsaucās uz seniem likumiem un vienošanos par vergu tirdzniecības aizliegšanu.

Atbildot uz parlamenta locekļa mistera B. Resela jautājumu, sers Semjuels paskaidroja, ka šis lēmums nav attiecināms uz britu doininijām un kolonijām.

Pec Salamandru sindikātā gada ceturkšņu pārskatiem var izsekot, kā salamandras pakāpeniski ieviešas Indijas un Ķīnas ostās, kā šī kolonizācijā iekaro Āfrikas piekrasti un pārsviežas uz Amerikas kontinentu, pie kam Meksikas līcī tiek radīti jauni — vismodernākie inkubatori; līdztekus šiem varenajiem kolonizācijas viļņiem sindikāts sūta uz dažādām vietām nelielas salamandru grupas kā nākamā eksporta avangardu. Tā, piemēram, Salamandru sindikāts aizsūtīja bez maksas Holandes ūdens saimniecības resoram tūkstoti pirmklasīgu salamandru; Marseļas pilsētai vecās ostas iztīrīšanas darbiem tas iedāvināja seši simti salamandru utt. Atšķirībā no cilvēku izplatīšanās zemes virsū salamandru izplatīšanās noritēja plānveidīgi un plašos mērogos; ja šis pasākums būtu palicis dabas ziņā, tad droši vien tā realizācijā būtu prasījusi simtiem un tūkstošiem gadu. Patiešām, daba nekad un nekur nav bijusi tik uzņēmīga un racionala kā rūpnieki un tirgotāji. Liekas, ka lielais pieprasījums pēc salamandrām ietekmējis arī to auglību; mātītes vidējā ražība pieaugusi līdz simt piecdesmit kurkuļiem gadā. Sākumā salamandru tirdzniecībai nodarīja zināmus regulārus zaudējumus haizivis, bet tad salamandrām izsniedza zemūdens revolverus ar dum-dum lodēm, un tās nu bija pilnīgi aizsargātas pret plēsīgām zivīm. Sim nolūkam gandrīz visur lietoja revolverus, ko bija izgudrojis inženieris Mirko Safraneks un ko ražoja Brno ieroču rūpnīcā.

Salamandru izplatīšanās visur nenoritēja tik gludi. Sur tur zināmas aprindas asi protestēja pret importēto jauno darbaspēku, uzskatot to kā nelietīgu konkurentu cilvēku darbam.

Atsauksimies uz šādu avīžu ziņojumu:

STREIKA KUSTĪBA AUSTRALIJA

(Havasa aģentūra) Australijas tredjuniju lideris Harijs Mak-Namara piedraud ar ostu, transporta, elektrostaciju un citu uzņēmumu strādnieku ģeneralstreiku. Tredjunijas prasa, lai strādājošo salamandru importu Austrālijā stingri ierobežotu, pamatojoties uz likumu par imigrāciju. Australijas fermeri savukārt cenšas panākt neierobežotu salamandru importu, jo sakarā ar pieprasījumu pēc salamandru uztura stipri pieaug vietējās kukuruzas un taukvielu, it īpaši aitu tauku patēriņš. Valdība pūlas panākt kompromisu. Salamandru sindikāts ierosina izmaksāt tredjunijām sešus šiliņus par katru ievestu salamandru. Valdība gatava garantēt, ka salamandras nodarbinās tikai zem ūdens un ka tās (tikumības veicināšanas interesēs) nedrīkstēs rādīties virs ūdens augstāk par 40 cm, tas ir, līdz krūtīm. Tredjunijas nepieļauj vairāk par 12 cm un pieprasa par katru salamandru desmit šiliņus saskaņā ar pastāvošo reģistrācijās tarifu. Cerams, ka jautājumu izšķirs, saskaņojoties ar valsts kasi.

*

Daži ari izsacīja bažas, ka salamandras, kas pārtiek no dažādiem sīkiem jūras faunas pārstāvjiem, apdraudēs zvejniecību. Daudzi apgalvoja, ka salamandras, rokot savas zemūdens alas un savienojot tās ar ejām, rada krastu un salu iebrukumus. Patiesību sakot, tādu cilvēku nebija mazums, kas atklāti brīdināja no salamandru importa, bet tā jau tas iegājies kopš senatnes, ka ikvienam jaunievedumam un progresam jāsaduras ar pretestību un neuzticību; tā tas kādreiz notika ar fabriku mašinām, un tas pats atkārtojās ar salamandrām.

Sur tur radās arī cita veida pārpratumi, taču pasaules prese, kas pareizi novērtēja tiklab salamandru tirdzniecības grandiozās perspektīvas, kā arī ienākumus no tirdzniecības firmu lielajiem sludinājumiem, enerģiski nostājās salamandru pusē, tāpēc salamandru ieviešanu visumā uzņēma atzinīgi un ar jo lielu interesi, dažkārt pat ar sajūsmu.

Citēsim šādu interesantu dokumentu no pana Povondras kolekcijas:

SALAMANDRAS IZGLĀBUŠAS 36 SLIKSTOSOS (No mūsu speciālkorespondentā)

Madrasa, 3. aprilī «Indian Star» līnijas tvaikonis Madrasas osta sadūrās ar laivu, kas veda ap četrdesmit iedzimto. Laiva tūdaļ nogrima. Iekams paspēja dot

rikojumu policijas kuterim, slīkstošajiem piesteidzās palīgā salamandras, kas strādāja pie ostas tīrīšanas darbiem, un laimīgi nogādāja krastā trīsdesmit sešus cilvēkus. Kāda salamandra izglāba trīs sievietes un divus bērnus: Pateicoties par šo cildeno rīcību, vietējie varas orgāni pasniedza salamandrām atzinības rakstu ūdeni necaurlaidošā futrālī.

Taču iedzimtie ārkārtīgi sašutuši, ka salamandrām ticis atļauts pieskarties slīkstošajiem augstāko kastu pārstāvjiem. Iedzimtie uzskata salamandras par «nešķīstām» un «neaiztiekamām». Ostā salasījās vairāki tūkstoši iedzimto, kas pieprasīja izraidīt salamandras no ostas. Policijai tomēr izdevās nodibināt kārtību: reģistrēti tikai trīs nogalinātie un simts divdesmit arestētu.

Ap pulksten desmitiem vakarā visur iestājās miers. Salamandras turpina darbu.

Ka salamandras uzņem ar sajūsmu, to liecina šāds avīžu izgriezums mums nezināmā valodā, tāpēc sniedzam to nepārtulkotu:

SAHT NA KCHRI TE SAALAM ANDER BWTAT Saht gwan t'lap ne Saalam Ander bwtati og t'cheni bechri ne Simbwana m'bengwe ogandi sukh na moimoi opwana Saalam Ander sri m'bwana gwenls. Og di limbw, og di bwtat na Saalam Ander kchri p'we ogandi p'we o'gwandi te ur maswali sukh? Na, ne ur lingo t'lslamli kcher oganda Saalam Ander sahti. Bend op'longa kchri Simbwana medh, salaam!

Salamandru tirdzniecība galvenokārt bija koncentrēta Salamandru sindikātā rokās, kurš tās arī pārvadāja savos speciāli šim nolūkam būvētos tankkuģos. Par salamandru tirdzniecības centru, tā sakot, biržu varēja uzskatīt «Salamandru namu» Singapurā. > ■

Sniegsim sīku un objektivu šās tirdzniecības aprakstu, kas datēts ar 5. oktobri:

S -trade

Singapura, 4. oktobris. Leading — 63. Heavy —■ 317. Team —

648. Odd-Jobs — 26,35. Trash 0,08. Spawn — 80—132.

Leading — šinī gadījumā desmitnieks, heavy — smagsvars, team — komanda, odd-jobs — dažādi darbi, trash — brāķis, spawn — ikri, kurkuļi (angl.).

Šādas rindas laikrakstu lasītājs var atrast ik dienas sava laikraksta ekonomiskajā nodalījumā kopa ar teleģramām par kokvilnas, alvas vai kviešu cenām. Jādomā, ka jūs jau zināt, ko nozīmē šie mīklainie skaitļi un vārdi. Nūjā, te runa par tirgošanos ar salamandrām vai Salamander-Trade. Taču, kā šī tirgošanās norit īstenībā, par to daudziem lasītājiem ir visai neskaidrs jēdziens. Lielum lielā daļa iztēlojas milzu tirgus laukumu, kas čurn un mudž no salamandrām. Pa laukumu staigā tirgotāji trjpu galvassegās vai čalmās, vēro izstādīto preci un beidzot norāda ar īkšķi uz labi attīstītu, jaunu, veselīgu salamandru: «Ķas ir, pārdodiet man šito! Cik maksā?»

Īstenībā tirgošanās ar salamandrām norit pavisam citādi. Singapuras S-Trade marmora pilī jūs nesastapsiet nevienas salamandras, tikai možus un elegantus balti tērpušos kalpotājus, kas pieņem pasūtījumus pa telefonu: «Jā, seri Leading cena 63. Cik? Divi simti gabalu? Jā, ser. Divdesmit heavy un simt astoņdesmit team. 0-key, saprotu. Ar tvaikoni — pēc piecām nedēļām. Right? Thank you, sir!» Visa S-Trade pils šķind telefoniskās sarunās; tā drīzāk atgādina valsts kanceleju vai banku nekā tirgu, taču šī baltā, gaumīgā celtne ar joniešu kolonām gar visu ļasadi ir vēl lielāka mēroga pasaules tirgus nekā Haruna al Rašida laiku Bagdades tirgus.

Taču pievērsīsimies iepriekš citētajam tirdzniecības biļetenam ar tā komerciālo žargonu.

Leading — tās ir speciāli izmeklētas, inteliģentas salamandras, ne vecākas par trim gadiem, izdresētas uzraugu un desmitnieku pienākumu pildīšanai salamandru darba kolonās. Tās pārdod tikai gabaliem, pie kam svaram nav nozīmes, galvenais ir inteliģence. Par vislabākajiem un vērtīgākajiem uzskata Singapuras leading, kuri runā pareizā angļu valodā. Pa gabaliem pārdevēji piedāvā arī citas markas salamandras — tā saucamos Capitanos, Inženierus, Malajas stārastus, Vecākos utt., taču leading vērtē visaugstāk. Patlaban to cena svārstās ap sešdesmit dolāriem gabalā.

Heavy — tās ir smagsvara, atlētiski veidotas, parasti divgadīgas salamandras, kas sver no simt līdz simt divdesmit mārciņām. Tās pārdod tikai pa grupām (tā saucamā body'), kur ietilpst seši gabali. Tās ir izdresētas pašiem smagākajiem fiziskajiem darbiem, piemēram, klinšu skaldīšanai, smagu akmeņu velšanai utt. Ja minētajā biļetenā jūs lasāt «Heavy — 317», tad tas nozīmē, ka no sešām vienībām sastāvoša smago salamandru grupa (body) maksā trīs simti septiņpadsmit dolāru. Katrai smago grupai parasti dod līdzi vienu leading kā desmitnieku un uzraugu.

Team — tās ir parasti strādāt spējīgas salamandras no astoņdesmit līdz simt mārciņu smagas, ko pārdod tikai baros pa divdesmit; tās domātas masu darbiem un tiek nodarbinātas galvenokārt pie zemes rakšanas, uzbērumu vai aizsprostu ierīkošanas utt. Katram team dod līdzi vienu leading.

Odd-Jobs — tā ir patstāvīga kategorija. Tās ir salamandras, kam aiz dažādiem iemesliem — piemēram, tāpēc ka tās nav audzinātas lielās, speciāli iekārtotās salamandru fermās — trūksi speciālās apmācības. Stingri ņemot, tās ir pa pusei mežonīgas, kaut arī dažreiz visai apdāvinātas salamandras. Tās pērk gabaliem vai dučiem, izmanto dažādos mazāka mēroga vai palīgdarbos, kur neatmaksājas sūtīt veselas grupas vai barus. Pēdējā laikā tās pērk galvenokārt kā materialu, ko atsevišķi uzņēmēji apstrādā paši, šķirojot to leading, heavy, team un trash.

Trash vai brāķis (atkritumi, atliekas) — tās ir nepilnvērtīgas, vārgas salamandras vai ar kādu fizisku defektu; tās pārdod nevis gabaliem vai noteiktos daudzumos, bet vairumā — uz svara, parasti dažus desmitus tonnu; kilograms, dzīvsvara patlaban maksā septiņi līdz desmit centi. Patiesību sakot, nav zināms, kādiem nolūkiem tās pērk un kur tās der — acīm redzot kādiem vieglākiem darbiem zem ūdens; lai nerastos pārpratumi, atgādi-

' šinī gadījuma — vienība (angl.).

nāsim, ka salamandras nav ēdamas. Trash pērk gandrīz vienīgi ķīniešu uzpircēji; kur viņi sūta savu preci, tas nav noskaidrots.

Spawn — tie ir gluži vienkārši salamandru ikri, pareizāk sakot, kurkuļi, kas vēl nav sasnieguši gada vecumu. Tos pērk simtiem, un pēc tiem liels pieprasījums, jo tie ir ļoti lēti un to pārvadāšana izmaksā grašus; nākamajā dzīves vietā viņi juu nobriest tiktāl, ka kļūst derīgi darbam. Spawn pārvadā mucās, jo kurkuļi uzturas tikai ūdenī pretstatā pieaugušām salamandrām, kam nepieciešams reizi dienā iznākt no ūdens. Bieži starp kurkuļiem atgadās neparasti apdāvināti īpatņi, kas pārspēj standartizēto leading tipu; tas piešķir šiem darījumiem azarta spēles nokrāsu. Augsti apdavinātas salamandras vēlāk pārdod par vairākiem simtiem dolāru gabalā; amerikaņu miljonārs Denikers samaksājis pat divi tūkstoši dolāru par salamandru, kas tekoši runājusi deviņās valodās, un aizsūtījis to uz Miami speciālā tvaikonī, pie kam pārvadājums viņam izmaksājis tuvu pie divdesmit tūkstošiem dolāru. Pēdējā laikā salamandru kurkuļus visvairāk pērk tā saucamajam salamandru hipodromam, kur izraugās veiklas salamandras un apmāca skriešanās sportam; tās iejūdz pa trīs gliemežvāku formas laivās ar plakanu dibenu. Patlaban stipri modē šādu salamandru trijjūgu skriešanās sacīkstes, tā ir viena no iecienītākām jaunu amerikāniešu izpriecām Palmbičā, Honolulu un Kubā; tās dēvē par «tritonu sacīkstēm» vai «Veneras regatu». Vieglā, izrotātā gliemežvākā, kas slid pa jūras līmeni, stāv braucēja īsiņā un ļoti krāšņā peldkostīmā, turēdama rokās salamandru trijjūga zīda grožus; par balvu piešķir Veneras titulu. Misters Dž. S. Tinkers, tā sauktais «konservu karalis», nopircis savai meitai sacīkšu salamandru trijjūgu — Poseidonu, Hengistu un Karali Eduardu, samaksājot par tām vairāk nekā trīsdesmit seši tūkstoši dolāru. Taču tas jau pārsniedz īstās S-Trude robežas, kura rūpējas tikai par to, lai piegādātu visai pasaulei solidus un strādīgus leading, heavy un team.

Mēs jau minējām salamandru fermas. Lai lasītājs neiztēlojas grandiozas iežogotas audzētavas: te ir tikai pāris kilometru kailas piekrastes, kurā šur tur rēgojas pa viļņota skārda namiņam: viens pārvaldniekam, otrs veterinārām, pārējie sargiem. Tikai paisuma laikā redzams, ka no krasta iestiepjas jūrā gari aizsprosti, kas sadala piekrastes joslu vairākos baseinos: viens kurkuļiem, otrs leading kategorijai utt. Katru kategoriju baro un dresē atsevišķi. Tiklab viens, kā otrs notiek nakti.

Krēslai iestājoties, salamandras iznāk no zemūdens alām krastā un sapulcējas ap saviem skolotājiem. Pirmā ir valodas mācīšanas stunda; skolotājs skaidri izrunā vārdus un uzskatāmi parāda to nozīmi, piemēram, «rakt». Tad viņš sastāda salamandras pa četrām rindā un māca maršēt; pēc tam seko vingrošanas pusstunda un atpūta ūdeni. Pēc partraukuma salamandras apmāca rīkoties ar dažādiem darba rīkiem un ieročiem, vēlāk viņas skolotāju uzraudzībā trīs stundas strādā praktiskus darbus, ceļot dažadas zemūdens ierīces. Kad nodarbības beigušās, salamandras atgriežas ūdenī un saņem salamandru sausiņus, ko gatavo galvenokārt no kukuruzas miltiem un taukiem; leading un smagās salamandras saņem piedevām gaļu. Laiskumu un nepaklausību soda, atņemot uzturu; fizisku §odu nav; starp citu, salamandras nav sevišķi jutīgas pret fiziskām sāpēm. Saulei lecot, salamandru fermās iestājas nāves klusums: cilvēki dodas pie miera un salamandras nozūd dziļumos.

So kārtību pārkāpj tikai divas reizes gadā: vienreiz riestu laikā, kad salamandras atstāj uz divām nedēļām savā vaļā, otrreiz, — kad fermā ierodas Salamandru sindikātā tankkuģis un atved pārvaldniekam pavēles, cik un kādas kategorijas salamandras jāievieto kuģī. Iekraušana notiek nakti: kuģa virsnieks, fermas pārvaldnieks un veterinārs nosēstas pie galdiņa, uz kura deg lampa, bet sargi un kuģa komanda aizsprosto salamandrām ceļu uz jūru. Salamandras cita pēc citas pienāk pie galdiņa, kur izlemj jautājumu — «derīga» vai «nederīga». Promsūtāmās salamandras iekāpj laivā, kas tās aizved uz tankkuģi. Viņas to dara lielāko tiesu labprātīgi, tas ir, paklausot parastajai stingrajai pavēlei; tikai retumis nākas pielietot vieglus piespiedu līdzekļus,

piemēram, iekalšanu važas. Spawn, tas ir, kurkuļus, vienkārši izķer ar tīklu.

Tikpat humāni un higiēniski notiek ari salamandru pārvadašana tankkuģos. Rezervuāros ūdeni maina ar sūkņu palīdzību ik dienas; baro salamandras teicami. Mirstība pārvadāšanas laikā tikko sasniedz desmit procentus. Ievērojot Dzīvnieku aizsardzības biedrības vēlēšanos, uz katra tankkuģa brauc līdzi kapelans, kas uzmana, lai pret salamandrām izturētos cilvēcīgi, un ik nakti sludina tām dievvārdus, iedvešot tām cienību un pateicību pret cilvēkiem, kā arī pienākumu pakļausit un mīlēt savus nākamos saimniekus, kuriem nav citu nodomu kā tikai vēlēšanās tēvišķīgi gādāt par salamandru labklājību. Jāteic, ka diezgan grūti izskaidrot salamandrām šo tēvišķīgo gādību, jo viņām nav pazīstamas vecāku jūtas. Attīstītākās salamandras parasti iedēvē kuģa kapelanu par «Salamandru Tēti». Pilnīgi attaisnojušās ari zinātniski izglītojošās filmas, ko salamandrām rāda pārvadāšanas laikā, lai tās iepazītos ar cilvēku technikas brīnumiem un ari ar saviem nākamajiem uzdevumiepi un pienākumiem.

Ir cilvēki, kas atšifrē nosaukumu S-Trade (Salamandru tirdzniecība) kā Slave-Trade (vergu tirdzniecība). Mēs gan kā objektīvi novērotāji varam sacīt tā: ja kādreizējā vergu tirdzniecība būtu bijusi tik labi noorganizēta un tik nevainojama no higiēniskā viedokļa, tad mēs varētu vergus tikai apsveikt. Jāteic, ka pret dārgākām salamandru šķirnēm patiešām izturas visai pieklājīgi un saudzīgi, kaut vai tāpēc vien, ka kapteinis un kuģa komanda atbild ar savu algu un prēmijām par viņiem uzticēto salamandru dzīvību. Sā raksta autors pats bija liecinieks gadījumam, ka uz tankkuģa «S. S. 14» paši notrulinātākie jūrnieki dziļi noskuma, kad kādā rezervuārā divi simti četrdesmit pirmklasīgu salamandru saslima ar dizenteriju smagā veidā. Viņi gāja tās aplūkot gandrīz vai ar asarām acīs un izpauda savas patiesi humānās jūtas vienkāršos, neizmeklētos vārdos: «Kāda velna pēc mums iegrūda šis maitas!»

Kad salamandru eksports sāka vērsties plašumā, tad, dabiski, radās arī «nelegālā» tirdzniecība; Salamandru sindikāts nespēja kontrolēt un ekspluatēt visas tās salamandru apmetnes, ko nelaiķis kapteinis van Tochs bija izkaisījis pa sīkām un tālīnām Mikronezijas, Melanezijas un Polinezijas salām, tā ka daudzas salamandru apdzīvotas jomas palika bez uzraudzības. Rezultātā līdztekus salamandru racionalai audzēšanai plaši izplatījās mežonīgo salamandru medības, kas daudzējādā ziņā atgādināja kādreizējās roņu medības. Tas bija zināmā mērā nelegāls pasākums, bet, tā kā nekāda likuma par salamandru aizsardzību nebija, tad pašā ļaunākajā gadījumā medniekus varēja sodīt tikai par to, ka tie bez attiecīgas atļaujas ieradušies vienai vai otrai valstij piederošā teritorijā. Bez tam salamandras šinīs salās bija tā savairojušās, ka šur tur jau nodarīja jūtamus zaudējumus iedzimto tīrumiem un dārziem, tāpēc salamandru «nelegālu» izķeršanu mēdza noklusēt un uzskatīt kā viņu vairošanās dabisku regulēšanu.

Citējam kāda aculiecinieka nostāstu:

XX GADSIMTA PIRĀTI

Pulkstenis rādija vienpadsmito vakara stundu, kad mūsu kuģa kapteinis pavēlēja nolaist nacionalo karogu un sagatavot laivas. Mēness sudrabaini staroja cauri nakts miglai. Mēs airējām uz nelielas saliņas pusi; tā, šķiet, bija Gardnera sala Feniksa salu grupā. Šādās mēness naktis salamandras nak krastā dejot; cilvēks var pieiet tām gluži klāt pilnigi nemanīts, tik stipri tās aizrāvušās savā mēmajā masu dejā. Mēs, skaitu divdesmit cilvēku, iznācām krastā ar airiem rokās un izklldām puslokā, lai ielenktu tumšo masu, kas kūņojās liedagā mēness baltajā gaismā.

Grūti attēlot iespaidu, ko rada salamandru' deja. Ap trīs simti dzīvnieku attupušies uz pakaļkājām pareizā lokā un pievērsušies centram; loka vidus tukšs. Salamandras nekustas, tās sēž kā sasalušas. Tās atgādina sardzi ap kadu noslēpumainu altari, taču te nav nekāda altara un nekāda dieva. Pēkšņi kāds dzīvnieks noklakšķina mēli «ts-ts-ts» un sāk viļņveidīgi locīt augšējo ķermeņa daļu; šī līganā kustība izplatās pa loku aizvien tālāk, un pēc dažām sekundēm visas salamandras, neizkustēdamās no vietas, lokās aizvien jo ātrāk, bez jebkādas skaņas, arvien anatiskāk, dīvainā, neprātīgā aizrautībā. Pēc minūtēm piecpadsmit viena otra salamandra sāk pagurt, tai seko trešā.

ceturtā; viņas pāris reizes bezspēcīgi nolīgojas un sastingst; un atkal visus sēž nekustīgi kā statujas. Pēc kāda brītiņa kaut kur atkal klusu noskan rts-ts-ts», atkal kāda salamandra sāk locīties un tās deju uztver pārējās. Es saprotu, ka manā aprakstā tas viss šķiet diezgan kokaini, taču pievienojiet tam mēness pienbalto gaismu un bangu stiepto, ritmisko dunoņu, tad tas viss liksies neatvairāmi maģisks, taisni burvestīgs. Es apstājos, man elpa aizrāvās nevijās bailēs. — Kustini kājas, nestāvi kā miets/ — tuvākais kaimiņš uzsauca. '

Mēs noslēdzām loku ap dejas neprāta pārņemtajiem dzīvniekiem. Viri turēja airus atročus un sarunājās pusbalsī, drīzāk tāpēc, ka bija nakts, nevis aiz bailēm, ka salamandras sadzirdēs. — Uz centru, skriešus! — virsnieks nokomandēja. Mēs metamies pilnā sparā uz salamandru mudžekli; airi, dobji plīkšķot, sāka velēt to muguras. Tikai tagad salamandras attapās un izbailēs saskrēja barā; dažas gribēja izšmaukt, bet, saņēmušas triecienu ar airi, atsprāga atpakaļ, brēcot aiz sāpēm un bailēm. Mēs sadzinām tās kopā — pēc airu zvēlieniem un grūdieniem tās nu ņudzēja vien veselā grēdā. Desmit vīri ar airiem izveidoja žogu, bet pārējie desmit bikstīja un velēja ar airiem tās salamandras, kas mēģināja izlīst pa žoga apakšu vai tikt tam pāri. Tas bija viens vienīgs melnas, šaudīgas, izmisīgi kviecošas gaļas muškulis, uz kuru krita dobji, žļcikstoši sitieni. Tad starp diviem airiem pavērās eja; kādi salamandra iespruka tanī un saņēma belzienu pa pakausi; tai sekoja fitra, trešā, kamēr to nesalasijās ap divdesmit. — Noslēgt izejut — virsnieks nokomandēja, un eja starp airiem aizvērās. Bullijs Bičs un mulats Dingo grāba apdullinātās salamandras aiz kājām (pa vienai katrā rokā) un vilka uz laivu kā maisus. Kāds ķermenis pārvelkot iestrēga starp akmeņiem; jūrnieks sirdīgi un strauji parāva, un kāja notrūka. — Tā nav nekāda nelaime, •— norūca vecais Maiks, kas stāvēja man blakus. — ataugs atkal. — Kad apdullinātās salamandras sameta laivā, virsnieks strupi nokomandēja: <rNākamās!» — un atkal uz salamandru pakaušiem sāka birt airu belzieni. Šis virsnieks -rvārda Belami — bija izglītots un pieklājīgs cilvēks, lielisks šachists, bet šeit viņš atbildēja par medību iznākumu, pareizāk sakot, par veselus rūpniecības nozares rezultātiem, — par kādām ceremonijām te varēja būt runa! Tā mēs sagūstījām apmēram divi simti salamandru; kādas septiņdesmit palika uz vietas; tās acīm redzot bija beigtas, un nebija nekādas nozīmes tās stiept uz laivu.

Sagūstītās salamandras, tvaikoni iemeta rezervuārā. Mūsu tvaikonis bija vecs naftas pārvadāšanas kuģis; slikti iztīrītie rezervuāri smirdēja pēc naftas, un ūdeni tanīs klāja taukaina plēve varavīksnes krāsā; to nosmēla, lai ūdenī iokfūtu gaiss. Kad tur sasvieda salamandras, tad tas viss atgādināja pretīgu, biezu makaronu viru; šur tur «makaroni» vārgi un bezspēcīgi kustējās. Salamandrām ļāva atpūsties veselu dienu, tad no rīta ieradās četri vīri ar garām kārtim un saka maisīt «viru» (profesionāli to patiešām dēvē par «putru»); viņi apmaisīja biezi sablīvētos ķermeņus un meklēja tādus, kas vairs nekustējās vai kam miesa krita nost no kauliem; tos aizķēra ar gariem ķekšiem uri izvilka no rezervuārā. «Vai vira iztīrīta?» kapteinis apjautājās. «Jā, ser.» — «Pielejiet klāt ūdeni!» — «Jā, ser.» Sāda viras tīrīšana bija jāatkārto ik dienas, un katru reizi vajadzēju izmest jūrā sešus vai desmit gabalus «bojātas preces», kā to šeit dēvē. Mūsu tvaikonim uzticīgi sekoja vesela kavalkadc teicami uzbarotu haizivju. No rezervuārā plūda drausmīga smirdoņa; lai gan ūdeni pēc zināmu luika sprīža mainīja, tas bija dzeltens, netīrumu un izmirkušu sausiņu pilns, tanī vārgi kustējās vai truli gulēja melni, smagi elpojoši ķermeņi. — Sim vēl labi klājas, — sacīja vecais Maiks. — Es redzēju tvaikoni, kur tās pārvadāja tukšās benzīna mucās; tur tās apsprāga visas.

Pēc sešām dienām mēs iegādājamies jaunu preci Nanomeas salā.

Tāda izskatus salamandru tirdzniecība, tiesa, nelegālā tirdzniecība, mūslaiku pirātu nodarbošanās, kas, ta sakot, uzplaukusi vienas nakts laikā. Mēdz apgalvot, ka gandrīz ceturtā daļa visu pārdodamo un pērkamo salamandru iegūta šādā ceļā. Ir tādas salamandru apmetnes, kur Salamandru sindikatam nav izdevīgi ierīkot pastāvīgas fermas, bet nelielajās Klusā okeana salās salamandru savairojies tik daudz, ka tās jau kļūst par slogu; iedzimtie necieš tās un apgalvo, ka tās ar savām alam un ejām izurbjoties cauri veselām salām. Lūk. kāpēc tiklab koloniju resori, kā Salamandru sindikāts raugās caur pirkstiem uz šādiem salamandru apmetņu grautiņiem. Pastāv uzskati, ka esot apmēram četri simti pirātu kuģu, kas nodarbojas vienīgi ar salamandru laupīšanu. Līdztekus dažādiem sīkiem uzņēmējiem šo moderno pirātu profesiju apguvušas ari lielas kuģniecības akciju sabiedrības, no kurām vislielākā ir Klusā okeana tirdzniecības akciju sabiedrība; tās valde atrodas Dublinā, bet par priekšsēdētāju ir dižciltīgais misters Čarlzs D. Harrimens. Pirms gada stāvoklis bija vēl sliktāks: ķiniešu bandits Tengs uzbruka ar saviem trim kuģiem tieši Salamandru sindikātā fermām un pretošanās gadījuma gluži mierīgi apkāva visu kalpotāju personālu. Pagājušā gada novembrī Tengu ar visu viņa flotili nogremdēja amerikaņu lielgaballaiva «Minetona» pie Midvejas salas. Kopš tā laika salamandru laupīšana sāk izpausties civilizētākā veidu un aizvien vairāk paplašinās, sevišķi pēc tam, kad vienošanās ceļa pieņēma zināmus noteikumus, kurus ievērojot, to neoficiāli pieļauj; piemēram, uzbrūkot piekrastei, kas pieder citai valstij, mastā jānolaiž nacionalais karogs; maskējoties ar salamandru laupīšanu, nedrīkst ievest vai izvest citas preces; uzbrukumā nolaupītās salamandras nedrīkst pārdot par dempinga cenām, un tirdzniecības darījumos tās uzskatāmas par otras šķiras preci.

Nelegalaļā tirdzniecībā salamandras pārdod par divdesmit līdz divdesmit divi dolāriem gabalā; pēc vispārīgiem uzskatiem, tā ir gan zemāka, toties visai izturīga šķirne, ievērojot to, cik nežēlīgu apiešanos tas izturējušas uz pirātu kuģiem. Uzskata, ka pēc šādas pārvadāšanas pie dzīvības paliek tikai divdesmit pieci vai trīsdesmit procenti nolaupīto salamandru, toties tām tad vairs nekas nav par grūtu. Tirgotāju žargonā tās dēvē par «Makaroniem», un pēdējā laikā par tām sastopamas ziņas ari regularajos tirdzniecības biļetenos.

Divus mēnešus vēlāk pēc aprakstītajām medībām mēs ar Belami sēdējām pie šacha galdiņa «Hdtel de France» vestibilā Saigonā; skaidrs, ka nu es vairs nebiju algots matrozis.

Paklau, Belami, — es viņu uzrunāju, — jūs esat kārtīgs cilvēks un, kā mēdz sacīt, džentlmenis. Vai jums nav pretīgi darboties tādā pasākumā, kas īstenībā taču ir riebīga vergu tirdzniecība?

Belami paraustīja plecus.

—    Salamandras ir salamandras, — viņš izvairīgi norūca.

Pirms divi simti gadiem tāpat mēdza sacīt, ka nēģeri esot tikai nēģeri.

Un vai tad tā nebija? — Belami atbildēja. — Sachs/

So partiju es paspēlēju. Un man ienāca prātā, ka neviens šacha gājiens nav jauns un kāds 'ir jau to spēlējis. Iespējams, ka šāds pats visaugstāko mērā kārtīgs un krietns Belami kādreiz nodarbojies ar nēģeru laupīšanu Ziloņkaula piekrastē un pārvadāšanu uz Haiti vai Luizianu, ļaujot tiem ceļā nobeigties kuģa tilpnē. Viņš rīkojies vienmēr ar vislabākajiem nolūkiem, šāds Belami. Belami pastāvīgi rīkojas vislabākos nolūkos. Tieši tāpēc viņi ir nelabojami.

—    Melnie zaudējuši/ — Belami apmierināts noteica un, omulīgi staipidamies, piecēlās.

Līdztekus labi noorganizētai salamandru tirdzniecībai un plaši izvērstai propagandai presē jo liela loma salamandru izplatīšanā piekrita grandiozajam techniskās projektēšanas vilnim, kas tolaik pārplūdināja visu pasauli. G. H. Bondi bija pareizi pareģojis, ka cilvēka prāts nu sāks nodarboties ar jauniem kontinentiem un jaunām Atlantidām. Visā Salamandru gadsimtā starp technikas pārstāvjiem turpinājās dedzīgi un auglīgi strīdi par tematu, vai jābūvē smagi kontinenti ar dzelzsbetona krastiem vai viegla sauszeme jūras smilšu uzbēruma veidā. Gandrīz ik dienas dzima jauni, gigantiski projekti. Itāliešu inženieri ierosināja, no vienas puses, radīt «Lielo Itāliju», kas ietvertu gandrīz visu Vidusjūru (starp Tripoli, Balearu salām un Dodekanezu), bet, no otras, — uzcelt austrumos no Italijas Somali jaunu kontinentu, tā sau

camo Lemuriju, kas pilnīgi aizpildītu visu Indijas okeānu; un patiešām, ar veselas salamandru armijas palīdzību iepretim Somali ostai Mogadišu tika uzbērta saliņa trīspadsmit ar pusi akra lielumā. Japana izstrādāja un dajēji realizēja projektu ierīkot jaunu, lielu salu agrāko Marianu salu grupas vietā, kā arī domāja apvienot Karolinu un Maršalu salas divās lielās salās, kas sauktos «Jaunā Nipona»; katrā no tām bija paredzēts ierīkot mākslīgu vulkānu, kas atgādinātu nākamajiem salas iemītniekiem svēto Fudžijamu. Klīda arī baumas, ka vācu inženieri slepeni būvējot Sargasu jūrā smagu betona sauszemi, kam būšot jākļūst par nākamo Atlantidu un kas varēšot apdraudēt franču Rietumāfriku, taču, cik zināms, viņi paspēja ielikt tikai pamatus. Holandē stājās pie Zelandes nosusināšanas; Francija apvienoja Gvadelupā Grande Terre, Basse-Terre un La Desirade salas vienā vienīgā svētītā salā. Amerikas Savienotās valstis sāka ierīkot uz 37. meridiānā pirmo aviacijas salu (divstāvu, ar grandiozu hoteli, sporta stadionu, Lunaparku un kino piectūkstoš personām). Vispār, likās, ka nu sabrukuši pēdējie šķēršļi, ar kuriem vispasaules okeāns bija ierobežojis cilvēku darbības vērienu; bija iestājies līksmais gigantisku technisku plānu laikmets. Ir neapstrīdams, ka salamandru izplatīšanās nebūtu notikusi tādos kolosālos apmēros, ja mūsu techniskais gadsimts nebūtu sagatavojis salamandrām tik daudzus uzdevumus, kas viņām sagādāja tik milzīgu darba lauku. So jūras darbinieku nākotne nu šķitās nodrošināta uz gadu simteņiem.

Svarīga nozīme salamandru tirdzniecības attīstībā bija arī zinātnei, kas kopš paša sākuma pievērsusi savu uzmanību salamandru pētīšanai tiklab no fizioloģiskā, kā psicholoģiskā viedokļa.

Sniedzam šeit aculiecinieka spalvas rakstītu pārskatu par zinātnisku kongresu Parizē, kura nosaukums skan: /er CONGRES d'URODELES

So kongresu isi apzīmē par «Astaino abinieku kongresu», lai gan la pilnīgais nosaukums ir krietni garāks, un proti: «Pirmais starptautiskais astaino abinieku psicholoģiskās pētīšanas jautājumiem veltītais zoologu kongress». Taču īsts parīzietis ļ necieš trisasu nosaukumus; mācītie profesori, kas notur savas sēdes Sorbonnas auditorijā, viņam vienkārši ir Messieurs les Urodиles, pani Astainie abinieki vai — vēl īsāk un mazcienigāk — ces zoos-lа.. 1

Mes aizgājām paskatīties uz ces zoos-lа drīzāk aiz ziņkāres nekā aiz reportiera pienākuma. Protams, ka mūsu ziņkāri nemodināja tik daudz universitātes slavenības, lielāko tiesu briļļainas un pusmūža gados, kā tie… radījumi (kāpēc mums tā kā neērti saukt tos par dzīvniekiem?), pcir kuriem tik bezgala daudz rakstīts, sākot ar zinātnieku foliantiem un beidzot ar banāliem pantiņiem, un kuri, pēc vieniem uzskatiem, esot tikai avīžu pile, bet, pēc otriem, — daudzkārt apdāvinātākas būtnes nekā pats dabas valdnieks un radības kronis, kā vēl mūsu dienās (pēc pasaules kara un citiem vēsturiskiem notikumiem) dēvē sevi cilvēks. Es cerēju, ka cienījamie astaino abinieku psicholoģiskās pētīšanas kongresa dalībnieki sniegs mums, profaniem, precizu un ga. ligu atbildi uz jautājumu, kā tad īsti ir ar daudzināto Andrias Scheuchzeri atjautību, ka viņi pateiks mums: jā, tā ir saprātīga būtne vai vismaz tikpat spējīga civilizēties kā jūs vai es, un tāpēc nākotnē ar to jārēķinās tāpat, kā mums jārēķinās ar kādreiz mežonīgo un primitivo kategorijā ieskaitīto cilvēku rašu nākotni… Jaatzīstas, ka mēs nedzirdejam kongresā ne šādas atbildes, ne ari šāda jautājuma: mūslaiku zinātne ir pārak… specializējusies, lai nodarbotos ar šādām problēmām.

Nu, ko lai dara, sāksim pētīt to, ko zinātnes valodā sauc par ' dzīvnieku garīgo dzīvi. Sis slaidais pans ar sapinkotu maga ; bārdu, kurš patlaban ārdās katedrā, ir slavenais profesors Dibosks; cik jaušams, viņš grauj kāda cienījama kolēģa aplamu teoriju, taču šo viņa referātā daļu mēs nebijām spējīgi pienācīgi izprast. Tikai vēlāk mums kļuva saprotams, ka iekaisušais mags runā par Andrias krāsu izjūtu un viņa spējām atšķirt dažadas nokrāsas. Negalvoju, ka esmu pareizi sapratis, taču man radās iespaids, ka Andrias zināma mērā cieš no daltonisma un profesors Dibosks ir stipri tuvredzīgs, spriežot pēc tā, cik tuvu viņš cēla savas lapiņas pie biezajiem, dīvaini zvīļajiem briļļu stikliem.

Pēc viņa runaja smaidīgs japaņu zinātnieks, doktors Okaga'va, viņš stāstīja kaut ko par reaktivo loku un pazīmēm, kādas vērojamas, ja pārgriež kaut kādu sajūtu nervu Andrias smadze-

Saisināts ces кtres zoologiques — šīs zooloģiskās būtnes (fr.).

•

nēs; pēc tam viņš pastāstīja, ko dara Andrias, ja tam sabojā orgānu, kas viņam aizvieto ausu labirintu. Tad profesors Rēmans siki paskaidroja, kā Andrias reaģē uz elektriskiem kairinājumiem. Sini sakarībā starp profesoru Rēmanu un profesoru Brukneru izcēlās nikns strīds. Sis profesors Brukners ir interesants tips: mazs, kašķīgs, ar traģiķa temperamentu; pretstatā pārējiem viņš apgalvoja, ka Andrias radīts ar tikpat nepilnīgiem jutekļu orgāniem kā cilvēks un tikpat nabadzīgs instinktu ziņā; no tīri bioloģiskā viedokļa Andrias ir tāds pats izvirstošs dzīvnieks kā cilvēks un tāpat kā cilvēks cenšas atsvērt savu bioloģisko nepilnvērtibu ar to, ko mēs saucam par intelektu.

Taču pārējie speciālisti, šķiet, neizturējās pietiekami nopietni pret profesora Bruknera apgalvojumiem, — laikam tāpēc, ka viņš nebija pārgriezis nevienu sajutu nervu un nebija bombardējis Andrias smadzenes ar elektrību. Nākamais runātājs — profesors van Dītens klusā, gandrīz vai svētbijīgā balsi aprakstīja visus tos dažādos traucējumus, kādus izjūt nabaga Andrias, ja tam izgriež labējās smadzeņu puslodes pieres dobuma daļu vai pakaušu kroku kreisajā smadzeņu puslodē. Pēc tam amerikaņu profesors Devraints referēja .. .

Atvainojiet, dieva dēļ, — es patiešām nezinu, par ko ■viņš referēja, jo tobrīd man noreiba galva, iedomājoties, kādi traucējumi rastos profesoram Devraintam, ja viņam izgrieztu labējās smadzeņu puslodes pieres dobuma daļu; kā reaģētu smaidīgais f Dr. Okagava, ja viņu sāktu kairināt ar elektrisko strāvu, un kā ļ izturētos profesors Rēmans, ja viņam kāds sadragātu ausu labiļ rintu. Es arī sajutu, ka neesmu gluži skaidrībā, kā man pašam ir ar krāsu izšķiršanas spējām vai ar faktoru t pie motoriskajām reakcijām. Mani mocīja šaubas, vai mums ir tiesības (stingri zinātniskā nozīmē) runāt par savu (tas ir, cilvēka) garīgo dzīvi, iekams mēs neesam izgriezuši cits citam dažādas galvas smadzeņu daļas vai pārgriezuši sajūtu nervus. Īstenībā, lai savstarpēji izpētītu mūsu garīgo dzīvi, mums vajadzētu mesties citam uz citu ar skalpeļiem rokās. Piemēram, es varētu zinātnes interesēs sadauzīt profesora Diboska brilles vai apstrādāt ar elektrisko strāvu profesora van Dītena pliko pauri un tad publicēt rakstu par to, kā viņi reaģējuši uz šādiem kairinājumiem. Patiesību sakot, es to varu visai spilgti iztēloties. Taču to, kas līdzīgu mēģinājumu laikā noritēja Andrias Scheuchzeri dveselē, i es tik spilgti iztēloties nevaru, tomēr domāju, ka viņš ir neticami pacietīgs un labsirdīgs dzīvnieks, jo neviena no slavenl-

bārti, kas šeit referēja, neminēja ne varda par to, ka nabaga Andrias Scheuchzeri būtu kādreiz iededzies niknumā.

Nešaubos par to, ka pirmais astaino abinieku kongress ir milzīgs zinātnes sasniegums, taču, tiklīdz man gadīsies kāda brīva diena, es tūliņ došos uz Jardin des Plantes tieši pie Andrias Scheuchzeri baseina un klusām pateikšu viņam:

— Klau, salamandra! Kad sitis reiz tava stunda, tad neiedomājies tik tu ari saki zinātniski pētīt cilvēku garīgo dzīvi! •

Pateicoties šiem zinātniskajiem pētījumiem, salamandras vairs neuzskatīja par sazinkādu brīnumu: stingri zinātniskā apgaismojumā salamandras stipri vien zaudēja savu sākotnējo neparastības un ekskluzivitates oreolu; kā psieholoģisku eksperimentu objekts tās uzrādīja visai ikdienišķas un neinteresantas īpašības; pamatojoties uz zinātnes slēdzieniem, salamandru augsto apdāvinātību ieskaitīja leģendās. Zinātne atklāja «normālo salamandru», kura izrādījās garlaicīgs un diezgan aprobežots radījums. Vienīgi avīzes vēl joprojām laiku pa laikam'sameklēja kādu «neparastu salamandru», kas spēja prātā sareizināt pieczīmju skaitļus, bet arī tas vairs nepārsteidza publiku, sevišķi pēc tam, kad izdevās pierādīt, ka ar zināmas dresūras palīdzību to var panākt jebkurš parastais cilvēks. Publika sāka uzlūkot salamandras kā pilnīgi ikdienišķus priekšmetus, teiksim, kā aritmometrus vai kādus automatus; tās vairs nelikās nevienam noslēpumaini radījumi, izniruši no nezināmām dzīlēm nezin kāpēc un kādos nolūkos. Bez tam cilvēki nekad neuzskata par noslēpumainu to, kas tiem noder un atnes labumu, bet gan to, kas viņiem draud ar briesmām vai nodara kaiti, un, tā kā salamandras izrā-'dījās visaugstākā mērā un daudzējādā ziņā derīgas būtnes, tad uz tām sāka raudzīties vienkārši kā uz racionalās, ikdienišķās lietu kārtības sastāvdaļu.

Ar salamandru izmantošanas iespēju pētīšanu galvenokārt nodarbojās Hamburgas pētnieks Vurmans; no viņa dažādajiem, šim jautājumam veltītajiem rakstiem citēsim saīsinātā veidā viņa

BERICHT OBER DIE SOMATISCHfe VERANLAGUNG DER MOLCHE (Ziņojums par salamandru somatiskajām predispozicijām)

Maniem Hamburgas laboratorijā izdarītajiem eksperimentiem ar Klusā okeana Milzu salamandru (Andrias Scheuchzeri Tschudi) bija stingri noteikts mērķis: konstatēt salamandru pretestības pakāpi attiecībā uz vides pārmaiņām un cita veida ārēju iedarbošanos un šādā veidā noskaidrot viņu praktisko piemērotību dažādās ģeogrāfiskās joslās un dažādos mainīgos apstākļos.

Pirmajai eksperimentu sērijai vajadzēja rādīt, cik ilgi salamandra var uzturēties ārpus ūdens. Izmēģinājuma dzīvniekus ievietoja sausās mucās ar temperaturu 40—50° C. Pēc dažām stundām jau bija vērojama neapšaubāma spēku zušana, bet pēc apšļakstīšanas ar ūdeni salamandras atkal sāka žirgti kustēties. Pēc divdesmit četrām stundām tās jau gulēja bez kustēšanās; cilājās tikai plaksti; pulss bija gauss, visi fizioloģiskie procesi reducēti līdz minimumam. Dzīvnieki acīm redzami cieta, un pat viegla kustība prasīja tiem lielas pūles.

Pēc trim dienām iestājas kataleptiska sastinguma stāvoklis (kseroze); dzīvnieki nereaģē pat tad, kad tos apdedzina ar elektrību. Paaugstinot gaisa mitrumu, tie sāk izrādīt zināmas dzīvības zīmes (aizver acis, ja uz tiem raida stipru gaismu utt.). Ja šādu kaltētu salamandru pēc septiņām dienām atkal ievieto ūdenī, tad tā pēc ilgāka vai īsāka laika sprīža atdzīvojas no jauna; kaltēšanai turpinoties, nobeidzas viss lielais vairums izmēģinājumā dzīvnieku. Salamandras, izliktas tieši saulē, nobeidzas jau pēc dažām stundām.

Citiem izmēģinājumu dzīvniekiem lika griezt ratu tumsā, ārkārtīgi sausā vidē. Pēc trim stundām to darba ražīgums sāka maeināties, bet atkal pieņēmās pēc bagātīgas apslacīšanas. Apslacīšanu bieži atkārtojot, dzīvnieki spēja griezt ratu septiņpadsmit, divdesmit un vienā gadījumā pat divdesmit sešas stundas bez pārtraukuma, kamēr cilvēks, ar ko arī izdarīja šo kontroles eksperimentu, bija stipri paguris no šā meclianiskā darba jau pēc piecām stundām. No šiem eksperimentiem varam secināt, ka salamandras ir pilnīgi iespējams nodarbināt uz sauszemes, tikai ievērojot divus noteikumus: tās nedrīkst novietot tieši saulē, un to ķermeņa virsa periodiski jāapslacina ar ūdeni.

Otra eksperimentu sērija attiecās uz salamandru — izcelšanās ziņa tropisku dzīvnieku — spējām pretoties aukstumam. Pēkšņi pazeminot ūdens temperaturu, tas gāja bojā no zarnu katara, kamēr, pakāpeniski pierodot pie dzestrākas vides, tās pēc astoņiem mēnešiem spēja žirgti kustēties pat pie 7° C, ja to barībā bija lielāks tauku daudzums (no simt piecdesmit līdz divi simti gramiem dienā). Ja ūdens temperaturu pazemināja zem 5°C, salamandras sastinga aiz aukstuma (heloze)-, šādā stāvoklī tās var iesaldēt ledū un turēt tā vairākus mēnešus. Tiklīdz ledus sāka kust un ūdens temperatūra pacēlās virs 5° C, tās atkal sāka rādīt dzīvības zīmes, bet pie 7—10° temperatūras jau moži meklēja barību. Tas pierāda, ka salamandras var ļoti labi pielāgoties dzīves apstākļiem mūsu klimatiskajā joslā līdz pat ziemeļu Norvēģijai un Islandei.

Turpretim pret ķīmiskiem piemaisījumiem ūdenim salamandras ir stipri jutīgas; eksperimentējot ar visai vāju sārma šķīdinājumu, ar rūpniecības uzņēmumu noteku ūdeni, miecvielām utt., salamandrām āda gāja nost strēmelēm un izmēģinājumu dzīvnieki nobeidzās, it kā tiem būtu izoperētas žaunas. Tātad mūsu upēs salamandras nav izmantojamas.

Nākamā eksperimentu sērija ļāva mums konstatēt, cik ilgi salamandra var izturēt bez ēšanas. Viņas var badoties trīs nedēļas un ilgāk, bet tas nekādi neizpaužas, izņemot nelielu slimīgu sasprindzinājumu. Kādai izmēģinājumu salamandrai es liku dzīvot badā sešus mēnešus. Pēdējos trīs mēnešus viņa nepārtraukti gulēja bez jebkādām kustībām; kad es iemetu tai kublā sakapātas aknas, viņa bija tik nespēcīga, ka pat nereaģēja uz to, un mums vajadzēja barot to mākslīgi. Pēc dažām dienām tā jau ēda normāli un to varēja izlietot turpmākajiem eksperimentiem.

Pēdējā eksperimentu sērija noskaidroja salamandru reģenerativās spējas. Ja salamandrai nocērt asti, tad pēc divām nedēļām tai ataug jauna aste. Mēs atkārtojām šo mēģinājumu ar kādu salamandru septiņas reizes un ikreiz ar tiem pašiem rezultātiem. Tāpat salamandrām ataug nocirstās kājas. Kādam izmēģinājumu dzīvniekam mēs amputējām visus četrus locekļus un asti; pēc trīsdesmit dienām viss bija atkal kārtībā. Ja salamandrai salauž liela vai pleca kaulu, tad visa aizlauztā ķermeņa daļa atkrīt un tās vietā ataug jauna. Tāpat ataug izsista acs vai nogriezta mēle; interesanti, ka salamandra, kurai es biju amputējis mēli, vairs neprata runāt un tā bija jāmāca no jauna. Ja salamandrai amputē galvu vai pārgriež ķermeni apvidū starp kaklu un iegurni, tad dzīvnieks nobeidzas. Toties salamandrai var izņemt kuņģi, daļu zarnu, divas trešdaļas aknu un citus orgānus, netraucējot tās dzīvības funkcijas, tā ka var sacīt, ka gandrīz pilnīgi izķidāta salamandra vēl aizvien saglabā dzīvotspējas. Nevienam citam dzīvniekam nepiemīt tik liela pretestība attiecībā uz ievainojumiem kā salamandrām. Šinī ziņā salamandra varētu būt pirmklasīgs, gandrīz neiznīcināms kara dzīvnieks; diemžēl, tam runā pretī viņas miermīlīgais raksturs un dabiskā apbruņojuma trūkums.

Līdztekus aprakstītajiem eksperimentiem mans asistents Dr. Valters Hinkels izpētīja iespēju izmantot salamandras kā derīgu izejvielu. Viņš, starp citu, noskaidroja, ka salamandru organismā atrodas neparasti augsts procents joda un fosfora; nav izslēgts, ka nepieciešamības gadījumā no tām var iegūt šos vērtīgos elementus rūpnieciska veidā. Salamandru āda ir zemas kvalitates, bet, ja to samaļ un padara blīvu ar augsta spiediena palīdzību, tad šādā veidā iegūtā mākslīgā āda ir viegla, pietiekami izturīga un var atvietot vēršādu. Salamandru tauki ir ēšanai nelietojami un garšas ziņā pretīgi, bet tos var izlietot techniskām vajadzībām e||as vietā, jo tie sasalst tikai pie ļoti zemas temperatūras. Salamandru gaļa arī tika kādreiz atzīta par neēdamu un pat indīgu; ja to lieto jēlu, tā rada asas sāpes un jutekļu orgānu halucinācijās. Pēc daudziem mēģinājumiem, ko Dr. Hinkels izdarīja pats ar sevi, viņš noskaidroja, ka šādu sliktu seku nav, ja sagriezto gaļu noplaucē (kā to dara ar dažām indīgu sēņu šķirnēm) un papildus patur divdesmit četras stundas vājā mangana šķīdinājumā. Pagatavojot to vārītā vai ceptā veidā, tā garšo pēc sliktas liellopu gaļas.

Mēs apēdām tā sagatavotu kādu salamandru, ko sauca Hansi; tas bija gudrs un attīstīts dzīvnieks, ar lielām spējām zinātniskā darbā; viņš strādāja Dr. Hinkela nodaļā par laborantu, un tam varēja uzticēt vissarežģītākās ķīmiskās analizēs. Mēs mēdzām ilgi tērzēt ar viņu brīvos vakaros, amizēdamies par viņa neremdināmo zinātkāri. Diemžēl, mums vajadzēja šķirties no mūsu Hansa, jo viņš kļuva akls no maniem eksperimentiem sakarā ar galvaskausa trepanaciju. Gaļa viņam bija tumša un čaugana, bet tās lietošana neradīja nekādas nepatīkamas sekas. Nav šaubu, ka kara laikā salamandru gaļa var noderēt kā vēlams un lēts liellopu gaļas atvīetotājs.

Galu galā pilnīgi dabiski, ka salamandras vairs neuzskatīja par sensāciju, kad to bija pasaulē jau vairāki simti miljonu. Tā interese, ko tās kādreiz bija modinājušas publikā savas vēstures sākumā, bija pirms pilnīgas izgaišanas pievērsusies filmu groteskiem («Sallija un Andijs», «Divas godīgas salamandras» utt.) un kabarē priekšnesumiem, kuros pilnīgi dziedāt nespējīgi kupletisti un šansonetes uzstājās nepārspējami komiskajās salamandru lomās, atdarinot viņu čerkstošo balsi un visādi kropļojot gramatiku. Tiklīdz salamandras kļuva par plaši izplatītu ikdienas parādību, pārmainījās, tā sakot, arī viņu problemātikā.

Raksturīgus materialus šinī ziņā sniedz avīzes «Daily Star» noorganizētā aptauja par tematu «Vai salamandrām ir dvēsele?» Citēsim no šās aptaujas dažu plaši pazīstamu personu izteicienus (par autentiskumu negarantējam!):

Dārgais ser!

Kopā ar savu draugu reverendu H. B. Bertramu es ilgāku laiku novēroju salamandras, kas strādāja Adenā pie mola ierīkošanas darbiem; vairākas reizes mēs pat runājām ar tām, taču neuztvērām

ne mazākās augstāku )ūtu izpausmes, tādu jūtu kā Gods, Ticība vai Sporta gars. Bet ko tad mēs, jājautā, varam ar tikpat lielām tiesībām saukt par dvēseli?

Jūsu padevīgais

pulkvedis Džons U. Britons

Es nekad neesmu redzējis nevienas salamandras, bet esmu pārliecināts, ka radījumiem, kam nav savas mūzikas, nav arī dvēseles.

Toskanini

Lai nu paliek jautājums par dvēseli, taču, cik esmu novērojis A n d r 1 a s u, varu teikt, ka viņam trūkst individualitātes; visas salamandras pilnīgi līdzīgas, visas vienādi centīgas, vienādi spējīgas.. . un vienādi neizteiksmīgas. Vārdu sakot, tanīs Iemiesots patiesais mūslaiku civilizācijās ideāls, proti, Standart6.

Andrē d' Artuā

Dvēseles viņām noteikti nav. Tai ziņā viņas līdzīgas cilvēkam.

Jūsu Bernards Šovs

Jūsu jautājums ierosināja man dziļas pārdomas. Es zinu, piemēram, ka manam ķīniešu sunītim Bibi ir maza un turklāt ļoti jauka dvēsele, tāpat manai persiešu kaķenei Sidi Hanumai Ir dvēsele — un cik lepna un nežēlīgai Bet salamandrām? Nūjā, viņas ir ļoti apdāvinātas un inteliģentas, šīs nabadzītes; prot runāt, rēķināt un tik ārkārtīgi noderīgas, taču ko lai dara, ja viņas ir tik neglītas!

Jūsu Madlena Roša

Kaut vai salamandras, tikai ne marksisti!

Kurts Hubers

Dvēseles viņām nav. Pretējā gadījumā mums nāktos atzīt, ka viņas ir ekonomiski līdztiesīgas ar cilvēku, kas būtu absurds.

Henrijs Bonds

Viņām nav ne mazākā Sex appeal, tātad nav arī dvēseles.

Meja Vesta

Viņām ir dvēsele, tāpat kā ir dvēsele katram dzīvniekam un katram stādam, visam, kas dzīvo pasaulē. Liels ir dzīvības noslēpums.

Sandrabharata Nats

Salamandrām Ir interesanta peldešanas technlka un stils, mēs varam no viņām daudz ko mācīties, it sevišķi garās distancēs.

Džonijs Veismillers

Kad salamandras kā sensācijā bija savu laiku pārdzīvojušas, tad vietā stājās kas solidāks, proti, salamandru jautājums. Salamandru jautājuma ierosinātāja, — kā tas ne vienreiz vien gadījies cilvēces progresa vēsturē, — bija sieviete. Tā bija M-me Luiza Cimmermane, jaunavu pansijas vadītāja Lozannā, kura ar neparastu enerģiju un nedziestošu kvēli sludināja visai pasaulei savu cildeno lozungu: «Dodiet salamandrām sistemātisku skolas izglītību!» Ilgu laiku tai par atbildi bija sabiedrības saltā nevērība, taču tas netraucēja viņu bez paguršanas uzsvērt, no vienas puses, salamandru iedzimto attapību, no otras, — tās briesmas, kas var draudēt cilvēces civilizācijai, ja salamandras nebaudīs rūpīgu garīgo un tikumisko audzināšanu. «Tāpat kā Romas kultura gāja bojā, barbariem iebrūkot, tāpat ies bojā mūsu intelektualitate, ja tā paliks kā sala gara nabadzībā nospiestu būtņu jūrā, kurām slēgta ieeja mūslaiku cilvēces augstāko ideālu sfērā,» tā M-me Luiza Ciminermane pravietoja seši tūkstoši trīs simti piecdesmit septiņās lekcijās, ko viņa nolasīja visos Eiropas un Amerikas sieviešu klubos, kā ari Japana, Ķīnā, Turcijā un citās vietās. «Tāpat ka deviņpadsmitā gadsimta lozungs bija sievietes atbrīvošana, tāpat mūsu gadsimta lozungam jābūt: «Dodiet salamandrām sistemātisku izglītību! Mēs nevaram mierīgi baudīt mūsu civilizācijās dāvanas un mūsu kuiluras aug|us, kamēr eksistē miljoniem nelaimīgu būtņu, ko tīši grib paturēt dzīvnieku stāvoklī utt.»» Pateicoties savai daiļrunībai un neiedomājamai neatlaidībai, M-me Luiza Cimmermane prata samobilizēt visas pasaules sievietes un savākt pietiekami daudz līdzekļu, lai nodibinātu Boljē (Nicas tuvumā) pirmo Salamandru ģimnāziju, kur Marseļā un Tulonā nodarbināto salamandru pēcnācēji varējā mācīties franču valodu, retoriku, smalku toni; matemaliku un kulturas vēsturi.

Sīkākas ziņas par to var atrast grāmatā «M-me Louise Zimmermann, sa vie, ses idйes, son oeuvre (Alcan) (M-me Luiza Cimmermane, viņas dzīve, idejas un darbība (Alkana apgāds)). Citēsim no šā sacerējuma kādas salamandras, M-me Cimmer manes pirmās audzēknes, godbijības pilnās atmiņas:

«Viņa mums lasīja Lafontena fabulas, sēdēdama blakus mūsu vien-kāršajam, bet ērtajam un tīrajam baseinam; tiesa, viņa cieta aiz mitruma, taču tas viņu nebiedēja, jo viņa nodevās ar visu sirdi savam pedagoga aicinājumam. Viņa dēvēja mūs «mes petits chinois », jo mēs, tāpat kā ķīnieši, nevarējām izrunāt «r» skaņu. Tomēr vēlāk viņa tā pierada pie šās izrunas, ka sāka pati sevi saukt «M-me Cimmelmane». Mēs, kurku|i, taisni dievinājām viņu; mazuji, kam vēl nebija pietiekami attīstītas plaušas un kuri tāpēc nedrīkstēja uzturēties ārpus ūdens, raudāja, ka nevar pievienoties tai pastaigās pa skolas dārzu. Viņa bija tik lēnīga un tik laipna, ka, cik man zināms, noskaitās tikai vienreiz: tas notika tad, kad mūsu jaunā vēstures skolotāja karstā vasaras dienā ienāca mūsu baseinā peldkostīmā un, sēdēdama līdz kaklam ūdenī, sāka stāstīt mums par niderlandiešu brīvības cīņām. Mūsu M-me Cimmelmane nopietni noskaitās: «Ejiet nomazgāties, M-lIe, ejiet ātrāk!» viņa sauca ar asarām acīs. Tas bija delikāts un reizē saprotams aizrādījums, ka mēs taču tomēr neesam tas pats, kas cilvēki; vēlāk mēs bijām pateicīgi mūsu garīgajai mātei par to, ka viņa bija paskaidrojusi mums to tik kategoriskā un reizē tik taktiskā veidā.

Kad mēs labi mācījāmies, viņa lasīja mumsšolaiku autoru, piemēram, Fransua Koppe, dzejojus.

«Tiesa, tas ir pārāk laikmetīgi,» viņa mēdza izsacīties, «taču arī tas pieder pie labas izglītības.» Mācības gada beigās rīkoja publisku aktu, kurā piedalījās pans prefekts no Nicas, kā ari citi administrācijās pārstāvji un dažādas svarīgas personas. Spējīgākos un sekmīgākos skolēnus, kam jau bija plaušas, noslaucīja sausus un uzģērba tiem ko līdzīgu baltiem talariem; paslēpti aiz plāna priekškara (lai nenobiedētu dāmas), viņi lasīja Lafontena fabulas, risināja matematikas uzdevumus un nosauca visus Kapetu dinastijas kara|us ar attiecīgajiem chronoloģiskajiem datiem. Pēc tam pans prefekts garā un skaistā runā izsacīja pateicību mūsu dārgajai direktrisei, un ar to svinības beidzās.

Tāpat kā par mūsu garīgo attīstību, tā skolā gādāja arī par mūsu miesīgo veselibu: ik mēnesi mūs pārbaudīja veterinārs, un reizi pusgadā mūs nosvēra. Sevišķi neatlaidīgi mūsu dārgā audzinātāja centās mus ietekmēt, lai mēs atsacītos no riebīgā, izvirtīgā paraduma dejot Mēness dejas. Man kauns atzīties, taču daži vecākie audzēkņi pilnmēness laikā slepus nodevās šai dzīvnieciskajai izlaidībai. Ceru, ka mūsu audzinātāja', kas mums atvietoja māti un draugu, nav to uzzinājusi; tas būtu satriecis viņas dižo, cildeno un mīlestības pilno sirdi.»

Mazāki panākumi bija sieviešu ģimnazijai, ko salamandrām nodibināja Mentonā; šeit galveno priekšmetu — mūzikas, dietetiskās mājturības un smalku rokdarbu (M-me Cimmermane kategoriski pieprasīja šos priekšmetus galvenokārt aiz pedagoģiskiem apsvērumiem) pasniegšana sadūrās ar skaidri redzamu atjautības trūkumu un dažreiz arī ar stūrgalvīgu nevērību no jauno ģimnazistu-salamandru puses. Tomēr pirmie publiskie jauno salamandru pārbaudījumi noritēja tik pārsteidzoši sekmīgi, ka pēc tam (ar Dzīvnieku aizsardzības biedrības pūlēm) Kannās tika nodibināts Jūras politechnikums un Marseļā Salamandru universitāte; tieši šeit atzīmējams pirmais gadījums, kad salamandra ieguva Dr. juris pakāpi.

Tad salamandru audzināšanas jautājums iegāja straujas un normālās attīstības sliedēs. Progresiivie pedagogi vērsa pret Ecoles Zimmermanti daudz jo nopiethu iebildumu. Starp citu, viņi apgalvoja, ka novecojušās humanitarās skolas, kas kādreiz derējušas cilvēku jauniešiem, neder salamandru jaunajai audzei; viņi kategoriski pretojās literatūras un vēstures mācīšanai un prasīja, lai vairāk telpas un laika būtu veltīts praktiskai programai, tas ir, tādiem moderniem priekšmetiem kā dabaszinātnes, rokdarbi, fiziskā kultura, salamandru techniskā apmācība utt. Šo tā dēvēto «Reformēto» vai «Praktisko skolu» savukārt nikni vajāja klasiskās izglītības piekritēji, izsakoties, ka tikai uz latiņu valodas pamatiem salamandras var tuvināt cilvēces kulturas līmenim un ka nepietiek iemācīt salamandrām runāt, ja tās nepratīs citēt senos dzejniekus un izteikties ar Cicerona daiļrunību. Sakarā ar šo jautājumu izcēlās ilgi un diezgan dedzīgi strīdi, kas beidzās ar to, ka valdība pārņēma salamandru skolas savā zināšanā, bet cilvēku jauniešu skolas pārkārtoja ar tādu aprēķinu, lai tās iespējami tuvotos reformētās salamandru skolas ideāliem.

Pilnīgi dabiski, ka arī citās valstīs sāka pacelties balsis par salamandru obligātu sistemātisku apmācību valsts uzraudzībai pakļautās skolās. Tas pamazām kļuva par likumu visās piejūras valstīs (izņemot vienīgi Lielbritāniju); un, tā kā salamandru skolas nenomāca vecu, klasisku tradiciju slogs un tās tātad varēja izmantot visas jaunākās psichotechnikas, technoloģiskās audzināšanas, pirmsmobilizacijas militārās dresūras metodes un citus pēdējos pedagoģijas sasniegumus, tad tanīs nodibinājās tā visai modernā un no zinātniskā viedokļa tik progresivā apmācības sistēma, kas vēlāk pelnīti kļuva par visu cilvēku skolu pedagogu un audzēkņu skaudības priekšmetu.

Līdztekus salamandru apmācībai skolās lielu vērību guva va-lodas jautājums. Kāda no pasaulē pastāvošajām valodām vis-pirms jāmācās salamandrām? Klusā okeana salu salamandras runāja tā dēvēto «Pidgin English» , ko tās bija iemācījušās no iedzimtajiem un matrožiem; daudzas runāja malajiski vai citos vietējos dialektos. Singapuras tirgum audzinātajām salamandrām mācija «Basic English», tas ir, zinātniski vienkāršotu angļu valodu, kura sastāv no dažierfi simtiem vārdu un ignorē novecojušas gramatiskās formas; šo reformēto angļu standartvalodu sāka dēvēt par «Salamander English». Paraugskolās, Ecoles Zimmcrmann, salamandras runāja Korneija valodā; to viņām mācīja nevis aiz kādiem nacionalistiskiem apsvērumiem, bet vienkārši tāpēc, ka to prasa augstākā izglītība; toties reformētajās skolās tām mācīja esperanto kā vissaprotamāko valodu. Bez tam ap to laiku parādījās vēl kādas piecas vai sešas universālās valodas, kam bija janomaina Bābeles laiku radītais juceklis cilvēku valodā un jāsniedz visai pasaulei — tiklab cilvēkiem, kā sala-

1 Klusā okeana ostās izplatīts žargons — ang|u valodas vārdu sakņu savdabīgs savienojums ar ķīniešu valodai raksturīgām morfoloģiskām formām.

mandrām — vienota, kopīga valoda; radās daudz strīdu par to, kura no šīm universālajām valodām visvieglākā, labskanīgākā un universālākā. Galu galā katrā valstī sāka propagandēt savu universālo valodu.

Jāatzīmē arī, ka slavenais filologs Kurciuss savā sacerējumā «lanua linguarum aperta»' ieteica pieņemt par vienotu ikdienas valodu salamandrām Virgilija zelta laikmeta latiņu valodu. «Tagad tas atkarīgs no mums,» viņš izsacījās, «lai latiņu valoda, šī vispilnīgākā, ar gramatiskiem likumiem visbagātākā un zinātniski visizkoptākā valoda, atkal kļūtu par dzīvu valodu visā pasaulē. Ja to nesaprot izglītotā cilvēce, tad stājieties jūs pie šā darba, salamandras, gens mantima , izvēlieties par savu mātes valodu erudītam linguam latinam , vienīgo valodu, kas cienīga, lai tanī runātu orbis terrarum . Nemirstīgi būs jūsu nopelni, salamand-ras, ja jūs uzmodināsiet uz jaunu dzīvi dievu un varoņu nemirstīgo valodu, jo reizē ar šo valodu jūs, gens tritonum , saņemsiet pasaules valdnieces, senās Romas, atstāto mantojumu.»

Šai pašā laikā kāds Latvijas telegrāfā ierēdnis Valters kopā ar mācītāju Mendeliusu izgudroja un izstradāja speciālu valodu salamandru vajadzībām ar nosaukumu «pontiešu valoda»[47]; viņš bija izmantojis visu pasaules valodu saknes, ieskaitot Āfrikas dialektus. Šī salamandru valoda, kā to iedēvēja, diezgan plaši izplatījās, galvenokārt ziemeļu zemēs, diemžēl, tikai starp cilvēkiem; Upsalā pat nodibināja šās salamandru valodas katedru, taču, cik zināms, neviena salamandra šinī valodā nav runājusi. Taisnību sakot, salamandras visvairāk mēdza lietot «Basic English», un vēlāk tā kļuva par salamandru oficiālo valodu.

Kad salamandru skolas pārgāja valsts pārziņā, jautājums vienkāršojās: katrā zemē salamandrām mācīja vietējo valsts valodu. Lai gan salamandras iemācījās svešvalodas diezgan viegli un ar patiku, tomēr viņu lingvistiskajām spējām piemita savdabīgi trūkumi, kas izskaidrojami daļēji ar viņu runas orgānu uzbūvi un daļēji ar psicholoģiska rakstura iemesliem: viņām bija grūti izrunāt garus daudzbalsienu vārdus, un viņas centās reducēt tos līdz vienam balsienam, ko izrunāja ātri un mazliet kurkstošā balsī; «r» vietā viņas izrunāja «1», svilpeņus šļupstēja, neievēroja gramatiskās galotnes, nekādi nevarēja atšķirt «es» un «mēs», un viņām bija vienalga, kādai kārtai pieder attiecīgais vārds (te laikam izpaudās viņu vienaldzība pret otru dzimumu, kura izzuda tikai riesta laikā). Vārdu sakot, jebkura valoda viņu mutē raksturīgi pārmainījās, racionalizējās, tika novesta līdz pašām vienkāršākām, rudimentarākām formām. Ievērības cienīgs ir tas fakts, ka salamandru neoloģismi, viņu izruna un gramatiskā primitivitate sāka strauji izplatīties gan starp vienkāršā darba strādniekiem ostās, gan arī tā saucamajā labākajā sabiedrībā; no turienes šis izrunas veids pārgāja uz avīzēm un drīz vien kļuva visur pieņemts. Cilvēku valodā tāpat sāka izzust gramatiskās formas, izzuda galotnes un locījumi; zelta jaunatne nolikvidēja «r» un iemācījās šļupstēt; reti kāds izglītots cilvēks varēja pateikt, ko nozīmē «indeterminisms» vai «transcendentāls» aiz tā vienkāršā iemesla, ka arī cilvēkiem šie vārdi nu šķita pārāk gari un grūti izrunājami.

īsi sakot, vai nu labi, vai slikti, bet salamandras iemācījās runāt gandrīz visās pastāvošajās valodās atkarībā no tā, kādā piekrastē viņas dzīvoja. Cechoslovakijas presē, ja nemaldos, «Narodni listy»\ toreiz parādījās raksts, kura autors pilnīgi dibināti un ar sarūgtinājumu jautāja, kāpēc salamandras nemācoties čechu valodu, ja jau pasaulē ir abinieki, kas runā portugāliski, holandiski un citās mazu tautu valodās. «Mūsu nacijai, diemžēl, nav pašai savu jūras krastu,» tā bija sacīts šinī rakstā, «tāpēc mums nav salamandru, bet, ja mums nav savu jūru, tad tas vēl nenozīmē, ka mēs nebūtu ieguldījuši pasaules kulturā dažā ziņā vēl lielākas vērtības nekā viena otra tauta, kuras valodu mācās tūkstošiem salamandru. Būtu tikai taisnīgi, ja salamandras iepazītos arī ar mūsu garīgo dzīvi; taču kādu informāciju tās var gūt, ja neviena neprot mūsu valodu? Mēs neceram, ka pēkšņi kāds iedomāsies izpildīt savu kulturas cilvēka pienākumu un nodibinās čechu valodas un čechoslovaku literatūras katedru kādā salamandru mācības iestādē. Jāsaka ar dzejnieka vārdiem: «Nevienam neticam mēs visā pasaulē, jo nav mums tani draugu it neviena.» Pacentīsimies paši izlabot šo stāvokli! Mūsu tiesības un mūsu pienākums ir papūlēties atrast draugus arī starp salamandrām, taču, redzams, mūsu ārlietu ministrija maz domā par mūsu kulturas un mūsu produkcijas propagandēšanu salamandru vidū, lai gan citas mazas nācijās ziedo miljonus, lai atvērtu salamandrām savas kulturas krātuves un ieinteresētu viņas par savas rūpniecības produkciju.»

Raksts izpelnījās lielu ievērību, sevišķi Rūpnieku savienībā, un rezultātā tika izdota neliela apjoma mācības grāmata «Cechu valoda salamandrām» ar piemēriem no čechu daiļprozas. Tas skan neticami, taču patiešām septiņi simti eksemplāru šās grāmatiņas tika pārdoti; tanīs laikos tie bija neiedomājami panākumi.

Sakarā ar šo jautājumu sniegsim lasītājiem no pana Povondras kolekcijas Jaromira Zeidla-Novomestska fe|etonu:

MŪSU DRAUGS GALAPAGO SALAS

Apceļojot pasauli kopa ar savu laulāto draudzeni dzejnieci Jindrišu Zeidlu-Hrudimsku, lai daudzu jaunu un dziļu iespaidu ietekmē kaut mazliet remdinātu bēdīgā zaudējuma — mūsu dārgās krustmāmiņas rakstnieces Bohumilas Jandas-Strešovickas nāves — radītās sāpes, mēs apmeklējām tik daudzu leģendu apvītās Galapago salas. Mums bija tikai divas stundas laika, un mēs izlietojām tās pastaigai pa šo tuksnesīgo salu krastiem.

— Redzi, cik skaisti riet saule, — es uzrunāju savu laulāto draudzeni. — Vai tev neliekas, ka visa debess velve liesmo rieta zeltā un asinis?

Panam labpatīk būt čecham? — mums aiz muguras ati skanēja skaidra un pareizā čechu valodā.

Mēs izbrīnījušies pavērāmies tanī virzienā. Tur nebija neļ viena, tikai liela, melna salamandra sēdēja uz klints, turēdama I rokā kādu grāmatai lidzigu priekšmetu. Sava ceļojuma laikā mes bijām vairākkārt sastapuši salamandras, bet nebija radusies icileviba uzsākt ar tam sarunas. Laipnais lasītājs sapratis mūsu pārsteigumu, kad mēs iadā tuksnesīgā piekrastē ieraudzījām salamandru un turklāt izdzirdējām jautājumu mūsu pašu valodā.

—     Kas te runā? — es iesaucos čechiski.

—    Es iedrošinājos to darit, pan, — salamandra atbildēja, pieklājīgi pieceldamās. — Es nevarēju novaldīties, dzirdot pirmo reizi mūžā čechu valodu.

—     Kā jūs zināt čechu valodu? — es neslēpu savu pārsteigumu.

—    Es pašlaik nodarbojos ar nekārtnā darbības vārda «būt» locīšanu, — salamandra turpināja. — Starp citu, šo vārdu tāpat loka visās valodās.

—    Kur, kad un kāpēc jūs iemācījāties čechu valodu? — es nelikos mierā. .

—    Man nejauši nokļuva rokās šī grāmata, — salamandra atbildēja, pasniedzot man priekšmetu, ko viņa turēja rokā. Tā bija «Čechu valoda salamandrām», un mācības grāmatas lappuses liecināja, ka tās ir bieži un cītīgi šķirstītas.

—     Tā šeit nokļuva kopā ar citām zinātniska satura grāmatām, — salamandra turpināja. — Es varēju izvēlēties lasīšanai «Ģeometriju» vidusskolu vecākajām klasēm, «Kara technikas vēsturi», »Vadoni pa dolomītu alam» vai «Bimetalisma principus», bet es devu priekšroku šai grāmatiņai, kas nu kļuvusi par manu nešķiramu draugu. Es jau zinu to no galvas un tomēr ikreiz atrodu tanī jaunus laika kavēkļa un derīgu zināšanu avotus.

Mana laulātā draudzene un es izsacījām savu neaprakstāmo prieku un izbrīnu par salamandras pareizo un samērā diezgan skaidro izrunu.

—    Diemžēl, šeit nav neviena, ar ko es varētu runāt čechiski, — kautri atzinās mūsu jaunais draugs, — bet es, piemēram, neesmu skaidrībā, vai vārda «pirtis» daudzskaitļa ģenitiva galotnē būs «š» vai «t» skaņa.

—    Protams, ka «t», — es atbildēju.

Ak ne, «š», — mana laulatā draudzene izsaucās.

— Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu man, — dedzīgā ! zinātkārē apjautājās mūsu mīļais sarunu biedrs, — kas jauns I mūsu simttornigajā māmuļā Prāgā.

—    Tā aug plašumā, mans draugs, — es atbildēju, viņa intereses iepriecināts, un dažos vārdos notēloju viņam mūsu zelta Prāgas uzplaukumu.

—    Cik patīkami dzirdēt lādas vēstis, — salamandra sacīja, redzami apmierināta. — Vai tiesa, ka Tilta torni vēl karājas ar nāvi sodīto čechu muižnieku nocirstās galvas?

Sen vairs ne, — es atbildēju, jo šis jautājums mani samulsināja.

—    Tas gan ļoti žēl, — simpātiskā salamandra noteica. — Tas bija svarīgs vēsturisks piemineklis. Cik bēdīgi, ka Trīsdesmitgadigā kara laikā gājuši bojā tik daudzi slaveni ptemiļ nekļi! Ja nemaldos, čechu zeme bija pārvērsta asarām un asinīm , slacītā tuksnesī. Tā vēl laime, ka toreiz neaizgāja bojā ģenitiva locījums pie noliegumiem. Sini grāmatiņā rakstīts, ka tas at\ mirstot. Mani tas stipri apbēdinātu.

—    Jūs tātad esat iemīļojis mūsu vēsturi, — es priecīgs secināju.

— Ta tas tiešām ir, pan, — salamandra atbildēja. — Se¬višķi pievilcīgi ir lasīt par sakāvi pie Baltā kalna  un trīssimtgadigo verdzību. Par to šini grāmatā daudz rakstīts...

—    Jā, tas bija grūts laikmets, - es piekritu, — nebrīvības un bēdu laikmets.

—     Un jums lauzās vaidi no krūtīm? — dedzīgā līdzjūtībā jautāja mūsu draugs.

—    Jā gan, jo mēs neizsakāmi cietām nežēlīgo apspiedēju jūgā.

—    Kāds man prieks par to, — salamandra atviegloti nopūtās. — Manā grāmatā taisni tā sacīts. Man prieks, ka tā ir patiesība. Tā ir lieliska grāmata, pan, daudz labāka par ģeometriju vidusskolu vecākajām klasēm. Es labprāt apmeklētu to vēsturisko vietu, kur tika notiesāti iechu muižnieki, kā ari apskatītu savām acīm citas slavenās nežēlīgās beztiesības piemiņas vietas.

—    Nu, tad atbrauciet pie mums, — es viņu uzaicināju no visas sirds.

—     Pateicos par laipno ielūgumu, — salamandra palocījās. — Diemžēl, es nevaru lemt par savu pārvietošanos …

—    Mēs taču varētu jūs nopirkt! — es izsaucos. — Tas ir, es gribēju sacīt, ka mēs varētu noorganizēt parakstīšanos nācijās mērogā, kas dotu iespēju …

—     Sirsnīgi pateicos, — nomurmināja mūsu draugs, redzami aizkustināts. — Es gan esmu dzirdējis, ka Vltavā neesot diezincik labs ūdens. Upes ūdeni mums tūdaļ piemetas neganta caureja. Un bez tam man būtu žēl šķirties no mana iemīļotā dārziņa, — salamandra pēc brītiņa vēl piebilda.

—   Ak! — izsaucās mana laulātā draudzene. — Es taču arī mīlu dārzkopību! Cik es būtu jums pateicīga, ja jūs parādītu mums šejienes floras ražojumust

—     Ar lielāko prieku, dārgā pane, — salamandra laipni palocījās. — Bet vai jums neradīs šķēršļus tas apstāklis, ka mans mīļotais dārzs atrodas zem ūdens?

—    Kā? Zem ūdens?

—    Jā. Divdesmit divu metru dziļumā.

—     Un kādas puķes jūs tur audzējat?

—     Jūras anemones, — mūsu draugs paskaidroja, — vairākas reti sastopamas šķirnes. Ari jūras zvaigznes un jūras gurķus, nemaz nerunājot par korāļu krūmiem. «Svētlaimīgs, kas izaudzējis vienu rožu krūmiņu,» tā saka dzejnieks.

Diemžēl, tuvojās šķiršanās brīdis, jo tvaikonis jau raidīja prombraukšanas signālus.

—     Ko jūs gribētu pateikt, pan… pan… — es sastomījos, nezinādams, kā uzrunāt mūsu draugu.

—     Mani sauc Boļeslavs Jablonskis, — salamandra kautri paskaidroja. — Man tas šķiet visai skaists vārds. Es to izvēlējos no savas grāmatiņas.

—     Kādus novēlējumus jūs gribētu nodot mūsu tautai, pan Jablonski?

Salamandra mirkli padomāja.

—     Pasakiet saviem tautiešiem, — viņa iesāka dziļā saviļņojumā, — pasakiet tiem… Lai neizsīkst senās slavu nesaskaņas! Laimigu ceļu! Man ir gods atvadīties, — viņa pēkšņi novērsās, acim redzot nespēdama savaldīt savas jūtas.

Mēs iesēdāmies laivā un devāmies projām aizkustināti un iegrimuši dziļās pārdomās. Musu draugs stāvēja uz klints un māja mums; likās, viņš ko sauca.

—     Ko viņš sauc? — jautāja mana sieva.

—     Nezinu, — es atbildēju. — Tas skanēja lidzigi vārdiem: «Nododiet manus sveicienus panam primatoram doktoram Baksam!»1

Izglītības un valodas jautājumi bija tikai daļa no lielās salamandru problēmas, kura, tā sakot, veidojās cilvēkiem acu priekšā. Drīz vien radās jautājums, kā īstenībā izturēties pret salamandrām ikdienas attieksmju sfērā. Salamandru gadsimta pirmajos, gribētos sacīt, aizvēsturiskajos gados, lai pret salamandrām neizturētos nežēlīgi un necilvēcīgi, cītīgi rūpējās Dzīvnieku aizsardzības biedrība; tā ar savu neatlaidību prata panākt to, ka gandrīz visur vietējie varas orgāni pieņēma lēmumu, ka uz salamandrām pilnos apmēros jāattiecina tie paši policijas un veterinārie noteikumi, kas attiecināmi uz pārējiēm mājlopiem. Bez tam vēl principiālie vivisekcijas pretinieki parakstīja daudz protestu un peticiju, pieprasot aizliegt zinātniskus eksperimentus ar dzīvām salamandrām. Daudzās valstīs arī patiešām izdeva tādus likumus. Piemēram, Vācijā stingri aizliedza jebkuru vivisekciju, starp citu, gan tikai ebreju tautības biologiem. Taču, jo plašāk starp salamandrām izplatījās izglītība, jo grūtāk nācās attiecināt uz tām parastos mājlopu aizsardzības likumus; sazin kāpēc bija neveikli to darīt. Tad nodibināja starptautisko Salamandru aizgādības ligu (Salamander Protection League) Hedersfildas hercogienes vadībā. Sī liga, kurai bija pāri par divsimt tūkstoš locekļu, galvenokārt angju, veica lielu, visādā ziņā slavējamu darbu: tā panāca, ka jūras piekrastēs ierīkoja speciālus laukumus, kur salamandras, ziņkāru skatītāju netraucētas, varēja noturēt savas «sapulces un sporta svētkus» (droši vien te bija domātas Mēness dejas); visās mācību iestādēs, neizslēdzot pat Oksfordas universitāti, audzēkņiem stingri piekodināja neapmētāt salamandras ar akmeņiem; kurkuļus salamandru skolās vairs tā neapgrū-

' Primators — Pragas pilsētas galva.

tināja ar mācībām, un, beidzot, tās vietas, kur salamandras strādāja un dzīvoja, apžogoja ar augstu sētu, kas pasargāja salamandras no visādiem traucējumiem, bet pats galvenais — pietiekamā mērā nošķīra salamandru pasauli no cilvēku pasaules.

Jādomā, ka šās gādības pamatos bija arī zināmas bažas par tikumību. Pana Povondras papīros atrodams daudzos eksemplāros un dažādās valodās «Uzsaukums», kas publicēts visas pasaules avīzēs un pašas Hedersfildas hercogienes parakstīts. Tanī sacīts:

«Salamandru aizgādības liga aicina jūs, visas pasaules sievietes, pieklājības un krietnu tikumu interesēs pašām ar savu roku darbu piedalīties cildenā pasākumā, kura mērķis ir apgadāt salamandras ar pienācīgu apģērbu. Vispiemērotākie būtu 40 cm gari svārciņi, jostas vietā 60 cm plati, vislabāk ar iešūtu gumiju. Ieteicami krokoti (plisēti) svārciņi, kas ļoti izdai|o augumu un pie|auj lielu kustību brīvību. Tropiskajās zemēs pietiek ar priekšautu no jebkura vienkārša mazgājama auduma, — to pat var pagatavot no jūsu novalkātajiem apģērbiem. Ar to jūs palīdzēsiet nabaga salamandrām, un tām, strādājot cilvēku tuvumā, vairs nevajadzēs rādīties bez drēbēm, kas neapšaubāmi Ir smags pārbaudījums viņu kauna jūtām un reizē aizvaino katru pieklājīgu cilvēku, it īpaši katru sievieti un māti.»

Šķiet, ka šis pasākums gan nedeva vēlamos rezultātus; nav nekādu ziņu, ka salamandras būtu bijušas ar mieru nēsāt svārciņus vai priekšautus; droši vien drēbes tās apgrūtināja zem ūdens vai neturējās viņām mugurā. Bez tam, kad salamandras nošķīra no cilvēkiem ar sētām, tad abām pusēm nebija vairs nekāda iemesla kaunam un nepatīkamiem iespaidiem.

Runājot par nepieciešamību pasargāt salamandras no visādiem traucējumiem, mēs domājām galvenokārt par suņiem, kas nekādi nevarēja sadzīvot ar salamandrām un neganti vajāja tās pat ūdenī, lai gan suņiem mēdza iekaist mutes gļotāda, ja tic bija iekoduši salamandrai. Dažreiz salamandras sāka aizstāvēties un apsita daudz skaistu šķirnes suņu ar lauzni vai kapli. Vispār — starp suņiem un salamandrām radās nikns naids, tā sakot, uz dzīvību vai nāvi, un uzceltie šķēršļi, kas tos šķīra, nebūt nevājināja, bet drīzāk pastiprināja un iekarsēja šo ienaidu. Bet tā jau tas vienmēr notiek un ne tikai ar suņiem.

Pie reizes jāmin, ka šīs darvotās sētas, kas stiepās simtiem kilometru tālu pa jūras piekrasti, tika izmantotas arī audzinašanas nolūkos; tās bija izraibotas no vienas vietas ar milzu uzrakstiem un lozungiem salamandru prāta izkopšanai, kā, piemēram:

Jūsu darbs — jūsu panākums. —

Taupiet katru sekundi! Dienai ir tikai 86 400 sekundes! — Katram ir tik daudz vērtības, cik daudz viņš spēj padarīt. — Vienu metru mola iespējams uzbūvēt 57 minūtēs!

Un tā tālāk. Ja ņemsim vērā, ka šie sklandu žogi stiepās visā pasaulē vairāk nekā trīssimt tūkstoš kilometru garumā gar jūras piekrasti, tad varam iedomāties, cik daudz tur bija uzrakstīts pamācošu un noderīgu lozungu.

Taču drīz vien izrādījās, ka vairs nepietiek ar teicamo privāto iniciativu, kura centās panākt, lai izturēšanās pret salamandrām dibinātos uz pieklājības un humanitates pamatiem.

Bija samērā viegli «ieslēgt salamandras ražošanas procesā», bet nesalīdzināmi grūtāk un sarežģītāk bija ietilpināt tās pastāvošās sabiedriskās iekārtas ietvaros. Tiesa, konservativi |audis centās iegalvot, ka te nevar būt runas par kaut kādām juridiskām vai sociālām problēmām; salamandras, pēc viņu vārdiem, gluži vienkārši ir sava saimnieka īpašums, saimnieks atbild par tām un arī par tiem zaudējumiem, ko viņas varētu nodarīt; salamandras ar visu savu neapšaubāmo inteliģenci nav nekas cits kā tiesību objekts, lieta vai manta, un jebkurš speciāls, likumdošanas ceļā pieņemts lēmums, kas attiecināms uz salamandrām, apdraudētu svētās privātīpašuma tiesības. Citi atkal aizrādīja, ka salamandras kā inteliģentas un zināmā mērā par savu rīcību atbildīgas būtnes var pārkāpt pastāvošos likumus patvaļīgi un turklāt visdažādākos veidos. Vai tad salamandru īpašnieks darāms atbildīgs par tiem pārkāpumiem, ko spēj izdarīt viņa salamandras? Tāds risks neapšaubāmi mazinātu privāto rosmi to darbu sfērā, kurus veic salamandras. Jūrā taču nav sētu, salamandras tur nevar ieslēgt, lai tās atrastos uzraudzībā. Tāpēc pašām salamandrām jāuzliek likumdošanas ceļā pienākums cienīt cilvēku tiesisko kārtību un padoties noteikumiem, kas tiks viņām izdoti.

Šinī sakarībā interesanti atcerēties pirmo «Salamandru procesu», ko iztiesāja Durbanā un (spriežot pēc pana Povondras izgriezumiem) plaši komentēja pasaules prese. A. ostas valde bija iegādājusies darbam salamandru grupu. Ar laiku salamandras tā savairojās, ka tām pietrūka vietas ostā, tāpēc vairākas grupas kurkuļu apmetās kaimiņu piekrastē. Muižnieks B., kam piederēja attiecīgais piekrastes gabals, pieprasīja, lai ostas ❖alde aizvāc savas salamandras no viņa īpašuma robežām, sevišķi vēl tāpēc, ka piekrastē viņam ierīkota peldētava. Ostas valde taisnojās, ka tā neesot vainīga; kad salamandras apmetušās sūdzētāja īpašumā, tad tās kļuvušas par viņa personīgo mantu. Kamēr abas -puses prāvojās, salamandras (daļēji aiz iedzimtiem instinktiem, daļēji aiz ieaudzinātās cītības) sāka bez jebkādiem rīkojumiem vai atļaujām celt jaunajā vietā dambjus un baseinus. Tad misters B. iesniedza ostas valdei prasību atlīdzināt viņa īpašumam nodarītos zaudējumus. Pirmajā instancē tiesa prasību noraidīja, motivējot lēmumu ar to, ka dambji nav nodarījuši zaudējumu misteram B., bet, gluži otrādi, palielinājuši viņa īpašuma vērtību. Otra instance tomēr atzina, ka prasītājam taisnība, jo neviens nav spiests ciest savā īpašumā kaimiņa mājlopus; ostas valde atbild par zaudējumiem, ko nodarījušas salamandras, tāpat kā fermeris atbild par zaudējumiem, ko nodarījuši kaimiņam viņa mājlopi. Apsūdzētais paskaidroja, ka neatbild par salamandrām, jo nevar tās izolēt jūrā. Tiesnesis savukārt paskaidroja, ka salamandru nodarītais zaudējums ir analoģisks vistu nodarītam zaudējumam, jo arī tās nav iespējams izolēt, tāpēc ka tās prot lidot. Ostas valdes pilnvarotais apvaicājās, kādā veidā viņa klients

varētu aizvakt salamandras vai piespiest tās pamest mistera B. īpašumu. Tiesnesis atbildēja, ka šādus padomus dot neesot viņa darīšana. Tad pilnvarotais jautāja, kā cienījamais tiesnesis izturētos pret apsūdzētā rīcību, ja tas pavēlētu apšaut patvaļīgās salamandras. Tiesnesis paskaidroja, ka viņš kā angļu džentlmenis uzskatītu to par visai nekorektu rīcību un bez tam vēl par mistera B. medīšanas tiesību aizskaršanu. Apsūdzētajam jāizvāc salamandras no sūdzētāja īpašuma un jāatlīdzina zaudējumi, kas cēlušies, ierīkojot dambi un pārveidojot piekrastes joslu. Vislabākais zaudējumu atlīdzināšanas veids būtu, ja zemes gabalam piešķirtu agrāko izskatu. Apsūdzētā pilnvarotais vēl jautāja, vai var lietot salamandras ierīkoto būvju nojaukšanas darbos. Tiesnesis atbildēja, ka nekādā gadījumā nevar, ja sūdzētājs nedod savu atļauju, bet sūdzētāja sieva izjūt pret salamandrām tādu riebumu, ka nevar iet peldēties tanīs vietās, kur tās uzturējušās. Pilnvarotais paziņoja, ka bez salamandru palīdzības viņš nevar noārdīt zemūdens dambjus. Tad tiesnesis savukārt paziņoja, ka tiesa negrib un nevar iedziļināties technisku detaļu apspriešanā; tiesu uzdevums ir aizsargāt mantiskās tiesības, nevis spriedelēt par to, ko var izpildīt un ko nevar.

Tā tika atrisināts jautājums no juridiskās puses. Nav gan zināms, kā A. ostas valde izkļuvuši no šā sarežģītā stāvokļa, taču viss šis notikums rādīja, ka salamandru jautājums regulējams ar jaunu juridisku līdzekļu palīdzību.

Cik zināms, likumi par salamandrām vispirms tika izdoti * Francij'ā. Pirmais likums noteica salamandru pienākumus mobilizācijas un kara laikā; otrs (tā saucamais Devala likums) uzlika par pienākumu salamandrām apmesties tikai tanīs piekrastes vietās, kuras tām norādīs viņu īpašnieks vai attiecīgais departamenta administrācijās orgāns; trešais likums skanēja, ka salamandrām jāpaklausa hez ierunām visiem policijas rīkojumiem; nepaklausības gadījumā policijai tiesības sodīt salamandras,

ieslogot tās sausā un gaišā telpā un pat nepielaižot tās ilgāku laiku darbā. Itālijā salamandras bija pakļautas specialai Salamandru korporācijai, kas sastāvēja no uzņēmējiem un valsts varas pārstāvjiem. Holandē salamandras atradās Odens saimniecības ministrijas pārziņā. Vārdu sakot, katra valsts risinājasalamandru problēmu pēc saviem ieskatiem, taču neskaitāmie valdību rīkojumi, kas noteica salamandru civilos pienākumus un ierobežoja viņu tīri dzīvniecisko brīvību, bija visur vienādi.

Pats par sevi saprotams, ka tūliņ pēc pirmo likumu izdošanas radās arī cilvēki, kas juridiskās loģikas vārdā pierādīja, ka cilvēku sabiedrībai jāpiešķir salamandrām ari zināmas tiesības, ja tā uzlikusi tām pienākumus. Valsts, kas izdod salamandrām likumus, ar to atzīst tās par brīvām un atbildīgam būtnēm, par tiesību subjektiem, pat, jāsaka, par saviem apakšniekiem, bet tādā gadījumā nepieciešams juridiski noformēt salamandru attiecības ar valsti, kurai tās pakļautas. Protams, varētu uzskatīt salamandras par ārzemju imigrantiem, bet tad valstij nav tiesības uzlikt tām noteiktus pienākumus mobilizācijas un kara gadījurflā, kā darījušas visas civilizētās valstis (izņemot Angliju). Militārā konflikta gadījumā mēs, bez šaubām, pieprasīsim, lai salamandras aizsargā mūsu piekrastes, tāpēc mums jāpiešķir tām zināmas politiskas tiesības. Atskanēja ari prasības piešķirt salamandrām kaut ko līdzīgu zemūdens autonomijai, taču visi tamlīdzīgi prātojumi palika tīri akadēmiskās robežās bez kādiem praktiskiem secinājumiem, galvenokārt tāpēc, ka salamandras nekur un nekad necentās iegūt kādas politiskas tiesības.

Daži saprata salamandru līdztiesību tik burtiski, ka prasīja, lai salamandrām atļauj ieņemt jebkuru oficiālu posteni ūdenī un uz sauszemes (2. Kurto), lai no salamandrām saformē pēc visiem noteikumiem apbruņotus zemūdens pulkus ar saviem zemūdens komandieriem (ģen. Difurs) un, beidzot, lai atļauj jauktas laulības starp cilvēkiem un salamandrām (advokats Luijs Pjero). Dabaszinātnieki gan apgalvoja, ka šādas laulības vispār neesot iespējamas, taču advokats Pjero paziņoja, ka te neesot runa par fizisko iespēju, bet tiesisko principu un ka viņš pats esot gatavs precēt salamandru, lai pierādītu, ka šī laulību tiesību reforma nepaliek tikai uz papīra vien. (Vēlāk metrs Pjero kļuva visai populārs advokats laulību šķiršanas lietās.)

Seit vēl jāpiezīmē, ka Amerikas presē laiku pa laikam paradījās ziņas par meitenēm, ko peldoties izvarojušas salamandras, tāpēc ASV bija daudz gadījumu, kad salamandras ķēra un linčoja, visbiežāk sadedzināja sārtā. Zinātnieki veltīgi protestēja, aizrādīdami, ka šādi noziegumi no salamandru puses pilnīgi izslēgti aiz anatomiskiem iemesliem, taču daudzas meitenes apliecināja ar zvērestu, ka salamandras viņām sekojušas, un ar to katram normālām amerikanim šis jautājums bija skaidrs. Vēlāk iemīļotais salamandru linčošanas paņēmiens, tas ir, sadedzināšana, tomēr tika ierobežots, — salamandras drīkstēja dedzināt tikai sestdienās un turklāt vēl ugunsdzēsēju uzraudzībā. Radās arī «Kustība pret salamandru linčošanu», kuras priekšgalā nostājās nēģeru garīdznieks Roberts Dž. Vašingtons, un viņam piebiedrojās pāri par simt tūkstošu cilvēku, starp citu, gandrīz visi nēģeri. Amerikas prese sacēla lielu troksni, paziņojot, ka šai kustībai esot graujoši politiski mērķi, tam sekoja uzbrukumi nēģeru kvartaliem, pie kam tika sadedzināti daudzi nēģeri, kas savās baznīcās lūdza dievu par «brāļiem abiniekiem». Naids pret nēģeriem sasniedza augstāko pakāpi, kad no aizdedzinātās nēģeru baznīcas Gordonviiā (Luizianas štatā) ugunsgrēks izplatījās pa visu pilsētu. Tomēr tam vairs nav tiešas saskares ar salamandru vēsturi.

Minēsim tomēr dažas salamandrām piešķirtās tiesības un priekšrocības: katra salamandra bija ierakstīta Salamandru metriskajā grāmata un bija reģistrējama darba vietā; salamandrām bija jāsaņem varas orgānu atļauja apmesties zināmā apvidū uz dzīvi; viņām bija jāmaksā galvasnauda, ko par tām iemaksāja viņu īpašnieks, ieturēdams attiecīgu daudzumu no viņu uztura (jo salamandras nesaņēma atalgojumu naudā); tāpat viņām bija jāmaksā noma par piekrasti, ko tās apdzīvoja, komunālās piemaksas, nodevas par uzceltajām sētām, skolas nodoklis un citi valsts un municipālie nodokļi. Vārdu sakot, mums godīgi jāatzīst, ka šinī ziņā pret salamandrām izturējās tāpat kā pret pārējiem pilsoņiem, tā ka zināmu līdztiesību viņas tomēr baudija.

Jāatzīmē vēl kāda plaša diskusija, kas norisinājās bez salamandru līdzdalības un bez sevišķas intereses no viņu puses, proti, diskusija par jautājumu, vai salamandras var kristīt. Katoļu baznīca kopš paša sākuma stingri turējās pie uzskata, ka tas nav nekādi pieļaujams: tā kā salamandras nepieder pie Ādama pēcnācējiem, tātad nav ieņemtas pirmdzimtā grēkā, tad svētās kristības noslēpums nevar tās šķīstīt no šā grēka. Svētā baznīca nevēlas iedziļināties jautājuma apspriešanā, vai salamandrām ir nemirstīga dvēsele vai kādas citas dieva žēlastības dāvanas; baznīcas labvēlība pret salamandrām var izpausties tikai tā, ka tā pieminēs salamandras sevišķā lūgšanā, ko raidīs uz debesīm noteiktās dienās kopā ar lūgšanām par dvēselēm šķīstītavā un aizlūgumu par neticīgajiem. Protestantu baznīca nespēja tik vienkārši atrisināt šo jautājumu; tiesa, tā atzina, ka salamandrām piemītot saprāts, tātad arī spējas uzņemt kristietības mācību, taču tā neuzdrošinājās uzņemt salamandras baznīcas klēpī un padarīt tās par brāļiem iekš Kristus. Tāpēc protestantu baznīca aprobežojās ar to, ka saīsinātā veidā izdeva salamandrām svētos rakstus uz nemirkstoša papīra un izplatīja tos miljonos eksemplāru; tā ierosināja arī sastādīt salamandrām pēc analoģijas ar «Basic English» kaut ko līdzīgu «Basic Christian», tas ir, vienkāršotu kristīgās ticības mācību, tās galvenos pirneipus, taču jau pirmie mēģinājumi radīja tik niknus teoloģiskus strīdus, ka no šās domas vajadzēja atsacīties. Sinī jautājumā parādījās tik plaša literatūra, ka tās bibliogrāfijā vien sastādītu divus biezus sējumus. Toties dažādās reliģiskās sektes nebūt nebija tik pedantiskas (it īpaši amerikaņu), tās sūtīja pie salamandrām savus misionārus, lai tie sludinātu īsto ticību un kristītu tās pēc svēto rakstu vārdiem: «Ejiet pa visu pasauli un dariet visus par maniem mācekļiem.» Taču tikai retiem misionāriem izdevās iekļūt otrpus žogiem, kas šķira salamandras no cilvēkiem; uzņēmēji labprāt nelaida tos iekšā, lai tie ar savām runām neatrautu salamandras no darba. Tāpēc bieži varēja redzēt, ka pie nodarvotā žoga stāv suņu ielenkts sludinātājs un nerimstošu rējienu pavadībā dedzīgi, bet veltīgi sludina dievvārdus.

Cik zināms, mazliet plašāk salamandru vidē bija izplatījies monisms; dažas arī ticēja Zelta Standartam un citām zinātniskām dogmām. Popularais filozofs Georgs Sekvencs pat bija sacerējis speciālu dievvārdu zinību salamandrām, pie kam augstākais un galvenais dogmats bija ticība Lielajai Salamandrai. Tiesa, šai mācībai nebija nekādu panākumu salamandru vidū, toties tā guva daudz piekritēju starp cilvēkiem, sevišķi lielās pilsētās, kur īsā laikā radās daudz jo daudz salamandru kulta tempju.

Starp pana Povondras dokumentiem atrodama visai pornogrāfiskā rakstura brošuriņa, sastādīta, pamatojoties uz B. pilsētas policijas ziņojumiem. Sis «izdevums ar manuskripta tiesībām, publicēts zinātniskiem nolūkiem», nav citējams pieklājīgā grāmatā, tāpēc mēs patapināsim no turienes tikai dažus līkumus.

«Namā Nr. X. kas atrodas Y ielā. salamandru kulta tcmpļa centrā ierīkots liels baseins no tumšsarkana marmora. Odens baseinā parflmēts ar smaržīgām esencēm, sasildīts un no apakšas apgaismots ar krāsainām spuldzēm; cita apgaismojuma templī nav. No abām pusēm pa marmora kāpēm dodas lejup baseinā, dziedot «salamandru litānijas», pilnīgi Haili ticīgie — «salamandras un •aīamandrictes»; no vienas puses — vīrieši, no otras nāk sievietes, pie kam visi no labākajām aprindām (minēsim baronesi AI., kino aktieri S., sūtni D. utt). Pēkšņi gaiši zils reflektors apgaismo lielu marmora klinti, kas paceļas virs ūdens; uz klints gul, smagi elpojot, liela, veca. melna salamandra, tā dēvētais «Salamandru meistars». Mirklis vispārēja klusuma, tad meistars teic īsu runu: viņš uzaicina ticīgos no visas sirds nešaubīgi nodoties salamandru dejas rituālām un pielūgt «Lielo Salamandru». Meistars nosēstas un sāk locīt augšējo ķermeņa da|u. Ticīgie vīrieši, iekāpuši ūdenī līdz kaklam, ari sāk strauji svārstīties un locīties '-— aizvien jo ātrāk, it kā tādēļ, lai izveidotos «dzimumiska vide». Tad «salamandras» griezīgi brēc un klakšķina «ts-ts-ts». Ugunis zem ūdens nodziest cita pēc citas, un sākas vispārēja orģija.»

Mēs nevaram galvot par šā apraksta pareizību, taču skaidri zināms, ka visās lielās Eiropas pilsētās policija, no vienas puses, bargi vajāja šās salamandru sektes, no otras, — pūlējās visiem spēkiem notušēt patstāvīgi uzliesmojošos grandiozos sabiedriskos skandalus. Spriežot pēc visa tā, «Lielās Salamandras» kults bija ārkārtīgi izplatīts, lai gan pa lieiākai daļai mistērijām trūka teiksmainā krāšņuma un, ja sabiedrība bija vienkāršāka, tad iztika pavisam bez ūdens, sausumā.

Pašas salamandras vēlāk gandrīz visur pieņēma citu reliģiju, pie kam nav zināms, kā tā pie viņām nokļuvusi. Viņas pielūdza Molochu, ko iztēlojās kā milzu salamandru ar cilvēka galvu; viņām bija milzīgi zemūdens elki, pagatavoti no čuguna, kurus viņas pasūtīja pie Armstronga vai Kjupa, taču viņu ārkārtīgi noslēpumainā un, pēc nostāstiem, nežēlīgā kulta sīkumi palikuši nezināmi, jo visas ceremonijas notika zem ūdens. Jādomā, šī reliģija izplatījās tāpēc, ka Molocha vārds viņām atgādināja salamandru dabaszinātnisko (molche) vai vācisko (Molch) nosaukumu.

Kā redzams no visa iepriekš sacītā, Salamandru jautājumu ilgu laiku pētīja tikai tanī nozīmē, vai salamandras (un cik lielā mērā) ir saprātīgas un pietiekami civilizētas būtnes, lai tām varētu piešķirt zināmas cilvēciskas tiesības kaut vai cilvēku sabiedrības un cilvēku kārtības pievārtē; runājot citiem vārdiem, tas bija katras valsts iekšējais jautājums, atrisināms civiltiesību ietvaros. Ilgus gadus nevienam nenāca prātā, ka Salamandru jautājumam var būt ļoti liela starptautiska nozīme un ka ar salamandrām vajadzēs nodarboties ne tikai kā ar domājošām būtnēm, bet kā ar vienotu veselo, kā ar salamandru nāciju.

īstenībā pirmo soli uz šādu salamandru problēmas izprašanu spēra tās ekscentriskās kristiešu sektes, kas mēģināja kristīt salamandras, atsaukdamās uz svēto rakstu vārdiem: «Ejiet pa pasauli un dariet visus par maniem mācekļiem.» Ar to jau bija publiski atzīts, ka salamandras ir kas līdzīgs tautai. Drīz vien pār salamandrām sāka līt vesels liesmainu aicinājumu lietus. Viņām ieteica kā lielam salamandru kolektivam pievienoties vienai vai otrai cilvēku nogrupējumu idejiskai, politiskai vai socialai programai.

Pana Povondras kolekcijā mēs neatradām diezincik daudz šādu uzsaukumu; jādomā, ka pane Povondra izlietojusi pārējos iekuram. No saglabātā materiala minēsim šādas salamandrām adresētas uzrunas:

Salamandras, nost ieročus! (Pacifistisks manifests.)

Salamandras, trieciet ebrejus pie velna! (Vācu skrejlapa.)

Salamandras, draugi! (Anarchistu-bakuņiniešu uzsaukums.)

Ceļa biedri salamandras! (Jūras skautu publisks uzaicinājums.)

Draugi salamandras! (Akvaristisko biedrību un ūdens faunas cienītāju savienības adrese.)

Salamandras, brāļi! (Tikumiskās atdzimšanas biedrības uzsaukums.)

Pilsoņi salamandras! (Djepas pilsoniskās reformu partijas uzsaukums.)

Koleģes salamandras, stājieties mūsu rindās! (Bijušo jūrnieku savstarpējās palīdzības biedrība.)

Kolegas salamandras! (Egiras peldētāju klubs.)

Ar salamandru problēmu sāka nodarboties ari Starptautiskais darba birojs Zenevā. Tur sadūrās divi pretēji uzskati. Vieni atzina, ka salamandras ir jauna darbaspēka kategorija, un gribēja panākt, lai uz tām attiecina pilnos apmēros darba likumdošanu. Otri savukārt paziņoja, ka salamandrai ir bīstami konkurenti un to darbs pilnīgi aizliedzams. Pret šo priekšlikumu uzstājās darba devēji, kā arī pašu salamandru deļeģēti pārstāvji, kas aizrādīja, ka salamandras nav tikai jauna darba armija, bet arī jauna patērētāju armija. Pēdējā laikā pasaules rūpniecība strādā ar nepieredzētu slodzi, piemēram, metalapstrādājošā (darba rīki, mašinas un čuguna elki salamandrām), militārā, ķīmiskā (zemūdens spridzināmās vielas), papīrrūpniecība (papīrs salamandru mācības grāmatām), cementa un kokrūpniecība, kas ražo sintētisko barību (Salamander Food) un daudzas citas rūpniecības nozares; tirdzniecības flotes tonnaža palielinājusies, salīdzinot ar pirmssalamandru laikmetu, par 27 procentiem, ogļu ieguve — par 18,6 procentiem. Aplinku ceļā, pateicoties nodarbināto strādnieku skaita pieaugumam un cilvēku labklājības līmeņa augšupejai, tas noved pie apgrozījumu apmēra palielināšanās arī citās rūpniecības nozarēs. Beidzot pašā pēdējā laikā salamandras sākušas pasūtīt dažādas mašinu detaļas pēc saviem zīmējumiem; no šīm detaļām tās montē zem ūdens pneimatiskos urbjus, veserus, zemūdens motorus, spiestuves mašinas, radioraidītājus un citus pašu konstrukcijas aparatus un mašinas. Par mašinu detaļām salamandras maksā ar savas izstrādes paaugstināšanu. Jau tagad no salamandru pasūtījumiem atkarīga piektā daļa visas pasaules smagās rūpniecības un precizās mechanikas produkcijas. Iznīciniet salamandras, un jums vajadzēs slēgt vienu piekto daļu visu uzņēmumu.

Starptautiskais darba birojs, protams, bija spiests rēķināties ar šiem iebildumiem. Galu galā pēc ilgām apspriedēm vienojās par kompromisa lēmumu, kurā bija sacīts, ka «augšminētos S(abinieku) grupas darba saņēmējus var ņodarbināt tikai ūdenī vai zem ūdens, ne tālāk par desmit metriem no augstākās^ paisuma līnijas; tiem nav tiesību iegūt ogles vai naftu jūras dibenā, ražot papīru, tekstilpreces, mākslīgu ādu no aļģēm pārdošanai uz sauszemes utt.» Sos salamandru produkcijas ierobežojumus kodificēja statūtā ar deviņpadsmit paragrafiem; mēs tos neminam aiz tā vienkāršā iemesla, ka ar tiem neviens nedomāja rēķināties; bet, par cik šis statūts sniedza plašā starptautiskā mērogā salamandru jautājuma ekonomiskās un sociālās puses atrisinājumu, tad tas uzskatāms kā cienījams un interesants dokuments.

Salamandru starptautiskā atzīšana citās jomās, it īpaši kulturālās sadarbības jomā, nevarēja uzrādīt tik straujus panākumus. Kad speciālā izdevumā ar Džona Simena parakstu parādījās vēlāk daudzkārt citēts raksts «Jūras dibena ģeoloģiskā uzbūve Bahamu salu apkaimē», tad neviens nenojauta, ka tā autors ir mācīta salamandra; kad zinātniskie kongresi, dažādas akadēmijas un zinātnieku biedrības sāka saņemt no pētniekiemsalamandrām ziņojumus un darbus okeanografijas, ģeografijas, hidrobioloģijas, augstākās matematikas un citu eksakto zinātņu jautajumos, tad tas ikreiz radīja lielu apmulsumu un pat īgnumu, ko Dr. Martels izsacīja vārdos: «Vai šie kverpji grib mūs mācīt?» Japaņu zinātnieku Dr. Onositu, kas bija iedrošinājies citēt kādas salamandras ziņojumu (par oldzeltenuma attīstīšanos dzijūdens jūras zivtiņas Argyropelecus hemigymnus Cocco mazulim), boikotēja visas zinātnieku aprindas, un viņš izdarīja harakiri. Augstskolu zinātnieki uzskatīja par goda un korporativa lepnuma jautājumu nerēķināties ne ar vienu zinātnisku salamandras darbu. Tāpēc jo lielāka sensācijā (un varbūt jo lielāks kārdinājums) bija Nicas Augstskolu centra žests: augsti mācīta salamandra no Tulonas ostas Dr. Saris Mersjē uzstājās svinīgā aktā un ar lieliem panākumiem nolasīja lekciju par koniskajiem šķēlumiem neeiklida ģeometrijā.

Pana Povondras kolekcijā glabājas diezgan paviršs, feļetona

garā sastādīts šo svinību apraksts; diemžēl, no tā paša palikusi

tikai puse, pārējā daļa noklīdusi. Šis apraksts skan: jt

Nica, 6. maijā.

Skaistajā, gaišajā Vidusjuras okeanograjiskā institūta ēkā, kas atrodas Promenade des Anglais bulvāri, šodien liela rosība: divi policisti pašķir uz ietves ceļu lūgtajiem viesiem, kas pa sarkānu paklāju ienāk viesmīlīgajā, tīkami dzestrajā amfiteatri. Mēs te redzam smaidīgo Nicas pilsētas meru, prefektu cilindrā, ģenerāli gaišzilā formas tērpā, kungus ar Goda leģiona sarkano rozeti, dāmas pašos labākajos gados (šinī sezonā ir modē terakotas krāsa), viceadmirāļus, žurnālistus, profesorus un dižciltīgus visādu tautību sirmgalvjus, ar kuriem pastāvīgi pilns Zilais krasts. Pēkšņi neliels incidents: kāds dīvains radījums neuzkrītoši mēģina izspraukties caur visiem šiem goda viesiem. Viņš ietinies no galvas līdz kājām garā, melnā pelerinē vai domino, acis paslēptas aiz milzu melnām briti lēm; steidzīgiem, nedrošiem soļiem viņš tipina pa pārpildīto vestibilu. «Hй, vous!» uzsauc kāds policists, «qu'est-ce que vous cherchez ici?»1 Bet pie nobiedētā ienācēja jau steidzas universitātes spīdekļi, un nu sākas «cher docteur2 , šurp, cher docteur, turp». Izrādās, tā ir mācītā salamandra Dr. Saris Mersje, kam šodien jāuzstājas Zilā krasta sabiedrības zieda priekšā! Žiglāk iekšā, lai vēl paspētu dabūt kādu vietiņu svinīgi noskaņotajā un satrauktajā auditorijā!

Tribīni rotā monsieur te Maire3 , slavenais dzejnieks monsieur Pols Mallori, M-me Maria Dimineanu, Starptautiskā intelektuālās sadarbības biroja delegate, Vidusjūras institūta rektors un citas oficiālās personas. Tribīnes vienā stūri ir referenta katedra, bet aiz tās . .. Nūjā! Tā patiešām ir emaljēta vanna. Parastā emaljēta vanna, kādas atrodamas visās vannas istabās. Divi kalpotāji uzved tribinē biklo radījumu, satītu garā paltrakā. Atskan daži mulsi aplausi. Dr. Saris Mersjē kautri palokās un nedroši atskatās, kur atsēsties. «Voilа1 ,» čukst kāds kalpotajs, norādot uz emaljēto vannu, «tā ir domāta jums.» Dr. Mersjē briesmīgi sakaunās un nezina, kā pateikties par šādu uzmanību; viņš mēģina iespējami neuzkrītoši ieņemt vietu vannā, taču sapinas savā garajā pelerinē un iekrīt vannā tā, ka ūdens skaļi izšļakst uz visām pusēm. Viesi tribinē kārtīgi nolieti, tomēr izliekas, it kā nekas netiūtu noticis; auditorijā kāds histēriski iespiedzas, bet viesi pirmajās rindas pikti atskatās un šņāc: «Css!» Un tam pašā mirkli pieceļas un lūdz vārdu monsieur le Maire et Dйputй5 .

Ei jūs! Kas jums te vajadzīgs? (Fr.).

Dārgais doktor (fr.).

Mora kungs (fr.).

Seit (fr.).

Mers un deputāts vienā personā (jr.).

— Cienījamie svētku viesi! — viņš saka. — Man ir gods apsveikt mūsu skaistās Nicas teritorijā Dr. Sārtu Mersjē, mūsu kaimiņu, jūras dziļumu apdzīvotāju, zinātniskās sfēras izcilu pārstāvi. (Dr. Mersjē izslējās līdz pusei no ūdens un zemu palokās.) Pirmo reizi civilizācijās vēsturē jūra un zeme sniedz viena otrai roku intelektuālai sadarbībai. Līdz šim garīgajai dzīvei bija novilktas stingras robežas — tas bija okeāns. Mēs varējām šķērsot to, vagot visos virzienos ar saviem kuģiem, bet iespiesties tā dziļumos, cienījamie klātesošie, civilizācijā nekādi nevarēja. Tas nelielais sauszemes gabaliņš, ko apdzīvo cilvēce, atradās mežonīgās un neskartās jūras ielenkumā; šis krāšņais ietvars reizē bija arī mūžsena, nepārkāpjama robeža: vienā pusē tai atradās progresējošā civilizācijā, otrā — mūžīgā un nemainīgā daba. Sī robeža, mani dārgie klausītāji, nupat sāk izzust. (Aplausi.) Mums, tagadēja diženā laikmeta bērniem, ir tā nesalīdzināmā laime redzēt ar savam acīm, kā paplašinās mūsu gara valstība, ka tā iet pari krastu novilktajām robežām, ienirst jūras viļņos, sasniedz zemūdens dzīles un savieno veco kulturālo zemi ar mūsdienu civilizēto okeānu. Kas par grandiozu ainu! (Saucieni: «Bravo!») Cienījamās klausītājas uti klausītāji, tikai tas fakts, \ ka ir radusies okeana kultura, kuras izcilo pārstāvi mums šodien gods apsveikt savā vidū, tikai tas fakts ļ ir padarījis musu zemeslodi par patiesi un pilnīgi civiļ lizētu planētu! (Jūsmīgi aplausi. Dr. Mersjē izslējās ! vannā un klanās.) — Dārgais doktor un lielais zinātnieki — monsieur le Maire et Dйputй uzrunāja Dr. Mersjē, kurš, atspiedies pret vannas malu, aizkustināts un ar pūlēm kustināja trīcošās žaunas. — Jums būs iespēja nodot saviem draugiem un tautiešiem jūļ ras dibenā mūsu labākos novēlējumus, mūsu sajūsmu un musu viskvēlākās simpātijās. Sakiet viņiem, ka jūsu personā, mūsu jūras kaimiņu personā, mēs apsveicam progresa un kulturas avangardu, kas soli pa solim kolonizēs bezgalīgos juras klajus un radis kulturālu Jauno pasauli okeana dibenā. Mēs jau redzam, ka jūras bezdibenī rodas jaunas Atēnas un jauna Roma, redzam, kā tur uzplaukst jauna Parize ar zemūdens Luvru un Sorbonu, ar zemūdens Triumfa urku un Nezināmā kareivja kapu, ar teātriem un bulvāriem. Tad atļaujiet man izsacit savu senlolOto domu: es ceru, ka blakus mūsu dārgajai Nicai Vidusjūras zilajos viļņos izaugs jauna' slavena Nica, jūsu Nica, kas rotās mūsu Zilo krastu ar saviem krašņajiem zemūdens' prospektiem, dārziem un alejām. Mēs gribam iepazīties ar jums un gribam, lai. jūs iepazītos ar mums. Esmu no sirds pārliecināts, ka tuvāki zinātniski un sabiedriski sakari, kam mēs likām pamatus šodien, kad debess spīdekļi mums tik labvēlīgi, novedīs mūsu tautas pie aizvien ciešākas sadarbības kulturas un politikas sfērā visas cilvēces interesēs, vispārēja miera, uzplaukuma un progresa interesēs. (Ilgstoši aplausi.)

Pēc tam Dr. Saris Mersjē pieceļas un mēģina īsos vārdos pateikties panam Nicas mēram un deputatum. Taču, pirmkārt, doktors pārāk aizkustināts, otrkārt, viņam mazliet savdabīga izruna; no visas viņa runas es sapratu tikai dažus ar pūlēm izsacītus vārdus; ja nemaldos, tie bija: «Jūtos ļoti glaimots», «kulturas sakari» un «Viktors Igo». Tūliņ pēc tam redzami apjukušais Dr. Mersjē no jauna nozuda vanna.

Vārdu dod Polam Mallori. *Tā nav parastā runa, i ' tā ir dziļi filozofiska himna. «Es pateicos liktenim,» viņš saka, «par to laimi, ka esmu nodzīvojis līdz tam laikam, kad top par patiesību viena no skaistākajām cilvēces leģendām. Tas ir tiešām brīnišķīgs notikums:

jūrā nogrimušās senās Atlantidas vietā mēs pārsteigti ieraugām jaunu Atlantidu, kas iznirst no dziļumiem. Dārgais kolēģi Mersjē! Jūs, telpiskās ģeometrijas dzejniek, un jūsu mācītie draugi! Jūs esat sūtņi no tās Jaunās pasaules, kas ceļas no jūras dzīlēm, un jūs neierodaties pie mums kā putu dzemdinātā Afrodite, bet kā Pali ada Anadiomena. Taču vēl pārliecinošāks un nesalīdzināmi noslēpumaināks ir tas fakts, ka … Beigas nav saglabājušās.

Šais Nieas svinībās, kā jau minējām, piedalījās Zenevas organizācijās delegāte M-me Maria Dimineanu. Šo ievērojamo un dižciltīgo dāmu tā aizkustināja mācītā doktora kautrā izturēšanās («Pauvre petit!» viņa izsaucās. «II est tellement laid!» ), ka viņa tūliņ sprauda par savas versmīgās un darbīgās dzīves mērķi salamandru uzņemšanu Tautu Savienībā. Par velti politiskie darbinieki skaidroja daiļrunīgajai un enerģiskajai dāmai, ka salamandrām nekur visā pasaulē nepieder ne sava valsts teritorija, ne suverena vara un tāpēc tās nevar uzņemt par Tautu Savienības biedriem. M-me Dimineanu sāka propagandēt ideju, ka tādā gadījumā salamandrām jāsaņem kaut kur brīva teritorija un jānodibina sava zemūdens valsts. Šī idejā bija diezgan apšaubāmas kvalitates un pat bīstama, taču tas pretinieki galu gala atrada laimīgu izeju un nolēma nodibināt pie Tautu Savienības speciālu «Salamandru jautājuma pētīšanas komisiju», kuras sa• stāvā ietilps divi salamandru delegāti; kā pirmo ar M-me Dimineanu ierosinājumu uzaicināja L)r. Šarlu Mersjē no Tulonas, otrs delegāts bija resna, mācīta salamandra no Kubas, saukta dons Mario, kas nodarbojās ar specialpētījumiem par planktoniem un neritisko pelagialu. Tolaik tas bija visaugstākais salamandru sasniegums viņu starptautiskās atzīšanas ziņā.

Pana Povondras dokumentos saglabājies diezgan neskaidrs no avīzēm izgriezts uzņēmums, kurā redzami abi salamandru delegali tobrīd, kad tie nāk pa kāpnītēm ārā no Zenevas ezera Monblana krastmalā, lai dotos uz komisijas sēdi. Acīm redzot abiem piešķirta oficiālā mītne šinī ezerā.

Par pašu «Salamandru jautājuma pētīšanas komisiju» Jāteic, ka ta veica lielu un vērtīgu darbu, kas izpaudās tā, ka komisija cītīgi vairījās no visiem aktualiem politiskiem un ekonomiskiem jautājumiem. Tā nepārtraukti sasauca sēdes vairākus gadus no vietas un noturēja pāri par tūkstoš trīssimt sēdēm, kas bija veltītas neauglīgajām debatēm par vienotu starptautisku nosaukumu salamandrām. Sini sfērā valdīja pilnīgs chaoss. Līdztekus zinātniskiem nosaukumiem (Salamandra, Molche, Batrachus), kuri sāka likties tā kā jau nepieklājīgi, ieteica veselu virkni citu vārdu; salamandras gribēja nosaukt par tritoniem, neptunidām, tetidām, nereidām, atlantikiem, okeanikām, poseidoniem, lemuriem, pelagiern, litoraļiem, pontiešiem, batidierfl, abisiem, hidrioniem, žandemeriem (gens de mer), sumariniem utt. Salamandru jautājuma pētīšanas komisijai vajadzēja izvēlēties piemērotāko no šiem vārdiem; tā stājās pie šā darba ar lielu sparu un vispusīgām zināšanām un strādāja līdz pat Salamandru laikmeta beigām, nespēdama rast kādu vienprātīgu, galīgu lēmumu.

Šinī laikposmā salamandras gūst lielus panākumus. To skaits sasniedz jau septiņus miljardus, lai gan, attīstoties civilizācijai, to auglība strauji pazeminās (divdesmit — trīsdesmit kurkuļu gadā). Salamandras jau apdzīvo pāri par sešdesmit procentiem no visas zemeslodes piekrastēm; polārjūru piekrastes vēl nav aizņemtas, taču Kanadas salamandras jau sāk kolonizēt Grenļandes krastus un atspiež eskimosus zemes iekšienē, sagrābdamas savās rokās zveju un tirdzniecību ar zivju taukiem.

Rokrokā ar salamandru materialo uzplaukumu progresēja arī viņu civilizācijā: viņas varēja pieskaitīt kulturālām tautām, kam sava obligātā skolas apmācība, viņas varēja lepoties ar daudziem simtiem zemūdens avīžu nosaukumu, kas iznāca miljoniem tiražos, ar priekšzīmīgi iekārtotiem zinātniskiem institūtiem utt.

Skaidrs, ka šī kulturas augšupeja ne vienmēr un visur noritēja gludi, bez iekšējām pretrunām. Tiesa, mēs maz ko zinām par salamandru iekšējām lietām, taču, spriežot pēc dažām pazīmēm (piemēram, atrastiem salamandru līķiem, kam atrautas kājas un galvas), zem jūras līmeņa ilgu laiku plosījies nežēlīgs un nevaldāms idejisks strīds starp vecsalamandrām un jaunsalamandrām. Jaunsalamandras cīnījās par neierobežotu progresu, deklarējot, ka zemūdens iemītniekiem pilnos apmēros jāapgūst visa sauszemes kultura ar visiem tās sasniegumiem, neizslēdzot futbolu, flirtu, fašismu un dzimumizvirtību. Turpretī vecsalainandras acīm redzot konservativi turējās pie salamandru iedzimtajām īpašībām un negribēja atsacīties no vecajām, labajām dzīvnieciskajām ierašām un instinktiem; nav šaubu, ka tās asi nosodīja drudžaino dzīšanos pēc visādiem jauninājumiem un redzēja tanī pagrimšanas pazīmes un salamandru senču ideālu nodevību; skaidrs, ka tās bija nikni sašutušas par svešu ietekmi, kam akli pakļaujas mūsdienu izvirtusi jaunatne, un jautāja, vai cilvēku mērkaķiskaatdarināšana ir lepno un pašmīlīgo salamandru cienīga rīcība. (Pans Povondra ir ievietojis savā kolekcijā vairākus •«Narodna politika» rakstus, kui*os runā par tolaiku cilvēku jauno paaudzi; jādomā, ka viņš aiz pārpratuma ieskaitījis tos attiecīgajā salamandru civilizācijās vēstures periodā.)

Mēs varam bez pūlēm iedomāties, kādus skaļus lozungus izvirzīja salamandras, piemēram: «Atpakaļ pie miocena! Nost ar visu, kas mūs padara cilvēkiem līdzīgus! Visi cīņā par neaizskaramu salamandrību!» utt. Nav šaubu, ka te bija visi priekšnoteikumi asam idejiskam konfliktam starp paaudzēm un radikalam lūzumam salamandru garīgajā attīstībā. Mums ļoti žēl, ka mes nevaram sniegt par to sīkākas ziņas, bet domājam, ka salamandras izsmēla šo konfliktu līdz galam.

Tālāk mes redzam salamandras ceļā uz visaugstāko uzplaukumu. Tiesa, arī cilvēki tad pārzdīvo neparasta uzplaukuma periodu. Drudžaina steigā visur būvē jaunus sauszemju krastus, okeana vidū izaug mākslīgi ierīkotas aviacijas salas; bet tas viss nieks, salīdzinot ar grandiozajiem techniskajiem zemeslodes pār veidošanas projektiem. Šķiet, šie projekti bija tikai gaidījuši, lai tos kāds finansētu. Salamandras bez atpūtas strādā visu dienu iuru dziļumos, bet nakti visu siiuszemju piekrastēs; liekas, viņas ir apmierinātas un neprasa sev nekā, ja tikai būtu ko darīt un kur urbt piekrastes alas un savu tumšo mitekļu gaiteņus.

Kāds pans no Deivicārn stāstīja panei Povondrai, ka, atpūzdamies Katvejkas pludmale pie Ziemeļjūras, tas reiz iepeldējis tālu jūra un pludmales sargs uzsaucis viņam, lai griežoties atpakaļ. Minētais pans (viņu sauca par Pržichodu, un viņš bija komisionārs) nav licies dzirdam un peldejis tikai tālāk. Tad sargs paķēris laivu un dzinies tam pakaļ.

Ei pan! — viņš uzsaucis. — Te nedrīkst peldēties!

Kāpēc? pans Pržichoda uzprasījis.

—   Te mīt salamandras.

—   Man nav bail, — atbildējis pans Pržichoda.

Viņām zem ūdens te ir savas fabrikas vai kas tamlīdzīgs, — sargs noburkšķējis. Te neviens nepeldas, pan.

Kāpēc tad ne?

—   Salamandras to necieš.

Tātad salamandrām ir savas apakšudens un zemūdens pilsētas. Viņām ir galvaspilsētas bezdibenī, savas Esenes un Birmingemas jūras dibenā, divdesmit līdz piecdesmit metru dziļumā, viņām ir savi biezi apdzīvoti fabriku kvartali, ostas, transporta maģistrales un miljoniem lielas salamandru apmetnes, vārdu sakot, pašām sava techniskā progresa ziņā augsti stāvoša pasaule, par ko cilvēki maz zina. Tiesa, salamandrām nav savu domnu un metalurģisko rūpnīcu, toties cilvēki piegādā tām metālus apmaiņai pret viņu darbu. Viņam nav savu spridzināmo vielu, bet cilvēki tām šīs vielas pārdod. Par enerģijas avotu tām noder jūra ar savu paisumu un bēgumu, ar savām zemūdens straumēm un temperatūras starpību; tiesa, turbinas viņas saņem no cilvēkiem, taču prot tās lietot. Un vai civilizācijā nav vienkārši prasme lietot to, ko izdomājis kāds cits? Un, ja arī salamandrām nav pašām savu ideju, tad tām gan pilnīgi var būt pašām savas zināšanas. Tiesa, viņām nav savas mūzikas un literatūras, bet viņas ļoti labi iztiek bez tārn, un cilvēki sāk uzskatīt, ka tas no salamandru puses ir traki moderni. Tātad redziet, ka cilvēkiem jau ir ko mācīties no salamandrām, — un nav brīnums: salamandrām ir tik lieli panākumi, bet no kā cita cilvēki lai mācās, ja ne no panākumiem. Vel nekad cilvēces vēsturē nav tik daudz ražots, būvēts un apgrozīts kā šai dižajā laikmetā. Jā, ar salamandrām pasaulē ir radies kolosāls progress un ideāls, kura vārds ir kvantitate. «Mēs, Salamandru gadsimta ļaudis,» tā cilvēki runā attaisnojamā lepnumā; kur būtu aizrāpies šis iesūnojies cilvēku gadsimts ar savu gauso, mikroskopisko un neproduktivo ķēpāšanos, ko dēvē par kulturu, mākslu, tīro zinātni un sazinkā vēl! īsti, apzinīgi Salamandru laikmeta cilvēki nešķiedis savu laiku, lauzīdami galvu par lielu būtību; viņiem būs darīšanas tikai ar šo lietu daudzumu un ražošanu. Pasaules nākotnes jautājums —r tas ir nepārtrauktas produkcijas celšanas jautājums. Kā vēl trūkst, lai patiešām iestātos laimīgais, jaunais vispārējas apmierinātības un uzplaukuma gadsimts? Kas var kavēt senilgotās Utopijas realizēšanos zemes virsū?

Goda vārds, nekas! Tirgošanos ar salamandram pārņēma savās rokās valsts, kas nu tālredzīgi gādāja, lai Jaunā gadsimta inechanisma rati pēkšņi nesāktu čīkstēt.

Londonā sasauca piejūras valstu konferenci, kurā izstrādāja un pieņēma starptautisku konvenciju par salamandrām. Augstās līgumslēdzējas puses savstarpēji vienojās: nesūtīt savas salamandras citu valstu suverenitātei pakļautos ūdeņos; nepieļaut, ka viņu salamandras šādā vai tāda veidā apdraud kādas citas valsts teritorijas neaizskaramību vai aizskar tās atzīto interešu sfēru; nekādā veidā neiejaukties citu jūras lielvalstu salamandru darīšanās; savu un svešu salamandru sadursmes gadījumā pakļauties Hagas starptautiskās šķīrējtiesas lēmumiem; neapbruņot savas salamandras ar ieročiem, kuru kalibrs pārsniedz parastā, pret haizivīm lietojamā zemūdens revolvera (tā saucamā shafranek-gun vai shark-gun) kalibru; nepieļaut, ka viņu salamandras nodibina tuvus sakarus ar citādai valstiskai suverenitātei pakļautām salamandrām; necelt ar salamandru palīdzību jaunus kontinentus un nepaplašināt savu teritoriju bez iepriekšējas Zenevas Pastāvīgās jūrlietu komisijas atļaujas utt. (pavisam bija trīsdesmit septiņi paragrafi). Reizē ar šā lēmuma pieņemšanu noraidīja: angļu priekšlikumu, lai jūras lielvalstis vienotos neievest obligātu militāru apmācību salamandrām; franču priekšlikumu — internacionalizēt salamandras un pakļaut tās starptautiskam salamandru birojam, kura uzdevums nodibināt kārtību pasaules ūdeņos; vācu priekšlikumu — iededzināt katrai salamandrai ādā tās valsts zīmi, kuras pavalstniecībā attiecīgā salamandra atrodas; otru vācu priekšlikumu — atļaut katrai piejūras valstij turēt tikai zināmu nosacītu skaitu salamandru; itāliešu priekšlikumu — lai valstīm ar salamandru pārprodukciju piešķirtu kolonizācijai jaunas piekrastes vai zemes gabalus jūras dibenā; japaņu priekšlikumu — lai japaņu nacijai kā krāsaino rašu pārstāvei nodotu starptautisko mandatu pār salamandrām (melnām no dabas). Lielāko daļu priekšlikumu nolēma apspriest nākamajā jūras lielvalstu konferencē, kas tomēr aiz dažādiem iemesliem nenotika.

«Šis starptautiskais akts,» tā rakstīja par šo konvenciju Zils Zauerštofs avīzē «Le Temps», «nodrošina uz desmitiem gadu salamandru nākotni un cilvēces mierīgu attīstību. Apsveiksim Londonas konferenci ar tās grūtā uzdevuma labvēlīgu atrisinājumu; apsveiksim arī salamandras, kam pieņemtais statūts piešķir Hagas tiesas aizsardzību; tagad tās var mierīgi un ar pilnīgu paļāvību nodoties savam darbam un savam zemūdens progresam. Jāuzsver, ka salamandru problēmas depolitizacija, kas izpaudās Londonas konvencijā, ir viena no svarīgākajām vispārēja miera garantijām; starp citu, salamandru atbruņošana mazina iespēju rasties zemūdens konfliktiem atsevišķu valstu starpā. Lai turpinās strīdi par robežām un ķildas par pasaules kundzību, kas tik lielā skaitā sastopamas visos kontinentos, — nav vairs šaubu, ka no jūras puses vispārējam mieram nedraud vairs nekadas aktualas briesmas. Taču, cik redzams, ari uz sauszemes miers patlaban vairāk nodrošināts neka jebkad. Piejūras valstis pilnīgi aizņemtas ar jaunu krastu celšanu un var paplašināt savu teritoriju uz vispasaules okeana rēķina, nevis censties pavirzīt savas robežas tālāk uz sauszemes. Nu vairs nevajadzēs cīnīties ar dzelzi un gāzēm par katru pēdu zemes; pietiks ar salamandru lāpstām un kap|iem, lai ikviena valsts uzceltu sev tik daudz teritorijas, cik tai vajadzīgs. Šo mierīgo salamandru darbu visu nāciju labā ari garantē Londonas konvencija. Vēl nekad zemeslode nav bijusi tik tuvu stabilam mieram un vispusīgam uzplaukumam kā pašlaik. Salamandru problēmas vietā, par ko tik daudz runāts un rakstīts, šķiet, nu varēs ar pilnām tiesībām runāt par Zelta salamandru laikmetu.»

3 . pans POVONDRA ATKAL LASA AVĪZES

Nekas tā nerāda laika straujo gaitu kā bērni. Kur palicis mazais Francītis, ko mēs pametām (pavisam nesen!) pie Donavas kreisā krasta pietekām?

—   Kur tas Francis atkal aizkūlies? — pikti rūc pans Povondra, atlokot savu vakara avīzi.

—   Vai nu nezināms … — atbild pane Povondra, noliekusies pār lāpāmajām zeķēm.

—  Atkal skrien skuķiem pakaļ! dusmojas vecais Povondra.

Nolāpīts zeņķis! Drīz būs trīsdesmit gadu, bet kad jel vienu

vakaru būtu sēdējis mājās!

—   Cik viņš zeķu vien nenoplēš ar to skraidīšanu! pane Povondra nopūšas, uzvilkdama uz koka sēnes vēl vienu bēdīga izskata zeķi. Nu, ko lai es ar to daru? viņa iegrimst domas, vērodama pēdā milzīgu caurumu, kas ar savām kontūrām atgādina Ceilonas salu. — Svied vai ārā! — viņa kritiski apsver, bet pēc turpmākāņi stratēģiskām pārdomām enerģiski iedur adatu Ceilonas dienvidu piekraste. .

Iestājas omulīgs, mājīgs klusums, kas tik dārgs vecā Povondras sirdij; tikai avīze čaukst, un tai piebalso ātrie adatas švīkstieni.

—   Vai vii,ni jau noķēruši? — pane Povondra ierunājas.

—   Ko tad?

—   Slepkavu, kas bija nokāvis to sievieti.

Liela rnan vajadzība interesēties par tavu slepkavu, sašutis norūc pans Povondra. — Te patlaban raksta, ka Japanai un Ķīnai ir sasprindzinātas attiecības. Tas ir nopietni. Tur vienmēr notiek kas nopietns.

Es domāju, ka viņu vairs nedabūs rokā, pane Povondra

prāto.

—  Ko tad?

—   To slepkavu. Ja kāds nogalina sievieti, tad viņu gandrīz nekad nedabū rokā.

Japaņi nemierā, ka Ķīna bagarē Dzelteno upi. Re, ko nozīmē politika! Kamēr tā Dzeltenā upe dara, kas tai tik, tikmēr Ķīnā ik brīdi var gaidīt plūdus un badu, bet tas vājina ķīniešus, vai saproti? Padod man šķēres, es to izgriezīšu!

—   Kāpēc?

—  Āre, te rakstīts, ka tur, pie tās Dzeltenas upes, strādā divi miljoni salamandru.

—   Tas jau nav slikti, ko?

—   Protams, ka ne. Un Amerika vēl maksa par viņām, ja gan, mana mīļā. Tāpēc jau mikado gribētu iesēdināt tur savas salamandras. Ehē, paskat tik!

—   Kas tad nu ir?

—   Re, «Petit Parisieti» raksta, ka franči nevarot to ciest. Es ari to neciestu, pareizi vien ir.

—   Ko tu neciestu?

Ka Itālijā paplašina Lampeduzas salu. Tā ir briesmīgi svarīga stratēģiska pozicija, saproti! Viņi, tie itālieši, tad varētu apdraudēt Tunisu no Lampeduzas puses. Nu, tad «Petit Parisieri» raksta, ka itālieši gribot ierīkot Lampeduzā pirmklasīgu juras cietoksni. Viņiem tur esot sešdesmit tūkstoši apbruņotu salamandru … Tas vairs nav joks. Sešdesmit tūkstoši, tas, māt, nozīme trīs divizijas. Es tev saku, kādu dienu Vidusjūrā ies vaļa. Padod šurp, es izgriezīšu!

Tikmēr Ceilona nozuda panes Povondras pūļu rezultātā un samazinājās aptuveni līdz Rodosa salas apmēriem.

—   Un tad vēl Anglija, — vecais .Povondra sprieda, — tai atkal savas grūtības. Apakšnamā runā, ka Lielbritānijā atpaliekot no citām valstīm šito pašu zemūdens izbūvju ziņā. Citas koloniju lielvalstis ceļot pilnā sparā jaunas piekrastes un kontinentus, bet Britanijas valdība aiz savas konservativās neuzticības pret salamandrām … Tas patiešām taisnība, māt. Angļi ir briesmīgi konservativi. Es pazinu kādu angļu vēstniecības sulaini, — tad tici vai ne, viņš ne reizi nebija pamēģinājis, kā garšo mūsu presēta desa. Pie viņiem tādu neēdot, nu, tad viņš arī neēdīšot. Es nemaz nebrīnos, ka citas valstis aizsteigsies tiem priekšā. — Pans Povondra ar nopietnu seju palocīja galvu. — Bet Francija paplašina savus krastus pie Kalē. Angļu avīzes nu brēc brēkdamas, ka Francija bombardēšot viņus pāri Lamanšam, kad tas sašaurināšoties. Tā jums vajag! Varējāt paši paplašināt savus krastus pie Doveras un bombardēt Franciju.

Par ko tad jābombardē? — pane Povondra ieprasījās.

—   Nu, to tu nesaproti. Tie jau ir militāri apsvērumi. Es nebrīnītos, ja tur kas izceltos. Tur vai kādā citā vietā. Skaidrs, ka šo salamandru dēļ pasaules situācijā pilnīgi pārmainījusies, māt. Pilnīgi!

Vai tu domā, ka varētu izcelties karš? — pane Povondra bažīgi iejautājas. — Es … tu saproti… mūsu Francīša dēļ. Kad tikai viņam . .. nebūtu jāiet.

—   Karš? — vecais Povondra atkārtoja. — Noteikti būs pasaules karš, lai valstis varētu sadalīt savā starpā jūru. Bet mēs paliksim neitrāli. Kādam taču jāpaliek neitrālām, kas varētu piegādāt citiem ieročus un visu, kas vajadzīgs. Tā ja! — pans Povondra izlēma. — Bet jūs, sievišķi, jau no tā nekā nesaprotat.

Pane Povondra, sakniebusi lupas, ašiem dūrieniem pabeidza Geilonas salas likvidēšanu pana Franča zeķes pēdā.

—   Un, ja tā padomā, — vecais Povondra turpināja, ar pulem slēpdams savu lepnumu, — vai visa šī draudīgā situācijā rastos, ja nebijis manis! Ja es toreiz nebūtu ievedis kapteini pie pana Bondi, visa vēsture attīstītos gluži citādi. Kāds cits šveicars nebūtu laidis viņu pat namā iekšā, bet es nodomāju — riskēšu! Un nu paskaties, kādas nepatikšanas iznākušas tādām valstīm kā Anglija un Francija! Un vēl nav zināms, kā tas viss beigsies … Pans Povondra uzbudināts pakšķināja savu pīpi. — Tā ja, mana mīļā. Avīzes tikai par salamandrām vien raksta. Re, te atkal… — Vecais Povondra nolika pīpi uz galdiņa. — Raksta, ka pie Kankesanturajas pilsētas Ceilonā salamandras uzbrukušas kādam ciemam; iedzimtie neilgi pirms tam it kā nogalinājuši dažas salamandras. «Ieradās policija un iedzimto karaspēka vienība,» pans Povondra sāka lasīt skaļi, «pēc kam sākās regulārā apšaudīšanās starp salamandrām un cilvēkiem. Vairāki zaldāti ievainoti…» — Vecais Povondra nolika avīzi. — Zini, māt," tas man nemaz nepatīk.

—   Kāpēc? pane Povondra nobrīnījās, rūpīgi un apmierināti nodauzot ar šķērēm to vietu, kur nesen atradās Ceilonas sala. — Tur taču nekā tāda sevišķa nav!

—   Nezinu, — noteica vecais Povondra un sāka nemierīgi staigāt pa istabu. — Man tas nepavisam nepatīk. Nē, tas man nav pa prātam. Apšaudīšanās starp cilvēkiem un salamandrām — tas ir par daudz.

Droši vien salamandras tikai atšaudījās, — pane Povondra nomierinot sacīja un noglabāja salāpītās zeķes.

Jā, var jau būt … — pans "Povondra uztraucies murmināja. — Ja šitie radījumi sāks šaut, tad labi nebūs. Tā ir pirmā reize, kad viņi ko tamlīdzīgu dara. Velns ārā, tas man nepatīk! — Pans Povondra apstājās pārdomās. — Nezinu … bet varbūt man tomēr nevajadzēja laist šo kapteini pie pana Bondi! . . .

TREŠĀ GRĀMATA . karŠ ar salamandrĀm

1

ASINSPIRTS KOKOSU SALĀS

Vienā ziņā pans Povondra tomēr bija kļūdījies: apšaudīšanās pie Kankesanturajas pilsētas nebija pirmā cīņa starp cilvēkiem un salamandrām. Pirmais vēsturei pazīstamais incidents notika pirms pāris gadiem Kokosu salās pirātu uzbrukumu Zelta gadsimtā, taču ari tas nav pats vecākais šāda veida incidents, un Klusā okeana ostās klīda ne mazums nostāstu par dažādiem nožēlas cienīgiem gadījumiem, kad salamandras enerģiski pretojušās pat parastajai S-Trade; taču tādus sīkumus vēsturēs grāmatā neraksta.

Kokosu salās (kuras dēvē arī par Kīlinga salām) incidents norisinājās šādi: tur ieradies kapteiņa Džemsa Lindleja vadība pirātu kuģis «Monrozs», kas piederējis Herimena «Klusā okeana tirdzniecības sabiedrībai», lai samedītu «Makaronu» tipa salamandras. Kokosu salās atradās visiem labi pazīstama, ar salamandrām bagāta joma, ko bija kolonizējis vēl kapteinis van Tochs, bet kas vēlāk tika pamesta likteņa varā, jo atradās tālu no parastajiem kuģu ceļiem. Kapteinim Lindlejam nevar pārmest neuzmanību, arī to ne, ka komanda izkāpa krastā neapbruņota. Tolaik nelegālā tirdzniecība ar salamandrām bija jau ieguvusi zināmas regulārās formas. Agrāk pirātu kuģi un komandas bija bruņojušies ar ložmetējiem un pat viegliem lielgabaliem: ne jau pret salamandrām, bet pret nevēlamiem konkurentiem — citiem pirātiem. Karakelongas salā reiz bija notikusi pat ciņa starp Herimena tvaikoņa komandu un dāņu kuģa ekipāžu; dāņu kapteinis nezin kāpēc uzskatīja Karakelongu par savu medību iecirkni. Abām komandām radās laba izdevība noslēgt vecus rēķinus, kuru pamatos bija ķildas par tirgošanos un prestižu: tas aizmirsa salamandru medības un sāka apšaudīt viena otru ar lielgabaliem un «hočkisiern». Uz sauszemes uzvaru guva dāņi, kas metās uzbrukumā ar nažiem rokās, bet pēē tam Herimena tvaikonis veiksmīgi bombardēja dāņu kuģi un nogremdēja to ar visām grabažām, ieskaitot kapteini Nilsu. Tas bija tā dēvētais Karakelongas incidents. Tanī bija spiestas iejaukties oficiālās iestādes un ieinteresēto valstu valdības: banditu kuģiem turpmāk aizliedza lietot lielgabalus, ložmetējus un rokas granatas; bez tam flibustjeru sabiedrības sadalīja savā starpā tā dēvētās brīvo medību joslas ar tādu aprēķinu, ka katru salamandru apdzīvoto vietu drīkstēja apmeklēt tikai noteikti laupītāju kuģi. Šo liela mēroga pirātu džentlmenisko vienošanos cienīja arī sīkie pirāti un stingri ievēroja tās noteikumus.

Taču atgriezīsimies pie kapteiņa I.indleja. Viņš rīkojās vispārējo, toreiz pieņemto tirdzniecības un jūrniecības paražu gara, kad, izsēdinājis savu komandu salamandru ķeršanai Kokosu salās, apbruņoja to vienīgi ar airiem un rungām; vēlākā oficiālā izmeklēšana atzina nelaiķa kapteiņa rīcību par pilnīgi pareizu. I

Cilvēkus, ko tanī mēness naktī izsēdināja Kokosu salās, komandēja leitnants Edijs Mak Kārts, kam bija laba pieredze šāda veida medībās. Tiesa, Salamandru bars, ko viņš sastapa krastā, bija ārkārtīgi liels un sastāvēja no septiņi līdz astoņi simti nie augušiem tēviņiem, kamēr leitnants Mak Kārts komandēja sešpadsmit cilvēku, taču pārmest, kāpēc viņš nav atsacījies no sava pasākuma, mēs arī nevaram, kaut vai tāpēc vien, ka pirātu kuģu virsniekiem un komandai maksāja prēmiju par katru noķertu salamandru. Vēlākā izmeklēšanā jūras lietu resors atzina, ka «leitnants Mak Kārts ir gan atbildīgs par šo bēdīgo gadījumu, taču neviens līdzīgos apstākļos nebūtu viņa vietā rīkojies citādi -. Taisni otrādi, nelaimīgais jaunais virsnieks parādījis lielu attapību un pavēlējis nevis pakāpeniski aplenkt salamandras (tas nebūtu izdevies pedejo lielā skaitliskā pārsvara dēļ), bet devis priekšroku straujam uzbrukumam, lai nošķirtu salamandras no jūras, iedzītu dziļāk salā un tad pa vienai apdullinātu ar rungām un airiem. Par nelaimi uzbrukumā jūrnieku izkliedēto rindu pārrāva un ap divi simti salamandras iespruka atpakaļ ūdenī. Kamēr uzbrucēji apstrādāja ar rungām salā iedzītās salamandras, aiz muguras pēkšņi atskanēja aši zemūdens revolveru (shurk-guns) šāvieni. Nevienam nebija jausmas par to, ka «naturalās» savvaļas salamandras Kokosu salās apbruņotas ar prethaizivju revolveriem, un to ari neizdevās nekad noskaidrot, kas tas apgādājis ar ieročiem.

Matrozis Maikls Kellijs, vienīgais šās katastrofas aculiecinieks, stāstīja:

«Kad sāka sprakšķēt šāvieni, mēs nodomājām, ka mūs apšauda kāda cita komanda, kas ari ieradusies medīt salamandras. Leitnants Mak Kārts ātri apgriezās un sauca: «Ko jūs darāt, stulbeņi, mēs esam «Monroza» komanda!» Viņu tobrīd ķēra lode gurnā, bet viņš tomēr izrāva savu revolveri un sāka šaut, taču gandrīz tūliņ saķēra ar roku kaklu un nokrita. Tikai tad mēs pamanījām, ka šauj salamandras un ka tās grib atspiest mūs salas iekšienē. Longs Stīvs pacēla airi un metās uz salamandrām, skaļi saukdams: «Monrozs! Monrozs!» Mēs pārējie piebalsojām viņam un velējām šos kustoņus ar airiem, cik spēka. Pieci mūsejie palika uz vietas, bet pārējie tika līdz jūrai. Longs Stīvs metās ūdenī un gribēja brist uz laivu, taču vairākas salamandras saķēra viņu un novilka dibenā. Carliju arī noslīcināja; viņš sauca mūs: «Puikas, dieva dēļ, palīdziet man!», bet mēs nekā nevarējām darīt, tās cūkas šāva uz mums no muguras. Bodkins apgriezās, iespēra kādai salamandrai pa vēderu, iesaucās: «Nekas nebūs!» — un pakrita gar zemi. Tad mēs mēģinājām paglābties salas iekšienē. Mūsu rungas un airi bija jau salūzuši gabalos, sitot šos nešķīsteņus, un nu mēs laidāmies lapās ka zaķi. Mēs bijām tikai četri. Mes baidījāmies skriet talu projām no krasta, jo tad vairs netiktu atpakaļ uz kuģa, tāpēc noslēpāmies aiz krūmiem un klintīm un bijām spiesti noskatīties, kā salamandras nobeidz mūsu biedrus. Viņas slīcināja tos ūdenī kā kaķēnus un, ja kāds vēl mēģināja peldēt, tad sita tam ar lauzni pa galvu. Tikai tad es pamanīju, ka esmu izmežģījis kāju, un jutu, ka nespēju vairs tālāk iet.»

Acīm redzot kapteinis Džemss Lindlcjs, kas bija palicis uz kuģa, izdzirdēja šaušanu salā; domādams, ka tur nav kas kārtībā ar iedzimtajiem vai salā sastapti citi salamandru mednieki, viņš paņēma pavāru un divus mechaniķus, kas arī bija palikuši uz tvaikoņa, lika nolaist laiva ložmetēju, ko par spīti stingrajam aizliegumam tālredzīgi slēpa kuģī, un steidzās savai komandai palīgā. Viņš bija pietiekami piesardzīgs un nekāpa ārā krastā. Viņš tikai pieairēja pie krasta savā laivā, kurā bija uzstādīts ložmetējs, un izslējās visā augumā «ar sakrustotām rokām». Dosim vārdu matrozim Kellijam.

«Mēs negribējām skaļi saukt kapteini, jo tad mūs varēja atklāt salamandras. Misters Lindlejs izslējās laivā, sakrustojis rokas uz krūtīm, un uzsauca: «Kas te notiek?» Salamandras tūliņ devās pie viņa. Krastā bija vairāki simti, bet no jūras nepārtraukti nāca ārā jauni bari un cieši ielenca laivu. «Kas te notiek?» kapteinis jautā, un tad kāda liela salamandra tuvojas viņam un atbild: «Brauciet atpakaļ!» Kapteinis paskatījās uz to, brītiņu klusēja un tad noprasīja: «Vai jūs esat salamandra?» — «Jā, mēs esam salamandras,» šī atbild, «brauciet atpakaļ, ser!» — «Es gribu zināt, ko jūs esat izdarījušas ar maniem ļaudīm,» mūsu vecais saka. «Viņiem nevajadzēja mums uzbrukt,» salamandra noteic, «brauciet atpakaļ uz kuģi, ser!» Kapteinis atkal brītiņu klusēja un tad pavisam mierīgi sacīja: «Nu, labi. Šaujiet, Dženkins!» Un mechaniķis Dženkinss drāza šāin virsū no ložmetēja.»

(Vēlākā izmeklēšanā jūras lietu resors burtiski izsacījās ta:

«Kapteinis Džems Lindlejs rīkojās šinī gadījumā tā, ka tas bija gaidāms no ang|u jūrnieka.»)

«Salamandras stāvēja, saspiedušās barā,» turpināja savu stāstu Keilijs, «un sāka krist kā nopļautas vārpas. Dažas šāva no saviem revolveriem uz misteru Lindleju, bet viņš joprojām stāvēja, sakrustojis rokas, un pat nepakustējās. Tobrīd aiz laivas • iznira melna salamandra, kas turēja ķepā ko līdzīgu konservu kārbai; ar otru ķepu viņa kaut ko izrāva no kārbas un iesvieda ūdenī zem laivas. Mēs nepaspējām ne muti pavērt, kad tanī vietā uzšāvās ūdens stabs un atskanēja dobjš, bet tik spēcīgs sprādziens, ka zeme nodunēja mums zem kājām.»

Pamatojoties uz Maikla Kellija stāstu, izmeklēšanas orgāni nāca pie slēdziena, ka runa ir par spridzināmo vielu V-3, ko piegādāja zemūdens klinšu spridzināšanai salamandrām, kas strādāja Singapuras nocietināšanas darbos. Kādā veidā šis V-3 nokļuvis Kokosu salās, palika mīkla; vieni domāja, ka to šeit atgādājuši cilvēki, citi atkal uzskatīja to par pierādījumu, ka starp salamandrām pastāv zināmi sakari pat tik lielos atstatumos. Sabiedriskā doma pieprasīja aizliegt šādu bīstamu spridzināmo vielu došanu salamandrām, bet attiecīgais resors paskaidroja, ka «pagaidām nav vēl iespējams aizvietot augsti efektigo un samērā nekaitīgo V-3 ar kādu citu vielu», un ar to viss beidzās.

«Laiva uzsprāga gaisā,» Keilijs stāstīja tālāk, «un sašķīda drumslās. Salamandras, kas bija palikušas dzīvas, metās uz katastrofas vietu. Mēs nevarējām redzēt, vai misters Lindlejs ir dzīvs, bet DonotfJins, Berks un Kennedijs uzlēca kājās un devās tam palīgā, lai viņš nenokļūtu salamandru nagos. Es arī būtu skrējis viņiem līdzi, bet man bija izmežģīta potīte, es paliku sēžam un ar abain rokām spiedu uz augšu pēdu, lai iedabūtu potīti jūtīs. Tāpēc es nezinu, kas tur notika, tikai kad paskatījos uz turieni, tad Kennedijs gulēja ar seju smiltis, bet no Donovana un Berka nebija ne zīmes, vienīgi zem ūdens norisinājās kāda kņada.»

Matrozis Keilijs iebēdzis dziļāk salā; tur viņš iegriezies

iedzimto ciemā, taču tie izturējušies visai dīvaini un negribējuši dot viņam pat pajumti. Jādomā, tiem bijušas bailes no salamandrām. Tikai pēc septiņām nedēļām kads zvejas kuģis atradis pilnīgi izlaupīto, tukšo «Monrozu», noenkurotu pie Kokosu salam; šis kuģis pievācis nabaga Kclliju.

Vēl pēc dažām nedēļām pie Kokosu salām piestāja viņa Britanijas majestates lielgaballaiva «Fairbols» un, izmetusi enkuru, gaidīja iestājamies nakti. Bija tāda pati gaiša mēness nakts kā toreiz; no jūras iznāca salamandras, sasēdās smiltīs lielā lokā un sāka savu svinīgo deju. Tad viņa majestates lielgaballaiva raidīja uz tām savu pirmo šāviņu. Salamandras — tās, kas vēl nebija saplosītas gabalos, — uz mirkli sastinga un tad metās uz ūdens pusi. Tanī mirklī nodārdēja drausmīga sešu lielgabalu zalve, un tikai dažas ievainotas salamandras vēl rāpās uz jūru. Tad sekoja otra un trešā zalve.

Pēc tam viņa majestates lielgaballaiva «Fairbols» iebrauca apmēram pusjūdzi jūrā un sāka šaut ūdenī, lēni virzīdamās līdztekus krastam. So kanonadi turpināja sešas stundas, pie kam tika iemestas ap astoņi simti dziļumbumbu. Tad lielgaballaiva «Fairbols» pameta salas. Vēl divas dienas pēc tam jūra pie Kīlinga salām bija kā nosēta ar tūkstošiem izkropļotu salamandru līķu.

Tonakt holandiešu karakuģis «Van Deiks» raidīja trīs šāvienus uz salamandrām, kas bija salasījušās Gunon Api saliņā; japaņu kreiseris «Hakodate» izšāva trīs granatas uz salamandru saliņu Ailinglaplapu; franču karakuģis «Bešameļa» ar trim šāviņiem noslaucīja dejojošās salamandras Ravaivaijas salā. Tas bija brīdinājums salamandrām. Tas nebija veltīgs: tamlīdzīgi incidenti (šo nosauca par «Keeling-Kitling» ) vairs neatkārtojās, un tiklab legālā, kā nelegālā tirdzniecība ar salamandrām varēja plaukt tikpat krāšņi un netraucēti kā agrāk.

2 . sadursme NORMANDIJĀ

Citāds raksturs bija sadursmei Normandijā, kas notika mazliet vēlāk. Tur salamandrām, galvenokārt tām, kas strādāja Serburgā un apdzīvoja tuvīno piekrasti, bija radusies neticama kāre pēc āboliem, bet, tā kā salamandru īpašnieki negribēja dot tām bez parastā salamandru uztura vēl ari ābolus (jo tad celtniecības darbu izmaksa pārsniegtu budžetā paredzēto sumu), tad salamandras sāka aptīrīt apkārtējos augļu dārzus. Vietējie iedzīvotāji iesniedza sūdzību prefektūrai, un salamandrām tika stingri aizliegts klaiņāt pa piekrasti ārpus tā saucamās «salamandru joslas» robežām, taču tas neko nelīdzēja. Augļi zuda joprojām, tāpat zuda olas no vistu kūtīm, un ik rītu atrada aizvien jaunus nogalinātus sētas suņus. Tad zemnieki, apbruņojušies ar vecām bisēm, sāka paši sargāt savus dārzus un saņemt zagles sala mandras ar skrotīm. Tas, protams, viss būtu varējis palikt vietējā incidenta robežās, bet Normandijas zemnieki, ko bez visa pārējā bija nokaitinājusi nodokļu paaugstināšana un šaujamā pulvera un skrošu sadārdzināšanās, iedegās nāvīgā naidā pret salamandrām un sāka veseliem bariem rīkot bruņotus uzbrukumus to darba vietām. Taču, kad viņi sāka apšaudīt salamandras, kas strādāja pie ostas nocietinājumu celšanas, tad sūdzību iesniedza Šerburgas ostas darbu uzņēmēji un prefekts izdeva rīkojumu atņemt zemniekiem to sarūsējušās kramenīcas. Skaidrs, ka zemnieki turējās pretī un nonāca līdz nikniem konfliktiem ar žandarmēriju; stūrgalvji normandieši šāva ne tikvien uz salamandrām, bet arī uz žandarmiem. Normandijas žandarmērijai piesūtīja palīgspēkus, un ciemos tika izdarītas kratīšanas.

Tieši tanī laikā publiku uztrauca kāds nepatīkams notikums: Kutansas tuvumā ciema puikas bija uzbrukušas salamandrai, kura, pēc viņu vārdiem, aizdomīgā veidā lavījās klāt vistu kūtij, bija ielenkuši to, piespieduši atkāpties līdz šķūņa sienai un

sākuši apmētāt ar ķieģeļiem. Ievainotā salamandra atvēzējusies un nosviedusi zemē kaut ko līdzīgu olai; atskanējis sprādziens, un salamandra saplosīta gabalos, bet reizē ar viņu ari trīs zēni: vienpadsmitgadigais Pjers Kažiss, sešpadsmitgadīgais Marsels Berars un piecpadsmitgadīgais Luijs Kermadeks, bez tam pieci zēni ievainoti — cits vieglāk, cits smagāk. Ziņas par to aši izplatījās visā novadā; ap septiņi simti cilvēku, apbruņojušies ar bisēm, dakšām un spriguļiem, sabrauca ar autobusiem no visām Normandijas malām un uzbruka salamandru nometnei Basktitansas līcī. Iekams žandarmiem izdevās savaldīt satracināto pūli, divdesmit salamandras tika nogalinātas. No Šerburgas ataicinātie sapieri iežogoja Baskutansas līci ar dzeloņstiepļu aizsprostu, bet nakti salamandras iznāca no jūras, sagrāva aizsprostu ar rokasgranatām un mēģināja iekļūt rajona iekšienē. Militārās mašinas steigšus atveda vairākas rotas kājnieku ar ložmetējiem, un karaspēks nošķīra salamandras no cilvēkiem. Tikmēr zemnieki rīkoja grautiņus, postīja kancelejas un žandarmērijas iecirkņus, bet kādu sevišķi neciešamu nodokļu iekasētāju pakāra pie luktura staba, piesprauzdami zīmīti: «Nost ar salamandrām!» Avīzes, it īpaši vācu izdevumi, rakstīja par revolūciju Normandijā; valdība Parizē publicēja kategorisku atspēkojumu.

Kamēr asiņainās sadursmes starp zemniekiem un salamandrām izplatījās pa visu Kalvadosas, Pikardijas un Padekalē piekrasti, no Šerburgas devās virzienā uz Normandijas rietumu krastu vecs franču kreiseris «Zils Flambo». Kā vēlāk apgalvoja, valdība bija cerējusi, ka kreisera ierašanās nomierinās tiklab vietējos iedzīvotājus, kā salamandras. «Zils Flambo» apstājās pusotras jūdzes atstatumā no Baskutansas līča; naktij iestājoties, kreisera komandieris pavēlēja laist krāsainas raķetes, lai pastiprinātu iespaidu. Krastā sapulcējās daudz cilvēku pamielot acis, jo aina bija tiešām jauka. Pēkšņi viņi izdzirdēja skaļu šņākoņu un kuģa priekšgalā uzšāvās gaisā ūdens stabs; kuģis sašķiebās, un tūliņ atskanēja briesmīgs sprādziens. Nebija šaubu, ka kreiseris nogrims. Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad no apkārtnes ostām atjoņoja motorlaivas sniegt palīdzību slīkstošajiem, taču nebija vajadzības to darīt: izņemot trīs cilvēkus, ko bija nogalinājis sprādziens, pārējie izglābās paši; «Zils Flambo» nogrima pēc piecām minūtēm, pie kam komandieris pameta kuģi pēdējais ar šiem vērā liekamiem vārdiem: «Nekā nevar darīt!»

Oficialais ziņojums, ko izlaida tai pašā naktī, skanēja tā: «Vecais kreiseris «Zils Flambo», ko tuvākā laikā bija paredzēts svītrot no flotes sarakstiem, nakts braucienā uzskrējis uz rifiem un, katliem eksplodējot, nogrimis.» Taču avīzes ar to neapmierinājās, un tiklab opozīcijas, kā arī ārzemju prese ievietoja aršinārn garus virsrakstus:

SALAMANDRAS TORPEDĒJUŠAS FRANČU KREISERI!

MĪKLAINS NOTIKUMS Normandijas piekrastē!

Salamandru sacelšanās!

«Mēs pieprasām saukt pie atbildības tos,» dedzīgi uzstājās savā avīzē deputāts Bartelemi, «kas devuši salamandrām ieročus pret cilvēkiem, tos, kas devuši tām ķepās spridzekļus, lai tās nogalinātu franču zemniekus darbā un bērnus viņu nevainīgajās rotaļās, tos, kas apgādājuši jūras briesmoņus ar vismodernākajām torpēdām, lai tie varētu nogremdēt Francijas floti, kad tiem iepatīkas. Atkārtoju, — mēs pieprasām saukt tos pie atbildības: lai viņus apvaino slepkavībā, lai nodod kara tiesai, lai izmeklēšana parāda, kādu samaksu viņi saņēmuši no ieroču fabrikantiem par to, ka apbruņo jūras nešķīsteņus, lai tie uzbruktu civilizētajai kuģniecībai utt., utt.»

Visus pārņēma panika; cilvēki bariem pulcējās ielās, šur tur jau sāka celt barikades; Parizes bulvāros, saslējuši šautenes piramidās, stāvēja Senegales strēlnieki, bet priekšpilsētās dežurēja bruņu mašinas un tanki.

Tieši šinīs dienās deputātu palatā piecēlās no savas vietas jūras ministrs Fransuā Ponso un bāls, bet apņēmīgs paziņoja: «Valdība uzņemas visu atbildību par to, ka tā apbruņojusi salamandras Francijas piekrastē ar šautenēm, zemūdens ložmetējiem, lielgabaliem un mīnmetējiem. Bet, kamēr franču salamandrām ir tikai vieglie mazkalibra lielgabali, vācu salamandras apbruņotas ar trīsdesmitdivcentimetrīgām zemūdens mortirām; kamēr Francijas piekrastē uz katriem divdesmit četriem kilometriem atrodas viena zemūdens torpēdu, rokasgranatu un spridzināmo vielu noliktava, tikmēr Italijas piekrastē šādas zemūdens noliktavas militārā bruņojuma novietošanai atrodas vidēji uz katriem divdesmit, bet Vācijas piekrastē — uz katriem astoņpadsmit kilometriem. Francija nedrīkst pamest un nepametīs savus krastus neaizsargātus. Francija nevar atteikties no savu salamandru apbruņošanas.»

Pēc tam ministrs paziņoja, ka devis rīkojumu jo stingri izmeklēt un noskaidrot, kas vainīgs liktenīgajā pārpratumā pie Normandijas krastiem. Acīm redzot salamandras domājušas, ka krāsainās raķetes ir signāls sākt kauju, un gribējušas aizsargāties. Tiklab kreisera «Zils Flambo» komandieris, kā Šerburgas prefekts atbrīvoti no amata, un speciālā komisija noskaidro, ka ūdens būvdarbu administrācijā izturas pret salamandrām; turpmāk to stingri kontrolēs. Valdība dziļi sēro par cilvēku upuriem; jaunos nacionalos varoņus Pjeru Kažisu, Marselu Beraru un I.uiju Kermandeku apbalvos pēc nāves ar ordeņiem un apglabās uz valdības rēķina, bet viņu vecākiem piešķirs pienācīgu pensiju. Augstākajā jūras kara komandējošā sastāvā notiks svarīgas pārmaiņas. Tiklīdz valdība spēs sniegt tuvākas ziņas, tā iesniegs parlamentam jautājumu par uzticību.

Pēc tam atklāja kabineta permanentu sēdi.

Tikmēr avīzes — atkarībā no to politiskās nokrāsas — pieprasīja sūtīt pret salamandrām soda ekspediciju, iznīcinātājus, rīkot pret tām kolonizācijas vai pat krusta kara gājienu, biedēja ar ģeneralstreiku, pieprasīja valdības demisiju, salamandru uzņēmēju vai komunistu aģitatoru apcietināšanu un tamlīdzīgus drošības soļus. Sakarā ar bauinam par ostu slēgšanu publika sāka drudžainā steigā apgadāties ar pārtikas produktiem, un visu preču cenas auga reibinošā ātrumā; rūpniecības centros sakarā ar dārdzību izcēlās nemieri, biržu slēdza uz trim dienām.

Sen nebija piedzīvota tik satraucoša situācijā, vismaz pēdējos trijos menešos ne.

Šai saspīlētajā momenta parādīja savu apskaužamo veiklību zemkopības ministrs Monti. Viņš deva rīkojumu visā Francijas piekrastē divas reizes nedeļā iebērt jūrā zināmu skaitu vagonu ābolu, protams, uz valdības rēķina. Šfs pasākums visbrīnišķīgākā veidā nomierināja tiklab salamandras, kā arī dārzkopjus visā Normandijā un citlir. Taču Monti spēra soli vēl tālāk. Tā kā vīnkopības rajonos trūka produkcijas noņēmēju un šie rajoni jau sen sagādāja valdībai nepatikšanas, tad zemkopības ministrs deva rīkojumu izsniegt salamandrām uz valdības rēķina puslitru baltā vīna dienā uz katru salamandru. Sākumā salamandram vīns nepatika un viņas leja to jūrā, taču pamazām tās pierada, un tika novērots, ka kopš tā laika franču salamandras pārojas ar lielāku dedzību, lai gan ar mazāku efektu auglības ziņā. Tā ar vienu žestu tika noregulēts ir agrarjautājums, ir salamandru afēra; baigais sasprindzinājums izgaisa kā uz burvja mājienu, un, kad drīz pēc tam sakarā ar M-me Tepleres finansialo skandalu radās jauna valdības krize, izmanīgais un praktiskais Monti dabūja jaunajā kabinetā jūras ministra portfeli.

3.INCIDENTS LAMANŠĀ

Neilgi pēc tam Beļģijas pasažieru tvaikonis «Udenburgs» devās no Ostendes uz Remsgeitu. Kad kuģis atradās tieši Padekalē vidū, dežurējošais virsnieks pamanīja, ka apmēram pusjūdzi uz dienvidiem no parastā kursa «ūdeni kaut kas notiek». Tā kā viņš nevarēja saskatīt, kas tur notiek un vai kāds neslīkst, tad pavēlēja pagriezt kuģi uz to vietu, kur ūdens stipri mutuļoja un virda. Vairāk par divi simti pasažieriem, nostājušies aizvēja pusē, vēroja šo dīvaino ainu: te šur, te tur šāvās augšup strūklas, te šur, te tur kā izsviests ūdens virsū parādījās melns ķermenis, pie tam jūra ap trīssimt metru rādiusā virda, griezās vērpetēs un putoja, bet no dziļumiem plūda augšup pērkonīgi dārdi un drausmīga dunoņa. Likās, it kā zem ūdens notiek neliela vulkānā izvirdums. Kad «Udenburgs» lēni tuvojās šai vietai, apmēram desmit metru no tā priekšgala pēkšņi izslējās stāvs milzu vilnis un atskanēja briesmīgs sprādziens. Tvaikonis salēcās, bet uz klaja uzgāzās karsts, gandrīz vai verdošs ūdens. Tai pašā brīdī klāja priekšgalā vilnis uzmeta lielu, melnu ķermeni, kas locījās un spalgi brēca aiz sāpēm. Tā bija ievainota un applaucēta salamandra. Dežurvirsnieks pavēlēja doties atpakaļ, lai tvaikonis neiekļūtu šās trakojošās pekles centrā, bet tagad sprādzieni sāka dārdēt no visām pusēm, un jūras līmeni drīz vien izraibināja gabalos saplosīti salamandru ķermeņi. Galu galā tomēr izdevās kuģi pagriezt atpakaļ, un «Udenburgs» ar pilnu tvaiku devās uz ziemeļiem. Tieši tanī brīdī apmēram seši simti metru atstatumā aiz tvaikoņa atskanēja šausmīgs sprādziens un no jūras uzšāvās gigantisks ūdens un tvaiku stabs. «Udenburgs» traucās uz Harviču un raidīja visos virzienos radiogramu: «Uzmanību, uzmanību, uzmanību! Ostendes—Remsgeitas līnijā ārkārtīgi bīstami zemūdens sprādzieni. Nezinām, kas notiek. Ieteicam visiem kuģiem turēties sānis!» Dunoņa un dārdi bija dzirdami joprojām un gandrīz tādi paši kā jūras manevros, taču saredzēt nevarēja nekā, jo no jūras šāvās augšup strūklām vien ūdens un tvaiki. Bet no Duvras un Kalē" jau steidzās uz eksplozijas vietu pilnā tvaikā mīnu kuģi un iznīcinātāji un traucās kara lidmašinu eskadriļas, tomēr, kad tās visas ieradās, tad ieraudzīja tikai dzeltenu dūņu saduļķotu jūras līmeni, ko klāja apdullinātas zivis un gabalos saplosītas salamandras.

Pirmajā bridi visi runāja tikai par kaut kādu mīnu eksploziju jūras šaurumā, bet, kad abus Padekalē krastus ielenca karaspēks un Anglijas premjers — tas bija ceturtais gadījums pasaules vēsture — pārtrauca sestdienas vakarā savu «vīkendu» un steigšus atgriezās Londonā, tad visi sāka nojaust, ka te ir runa par notikumu, kam visai svarīga starptautiska nozīme. Laikraksti izplatīja visuztraucošākās baumas, taču šoreiz, lai cik tas dīvaini, īstenība bija vēl uztraucošāka. Nevienam nebija ne jausmas, ka vairākas dienas Eiropa un visa pasaule bija atradušās par mata tiesu no kara. Tikai pēc vairākiem gadiem, kad toreizējā Lielbritānijas kabineta loceklis sers Tomass Melberijs izkrita cauri parlamenta vēlēšanās un tāpēc publicēja savus politiskos memuārus, publika guva iespēju uzzināt, kas toreiz īsti noticis; taču tagad tas vairs nevienu neinteresēja.

īsumā notikums bija šāds: tiklab Francija, kā Anglija bija sākušās katra no savas puses būvēt Lamanšā salamandru zemūdens cietokšņus, lai kara gadījumā varētu noslēgt visu jūras šaurumu. Abas lielvalstis vēlāk apvainoja viena otru, un katra dievojās, ka sākusi izbūvi pēdējā. Taču ticamāk šķiet, ka abas vienlaicīgi stājušās pie fortifikācijas darbiem, jo baidījušās, ka tikai draudzīgā kaimiņvalsts neaizsteidzas priekšā. Vārdu sakot, zem jūras šauruma mierīgā līmeņa sāka celties viens pret otru divi grandiozi betona cietokšņi, apbruņoti ar smagajiem lieigabaliem un mīnmetējiem, ar plašiem mīnulaukiem un visiem citiem papildinājumiem, kādus tolaik varēja sniegt cilvēku progress kara mākslas jomā; angļu cietoksnī atradās divas divizijas smago un apmēram trīsdesmit tūkstoši strādājošo salamandru; franču cietoksnī — trīs divizijas pirmklasīgu kara salamandru.

Acīm redzot liktenīgajā dienā jūras dibenā angļu strādājošo salamandru grupa jūras šauruma vidū bija sastapusies ar franču salamandrām un viņu starpā notikusi kāda sadursme. Franču puse apgalvoja, ka angļu salamandras uzbrukušas mierīgā darbā aizņemtajām franču salamandrām un gribējušas tās padzīt, turklāt bruņotas angļu salamandras gribējušas aizvest līdzi dažas franču salamandras, kuras tomēr izrādījušas pretošanos. Tad angļu militārās salamandras apmētājušas franču strādājošās salamandras ar rokasgranatam un apšaudījušas ar mīnmetējiem, ta ka franču salamandras arī bijušas spiestas ķerties pie ieročiem. Francijas valdība tāpēc spiesta pieprasīt no viņa Lielbritānijas majestates valdības pilnīgu gandarījumu un apstrīdāmā zemūdens sektora evakuaciju, kā arī garantiju, ka tamlīdzīgi incidenti vairs neatkārtosies.

Britanijas valdība savukārt ar speciālu notu darīja zināmu Francijas republikas valdībai, ka franču militarizētās salamandras ielauzušās jūras šaurumā angļu puses teritorija un sākušas izlikt tur mīnas. Britanijas salamandras aizrādījušas, ka franču salamandras ielauzušas viņu darba josla, taču līdz zobiem apbruņotās franču salamandras atbildējušas ar rokasgranatam, pie kam nogalinājušas vairākas angļu strādājošās salamandras. Viņa majestates valdība dziļā nožēlā jūtas spiesta prasīt no Francijas republikas valdības pilnīgu gandarījumu un garantijas, ka franču militarizētās salamandras vairs turpmāk nespers kāju jūras šauruma angļu puses teritorijā.

P'ranču Valdība par atbildi paziņoja, ka viņa nevar pieļaut kaimiņu valstij celt zemūdens cietokšņus tik tuvu Francijas krastiem. Attiecībā uz pārpratumu Lamanša kanala dibenā republikas valdība ieteic nodot strīda jautājumu saskaņā ar Londonas konvenciju Hagas šķīrējtiesas izlemšanai.

Britanijas valdība atbildēja, ka tā nevar un nedomā nostādīt savu krastu drošību atkarīgu no vienas vai otras blakus instances lēmuma. Kā valsts, kurai uzbrukts, Anglija no jauna un pašā kategoriskākajā veidā pieprasa atvainošanos, zaudējumu atlīdzināšanu un garantijas turpmākajam laikam. Vienlaicīgi ar šo ziņojumu angļu Vidusjūras eskadra, kas bija stāvējusi pie Maltas krastiem, izbrauca pilnā tvaikā rietumu virzienā, bet Atlantijas okeana eskadra saņēma pavēli koncentrēties pie Portsmutas un Jarmutas.

Francijas valdība izdeva pavēli mobilizēt piecus gada gājumus no kara flotes rezervēm.

Šķita, ka neviena no abām valdībām nevar piekāpties; galu gala visiem bija skaidrs, ka runa ir par to, kam piederēs noteicējs vārds jūras šaurumā. Šai kritiskajā momentā sers Tomass Melberijs konstatēja pārsteidzošo faktu, un proti, ka Lamanša kanala angļu pusē neeksistē nekādas militarizētas vai strādājošas salamandras (vismaz de jure), jo Britanijas salās līdz šim vēl ir spēkā sera Semjuela Mandevila laikā izdotais likums, ka nevienu salamandru nedrīkst nodarbināt itin nekādos nolūkos Britanijas salu piekrastēs vai teritoriālajos ūdeņos. Protams, pēc tam-Britanijas valdība vairs nevarēja oficiāli apgalvot, ka franču salamandras uzbrukušas angļu salamandrām. Atlika vienīgi noskaidrot jautājumu, vai franču salamandras tīšām vai netīšām iegājušas Anglijas teritoriālajos ūdeņos. Republikas varas orgāni bija ar mieru noskaidrot šo faktu, un Anglijas valdība pat neieteica nodot strīdu Hagas šķīrējtiesas izlemšanai. Pēc tam Britanijas un Francijas jūras lietu resori vienojās radīt pieci kilometri platu neitrālo joslu starp abu valstu zemūdens nocietinājumiem Lamanša kanalā, un šī vienošanās taisni neticami veicināja draudzības nostiprināšanos starp abām lielvalstīm.

4.DER NORDMOLCH

Bija pagājuši vairāki gadi kopš pirmo salamandru koloniju rašanās Ziemeļu un Baltijas jūrās, kad vācu pētnieks Dr. Hanss Tirings atklāja, ka Baltijas salamandra — acīm redzot vides ietekmē — atšķiras no citām salamandrām ar zināmām īpašām fiziskām pazīmēm: tā ir gaišākā krāsā, staigājot turas taisnāk, un tās frenoloģiskais indekss liecina, ka tai šaurāks un iegarenāks galvaskauss nekā citām salamandrām. Šī pasuga tad nu dabūja nosaukumu Der Nordmolch1 vai der Edelmolch2 , vai ari Andrias Scheuchzeri variētas nobilis erecta Thuringi3 .

Tūliņ pēc tam vācu prese sāka cītīgi nodarboties ar Baltijas salamandru. Tika atkārtoti uzsvērts, ka izšķīrēja nozīme ir tam apstāklim, ka Baltijas salamandra tieši vācu vides ietekmē izveidojusies par īpašu un turklāt augstākas rases tipu, kuru pati daba neapstrīdami pacēlusi pāri citām salamandrām. Vācu prese ar nicināšanu rakstīja par deģenerētajām Vidusjūras salamandrām, kas izvirst fiziski un morāliski, par mežonīgajām tropu salamandrām un vispār par citu nāciju zemākajām, barbariskajām, zvēriem līdzīgajām salamandrām. No milzu salamandras uz vācu salamandru! — tāds bija to laiku lozungs. Un vai tad vācu zeme nav bijusi visu jaunlaiku salamandru sākotnējā dzimtene? Vai Eningena nav bijusi to šūpulis, tā Eningena, kur vācu zinātnieks Dr. Johanns Jakobs Šeichcers bija atradis lielisko salamandras nospiedumu miocena slāņos? Nav ne mazāko šaubu',, ka aizvēsturiskais Andrias Scheuchzeri dzimis vācu teritorijā pirms daudziem ģeoloģiskiem gadsimtiem; ja tā pēcnācēji vēlāk izklīduši pa citām jūrām un dzīves telpām, tad samaksājuši par to ar deģenerēšanos, bet, tiklīdz tie atkal apmetušies savā pirmdzūntenē, tad atkal atguvuši savu tipu: dižciltīga ziemeļu Šeiehcera salamandra — gaiša, taisni staigājoša, ar iegarenu galvaskausu. Tikai ar vācu zemi zem kājām salamandras var atgūt savu tīro, augsto tipu — to, ko diženais Johanns Jakobs Šeichcers bija atklājis nospiedumā Eningenas akmeņlauztuvēs. Tāpēc Vācijai nepieciešami jauni, plaši krasti, nepieciešamas kolonijas, nepieciešamas atklātas jūras, lai visur vācu iideņos varētu attīstīties sākotnējo tīras rases vācu salamandru jaunās paaudzes. «Mums vajag jaunu dzīves telpu mūsu salamandrām!» rakstīja vācu avīzes. Un, lai vācu tautai pastāvīgi būtu šī nepieciešamība

' Ziemeļu salamandra (vāc.).

* Dižciltīgā salamandra (vāc.).

" Andrias Schcuciizeri — Tiringa dižciltīgā taisni slaigājošā pasuga (lai.).

acu priekšā, Berlinē uzcēla lepnu pieminekli Johannam Jakobarn Seichceram. Lielais zinātnieks bija attēlots ar biezu foliantu roka; pie viņa kājām izslējusies sēdēja dižciltīgā vācu salamandra un vērsa skatienu tālēs, uz pasaules okeana neaptveramajiem krastiem.

Atklājot šo nacionalo pieminekli, tika sacītas svinīgas runas, kas neparasti satrauca visu pasaules presi. «Vācija draud no jauna,» tā konstatēja ang|u prese. «Tiesa, mēs esam pie šāda toņa jau pieraduši, bet, ja mums paziņo, izmantojot oficiālu iemeslu, ka tuvākajos trīs gados Vācijai vajadzēs pieci tūkstoši kilometru jauna jūras krasta, tad mēs esam spiesti atbildēt bez jebkādiem aplinkiem: «Labi, mēģiniet vien! Pret Britanijas krastiem jūs noteikti izlauzīsiet zobus. Mēs esam jau tagad gatavi, bet nākamo trīs gadu laikā sagatavosimies vēl labāk. Anglijai vajadzīga un Anglijai būs tāda flote, kas pēc kuģu skaita līdzinās divu spēcīgāko kontinentālo lielvalstu flotei; šādam spēku samēram jāpaliek negrozītam uz mūžīgiem laikiem. Bet, ja jūs gribat sākt neprātīgas jūras spēku bruņošanās sacīkstes, lai notiek! Neviens anglis necietīs tādu stāvokli, ka viņa valsts atpaliktu kaut vienu soli.»»

Mēs pieņemam vācu izaicinājumu, — admiralitates pirmais lords sers Frensis Dreks paziņoja parlamentā valdības vārdā. Kas pastieps roku uz kadas jūras pusi, tas atdursies pret mūsu kuģu bruņām. Lielbritānijā ir pietiekami stipra, lai atsistu jebkuru uzbrukumu savām salām, savu dominiju un koloniju krastiem. Mēs uzskatīsim par agresiju arī to, ja kaut vienā jūrā, kuras viļņi apskalo kaut visniecīgāko Lielbritānijas piekrastes daļiņu, kāds iedomāsies ierīkot jaunus kontinentus, salas, cietokšņus un aviacijas bāzes. Lai tas noder par brīdinājumu katram. kam iegribētos aizskart kaut vienu jardu no mūsu jūras krastiem.

Pēc šās runas parlaments atļāva būvēt jaunus kara kuģus nn izsniegt kā iepriekšēju asignējumu šim nolūkam pieci miljoni mārciņas sterliņu. Tā bija patiešām iespaidīga atbilde provokatoriskajai Johanna Jakoba Seichcera pieminekļa celšanai Berlinē; piemineklis gan izmaksāja tikai divpadsmit tūkstošus vācu marku.

Izcilais franču žurnālists marķizs de Sads, kas vienmēr bija par visu labi informēts, atbildēja tā uz šiem demonstratīvajiem aktiem: «Britanijas admiralitates lords paziņoja, ka Lielbritānijā esot sagatavota pret jebkuriem pārsteigumiem. Lieliski! Bet vai šim augstajam lordam zināms, ka Vācijai Baltijas salamandru personā ir pastāvīga, ar jaunāko lechniku apbruņota armija, kurā patlaban atrodas pieci miljoni profesionālu militarizētu salamandru un kuru ik bridi var raidīt kaujā, vienalga, ūdenī vai krastā? Pieskaitiet vēl šai armijai ap septiņpadsmit miljonu salamandru, kas apmācītas techniskajam un etapa dienestam un tā sagatavotas, ka no tām var tūliņ izveidot rezerves vai okupacijas armiju. Patlaban Baltijas salamandra ir labākais kareivis pasaulē; psieholoģiski tā ir apstrādāta līdz pilnībai un uzskata karu par savu īsteno un augstāko misiju; tā dosies kaujā ar fanatiķa sajūsmu, techniķa salto aprēķinātību un īstenas prūšu salamandras atbaidīgo disciplinu.

Vai Britanijas admiralitates lordam zināms, ka Vācija trakā steigā būvē transporta kuģus, pie kam ik viens no tiem var pārvest vienā reizē veselu brigādi militarizētu salamandru? Vai viņam zināms, ka Vācija būvē simtiem nelielu zemūdeņu, kuru ekipažs sastāvēs tikai no Baltijas salamandrām un darbības rādiuss būs no trim līdz pieciem tūkstošiem kilometru? Vai viņam zināms, ka Vācija ierīko dažādās vietās okeānā gigantiskus zemūdens rezervuārus degvielu novietošanai? Un mēs vēlreiz jautajam: vai Britanijas pilsonis var būt pārliecināts, ka viņa lielā zeme patiešām labi sagatavota jebkuriem negaidītiem notikumiem?

Nav grūti iedomāties, — marķizs de Sads turpināja, — ko nozīmēs nākamajā karā salamandras, apbruņotas ar zemūdens «bērtām», mīnmetējiem un torpēdām krastu blokādei; goda vārds, tad pirmo reizi visā pasaules vēsturē neviens neapskaudīs Angliju par tās atrašanos uz salam. Un, ja nu mēs esam pieskārusies šim jautājumam, tad turpināsim: vai Britanijas admiralitātei zināms, ka Baltijas salamandru rīcībā ir tīri miermīlīga mašina, ko sauc par pneimatisko urbi? Šis urbis, pēdējais technikas sa sniegums, stundas laikā ieurbjas desmit metru dziļumā viscietn kajā zviedru granitā un piecdesmit līdz sešdesmit metru dziļi Anglijas krīta iežos. (To pierādīja urbšanas izmēģinājumu darbi, ko vācu techniskā izlūkošana slepeni'' veica pagājušā mēneša 11., 12. un 13. datumā Anglijas piekrastē starp Haitu un Folk stonu, las ir, Duvras cietoksnim pašā degungalā.) Atļausim mūsu draugiem otrpus Lamanša pašiem aprēķināt, cik nedēļas būs vajadzīgas, lai Kenta vai Eseksa tiktu izbakstītas caurumainas kā siera gabals. Līdz šim Britanijas salu iemītnieks raudzījās ar bažām tikai uz debesīm, domādams, ka vienīgi no turienes var draudēt briesmas viņa skaistajām pilsētām, viņa Anglijas bankai un mīlīgajiem kotedžiem, kas izskatās tik jauki mūžam zaļo efeju vijumā. Tagad lai viņš labāk piespiež ausi pie zemes, uz kuras rotaļājas viņa bērni; varbūt tad viņš izdzirdēs šodien vai rīt, kā čirkstēdams spiežas aizvien dziļāk salamandru urbja neriogurstošais svārpsts, lauzdams ceļu līdz šim neredzētām spridzināmām vielām. Mūsu gadsimta pēdējais vārds nav vairs gaisa karš, bet karš zem ūdens vai apakš zemes. Mēs ļdzirdējām pašpārliecinātos vārdus, kas atskanēja no augstprātīgā Albiona kapteiņa tiltiņa; jā, pagaidām tas vēl ir varens kuģis, kas lepni šūpojas viļņos un valda pār tiem, taču kādā jaukā brīdī viļņi var sakļauties par drumslās sadauzītu un grimstošu vraku. Vai nav labāk jau pie laika ieskatīties briesmām sejā? Pēc trim gadiem būs jau pārāk vēlu!»

Izcilā žurnālistā brīdinājums radīja visā Anglijā neparastu satraukumu; par spīti visiem oficiālajiem atspēkojumiem cilvēki šķitās dzirdējuši čirkstam salamandru svārpstus dažādās Anglijas malās. Vācu oficiālās aprindas asi un kategoriski noraidīja citēta raksta apgalvojumus, nosaucot tos par tukšām izdomām no sākuma līdz galam un par naidīgu propagandu. Taču tai pašā laikā Baltijas jūrā notika kombinēti vācu flotes, sauszemes bruņoto

spēku un militarizēto salamandru plaša apmēra manevri. So manevru laikā salamandru sapieru rotas ārzemju militāro atašeju acu priekšā pārvērta pīšļos caururbtu smilšu kāpu sektoru Rigenvaldes rajona, sešu kvadrātkilometru platībā. Tā bija lieliska aina, kad zeme baismīgi nodunēja un sacēlās «kā pārlauzta garoza» un tad uzšāvās augšup gigantiskā smilšu, dūmu un akmeņu mutulī. Kļuva tumšs, gandrīz kā naktī; sprādziena izsvaidītās smiltis gaisa vilnis aiznesa simt kilometru talu, bet pēc vairākām dienām tās nolija kā smilšu lietus pār Varšavu. Zemes atmosfērā pēc šās krāšņās eksplozijas bija palicis tik daudz brīvi lidojošu smalku smilšu un putekļu, ka visā Eiropā līdz gada beigām saules riets bija neparasti skaists; tik ugunīgu un asiņaini sarkanu neviens to neatcerējās redzējis.

Jūru, kas ieplūda uzspridzinātajā piekrastes sektorā, vēlāk nosauca par «Šeichcera jūru», un tā kļuva par iecienītu apmekiējumu vietu skolu ekskursijām, tāpat te mēdza ierasties pārgājienos vācu bērni, dziedādami populāro salamandru himnu:

.

5 .VOLFS MEINERTS RAKSTA SAVU SACERĒJUMU

Laikam tieši šie skaistie saules rieti, kurus mes nupat pieminējam, iedvesmoja Karalauču vientuļnieku filozofu Volfu Meinertu uzrakstīt savu monumentālo sacerējumu «Untergang der Menschheit»[51]. Mēs varam spilgti iedomāties, ka viņš klaiņā pa jūras krastu ar kailu galvu, vēja plivinātā apmetnī un noraugās sajūsmas pilnām acīm uguns un asiņu straumēs, kas pārpludinājušās vairāk par pusi debess velves. «Jā,» viņš čukst ekstāzē,

«jā, nu ir pienācis laiks uzrakstīt pēcvārdu cilvēces vēsturei!» Un viņš uzraksta to.

Mēs noskatāmies cilvēku cilts traģēdijas pēdējo cēlienu, tā sāka Volfs Meinerts. Neļausimies apkrāpties no drudžainās uzņēmības un techniskās labklājības; tas ir tikai diloņa sārtums tāda organisma sejā, kam nāve jau uzspiedusi savu zīmogu. Nekad vēl cilvēce nav sasniegusi tādu augstu dzīves konjunkturu kā pašlaik; taču parādiet man cilvēku, kas būtu laimīgs, šķiru, kas būtu apmierināta, tautu, kas nejustos apdraudēta savā eksistencē. Par spīti visām civilizācijās veltēm, par spīti garīgo un materialo bagātību neiedomājamai pārpilnībai mūs aizvien vairāk nomāc neuzveicamas nedrošības, smaga sloga un neizprotama nemiera sajūta. Un Volfs Meinerts nesaudzīgi analizēja mūsdienu pasaules garīgo noskaņojumu: baiļu un naida mistrojumu, neticību saviem spēkiem, lieluma māniju, cinismu un mazdūšību. Vardu sakot, izmisums, Volfs Meinerts īsi rezumēja. Tipiskas beigu pazīmes. Morāliskā agonija.

Rodas jautājums: vai cilvēks vispār kādreiz ir bijis spējīgs būt laimīgs? Cilvēks katrā ziņā, tāpat kā ikviena dzīva radība, taču cilvēce nekad ne. Cilvēka galvenā nelaime ir tā, ka viņš spiests kļūt par cilvēci vai atkal kļuvis par to stipri vēlu, kad jau bija nelabojami diferencējies tautās, rasēs, ticībās, kārtās un šķirās, bagātos un nabagos, izglītotos un neizglītotos, valdītājos un apspiestajos. Ievietojiet vienā ganāmpulkā zirgu un vilku, aitu un lūsi, lapsu un stirnu, lāci un kazu, iedzeniet tos vienā aplokā un lieciet tiem dzīvot tai aplamajā jūklī, ko dēvē par sabiedrisko iekārtu, un turēties pie sabiedriskās dzīves noteikumiem; tas būs nelaimīgs, nemierpilns, fatals, ar varu kopā turēts ganāmpulks, kur neviena dieva radība nejutīsies kā savās mājās. Sis piemērs spilgti parāda to milzīgo, bezcerīgi heterogeno baru, ko dēvē par cilvēci. Tautas, kārtas, šķiras nevar ilgi dzīvot sabiedrībā, neapspiezdamas cita citu, necīnīdamās uz dzīvību vai nāvi. Bioloģiskai cilvēku vienībai — rasei, tautai vai šķirai — ir tikai viens dabisks ceļš uz labklājību: rast sev vietu, izspiežot

no tās citus. Un tieši to cilvēku dzimums aizmirsis īstā laikā izdarīt, bet nu ir par vēlu. Mēs esam radījuši neskaitāmas doktrinas un pienākumus, ar ko sargājam tos «citus», neiedrošinādamies atbrīvoties no tiem; esam izdomājuši visādus morāles noteikumus, cilvēku tiesības, paktus, likumus, vienlīdzību, humanitati un sazinko vēl ne; esam izdomājuši kādu cilvēces fikciju, kas ieslēdz mūs un tos «citus» kādā ideāli augstā vienkopībā. Kāda liktenīga kļūda! Mēs esam nostādījuši morāles likumu pāri bioloģiskajam likumam, esam pārkāpuši lielo dabas priekšnoteikumu, ka ikvienai homogenai sabiedrībai jābūt laimīgai sabiedrībai. So sasniedzamo labklājību mēs esam upurējuši cildenam, bet neiespējamam sapnim: radīt vienotu cilvēci un vienotu iekārtu visām tautām, šķirām un attīstības līmeņiem. Tas bija augstsirdīgs stulbums. Tas ir savā ziņā cienījams cilvēka mēģinājums pacelties pāri sev pašam. Par šo savu neierobežoto ideālismu cilvēku dzimums nu spiests samaksāt ar savu neglābjamo bojā eju.

Tā nav nejaušība, filozofēja Volfs Meinerts, ka salaulandras sāka realizēt savas dzīves iespējas tikai tad, kad ārkārtīgi daudzveidīgā, aizvien vairāk sabrūkošā, par cilvēci dēvētā gigantiskā organisma chroniska slimība jau pārgājusi agonijā. Atskaitot nenozīmīgu novirzīšanos no vispārējiem noteikumiem, salamandras ir vienots grandiozs un vienveidīgs veselais; viņāin līdz pat šim laikam trūkst krasas nodalīšanās ciltīs, valodās, nācijās, valstīs, reliģijās vai kastās, viņām nav kungu un vergu, mantīgu un nemantīgu, brīvu un nebrīvu. Tiesa, viņu starpā pastāv atšķirības, ko tām uzspiedusi darba dalīšana, taču būtībā tā ir vienveidīga, monolita masa, kas sastāv, tā sakot, no vienādiem graudiem, kas viscaur vienādi bioloģiski primitiva, vienādi trūcīgi apveltīta ar dabas dāvanām, atrodas vienādi zemā dzīvnieciskā līmenī. Un tomēr nav nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka salamandrām tas sagādā ciešanas. Taisni otrādi. Mēs redzam, ka viņām nevajag nekā tamlīdzīga, kas nepieciešams cilvēka metafizisko baiļu un dzīves prasību apmierināšanai; viņas nepazīst

fantaziju, humoru, mistiskas jūtas, sapņus, rotaļas, viņas iztiek bez filozofijas, bez ticības aizkapa dzīvei, bez mākslas; viņas ir caurcaurēm reālistiskās. Mums, cilvēkiem, viņas tikpat svešas kā skudras vai siļķes; viņas atšķiras no šiem radījumiem tikai ar to, ka pielāgojušās citai videi, proti, cilvēku civilizācijai. Viņas iekārtojušās šai vidē tā, kā suņi iekārtojas cilvēku mītnēs, viņas nevar iztikt bez šās vides, taču pašas nepārmainās un paliek tā pati visai primitivā un maz diferencētā dzīvnieku saime. Viņas apmierinātas ar to, ka ir dzīvas un vairojas, viņas var būt pilnīgi laimīgas, jo tās netraucē nevienlīdzības izjūta. Viņas ir pilnīgi vienveidīgas. Tāpēc kādā jaukā dienā vai, pareizāk sakot, jebkurā no tuvākajām dienām tās var bez pūlēm radīt to, kas cilvēcei nav bijis pa spēkam: apvienot savu sugu visā pasaule, nodibināt savu kopienu pasaules mērogā, savu universālo salamandrību. Tajā dienā izbeigsies cilvēku dzimuma tūkstošgadīgā agonija. Mūsu planētā nepietiks vietas diviem spēkiem, kas cen šas valdīt pār pasauli. Vienam būs jāpiekāpjas. Kuram — to mēs zinām jau iepriekš.

Patlaban uz zemeslodes ir ap divdesmit miljardu civilizētu salamandru, tas ir, apmēram desmit reizes vairāk nekā cilvēku. No šā fakta ar bioloģisku nepieciešamību un atbilstoši vēstures loģikai izriet, ka salamandrām, kas tagad saistītas, neglābjami «jāatraisās», ka tām kā vienveidīgām neglābjami jāapvienojas; pārvērtušās tādā kārtā par vislielāko spēku, kādu jebkad pasaule pazinusi, tās neglābjami būs spiestas sagrābt pasaules kundzību. Vai domājat, ka viņas būs tik neprātīgas un saudzēs cilvēku? Vai domājat, ka viņas atkārtos cilvēka izdarīto vēsturisko kļūdu, kuras sekas bija tas, ka viņš kopš gadsimtiem nospiež verdzībā uzvarētās nācijās un šķiras, nevis iznīcina tās, ka viņš aiz egoisma pastāvīgi rada jaunas plaisas starp cilvēkiem un tad aiz ideālismā un augstsirdības cenšas pārmest laipu pār tām? Nē, šādu vēsturisku aplamību salamandras nepieļaus, izsaucās Volfs Meinerts, jau tāpēc vien ne, ka mana grāmata viņas brīdinās! Viņas būs visas cilvēku civilizācijās mantinieces; viņu rokās nokļūs viss.

ko esam veikuši vai centušies veikt, vēlēdamies uzvarēt pasauli, bet viņas nostātos pašas pret sevi, ja gribētu reizē ar šo mantojumu saņemt arī mūs. Viņām jāatbrīvojas no cilvēkiem, ja tās grib saglabāt savu vienveidību. Ja viņas rīkotos citādi, tad agri vai vēlu viņam pieliptu mūsu divkārši postošā tieksme: radit plaisu un ciest par to. Bet no tā nav jābīstas: neviens radījums, kas turpinās cilvēka vēsturi, nedomās iet pa cilvēka pašslepkavīga neprāta ceļu.

Nav šaubu, ka salamandru pasaule būs laimīgāka, nekā cilvēku pasaule jebkad bijusi; tā būs vienprātīga, vienveidīga un vienlīdzības gara pilna. Salamandra neatšķirsies no salamandras ar valodu, uzskatiem, ticību vai dzīves pretenzijām.

Neviens nebūs kungs vai vergs, visi kalpos Dižajam Salamandriskajam Universumam, tas būs dievs, valdnieks, darba devējs un garīgais vadonis. Būs viena tauta un viens garīgais līmenis. Tā būs labāka un pilnīgāka pasaule nekā mūsējā. Tā būs vienīgā iespējamā Laimīgā pasaule.

Nu, tad dosim tai vietu; neko citu izmirstošā cilvēce izdarīt nevar kā tikai paātrināt savu galu — traģiskā dailē, kamēr nav par vēlu.

Mēs šeit izklāstījām Volfa Meinerta uzskatus iespējami populārā valodā, lai gan apzināmies, ka tā tie daudz zaudē no sava spēka un dziļuma, kas savā laikā valdzināja visu Eiropu un it īpaši jaunatni, kura jūsmīgi apsveica ticību cilvēku dzimuma pagrimšanai un gaidāmajai bojā ejai. Tiesa, vācu valdība zināmu politisku analoģiju pēc aizliedza «diženā pesimista» mācību, un Volfam Meinertam bija jāemigrē uz Sveici. Tomēr visa kulturālā pasaule ar gandarījumu uzņēma Meinerta teoriju par cilvēces bojā eju; viņa grāmatu (632 lpp.) pārtulkoja visās valodās, un ta daudzos miljonos eksemplāru izplatījās pat starp salamandrām.

6 . x brĪdina

Acīm redzot Meinerta pravietiskās grāmatas ietekmē viss literatūras un mākslas avangards kulturas centros sāka sludināt lozungu: «Pēc mums lai nāk salamandras!» Salamandrām pieder nākotne. Salamandras — tā ir kulturas revolūcija. Lai viņām nav savas mākslas, toties viņas neapgrūtina tas slogs, kas mūs: idiotiski ideāli, sakaltušas tradicijas un tās novecojušās, apnicīgās, pedantiskās grabažas, ko dēvē par poēziju, muziķu, architekturu, filozofiju vai kulturu vispār; tie ir vārdi, kas slimo ar vecumkaiti, mums no tiem sametas nelabi. Ja salamandras vēl nav sākušas pārgremot cilvēku atmirstošo mākslu, tad vēl jo labāk: mēs radīsim viņām jaunu. Mēs, jaunie, izlauzīsim ceļu nākotnes universālajam salamandrismam; mēs gribam būt pirmās salamandras, mēs esam rītdienas salamandras!

Tā radās jauns «salamandrianiešu» virziens dzejā, dzima tritoniska muziķa un pelaģiska glezniecība, ko iedvesmoja meduzu, jūras zvaigžņu un korāļu pasaule. Salamandru veiktos krastu nostiprināšanas darbus pasludināja par jaunu dailes un monumentalitates avotu. Dabu mēs esam atēdušies, tā skanēja teorija; lai gludi betona krasti stājas veco, gleznaino klinšu vietā! Romantika ir mirusi. Nākamo kontinentu līnijas būs skaidras un taisnas, tos sadalīs sfēriskos trīsstūros un rombos; vecā ģeoloģiskā pasaule būs spiesta dot vietu ģeometriskai pasaulei. Vārdu sakot, tas bija kas jauns un futūristisks, jauna sensācijā un jauni kulturas manifesti. Tie, kas nebija paspējuši savlaicīgi nostāties uz salarnandrisma ceļa, sarūgtināti juta, ka aizgulējušies, un atriebas tādējādi, ka sāka sludināt tīru «cilvēcību», atgriešanos pie cilvēka un dabas un tamlīdzīgus reakcionārus lozungus. Vīnē izsvilpa tritoniskās mūzikas koncertu, Parizes Neatkarīgo salonā nezināms ļaundaris bija sagraizījis pelaģisko gleznu, kas bija izstādītā ar nosaukumu Capriccio en bleu . Taču salamandrisma uzvaras gaita nebija apturama.

Protams, netrūka ari reakcionaru akciju, vērstu pret «salamandru māniju», kā toreiz to dēvēja. Visprincipiālākā no tām bija anonims, ang|u valodā rakstīts pamflets, publicēts ar virsrakstu «X brīdina». Šī brošūra diezgan plaši izplatījās, taču tās autora personību neizdevās atklāt. Daudzi domāja, ka to sarakstījis kāds no baznīcas valdniekiem, jo angļu valodā «X» nozīmē saīsinātu Kristus varda apzīmējumu.

Pirmajā nodaļā autors mēģināja sniegt statistiskas ziņas par salamandrām, jau iepriekš atvainodamies par minēto skaitļu neprecizitāti. Salamandru skaits, tā viņš sacīja, patlaban svārstās starp septiņkārtīgu un divdesmitkārtīgu visas zemeslodes apdzīvotāju cilvēku skaitu. Tikpat nenoteiktas ir mūsu ziņas par to, cik salamandrām ir zemūdens fabriku, naftas tvertņu, aļģu plantāciju, zušu audzēšanas fermu, ūdens enerģijas izmantošanas ierīču un citu dabisku enerģetisku resursu; mums trūkst pat aptuvenu datu par salamandru rūpniecības uzņēmumu ražošanas jaudu; vēl mazāk mums zināms, cik lielā mērā salamandras apbruņotas. Tiesa, mēs zinām, ka salamandru rīcībā ir metāli, māsiņu detaļas, spridzināmās vielas un daudz ķimikāliju, kas domātas cilvēku vajadzībām; taču tas ir katras valsts noslēpums, kādus ieročus un cik fabrikatu tās piegādā savām salamandrām. Tāpat mēs ārkārtīgi maz zinām par to, ko īsti ražo salamandras jūras dibenā no pusfabrikātiem un izejvielām, ko tām piegādā cilvēki. Zināms vienīgi tas, ka salamandras nepavisam nevēlas, lai mēs to uzzinātu; pēdējos gados noslīkuši vai nosmakuši tik daudzi ūdenslīdēji, kas nolaidušies jūras dibenā, ka to nekādi nevar uzskatīt par nejaušu kļūmi. Nav šaubu, ka tā ir draudoša pazīme tiklab no rūpnieciskā, kā militārā viedokļa.

Protams, grūti iedomāties, X turpināja nākamajās nodaļās, ko tieši salamandras varētu vai gribētu atņemt cilvēkiem. Viņas nevar dzīvot uz sauszemes, un mēs visumā neesam spējīgi radīt kādus šķēršļus viņu dzīves veidam zem ūdens. Viņu un mūsu dzīves vide ir krasi un uz visiem laikiem nošķirta. Tiesa, mēs prasām, lai salamandras pildītu noteiktus uzdevumus, taču par to mēs viņas gandrīz pilnīgi uzturam un piegādājam tām izejvielas un preces, ko tās citādi nemaz nevarētu saņemt, piemēram, metālus. Taču, ja arī nebūtu nekādu praktisku iemeslu antagonismam starp mums un salamandrām, es sacītu, ka eksistē metafiziskais kontrasts: zemes virsas apdzīvotāji pret bezdibeņu apdzīvotājiem; nakts būtnes pret dienas būtnēm; tumšās ūdeņu dzīles pret sauso un gaišo zemi. Zemes un ūdeņu robeža patlaban tik krasi novilkta kā vēl nekad: «mūsu» zeme pret «viņu» ūdeni. Mēs varētu dzīvot vienmēr pienācīgā atstatumā un tikai apmainīties ar zināmiem produktiem un pakalpojumiem, bet grūti atbrīvoties no smagās sajūtas, ka tas diezin vai izdosies. Kāpēc? Es nespēju minēt noteiktus iemeslus, taču šī sajūta neizgaist; tā ir kā nojauta, ka vienā jaukā dienā zemūdens pasaule vērsīsies pret sauszemes pasauli, lai izšķirtu jautājumu: kurš kuru?

Atzīsimies, ka tās zināmā mērā ir bailes no irracionalā; būtu taču daudz vieglāk, ja salamandras uzstātos pret cilvēci ar zināmām pretenzijām. Ar tām tad varētu vienoties, varētu noslēgt dažādas koncesijas, līgumus un kompromisus, bet viņu klusēšana ir baismīga. Mūs biedē viņu neizprotamā atturība. Viņas taču varētu, piemēram, vēlēties dažādas politiskas priekšrocības: vaļsirdīgi runājot, salamandrām izdotie likumi visās valstīs stipri novecojušies un neatbilst vairs tik civilizētu un spēcīgu būtņu vajadzībām. Vajadzētu piešķirt salamandrām jaunas tiesības, noteikt jaunus pienākumus, varētu pat apsvērt jautājumu par salamandru autonomiju; būtu vienkārši taisnīgi uzlabot viņu darba apstākļus un labāk atalgot viņu darbu. Daudzējādā ziņā varētu uzlabot viņu stāvokli, ja viņas to vēlētos. Varētu piešķirt tām zināmas koncesijas, kompensēt viņu darbu ar dalību ienākumos; vismaz tā uz kādu laika sprīdi būtu miers. Tomēr salamandras nekā nevēlas; tās tikai paaugstina savu darba ražīgumu un palielina savus pasūtījumus; mēs pat esam spiesti jautāt, kad tam būs robežas. Kādreiz runāja par dzeltenajām, melnajām vai sarkanajām briesmām, taču tie visi bija cilvēki, un, kad runa ir par cilvēkiem, tad mēs tomēr šā vai tā varam iedomāties, ko tie būtu spējīgi gribēt. Bet, kad mums nav pat jausmas, kā un pret ko cilvēcei būs jāaizsargājas, tad lai vismaz viens mums skaidrs: ja vienā pusē būs salamandras, tad otrā pusē nostāsies visa cilvēce.

Cilvēki pret salamandrām! Laiks to beidzot skaidri formulēt. Vaļsirdīgi runājot, normāls cilvēks instinktivi necieš salamandras, tās viņam derdzas, un viņš bīstas no tām. Baiļu ledainā elpa stindzina visu cilvēci. Kā citādi lai izskaidro to neprātīgo saldkāri, to neremdināmo dziņu pēc izpriecām un baudām, to izvirtības orģiju, kas aizrāvusi visus mūsdienu cilvēkus? Tāda tikumu pagrimšana nav pieredzēta kopš Romas valsts laikiem barbaru iebrukuma priekšvakarā. Tie vairs nav tikai nepieredzētas materialas labklājības augļi, bet arī izmisīgas pūles apslāpēt drausmīgo sabrukuma un bojā ejas sajūtu. Šurp beidzamo malku, pēdējā stunda klāt! Kads neprāts, kāds negods! Acīm redzot dievs savā bargajā žēlsirdībā ļauj dzīvām satrūdēt tām tautām un šķirām, kas neglābjami traucas uz bezdibeni. Vai gribat redzēt liktenīgos vārdus «mene, tekel, fares», kas rakstīti ugunīgām zīmēm virs dzīrojošās cilvēces galvas? Lasiet tos elektriskos uzrakstus, kas visu nakti liesmo virs ieejām uzdzīves un izvirtības mitekļos! Šinī ziņā mēs, cilvēki, jau tuvojamies salamandrām: mēs dzīvojam vairāk nakti, nekā dienu.

Ja šīs salamandras vismaz nebūtu tik briesmīgi standarttipi! — nopūtās X. — Viņas gribot negribot jāsauc par izglītotām, bet tāpēc viņas kļūst tikai aprobežotākas, jo tās ņem no cilvēku civilizācijās vienīgi to, kas tanī ir standartisks, utilitārs, mechanisks un bezpersonisks. Viņas stāv blakus cilvēcei kā Vāgners blakus Faustam un mācās no tām pašām grāmatām, starpība tikai tā, ka salamandras ar savu stāvokli apmierinātas un nekādas šaubas viņas nekremt. Visbriesmīgākais ir tas, ka šis atdarināt spējīgais, pamujķīgais un pašapmierinātais civilizētās viduvējības tips radljis miljoniem un miljardiem pilnīgi vienādu eksemplāru. Nē, es tomēr k|ūdījos: visbriesmīgākais ir tas, ka salamandras guvušas tādus panākumus. Tās iemācījušās rīkoties ar mašinām, aritmētiku, un nu izrādās, ka ar to pietiek, lai tās kļūtu par noteicējām pasaulē. Tās izmēzušas no cilvēku civilizācijās visu, kas nenes tiešu praktisku labumu: jebkuru rotaļību, fantaziju, senatnes tradicijas; viņas atņem civilizācijai visu cilvēcisko un apgūst tikai tās kaili praktisko, utilitāro, technisko pusi. Un šī nožēlojamā cilvēku civilizācijās karikatūra apbrīnojami prot pielāgot sev pasauli; šī parodija rada techniskus brīnumus, pārveido mūsu veco planētu un galu galā sāk apmāt pašu cilvēci. Faustam būs jāmācās panākumiem bagātas viduvējības noslēpums no sava skolēna un kalpa. Viens no diviem: vai nu cilvēce sāks cīņu ar salamandrām uz dzīvību un nāvi, vai neglābjami apsalamandrosies. Kas attiecas uz mani, X melancholiski piebilda, tad es gan izvēlētos pirmo.

Tāpēc X brīdina jūs, turpināja nezināmais autors. Vēl iespējams nokratīt šos saltos un glumos žņaugus, kas grasās mūs sagrābt. Mums jāatbrīvojas no salamandrām. To saradies pārāk daudz. Tās ir apbruņotas un spēj vērst pret mums tādus ieročus, pār kuru spēku mums nav jausmas. Taču visdrausmīgākais mums, cilvēkiem, nav viņu skaits un spēks, bet viņu uzvarošā, triumfējošā nepilnvērtība. Es nezinu, no kā mums jābīstas vairāk: no viņu šķietami cilvēciskās civilizācijās vai no viņu viltīgās, saltās, zvēriskās nežēlības. Bet vai mums, kad tās abas savienojas: tad rodas kas neiedomājami velnišķīgs, īsts raganu katla produkts. Kultūras, kristietības un cilvēces vārdā mums jāatbrīvojas no salamandrām. Un anonimais apustulis sauca: — Jūs neprātīgie, nedodiet vairs salamandrām uzturu! Nedodiet tam darbu, atsakieties no to pakalpojumiem, neliecieties zinot par tām, lai tās vācas projām un iztiek pašas tāpat kā visa pārējā ūdeps fauna. Pati daba tad noregulēs salamandru pārprodukcijas jautājumu, lai tikai cilvēki, cilvēku civilizācijā un cilvēces vēsture nestrādā vairs salamandru labā! Nedodiet vairs salamandrām ieročus, aizliedziet apgādāt tās ar metāliem un spridzināmām vielām, nesūtiet tām mūsu mašinas un izstrādājumus! Vai jums nāktu prātā piegādāt zobus tīģeriem un indi čūskām, vai jūs iedomātos uzkarsēt vulkānu vai nolīdzināt ceļu ūdens plūdiem? Lai aizliegums apgādāt salamandras ir obligāts visām jūrām, lai salamandras tiek izsludinātas ārpus likuma, lai tās ir nolādētas un izraidītas no mūsu pasaules, lai tiek dibināta untisalamandriska Tautu Savienība!

Visai cilvēcei jābūt gatavai aizstāvēt savu eksistenci ar ieročiem rokās! Lai kāds uzņemas iniciativu — Tautu Savienība, Zviedrijas karalis vai Romas pāvests, lai sasauc pasaules mērogā visu civilizēto valstu konferenci, kura nodibinātu antisalamandrisku Vispasaules savienību vai vismaz visu kristīgo nāciju savienību! Tagad izšķiras mūsu liktenis un ir iestājies tāds rno ments, kad zem drausmīgā salamandru briesmu un cilvēku lielās atbildības spiediena varbūt izdosies izdarīt to, kas nebija pa spēkam pasaules karam par spīti visiem neskaitāmajiem upuriem, proti: radīt visu valstu savienību. .Lai dievs dod! Ja tas piepildītos, tad salamandras nebūtu velti parādījušās, tad tās būtu dieva nodomu izpildīšanas rīks.

Sis patētiskais pamflets modināja skaļas atbalsis plašās aprindās. Pusmūža dāmas piekrita izsacītajām domām, ka iestājusies neredzēta tikumu pagrimšana. Avīžu ekonomisko daļu vadītāji dibināti aizrādīja, ka nedrīkst ierobežot salamandru apgādi, jo tad rastos krasa ražošanas samazināšanās un smaga krize daudzās rūpniecības nozarēs. Ari lauksaimniecība spiesta rēķināties ar lielajiem kukuruzas, kartupeļu un citu produktu daudzumiem salamandru uzturam; ja salamandru skaits pamazinātos, tad pārtikas produktu tirgū cenas stipri kristos un zemkopji nonāktu galīgā postā.

Projektētā «antisalamandriskā Tautu Savienība» sastapa iebildumus visās atbildīgās politiskās instancēs: mums taču ir gan Tautu Savienība, gan Londonas konvencija, saskaņā ar kuru jūras lielvalstis apņēmušās neapgādāt savas salamandras ar smago bruņojumu. Protams, nav viegli prasīt bruņošanās ierobežošanu valstij, kas nav droša, vai tikai kada cita jūras valsts neapbruņo slepeni savas salamandras, paaugstinot tā savu militāro potenciālu kaimiņiem par jaunu. Tāpat neviena valsts un neviens kontinents nevar piespiest savas salamandras pārvākties uz citu vietu, kaut vai tāpēc, ka ar šādu rīcību tās vairotu citu valstu vai kontinentu rūpniecības un zemkopības produkcijas patēriņu un militāro varenību, utt. Vispār, bija bezgala daudz šādu iebildumu, kam bija spiests pievienoties ikkatrs cilvēks ar veselu saprātu.

Tomēr pamflets «X brīdina» radīja dziju iespaidu un nepalika bez sekām. Gandrīz visās valstīs sāka pastiprināties kustība pret salamandrām un rasties «Salamandru iznīcināšanas savienības», «Antisalamandristu klubi», «Cilvēces aizsargāšanas komitejas» un daudzas tamlīdzīgas organizācijās. Zenevā salamandru delegātiem nācās ciest rupjus apvainojumus, kad tie sanāca uz «Salamandru jautājuma pētīšanas komisijas» 1213. sēdi. Uz žogiem gar visu jūras piekrasti parādījās uzkrāsoti drausmīgi uzraksti: «Nāvi salamandraml», «Nost ar salamandrām!» utt. Daudzas salamandras tika apmētātas akmeņiem; neviena vairs neuzdrošinājās izbāzt dienā galvu no ūdens. Taču no salamandru puses nebija nekādu protestu vai pretspara. Viņas vienkārši kļuva neredzamas, vismaz dienu, un cilvēki, kas glūnēja pa žogu spraugām, redzēja tikai vienaldzīgi šalcošās jūras bezgalīgo tāli. «Re nu,» cilvēki dusmās runāja, «tie radījumi pat rādīties nedomā!»

Un pēkšņi šai baigajā klusumā ielauzās tā saucamās Luizianas zemestrīces dārdi.

7 . zemestrĪce LuizianĀ

Todien — tas notika 11. oktobrī pulksten vienos naktī Ņuorleanas iedzīvotāji sajuta stipru apakšzemes grūdienu; neģeru kvartalos sagruva vairāki nožēlojami nameļi, un cilvēki

panikā skriešus metās ārā no mājām, taču grūdieni vairs neatkārtojās. Kaucot un gaudojot pilsētai pārbrāzās viesuļvētra, kas izdauzīja logus un noplēsa jumtus nēģeru ieliņās; dažus desmitus cilvēku nogalināja. Vētrai sekoja duļķaina lietus gāze.

Kamēr Ņuorleanas ugunsdzēsēji steidzās palīgā cietušajiem rajoniem, telegrāfs nespēja vien pieņemt telegramas no Morgansitijas, Plekmainas, Batonružas un Lafaijetas: «SOS! Sūtiet glābšanas grupas! Zemestrīce un ciklons mūs gandrīz noslaucījuši no zemes virsas; Misisipi aizsprosti draud sabrukt; sūtiet nekavējoties sapierus, sanitaru vienības un vispār visus darba spējīgus vīriešus!» No Livingstona forta pienāca tikai lakonisks jautājums: «Hallo, vai jūs arī saņēmāt dāvanu?» Tad pienāca telegrama no Lafaijetas: «Uzmanību! Uzmanību! Visvairāk cietusi Ņuiberija. Liekas, ka pārtraukta satiksme starp Ņuiberiju un Morgansitiju. Sūtiet uz turieni palīdzību.» Drīz vien ziņoja Morgansitija: «Mums nav sakaru ar Ņuiberiju. Bojata aulostrade un dzelzceļa līnija. Sūtiet tvaikoņus un lidmašinas uz Vermiljonas jomu! Mums nekas nav vajadzīgs. Ir trīsdesmit nogalinātu un simts ievainotu.» Pēc tam telegrafēja Batonruža: «Pēc mūsu ziņām, visgrūtākais stāvoklis ir Ņuiberijā. Mums sūtiet tikai strādniekus, bet ātrāk, citādi mums sabruks aizsprosti. Darām, ko varam.» Nākamā telegrama ziņoja: «Hallo, hallo! Srīvporta, Neičitoksa, Aleksandrija, sūtiet glābšanas vilcienus uz Ī^Juiberiju! Hallo, hallo! Memfisa, Vinona, Džeksona, sūtiet vilcienus caur Ņuorleanu! Sūtiet cilvēkus automašinās uz Batonružas aizsprostu!» «Hallo, te Paskagula! Mums vairāki nogalināti. Vai jums vajadzīga palīdzība?»

Tikmēr ugunsdzēsēju komandas, sanitaru vienības un glābšanas vilcieni jau devās Morgansrtijas, Patersonas un Franklinas virzienā. Pulksten četros no rīta pienāca pirmais cik necik precizais ziņojums: «Dzelzceļa līniju starp Franklinu un Ņuiberiju septiņus kilometrus uz rietumiem no Franklinas sabojājuši plūdi; acīm redzot zemestrīce tur izveidojusi dziļu plaisu, kas sākas no Vermiljonas jomas, un tanī ieplūdusi jūra. Cik patlaban iespējams konstatēt, šī plaisa stiepjas no Vermiljonas jomas uz ziemeļaustrumiem, nogriežas pie Franklinas uz ziemeļiem, pāršķel Lielo ezeru un aizvirzās tālāk uz ziemeļiem pa Plekmainas—Lafaijetas līniju, kur nobeidzas vecā ezera ieplakā. Sīs plaisas atzarojums saista Lielo ezeru ar Napoleonviles ezeru rietumos. Plaisa ir astoņdesmit kilometru gara, platums — no divi līdz divpadsmit kilometri. Droši vien te bijis zemestrīces centrs. Jāuzskata par sevišķu laimi, ka plaisa neskar lielas pilsētas. Tomēr cilvēku upuru skaits ir diezgan liels. Frankiinā atzīmēti duļķaini nokrišņi sešdesmit centimetru biezumā, Patersonā — četrdesmit pieci centimetri. No Ačafalaijas jomas ziņo, ka zemestrīces laikā jūra atkāpusies trīs kilometrus no krasta un tad brāzusies pret to, pie kam viļņi sasnieguši trīsdesmit metru augstumu. Baidāmies, ka piekrastē gājuši bojā daudzi cilvēki. Sakaru ar Ņuiberiju joprojām nav.»

Pirmais Ņuiberijas tuvumā nonāca rietumu vilciens no Neičitoksas; ziņojums, kas bija pārraidīts aplinku ceļā caur Lafaijetu un Batonružu, modināja lielas bažas: «Vilciens spiests apstāties dažus kilometrus pirms Ņuiberijas, jo dzelzceļa līnija aprakta zem dūņām. Bēgļi apgalvo, ka divus kilometrus uz austrumiem no pilsētas sācis darboties dubļu vulkāns, kas vienā mirklī izmetis veselu lavini šķidru, aukstu duņu; pec viņu vārdiem, Ņuiberija aprakta zem dūņām. Vilciena turpmākā virzīšanās uz priekšu tumsa un nepārtrauktā lietū stipri apgrūtināta. Sakaru ar Ņuiberiju joprojām nav.»

Tai pašā laikā pienāca ziņojums no Batonružas: «Pie Misisipi aizsprostiem jau strādā vairāki tūkstoši cilvēku stop kaut jel apstātos lietus stop nepieciešami kapļi lāpstas smagās mašinas cilvēki stop sūtām palīdzību Plekmainai tie tūļas netiek galā.»

Telegrama no Džeksona forta vēstīja:

«Pusdivos rītā jūras vilnis aiznesa trīsdesmit namus kas tas bija nezinu aizskaloti septiņdesmit cilvēki nupat izlaboju aparatu pasta kantoris arī neskaitās hallo telegrafējiet nekavējoties kas tas īsti bija telegrāfists freds daltons hallo paziņojiet minnijai lakostai ka esmu dzīvs tikai roka pārlauzta un drēbes aizskalotas jūrā bet ja aparats strādā okev freds.»

Visīsākā telegrama pienāca no Portidsas:

«Ir nogalinātie berivuda pilnīgi ieskalota jūrā.»

Tanī laikā — tas bija ap astoņiem rītā — atgriezās pirmās lidmašinas, kas bija izsūtītas uz cietušajiem rajoniem. Tās ziņoja, ka visa piekraste no Portarturas (Techasas štats) līdz Mobilei (Alabamas štats) nakti pārplūdinātā; visur redzami sagrauti vai bojāti nami. Luizianas dienvidaustrumu daļa, sākot no ceļa, kas ved uz Čarlza ezeru, Aleksandriju un Nečezu, un Misisipi dienviddaļa (līdz līnijai Džeksona—Hetisburga—Paskagula) apbērtas ar dūņām. Pie Vermiljonas jomas sauszemi pāršķēlis jauns līcis, apmēram trīs līdz desmit kilometru plats, kas tālāk ielaužas rajonā kā līkumots, garš fjords līdz pat Plekmainai. Cik var spriest, Ņuiberija smagi cietusi, taču redzami daudzi cilvēki, kas atrok dūņas, zem kurām palikuši nami un ceļi. Lidmašinas nevarēja nekur nolaisties. Šķiet, ka sevišķi daudz cilvēku upuru ir piekrastes joslā. Pie Pointoferas grimst tvaikonis, liekas, meksikāņu. Šandelera salu apkaimē visa jūra pārklāta ar salauztiem koku gabaliem. Lietus pārstāj visā rajonā. Redzamība laba.

Pirmais Ņuorleanas avīžu ekstrāizlaidums iznāca pulksten četros rītā; tam sekoja aizvien jauni izlaidumi un paskaidrojumi; ap astoņiem jau parādījās cietušo rajonu uzņēmumi un jaunās jomas karte. Pusdeviņos bija ievietota intervija ar izcilu Memfisas universitātes seismologu Dr. Vilburu R. Brounelu par Luizianas zemestrīces cēloņiem.

Pagaidām vēl par agru sniegt galīgus slēdzienus, tā izteicās apdomīgais zinātnieks, bet šķiet gan, ka zemestrīcei nav nekādu sakaru ar vēl aizvien intensivo vulkānu darbību Vidusmeksikas vulkāniskajā joslā, kas atrodas tieši pretī cietušajam rajonam. Drīzāk varētu domāt, ka pašreizējo zemestrīci radījuši tektoniski cēloņi, tas ir, kalnu masu, no vienas puses, Klinšu kalnu un Sjera Madre, no otras, — Apalačianas augstienes spiediens uz Meksikas līča plašo ieplaku, kuras turpinājums ir Misisipi lejteces baseina platais līdzenums. Plaisa, kuras sākums atrodas Vermiljonas jomā, nav nekas vairāk kā jauns un samērā sīks izlūzums, niecīga ģeoloģiskās slāņu nosēšanās epizode, tās ģeoloģiskās slāņu nosēšanās, kuras rezultātā izveidojies Meksikas jūras līcis un Karaibu jūra 3r Lielo un Mazo Antiļu salu loku — šo kādreizējās kalnu virknes atlieku. Nav šaubu, ka Vidusamerikā slāņu nosēšanās turpināsies un gaidāmas jaunas zemestrīces, lūzumi un plaisas. Nav izslēgts, ka Vermiljonas plaisa ir tikai uvertira tam varenajam tektoniskajam procesam, kura centrs atrodas Meksikas līcī; tādā gadījumā mēs varam kļūt par lieciniekiem grandiozām ģeoloģiskām katastrofām, kas padarītu par jūras dibenu gandrīz piekto daļu visas Savienoto Valstu teritorijas. Tomēr, ja tas tā notiktu, tad mēs varētu diezgan droši gaidīt, ka jūras dibens sāks celties uz augšu Antiļu salu tuvumā vai vēl vairāk uz austrumiem — tur, kur senie miti mekle nogrimušo Atlantidu.

Reizē ar to, nomierinošā tonī turpināja slavenais zinātnieks, nav nekāda pamata nopietni bažīties par vulkāniskās aktivitates izpausmēm cietušajos rajonos; jādomā, ka krāteri, kas izvirduši dūņas, ir tikai Vermiljonas plaisā radusies purva gāze. Nebūtu nekāds brīnums, ja uznestajās dūņās Misisipi baseinā izveidotos apakš zemes lieli gāzes burbuļi, kas, saskaroties ar gaisu, eksplodētu un paceltu augšup simtiem tūkstošu tonnu dūņu un ūdens. Tomēr nepieciešams nogaidīt turpmākos notikumus, atkārtoja Dr. V. R. Brounels, lai varētu galīgi atrisināt šo jautājumu.

Kamēr Brounela prātojumi par ģeoloģiskajām katastrofām vēl atradās rotacijas mašinu varā, Luizianas štata gubernators saņēma no Džeksonas forta šādu telegramu:

«Izsakām nožēlu par cilvēku upuriem stop centāmies apiet jūsu pilsētas taču nebijām aprēķinājuši jūras ūdens atsitienu un pretsparu eksplozijā stop saskaitījām visā piekrastē simt četrdesmit sešus nogalinātos stop saņemiet mūsu līdzjutību stop Chief Salamander stop hallo hallo pie aparata freds daltons forta Džeksona pasta kantoris nupat izgāja trīs salamandras kas ieradās pastā pirms desmit minūtēm nodeva telegramu apdraudēja mani ar revolveriem tagad viņu vairs nav riebīgie radījumi samaksāja un aizskrēja uz ūdens pusi viņiem pakaļ dzinās tikai aptiekara suns kas viņiem atļāvis staigāt pa pilsētu vairāk nekā jžfuna nav skūpstu minniju lakostu telegrāfists freds daltons.»

Luizianas štata gubernators ilgi gro»īia galvu, lūkodamies telegramā. Šis Freds Daltons traks jokupēteris, tā viņš beidzot nolēma; labāk būs, ja šo telegramu nerādīs avīzēm.

8 .chief SALAMANDER IESNIEDZ PRASĪBAS

Ceturtajā dienā pēc zemestrīces Luizianā sāka izplatīties vēstis par jaunu ģeoloģisku katastrofu — šoreiz Ķīnā. Varens grandošs apakšzemes sprādziens pāršķēlis jūras piekrasti Cjansu provincē uz ziemeļiem no Nankinas, gandrīz vidū starp Janczi ieteku un veco Huanhe gultni; šinī plaisā brāžas iekšā jūras ūdeņi, savienodamies ar lielajiem ezeriem — Banjunu un Hunczu starp Huanganas un Fučžanas pilsētām. Gaidāms, ka šai zemestrīcei būs visai nopietnas sekas, un proti: Janczi pametīs savu veco gultni pie Nankinas un aizplūdīs uz Tai ezeru, bet no turienes uz Hančžou. Cilvēku upuru skaitu pagaidām nav iespējams noteikt pat aptuveni. Simtiem tūkstošu iedzīvotāju bēg uz ziemeļu un dienvidu provincēm. Japaņu karakuģi saņēmuši pavēli doties uz zemestrīces vietu.

Lai gan zemestrīce Cjansu pēc sava apjoma stipri pārsniedza Luizianas katastrofu, taču tai pievērsa mazāk uzmanības, jo pasaule ir apradusi ar katastrofām Ķīnā un acīm redzot neuztrau-

1 Chief Salamander (angl.) šinī gadījumā tas pats, kas vācu «Fьhrer».

cas, vai šinī zemē ir miljons cilvēku vairāk vai mazāk. Bez tam no zinātniskā viedokļa bija skaidrs, ka runa ir par vienkāršu tektonisku zemestrīci sakarā ar iedobumu okeana dibenā Filipīnu un Riukiu salu tuvumā.

Vēl pēc trim dienām Eiropas seismografi atzīmēja jaunas zemes svārstības, kuru centrs atradās kaut kur pie Zaļā raga salām. Sīkākas ziņas vēstīja, ka stiprā zemestrīcē cietusi Senegambijas piekraste dienvidos no Senluijas. Starp Lampulu un Mboro izveidojusies dziļa plaisa, kurā ieplūdusi jūra; plaisa aizstiepjas Merinagenas virzienā līdz pat Dimaru mežiem. Pēc aculiecinieku vārdiem, no zemes, drausmīgi dārdot, izlauzies uguns un tvaiku stabs, raudams līdzi smiltis un akmeņus, kas izsvaidīti tālu uz visām pusēm, un pēc tam bijis dzirdams, kā krāc jūra, brāzdamās jaunradītajā ieplakā. Cilvēku upuru neesot daudz.

Sī trešā zemestrīce jau pamodināja ko līdzīgu panikai. «V a i tiešām atjaunojas zemes vulkāniskā aktivit a t e?» jautāja avīzes. «Zemes garoza draud sasprāgt,» sauca vakara izdevumi. Speciālisti izsacīja domas, ka «Senegambijas aiza» ir gluži vienkārši vulkāniskās darbības rezultāts, — izvirduma cēlonis ir darbīga vulkāniskā «ādere», kas saistīta ar Piko vulkānu Fogo salā, vienā no Zaļā raga salām. Šis vulkāns kūpēja līdz 1847. gadam, pēc tam to uzskatīja par apdzisušu. Tādā kārtā Rietumāfrikas zemestrīcei nav nekā kopīga ar seismiskajām parādībām Luizianā un Cjansu, kuras radījuši neapšaubāmi tektoniska rakstura cēloņi. Taču publikai, likās, bija pilnīgi vienalga, vai zeme sašķeļas aiz tektoniskiem vai vulkāniskiem cēloņiem. Fakts ir tas, ka kopš šās pēdējās zemestrīces visas baznīcas bija pārpildītas ar dievlūdzējiem. Dažviet dievnamus turēja vaļā arī nakti.

Divdesmitajā novembrī ap pulksten vieniem nakti radioklausītāji gandrīz visā Eiropā novēroja stiprus radiouztveršanas traucējumus, it kā patlaban stātos darbā jauna, neparasti spēcīga raidstacija. Tās vilnis bija divi simti trīs metri; sākumā bija dzirdama dunoņa, it kā dūktu mašinas vai bangotu jūras viļņi, bet tad šai stieptajā, bezgalīgajā dūkoņā pēkšņi ielauzās atbaidīga, čerkstoša balss (visi vēlāk to attēloja vienādi: dobja, kurkstoša, nedabiska, turklāt ārkārtīgi skaļa, pateicoties megafonam); šī vardes balss satraukti brēca: «Hallo, hallo, hallo! Chief Salamander speaking! Hallo, Chief Salamander speaking! Stop ait broadcasting, you men! Stop your broadcasting! Hallo, Chief Salamander speaking!»  Pēc tam otra, neparasti dobja balss apvaicājās: «Ready? Ready.»' Tad atskanēja ass sprakšķis, it kā pārslēdzot vadu, un cita, nedabiska, ķērcoša balss sauca: «Attention! Attention! Attention! Hallo! Now!»

Un tad nakts klusumā atskanēja aizsmakusi, saspringta un pavēlnieciska balss: «Hallo, jūs cilvēki! Luiziana, Cjansu, Senegambija! Izsakām līdzjūtību sakarā ar cilvēku upuriem. Mēs negribējām nodarīt jums veltīgus zaudējumus. Mēs tikai gribam, lai jūs evakuējat jūras piekrastes tanīs vietās, ko mēs jums norādīsim. Ja izpildīsiet mūsu norādījumus, tad izvairīsieties no liela posta. Turpmāk ziņosim jums divas nedēļas iepriekš, kur domājam paplašināt savu jūru. Pagaidām izdarām tikai techrtiskus mēģinājumus. Jūsu spridzināmās vielas ir lieliskas. Pateicamies par tām.

Hallo, jūs cilvēki! Izturieties 'pilnīgi mierīgi! Mums nav pret jums nekādu naidīgu nodomu. Mums tikai vajag vairāk ūdens, vairāk krastu, vairāk sēkļu, lai varētu labi dzīvot. Mūsu ir pārāk daudz. Mums trūkst vietas jūsu piekrastēs. Mums jāuzlauž jūsu kontinenti. Mēs pārvērtīsim tos salās un jomās. Mēs pagarināsim pieckārtīgi visas pasaules kopīgo krastu līniju. Mēs ierīkosim jaunus sēkļus. Mēs nevaram dzīvot dziļos ūdeņos. Jūsu kontinenti mums noderēs kā materials dzīļu aizbēršanai. Mums nav naida pret jums, bet mūsu ir pārāk daudz. Jūs varat pagaidām pārcelties uz dzīvi zemes iekšiene. Varat paslēpties kalnus. Kalnus mēs sagrausim pašus pēdējos.

Jūs gribējāt, lai mūsu butu vairāk. Jūs izplatījāt mūs visa pasaulē. Saņemiet tagad pēc nopelniem! Mēs gribam vienmer iztikt ar labu. Jūs piegādāsiet mums tēraudu mūsu svārpstiem un cērtēm. Piegādāsiet mums spridzināmās vielas. Piegādāsiet torpēdas. Strādāsiet mūsu labā. Bez jums mēs nevarētu sadragāt vecos kontinentus. Hallo, jūs cilvēki! Visas pasaules salamandru vārdā Chief Salamander piedāvā jums sadarbību. Jūs dragāsiet savu pasauli kopa ar mums. Apsolām jums par to mūsu pateicību.»

Saspringtā, čerkstošā balss apklusa, bija dzirdama tikai iepriekšējā dūkoņa, it kā dūktu mašinas vai bangotu jūra. «Hallo, hallo, jūs cilvēki!» iečīkstējās atkal pirmā balss. «Tagad mēs pārraidīsim jums vieglu muziķu jūsu pašu skaņu platēs. Tūliņ izpildīs tritonu maršu no filmas «Poseidons».»

Avīzes nosauca šo nakts pārraidi par kādas nelegālās radiostacijas «rupju un neveiklu mistifikāciju», taču nākamajā naktī miljoniem cilvēku sēdēja pie uztvērējiem, gaidot, vai atkal neatskanēs vakarējā baismīga, uzstājīgā, čerkstošā balss. Tā atskanēja tieši vienos nakti, stipras, brāzmainas dūkoņas pavadīta. «Good evening, you peopie!» tā jautri iekurkstējās. «Raidījumu sāksim ar gramofona skaņu plati — salamandru deja no jūsu operetes «Galateja».» Kad skaļās un nepieklājīgās mūzikas skaņas apklusa, iečerkstējās tā pati pretīgā un it kā priecīgā balss: «Hallo, jūs cilvēki! Nupat nogremdēta angļu lielgaballaiva «Erebuss», kas gribēja iznīcināt mūsu raidstaciju Atlantijas okeānā. Ekipažs gājis bojā. Hallo, mēs aicinām pie mikrofona Anglijas valdību. Tvaikonis «Amenhoteps» no Portsaidas atsacījās nodot mums Makallachas ostā mūsu pasūtītās spridzināmas vielas. Tvaikonis esot saņēmis rīkojumu turpmāk nepiegādāt mums spridzināmās vielas. Tvaikonis nogremdets. Ieteicam Anglijas valdībai atcelt ar radiogramu savu pavēli ne vēlāk par pulksten divpadsmitiem dienā, pretējā gadījumā nogremdēsim tvaikoņus «Vinipega», «Manitoba», «Ontario» un «Kvebeka», kas dodas ar labības kravu no Kanadas uz Liverpūli. Hallo! Aicinām pie mikrofona Francijas valdību. Atsauciet kreiserus, kas dodas uz Senegambiju. Mums tur vēl jāpaplašina jaunradītā joma. Chief Saiamander pavēlēja darīt zināmu abām valdībām viņa noteikto velēšanos nodibināt ar tām pašas draudzīgākās attieksmes. Ziņojumu pārraidi beidzam. Pārraidām jūsu romanci «Salamandrija» (erotisks valsis) gramofona skaņu platēs.»

Tās pašas dienas pievakarē pie Mizenliedas tika nogremdēti tvaikoņi «Vinipega», «Manitoba», «Ontario» un «Kvebeka». Pa-niskas bailes sagrāba visu pasauli. Vakarā Anglijas radio paziņoja, ka viņa majestates valdība aizliegusi piegādāt salamandrām jebkurus pārtikas produktus, ķimikālijās, ieročus un metālus. Vienos nakti pazīstamā balss uztraukti čerkstēja pa radio: «Hallo, hallo, hallo! Chief Saiamander speaking! Hallo! Chief Saiamander is going to speak!»  1 Hallo, hallo, hallo! Runās Chief Saiamander! Hallo! Tūliņ runās Chief Saiamander! (Angl.) Un tūliņ tapa dzirdama izkliegta, aizsmakusi, nikna balss: «Hallo, jūs cilvēki! Vai domājat, ka mēs ļausim,Tai mūs nomērdē badā? Metiet pie malas savas muļķības! Viss, ko jūs darīsiet, vērsīsies pret jums! Visas pasaules salamandru vārdā izsaucu Lielbritāniju. Ar šo momentu pasludinām neierobežotu Lielbritānijas salu blokādi, izņemot Īrijas brīvvalsti. Tai pašā laikā slēdzu Lamanšu. Slēdzu Suecas kanalu. Slēdzu Gibraltara jūras šaurumu visiem kuģiem. Visas Britanijas ostas bloķētas. Visi Britanijas kuģi tiks torpedēti. Hallo, izsaucu Franciju! Nododiet pasūtītās torpēdas paātrinātā kārtā zemūdens fortos C-3, BFF un Rietumi-5. Hallo, jūs cilvēki! Brīdinu jūs! Ja jūs ierobežosiet pārtikas produktu piegādi, es pats paņemšu produktus no jūsu kuģiem. Vēlreiz brīdinu jūs. Hallo, izsaucu Itāliju! Sagatavojiet evakuacijai Vcneciias, Padovas un Udinas apgabalus. Brīdinu jūs pēdējo reizi, cilvēki! Man apnikušas jūsu aplamības!» Saspringtā balss izskanēja dobjā, neizprotamā gārdzienā. Iestājās ilgs klusums, kurā bija dzirdamas tikai baigas šalkas, it kā tuvumā bangotu naksnīga, salta jūra. Klusumu pārtrauca jautra, kurkstoša balss: «Tūliņ pārraidīsim jūsu gramofona skaņu plates — moderno deju «Tritontrots».»

9 KONFERENCE VADUCĀ

Tas bija dīvains karš, ja to vispār var nosaukt par karu; nebija taču nekādas salamandru valsts vai atzītas salamandru valdības, kam varētu oficiāli pieteikt karu. Pirmā valsts, kas nokļuva kara stāvoklī ar salamandrām, bija Lielbritānijā. Pašā kara darbības sākumā salamandras nogremdēja gandrīz visus angļu kuģus, kas bija noenkuroti ostās: aizstāvēties nebija nekādas iespējas. Zināmā drošībā šobrīd bija tikai tie kuģi, kas atradās atklātā jūrā, un arī tikmēr, kamēr tie uzturējās dziļākās vietās; tā paglābās daļa Britanijas kara flotes, kas bija pārrāvusi salamandru blokādi pie Maltas salas tin koncentrējusies Jonijas jūrā, taču arī šos kuģus vēlāk izsekoja nelielas salamandru zemūdenes un nogremdeja citu pēc cita. Sešās nedēļās, Britanijas flote pazaudēja četras piektdaļas savas tonnažas.

Pati vēsture deva Džonam Bullam iespēju vēlreiz parādīt savu daudzināto stūrgalvību. Viņa majestates valdība neuzsāka sarunas ar salamandrām un neatcēla aizliegumu piegādāt tām pasūtījumus. «Britanijas džentlmenis,» tā paziņoja Anglijas premjers visas nācijās vārdā, «saudzē dzīvniekus, bet neslēdz altiem līgumus.» Jau pēc dažām nedēļām Britanijas salās bija jūtams katastrofisks uzturvielu trūkums. Tikai bērni saņēma dienā gabaliņu maizes un dažas karotes tējas vai piena; angļu tauta nepieredzētā izturībā cieta šo postu pat tad, kad bija jau tiktāl pagrimusi, ka apēda visus savus sacīkšu zirgus. Velsas, princis personīgi izdzina «Royal» golfa stadionā pirmo vagu, kad tur ierīkoja sakņu dārzu burkānu audzēšanai Londonas bērnu patversmēm. Vimbldonas tenisa laukumos iestādīja kartupeļus, Askotas hipodromā iesēja kviešus. «Mēs esam ar mieru nest pat šos milzu upurus,» konservatoru partijas lideris izsacījās parlamentā, «bet Anglijas godu neaptraipīsim.»

Tā kā Anglijas krasti bija pilnīgi ieslēgti blokādes lokā, tad Anglijai atlika tikai viens ceļš uztura piegādei un sakariem ar kolonijām gaiss. «Mums nepieciešamas simttūkstoš lidmašinas,» paziņoja aviacijas ministrs, un visi, kam vien bija rokas un kājas, stājas pie šā lozunga realizēšanas; *ākās drudžains darbs, lai varētu ražot tūkstoš lidmašinas diena, bet tad iejaucās citu Eiropas lielvalstu valdības un iesniedza asu protestu pret šādu aviacijas līdzsvara pārkāpšanu. Britanijas valdība bija spiesta atteikties no savas gaisa programas un dot solījumu, ka negatavos vairāk par divdesmit tūkstoš lidmašinām un tās pašas piecu gadu laikā. Anglijai neatlika nekas cits kā turpināt badošanos vai maksāt ārprātīgas cenas par uzturvielām, ko piegādāja citu lielvalstu lidmašinas: mārciņa maizes maksāja desmit šiliņus, divas žurkas — gineju, kārbiņa ikru — divdesmit piecas mārciņas sterliņu. Tie bija zeita laiki kontinenta tirdzniecībai, rūpniecībai un lauksaimniecībai. Tā kā angļu kara flote bija iznīcināta jau pirmajās kara dienās, tad militārās operācijās pret salamandrām bija iespējamas tikai uz sauszemes un gaisā. Sauszemes karaspēks šāva ūdenī ar ložmetējiem un artilērijas lielgabaliem, taču likās, ka salamandrām tas nenodarīja nekādus jūtamums zaudējumus. Mazliet labāks rezultāts bija aviacijas bumbām, ko lidmašinas meta jūrā. Salamandras savukārt apšaudīja ar zemūdens lielgabaliem Britanijas ostas, pārvēršot tās drupu kaudzēs. No Temzas grīvas salamandras bombardēja pat Londonu: kara pavēlniecība izdarīja mēģinājumu saindēt Temzu un dažas jomas ar baktērijām, petroleju un alkalijām. Salamandras par atbildi saindēja gaisu ar gāzēm Anglijas piekrastē simt divdesmit kilometru garumā. Tas bija pirmais mēģinājums, un ar to pietika: pirmo reizi vēsturē Anglijas valdība bija spiesta lūgt citas valstis iejaukties, atsaukdamās uz gāzu kara aizliegumu.

Nākamajā naktī visi dzirdēja pa radio Chief Salamander aizsmakušo, nikno un izkliegto balsi: «Hallo, jūs cilvēki! Lai Anglija nedara muļķības! Ja jūs saindēsiet mums ūdeni, mes jums saindēsim gaisu. Mēs neesam nekādi barbari. Mēs negribam karot un izliet asinis. Mēs tikai lietojam jūsu pašu ieročus. Mēs jums piedāvājam mieru. Piegādājiet mums savus izstrādājumus un pārdodiet savus kontinentus. Mēs jums labi samaksāsim par tiem. Mēs jums piedāvājam vēl vairāk nekā mieru. Mes jums piedāvājam tirdzniecību. Piedāvājam zeltu par jūsu sauszemi. Hallo, izsaucu Lielbritānijas valdību! Paziņojiet savu cenu par Linkolnšairas dienvidu daļu pie Vešas jomas! Dodu jums trīs dienas apsvērumiem. Pārtraucu uz šo laika sprīdi jebkuru kara darbību, izņemot blokādi.»

Tai pašā mirklī visa Anglijas piekrastē pēkšņi apklusa zemūdens kanonades grāvieni. Ari sauszemes lielgabali apklusa. Iestājās dīvains, gandrīz baigs klusums. Britanijas valdība paziņoja parlamentam, ka nedomā vest sarunas ar salamandrām. Iedzīvotājus Vešas un Lindipas jomu rajonos brīdināja, ka gaidāms liels salamandru uzbrukums un tāpēc jāevakuē piekraste un jāpārceļas uz zemes iekšieni, taču vilcieni, autobusi un automobiļi aizveda tikai sievietes un bērnus. Vīrieši palika turpat; viņi vienkārši nespēja aptvert, ka anglis varētu zaudēt savu teritoriju. Tikko bija pagājusi minūte pēc trīs dienu pamiera, kad atskanēja pirmais šāviens, pie tam no angļu lielgabala: šāva karaliskais Ziemeļlankašairas pulks: tā orķestris spēlēja pulka maršu «Sarkanā roze». Tūliņ nodārdēja drausmīgs grāviens. Nenas upes grīva iebruka līdz pat Visbekai, ieplakā ielauzās jūra no Vešas jomas. Nemaz nerunājot par pārējo, viļņos gāja bojā slavenās Visbekas abatijas drupas, «Holiand Castte» pils, krodziņš «Svētais Juris un pūķis» un citi vēstures pieminekļi.

Otrā dienā, atbildot uz parlamenta iesniegto jautājumu, Anglijas valdība paziņoja, ka no militārās puses darīts viss, lai aizsargātu Anglijas piekrastes; ka nav izslēgti jauni un vēl niknāki uzbrukumi Britanijas teritorijai plašākā mērogā; ka viņa majestates valdība tomēr nevar sākt sarunas ar tādu ienaidnieku, kas nesaudzē sievietes un bērnus. (Piekrišanas saucieni.) Patlaban nevar vairs runāt tikai par Anglijas likteni, bet jārunā par visas civilizētās pasaules likteni. Lielbritānijā gatava apspriest jautājumu par starptautiskām garantijām, kas spraustu zināmas robežas šiem šausmīgajiem, barbariskajiem uzbrukumiem, kuri apdraud visu cilvēci.

Pēc dažām nedēļām lielvalstu pārstāvji sapulcējās Vaducā[56]uz vispasaules konferenci.

Konference notika Vaducā, jo Augšējiem Alpiem nedraudēja briesmas no salamandrām un tāpēc šeit bija patvērušies ļoti daudzi plaši pazīstami un pārtikuši cilvēki no piejūras valstīm. Konference, pēc vispārēja atzinuma, visai enerģiski stājās pie aktualo jautājumu risināšanas. Vispirms visas valstis (pat Šveice, Abesinija, Afganistana, Bolivija un citas, kam nebija jūras robežu) principiāli atsacījās atzīt salamandras par patstāvīgu karojošu pusi, galvenokārt aiz bailēm, ka tad viņu pašu salarna.ndras varētu pasludināt par salamandru valsts pavalstniecēm, jo nebija taču izslēgta iespēja, ka salamandru valsts pēc atzīšanas gribēs izplatīt savu valsts suverenitāti uz visiem ūdeņiem un piekrastēm, kur dzīvo salamandras. Tam sekoja slēdziens, ka valstīm nav iespējams ne juridiski, ne praktiski pieteikt salamandrām karu vai izdarīt uz tām kādu cita veida starptautisku spiedienu; katrai valstij tiesības sākt akciju pašai pret savām salamandrām; tā ir katras valsts iekšēja darīšana. Tāpēc nevar būt pat runas par kolektivu diplomātisku vai militāru demaršu pret salamandrām. Valstīm, kam uzbrukušas salamandras, var piešķirt ārējos aizņēmumus aizsardzības vajadzībām; tā ir vienīgā starptautiskā palīdzība, uz ko tās var cerēt.

Pēc tam Anglija iesniedza ierosinājumu, lai visas valstis apņemtos vismaz pārtraukt ieroču un spridzināmo vielu piegādi salamandrām. Pēc nopietniem apsvērumiem šo ierosinājumu noraidīja, vispirms tāpēc, ka šādas saistības jau atrodas Londonas konvencijā, otrkārt, — nevienai valstij nevar aizliegt apgādāt savas salamandras ar techniskām ierīcēm «pašu vajadzībām» un ieročiem «savu krastu aizsardzībai»; treškārt, «dabiski, ka piejūras valstis augsti vērtē labu attieksmju saglabāšanu ar jūras iemītniekiem», tāpēc būtu lietderīgi «pagaidām atturēties no jebkuriem pasākumiem, ko salamandras varētu uzskatīt par represīviem»; taču visas valstis labprāt apsola, ka piegādās ieročus un spridzināmās vielas arī tām valstīm, kam salamandras uzbrukušas.

Sirsnīgā vienprātībā pieņēma Kolumbijas priešlikumu uzsākt vismaz neoficiālās sarunas ar salamandrām. Nolēma ziņot Chief Salamander, lai tas sūta uz konferenci savus pilnvarotos. Lielbritānijas pārstāvis asi protestēja, atsacīdamies noturēt sēdi kopā ar salamandrām. Jautājumu atrisināja tā, ka viņš izbrauks pagaidām uz Engadinu «veselības uzlabošanas nolūkos». Tai pašā naktī visu jūras lielvalstu radiostacijas pārraidīja viņa ekselencei panam Chief Salamander aicinājumu nosaukt savus pilnvarotos un atsūtīt tos uz Vaducu. Atskanēja aizsmakusi atbilde: «Labi, šoreiz vēl mēs ieradīsimies pie jums, nākamreiz jūsu delegātiem vajadzēs pameklēt mani ūdbnī.» Un tad oficiāli: «Salamandru pilnvarotie ieradīsies rītvakar ar Orienta ekspresi Buksas stacijā.»

Nu vajadzēja lielā steigā visu sagatavot salamandru uzņemšanai; Vaducā ierīkoja krāšņas mazgājamās telpas, un speciāls vilciens atveda cisternās jūras ūdeni salamandru delegātiem. Buksas stacijā vakarā bija domāta tā saucamā neoficiālā tikšanās; tur ieradās tikai delegāciju sekretāri, vietējo varas orgānu pārstāvji un ap divi simti žurnālistu, fotogrāfu un kinooperatoru. Tieši pulksten 6.25 Orienta ekspresis pienāca stacijā. No salonvagona izkāpa uz sarkanā paklāja trīs slaidi, eleganti džentlmeņi, kuriem sekoja vairāki pieredzējuši slīpēta izskata sekretāri ar cieši piebāztiem portfeļiem. «Bet kur tad salamandras?» kāds klusiņām ieprasījās. Divas trīs oficiālās personas vilcinādamās paspēra soli pretī elegantajiem atbraucējiem; pirmais no tiem pasteidzās pusbalsī aši paskaidrot: «Mēs esam salamandru delegāti. Es esmu profesors doktors van Dots no Hagas. Metrs Roso Kastelli, advokats no Parizes. Doktors Manuels Karvalo, advokats no Lisabonas.» Sākās savstarpēja iepazīšanās un apsveicināšanās. «Tātad jūs neesat salamandras,» atviegloti nopūtās franču delegācijās sekretārs. «Nepavisam ne,» atbildēja Dr. Roso Kastelli, «mēs esam viņu advokati. Pardon, mūs laikam grib-uzņemt filmā.» Un smaidošos salamandru delegātus sāka cītīgi uzņemt kino un preses vajadzībām. Delegāciju sekretāri neslēpa savu apmierinātību. Ļoti prātīgi un smalkjūtīgi no salamandru puses atsūtīt parastos cilvēkus par saviem pārstāvjiem. Ar cilvēkiem labāk var saprasties, un galvenais — atkrīt dažādas sabiedriska rakstura neērtības.

Tai pašā vakarā notika pirmā kopējā cilvēku un salamandru pārstāvju sēde. Dienas kārtībā bija jautājums, kā iespējams visīsākā ,laikā atjaunot mieru starp salamandrām un Lielbritāniju. Profesors van Dots lūdza vārdu.

—Nav apstrīdams, — viņš sacīja, ka Lielbritānijā uzbrukusi salamandrām; angļu lielgaballaiva «Erebuss» atklātā jūrā uzbruka salamandru kuģim, uz kura atradās radioraidstacija; Britanijas admiralitate pārkāpa mierīgas tirdzniecības attiecības ar salamandrām, aizliegdama tvaikonim «Amenhoteps» izkraut pasūtītās spridzināmās vielas; treškārt, Britanijas valdība, uzlikdama embargo visādām piegādēm, uzsāka salamandru blokādi. Salamandras nevarēja iesniegt sūdzību par šādu naidīgu rīcību Hagā, jo Londonas konvencija nav piešķīrusi salamandram tiesības sūdzēties; tās nevarēja apelēt Zenevā, jo nesastāv Tautu Savienībā; salamandrām cits nekas neatlika kā aizsargāties pašam. Tomēr Chief Salamander gatavs pārtraukt kara darbību, bet tiki'i ar šādiem noteikumiem: 1. Lielbritānijā atvainojas salamandram par augšminētajām naidīgajām akcijām. 2. Lielbritānija atceļ visus aizliegumus attiecībā uz piegādi salamandrām.

3. Lielbritānijā, atlīdzinot salamandrām nodarītos zaudējumus, piešķir tām bez atlīdzības Indas lejasdaļas ūdens baseinu, lai salamandras varētu tur ierīkot jaunus krastus un jomas.

Konferences priekšsēdētājs atbildēja, ka viņš darīšot zināmus šos noteikumus savam cienījamam draugam Lielbritānijas pārstāvim, kas pašreiz neatrodoties šeit; viņš gan bīstoties, ka šie noteikumi diezin vai būšot pieņemami, taču viņš drīkstot cerēt, ka tie varēšot noderet par pamatu turpmākajām sarunām.

Nākamajā dienas kārtības punktā bija Francijas sūdzība sakarā ar Senegambijas piekrasti, ko salamandras bija uzspridzinājušas, tādējādi aizskarot Francijas kā koloniju lielvalsts tiesības. Tagad vārdu lūdza salamandru pārstāvis, pazīstamais Parizes advokats Dr. Žiljens Roso Kastelli.

— Pierādiet to! — viņš izsaucās. — Pasaules autoritātes seismografijas jautājumos paskaidro, ka Senegambijas zemestrīces cēloņi ir vulkāniskā rakstura un saistīti ar kādreizējo Piko vulkānā darbību Fogo salā. Šeit, Dr. Roso Kastelli uzsita pa savu portfeli, — atrodas viņu zinātniskie slēdzieni. Ja jums ir pierādījumi, ka Senegambijas zemestrīci radījusi manu klientu darbība, — lūdzu, es gaidu šos pierādījumus!

Beļģijas delegāts Kre: Jūsu Chief Salumunder pats paziņoja, ka tas ir salamandru darbs!

Profesors' van Dots: Viņa uzstāšanās bija neoficiālā.

Metrs Roso Kastelli: Mēs esam pilnvaroti atsaukt šo paziņojumu. Es ierosinu noklausīties technisko ekspertu domas par jautājumu, vai iespējams mākslīgā veida radīt zemes garozā sešdesmit septiņi kilometri garu plaisu. Ierosinu izdarīt mūsu acu priekšā tamlīdzīgu mēģinājumu tādā pašā mērogā. Kamēr tādu pierādījumu nav, tikmēr runāsim par vulkānu aktivitati.

Augstsirdīgais Chief Salamander gatavs atpirkt no Francijas valdības jūras jomu, kas izveidojusies Senegambijas plaisā un pilnīgi derīga salamandru kolonijas nodibināšanai. Mēs esam pilnvaroti vienoties ar Francijas valdību par cenu.

Francijas delegāts ministrs D e v a I s: Ja to var uzskatīt par nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu, tad mēs esam ar mieru sākt sarunas.

Metrs Roso Kaste 11 i: Ļoti labi! Salamandru valdība tomēr pieprasa, lai sastādāmo pirkšanas-pārdošanas līgumu attiecinātu arī uz Landu departamentu no Zirondas grīvas līdz Baijonai, kas sastādīs teritoriju apmēram seši tūkstoši septiņi simti divdesmit kvadrātkilometru platībā. Citiem vārdiem runājot, salamandru valdība gatava atpirkt no Francijas šo viņas dienvidu apgabalu.

Ministrs Devals (dzimis Baijonā un Baijonas deputāts): Lai jūsu salamandras pārvērstu šo Francijas apgabalu par jūras dibenu? Nekad! Nekad!

Dr. Roso Kastelli: Francija nožēlos šos vārdus, monsieur. Šodien vēl bija iespējams runāt par pārdošanas cenu.

Ar to sēdi pārtrauca.

Nākamajā sēdē galvenais pārrunu priekšmets bija starptautisks iesniegums salamandrām, lai tās veco, biezi apdzīvoto kontinentu nepieļaujamas postīšanas vietā ceļ sev jaunas piekrastes un salas. Sādā gadījumā viņām piešķirs plašus kreditus, un jaunos kontinentus un salas atzīs par viņu neatkarīgas un suverenas valsts teritoriju.

Dr. Manuels Karvalo (izcilākais Lisabonas jurists): Pateicos konferencei par šo priekšlikumu, ko nodošu salamandru valdībai. Tomēr katram bērnam skaidrs, ka jaunu kontinentu celšana prasa nesalīdzināmi vairāk laika un izdevumu nekā veco novākšana. Mūsu klientiem vistuvākajā laikā būs vajadzīgi jauni krasti un jomas. Cilvēcei nāktu tikai par labu, ja tā pieņemtu Chief Salamander augstsirdīgo priekšlikumu. Chief Salamander pagaidām ir ar mieru pasauli cilvēkiem atpirkt, nevis atņemt ar varu. Mūsu klienti atraduši iespēju iegūt jūras ūdenī izšķīdušo zeltu, tāpēc viņu rīcībā ir gandrīz neaprobežoti līdzekļi; viņi var samaksāt par jūsu pasauli labu, pat lielisku cenu. Ņemiet vēra, ka ar laiku pasaules vērtība pamazināsies, daļēji jau tāpēc vien, ka drīzumā gaidāmas, kā tas jau paredzams, jaunas vulkāniskās vai tektoniskas katastrofas, kuru apjomi stipri vien pārsniegs tās katastrofas, kam mēs esam bijuši liecinieki. Sakarā ar to kontinentu platība ļoti lielā mērā samazināsies. Pagaidām vēl iespējams pārdot pasauli, saņemot maksu par visu pašreizējo platību, bet, kad paliks pāri tikai kalnu virsotnes, kas šur tur rēgosies virs jūras, tad neviens jums nemaksās ne graša. Es šeit piedalos kā salamandru pārstāvis un juriskonsults, un man jāaizstāv viņu intereses, bet es taču esmu tāds pats cilvēks kā jūs, cienījamie klātesošie, un cilvēces labklājība man ne mazāk dārga kā jums. Un es jums dodu padomu, vēl vairāk, es jūs lūdzu: pārdodiet kontinentus, kamēr nav par vēlu! Varat pārdot tos vairumā vai pa atsevišķām zemēm. Chief Salamander, kura augstsirdīgais un progresivais domāšanas veids nu ir ikvienam zināms, apsola, ka, izdarot turpmākos nepieciešamos zemes virsas grozījumus, viņš pēc iespējas saudzēs cilvēku dzīvības, kontinentus applūdinās ar ūdeni pakāpeniski un ar tādu aprēķinu, lai izvairītos no panikas un nevajadzīgām katastrofām. Mēs esam pilnvaroti vest sarunas tiklab ar cienījamo vispasaules konferenci visumā, kā ar atsevišķām valstīm. Sādu izcilu juristu kā profesora van Dota vai metra Ziljena Roso Kastelli klātbūtne ir visdrošākā garantija, ka līdztekus mūsu klientu-salamandru taisnīgajām interesēm mēs kopīgi ar jums centīsimies pasargāt to, ko visi uzskatām par vislielāko vērtību: cilvēces kulturu un visas cilvēces labklājību.

Pēc tam konference jau mazliet nomāktā omā sāka apspriest jaunu priekšlikumu: nodot salamandrām applūdināšanai Vidusķīnu, par ko tām vajadzētu garantēt uz mūžīgiem laikiem Eiropas valstu un to koloniju krastu neaizskaramību.

Dr. Roso Kastelli: Uz mūžīgiem laikiem, — tas tā kā būtu par ilgu. Teiksim, uz divpadsmit gadiem.

Profesors van Dots: Vidusķīna vien …….. tas būs par

maz. Teiksim, vēl piedevām Anhuejas, Henanas, Cjansu, Hebejas un Fuczjanas provinces.

Japaņu pārstāvis protestēja pret Fuczjanas provinces atdošanu, jo tā ietilpstot japaņu interešu sfērā. Ķīnas pārstāvis lūdza vārdu; diemžēl, neviens viņu nesaprata. Sēžu zālē pieauga nemiers; pulkstenis rādija pirmo rīta stundu.

Tobrīd zālē ienāca itāliešu delegācijās sekretārs un sāka čukstēt kaut ko ausī Italijas pārstāvim grafam Tosti. Grafs Tosti nobālēja, piecēlās un, nelikdamies zinot, ka Ķīnas delegāts Dr. Ti joprojām runā, aizsmacis iesaucās:

—   Lūdzu vārdu! Nupat saņemtas ziņas, kā salamandras applūdinājušas daļu Venecijas provinces Portogruaro virzienā.

Iestājās baigs klusums, tikai Ķīnas delegāts runāja vēl aizvien tālāk.

Chief Salamander jūs jau sen brīdināja, — Dr. Ķarvalo norūca.

Profesors van Dots nepacietīgi sagrozījās krēslā un pacēla roku.

—   Ludzu godāto priekšsēdētāju turēties pie dienas kārtības. Mums apspriežams jautājums par Fuczjanas provinci. Mēs esam pilnvaroti piedāvāt Japanas valdībai atlīdzību zeltā. Taču tagad rodas jautājums: kādu atlīdzību piedāvās ieinteresētās valstis inusu klientiem par Ķīnas novākšanu?

Tobrīd radio cienītāji klausījās salamandru nakts parraidi. «Jūs nupat noklausījāties barkarolu no «Hofmaņa stāstiem» gramofona skaņu plates,» diktors čerkstēja. «Halļo, hallo, mēs pieslēdzam Itāliju! Venecijā patlaban sākas jauna zemestrīce.»

Un tad bija dzirdama tikai dobja un draudīga dūkoņa, līdzīga šalcošu ūdeņu troksnim . . .

10 . pans povondra uzŅemas visu vainu

Kas to būtu varējis domāt, ka tik daudz gadu jau pagājuši, tik daudz ūdens aiztecējis! Mūsu vecais paziņa pans Povondra sen nav vairs šveicars pana Bondi namā; tagad viņš ir, tā sakot, cienījams sirmgalvis, kurš var mierīgi baudīt sava garā un rosības pilnā mūža augļus, kas izpaužas mazā pensijā. Bet kas gan ir divi trīs simtiņi, pastāvot tādai kara dārdzībai! Labi vēl, ka laiku pa laikam var izbraukt zivis pazvejot: tad viņš sēž laivā ar makšķeri rokā un lūkojas apkārt: cik daudz ūdens aizplūst vienā diena, un kur tā tik daudz rodas! Dažreiz piekožas rauda, bet dažreiz ari asaris; vispār zivju tagad vairāk, laikam tāpēc, ka upes kļuvušas īsākas. Par tādu asari nav ko sūdzēties; tiesa, asaku viņam daudz, bet mīkstums sevišķi garšīgs frikadelēs. Nu, māte labi prot tās pagatavot. Protams, panam Povondram nav jausmas, ka pane Povondra, vārīdama viņa asarus, kurina uguni ar viņa izgriezumiem, ko tas kādreiz cītīgi vācis un šķirojis pa kārbām. Pans Povondra gan pametis savu kolekciju novārtā, pāriedams pensijā, toties viņš ierīkojis akvariju, kur kopa ar zelta zivtiņām dzīvo mazi tritoni un salamandras; viņš var vērot veselām stundām, kā tie nekustīgi guļ ūdenī vai rāpjas krastā, ko viņš tiem izveidojis no akmeņiem; tad viņš groza galvu un atkārto: «Jā, kas to būtu domājis, māt!» Taču cilvēkam nepietiek ar vērošanu vien. tāpēc pans Povondra kļuvis par makšķernieku. Ko lai dara, vīriešiem vienmēr vajadzīgs savs jājamais zirdziņš, vēlīgi nodomā Povondriene. Labāk makšķerēt nekā staigāt pa traktieriem un nodarboties ar politiku.

Jā, tiesa, ūdens aiztecējis daudz, ļoti daudz. Arī Francītis vairs nav skolnieks, kas mācās ģeogrāfiju, nav arī jauns auša, kas noplēš neskaitāmus pārus zeķu, dzīdamies pēc tukšām izpriecām. Tagad viņš ir solids vīrs, šis pats Francis, un, paldies dievam, jau skaitas jaunākais ierēdnis pastā; ne par velti viņš bērnībā tik cītīgi mācījās ģeogrāfiju. Pans Povondra pārliecināts, ka no dēla iznāks lietaskoks. Dēls šodien ieradīsies makšķerēt, šodien svētdiena,, un viņš ir brīvs. Viņi abi iesēdīsies laivā un brauks augšup uz Stršeļecas salu, tur zivis labāk kožas. Francis pastāstīs, kas jauns avīzēs. Vēlāk viņi dosies mājup, uz Višehradu, vedekla atvedīs abus mazbērnus … Tā domā pans Povondra, airēdams lejup pa upi uz Leģionu tilta pusi un sildīdamies laimīga vectēva priekā. Pēc gada Marženka sāks iet skolā, bet Francītis, mazdēliņš, sver jau trīsdesmit kilo … Pans Povondra dziļā gandarījumā iūt, ka pasaulē viss ir kārtībā, jaukā un pilnīgā kārtībā.

Tur jau stāv dēls pie paša ūdens un māj ar roku. Pans Povondra piegriež laivu pie krasta.

—  Atnāci gan beidzot, — viņš aiz paraduma īgni nosaka. — Uzmanies, ka neiekrīti ūdenī!

Vai kožas? — dēls apvaicājas.

—   Nav nekādas jēgas, — vecais norūc. — Brauksim uz augšu, vai ne?

Cik jauka svētdienas pēcpusdiena! Vēl nav pienācis tas laiks, kad visādi slaisti un plānprātiņi bariem traucas mājup no futbola sacīkstēm un tamlīdzīgām blēņām. Praga ir svētdienīga un klusa; nedaudzie gājēji, kas retumis parādās krastmalā vai uz tilta, nekur nesteidzas un soļo solidi un pieklājīgi. Tie ir kārtīgi, prātīgi ļaudis, yiņi nesalasās pūļos un nezobojas par Vltavas makšķerniekiem. Vecais Povondra atkal ar patiku izjūt, cik viss ir labā un jaukā kārtībā.

—   Kas nu jauns avīzēs? — viņš iejautājas tēva stingrībā.

—   Vispār nekas sevišķs, tēt, — dēls atbild. — Raksta tikai, ka salamandras esot tuvu pie Drezdenes.

—   Tad nu vācietim vienreiz aste spīlēs, —. vecais pans konstatē. Zini, Francīt, tie vācieši ir ērmīga tauta. Es pazinu kādu vācieti, viņš bija šoferis, — es tev saku, pagalam rupjš cilvēks! Jā, mašina, tā viņam gan bija allaž kārtībā. Tad jau nu Vācija vairs neskaitīsies kartē. Un šitā iedomība, kas viņiem bija! Nu, kas nu ir vācieši pret salamandrām! Es jau tās salamandras pazīstu. Vai atceries, ko es tev stāstīju, kad tu vēl biji knauķis?

—   Uzmaniet, tēt! — dēls aizrāda. — Jums piekožas.

—   Tas jau tikai grundulis, — vecais atrūc un pakustina makšķeri. — Re nu, tad Vācijai beigas. Jā, cilvēks vairs ne par ko nebrīnās. Kas tā bija par brēku sākumā, kad salamandras bija applūdinājušas vienu otru valsti! Vai nu tā bija Mezopotamija vai Ķīna, bet avīzes par to vien rakstīja. Nu tas vairs daudz neuztrauc, — pans Povondra melancholiski prātb, mezdams skatienus uz savu makšķeri. Cilvēks pie visa pierod, ko lai dara. Mums

jau nu nekas, kad tikai nebūtu tik liela dārdzība! Tā pati kafija, cik tā nemaksā! Tiesa, Brazilija jau sen zem ūdens …

—   Tātad tu saki, ka salamandras jau tuvojas Drezdenei?

—  Sešpadsmit kilometru no Drezdenes. Ja tur būs jūra, tad tas vairs nav tālu no mums …

—   Mums salamandras nevar nekā izdarīt, — vecais atvairījās. — Tev pašam to vajadzētu saprast. Viņām taču vispirms vajadzētu uzspridzināt un aizvākt mūsu klintis. Tu nemaz iedomāties nevari, kas tas par darbu!

—  Tad ta darbs! — saīdzis noteica jaunais Povondra. — Viņām tas bijis nebijis! Jūs taču zināt, ka Gvatemalā viņas applūdinājušas veselu kalnu grēdu.

—  Tas ir pavisam kas cits, — vecais kategoriski paziņoja. — Nerunā muļķības, puika! Tā ir Gvatemala, un te esam mēs. Tur pavisam citi apstākļi.

Jaunais Povondra nopūtās.

-     Labi, tēt, lai paliek, kā jūs sakāt. Bet kad cilvēks tā padomā, ka piektā daļa visas sauszemes jau ir zem ūdens…

—  Tikai pie jūras, nelga, vairāk nekur. Tev nav jēgas par politiku. Tās valstis, kas atrodas pie jūrām, karo ar salamandrām. Mēs taču nekarojam. Mēs esam neitrālā valsts, — kā tad viņas var mums uzbrukt? Vai saprati? Un nu nerunā, citādi no zvejas nekas neiznāks.

Virs upes valdīja klusums. Koki Stršeļecas salā meta garas, šauras ēnas pār upes līmeni. Uz tilta šķindēja tramvajs, pa krastmalu, stumdamas ratiņus, pastaigājās aukles un svētdienīgi ģērbušies, pieklājīgi ļaudis.

—   Tēt… — jaunais Povondra nočukstēja bērna balsī.

-   Kas ir?

-  Vai tas nav sams, āre, tur?

-   Kur?

Vltavā taisni pretī Nacionalajam teātrim bija izslējusies virs ūdens liela, melna galva un lēni virzījās pret straumi.

—   Vai tas ir sams? — atkārtoja jaunais Povondra.

Vecajam izkrita makšķere no rokām.

—   Tas? — viņš murmināja, pastiepis drebošo pirkstu. Tas? Melnā galva nozuda zem ūdens.

—  Tas nebija sams, Francīt, — vecais izrunāja dīvaini svešādā balsī. — Iesim uz mājām. Gals klāt.

—   Kāds gals?

—   Salamandra. Tātad viņas jau šeit. Iesim uz mājām, — vecais atkārtoja, nedrošām rokām salocīdams savu makšķeri.

—  Tas ir gals.

—  Jūs tā trīcat, — Francītis nobijās. — Kas jums kait?

—   Iesim uz mājām, — vecais Povondra uztraukts murmināja, un viņa zods nožēlojami drebēja. — Man salst!… Man salst… Tā tikai vēl trūka! Saproti, nu ir visam beigas! Viņas jau atkļuvušas līdz šejienei. Ak kungs, cik auksts! Es iešu uz mājām.. .

Jaunais Povondra pavērās tēvā un paķēra airus. .

—   Es jūs pavadīšu, tētiņ, — viņš sacīja arī pavisam svešādā balsī un ar spēcīgiem airu vēzieniem dzina laivu uz salas pusi.

—   Lai stāv, es pats piesiešu.

—   Kāpēc šodien tik auksts? — brīnījās vecais, klabinot zobus.

—   Es jūs pieturēšu, tētiņ, ejiet tik vien, — dēls centās viņu iedrošināt, paņēmis zem rokas. — Man liekas, jūs saaukstējāties uz ūdens. Tas tur bija vienkārši satrūdējis celms.

Vecais drebēja kā apses lapa.

Kā tad, satrūdējis celms! Stāstīsi man niekus! … Es labāk zinu, kas ir salamandras. Laid!

Jaunais Povondra izdarīja to, ko savu mūžu nebija darījis: pasauca taksi.

—   Uz Višehradu, — viņš sacīja un iesēdināja tēvu mašinā.

—   Es jūs aizvedīšu, tēt. Ir jau vēls.

—   Baidos, ka par vēlu, — vecais Povondra klabināja zobus. -Sen par vēlu. Gals klāt, Francīt. Tas nebija nekāds celms. Tās bija viņas.

Jaunais Povondra gandrīz nēšus uznesa veco dzīvoklī.

—  Paklājiet gultu, māmiņ, — viņš čukstēja jau uz sliekšņa. — Jānogulda tētis, viņš mums tāds sasirdzis.

Un nu pans Povondra guļ zem pēļa; deguns tam kļuvis dīvaini smails, lūpas nemitīgi kustas un kaut ko murmina. Cik vecs viņš izskatās, cik vecs! Pašlaik viņš mazliet aprimis . . .

—  Vai jums labāk, tēt?

Gultas kājgalī šņukst un slauka asaras priekšautā vecā Povondriene; vedekla kur uguni plītī, bet bērni — Francītis un Marženka plaši ieplestām acīm lūkojas vectēvā, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

—   Vai nepasaukt ārstu, tētiņ?

Vecais Povondra raugās uz bērniem un kaut ko čukst. Pēkšņi viņam sāk ritēt asaras pār vaigiem.

—  Vai jums kā vajag, tētiņ?

—   Mana vaina, mana vaina, — vecais čukst. — Zini, ka es esmu vainīgs pie visa. Ja es nebūtu toreiz ielaidis to kapteini pie pana Bondi, tad tas nebūtu noticis…

—   Bet nekas taču nav noticis, tēt, — jaunais Povondra viņu mierina.

—   Padomā nu ar prātu, — vecais murmina. — Tas taču ir gals, vai tu saproti! Pasaules gals. Nu te visur būs jūra, ja jau salamandras klāt. Un to visu izdarīju es! Kāļ)ēc man vajadzēja laist iekšā to kapteini! Lai tad nu cilvēki zina, kas pie visa vainīgs.

—   Blēņas, — jaunais Povondra bez kādas godbijības atsaucas. — Tādas domas metiet ārā no galvas, tēt! To izdarīja visi cilvēki… To izdarīja valdības, kapitals … Visiem gribējās, kaut viņiem būtu vairāk salamandru. Visi gribēja pelnīt uz viņām. Mēs tapat sūtījām viņām ieročus un sazinko vēl ne. Mēs visi esam vainīgi.

Vecais Povondra sāka nemierīgi grozīties.

—  Agrāk visur bija jūra, nu būs tas pats. Tas ir pasaules gals. Kāds cilvēks man reiz stāstīja, ka tanī vietā, kur tagad Praga, aji reiz bijusi jūra … Es domāju, ka arī tas ir bijis salamandru darbs. Vai, kā man nevajadzēja pieteikt to kapteini! Man kāds tā vien čukstēja ausī: «Nepieteic!» Bet es atkal domāju: droši vien kapteinis iedos man dzeramnaudu, un, saproti, viņš neiedeva nekā. Un tā ne aiz šā, ne aiz tā cilvēks iegrūda postā visu pasauli … — Vecais ar pūlēm apvaldīja asaras. — Es zinu, es labi zinu, ka mums gals klāt. Un es zinu, ka tā ir tikai mana vaina …

—  Vectētiņ, vai negribat tēju? — līdzjūtīgi apvaicājās jaunā pane Povondra.

•— Es gribētu tikai vienu, — sirmgalvis nočukstēja, — es gribētu tikai vienu, lai mani mazbērni man piedotu.

11 . autors SARUNĀJAS PATS AR SEVI

Un tu ļausi tam tā notikt? — te iejaucās autora iekšējā balss.

Kam notikt? — rakstnieks mazliet nedroši prasīja.

Vai tu ļausi panam Povondram nomirt?

Jā, nu redzi… — autors taisnojās, — es to daru visai nelabprāt, bet… Galu galā pans Povondra ir diezgan ilgi dzīvojis pasaule, viņam tagad droši vien jau sen pāri septiņdesmit gadiem . . .

—   Un tu ļausi viņam ciest tādas sirdsapziņas mokas? Tu neteiksi: vectētiņ, nelaime nav tik liela, pasaule neaizies boja, cilvēce izglābsies! Mazliet pacietības, un jūs pats to pieredzēsiet. Paklau, vai tu patiešām nevarētu tā rīkoties?

—   Labi, es aizūtīšu pie viņa ārstu, — autors ierosināja. — Vecajam droši vien nervu drudzis; viņa gados iespējams saķert piedevām plaušu karsoni, taču jācer, ka viņš atlabs; viņš vēl šūpos Marženku uz ceļiem un taujās, ko tā mācījusies skolā… Laimīgs vecums, labi! Lai viņam ir laimīgs vecums!

—   Tā būs gan laba laime! —ironizēja iekšējā balss. — Viņš kļaus pie sevis bērnu ar savām vārgajām rokām un drebēs bailēs, ja, brāl, bailēs, kaut tikai viņai kādā jaukā dienā nevajadzētu bēgt no krācošajām bangām, kas neizbēgami noslaucīs visu pasauli. Šausmu pārņemts, savilcis pinkainās uzacis, viņš dvesīs: «Tā ir mana vaina, Marženka, mana vien. . .» Paklau, vai tu patiešām gribi, lai visa cilvēce iet bojā?

Autors sadrūma.

—   Nejautā man, ko es gribu. Vai tu domā, ka kontinenti sabrūk pīšļos man par prieku, vai domā, ka e s gribēju tādu galu? Tā ir vienkārša notikumu loģika, un es tur nekā nevaru darīt. Esmu jau darījis visu, kas bija manos spēkos. Es savlaicīgi brīdināju visus; tas X tas daļēji biju es. Es teicu: nedodiet salamandrām ieročus un spridzināmās vielas, izbeidziet savus netīros veikalus ar salamandrām un tā tālāk. Nu, tu labi zini, vai tas daudz ietekmēja cilvēkus… Visiem bija tūkstošiem absolūti pareizu, neapstrīdamu politisku un ekonomisku argumentu, kas apliecināja viņu rīcības pareizību. Es neesmu ne politiķis, ne ekonomists, es viņus nevarēju pārliecināt. Acīm redzot pasaulei jāiel bojā, bet vismaz tas notiks, pamatojoties uz vispāratzītiem ekonomiskiem un politiskiem apsvērumiem, tas vismaz notiks ar zinātnes, technikas un sabiedriskās domas svētību, ar cilvēku nepārspējamās izdomas palīdzību! Nekādas kosmiskas katastrofas, vienīgi valstiskas un saimnieciskas intereses, prestiža jautājums un tā tālāk. Ar to nav iespējams cīnīties.

Iekšējā balss mirkli klusēja.

-    Un cilvēces tev nav nemaz žēl?

—   Pagaidi, nesteidzies! Visai cilvēcei nebūt nav jāmirst. Salamandrām vajag tikai vairāk krastu, lai tām būtu kur dzīvot un vairoties. Viņas droši vien sagriezīs sauszemi kā makaronus, lai rastos vairāk krastu. Šais sauszemes strēmelēs paliks zināms daudzums cilvēku, vai ne? Tie gādās salamandrām metālus un vēl šo to. Salamandras taču nevar pašas strādāt ar uguni, • saproti?

—   Tātad cilvēki kalpos salamandrām?

—  Ja gribi, vari to nosaukt arī tā. Cilvēki vienkārši strādās fabrikās un rūpnīcās tāpat kā līdz šim. Viņiem tikai pārmainīsies saimnieki. īstenībā starpība nav nekāda lielā …

—  Ja tā, tad cilvēces liktenis tev vienaldzīgs.

-       Elec mani mierā, dieva dēļ! Ko es varu darīt? Cilvēki taču paši tā gribēja. Visiem gribējās, lai tiem būtu salamandras; to gribēja tirdzniecība, rūpniecība un technika, to gribēja politiskie darbinieki un militārās autoritates .,. Jaunais Povondra taču saka: mēs visi esam vainīgi. Kā lai man nebūtu žēl cilvēces! Bet visvairāk man tās žēl, kad redzu, kā tā pati neatturami traucas uz bezdibeni. Taisni vai raudāt gribas. Gribas kliegt un māt abām rokām, kā parasti dara, ieraugot, ka vilciens iet pa bojātu sliežu ceļu. Taču nu vairs nekas nav labojams. Salamandras vairosies aizvien joprojām, tās skaldīs vecos kontinentus aizvien sīkākos gabaliņos… Atceries, kā to skaidroja Volfs Meinerts: cilvēkiem jādod vieta salamandrām, un tikai salamandras radīs laimīgu, inonolitu un vienveidīgu pasauli…

Atradis, par ko runāt, — Volfs Meinerts! Volfs Meinerts taču ir inteliģents. Vai ir iespējams kas tik postošs, atbaidošs un nejēdzīgs, ka nerastos kāds inteliģents, kas ar šādu līdzekli negribetu atjaunot pasauli? Nē, Volfam Meinertam liksim mieru! Vai nezini, kur patlaban atrodas Marženka?

Marženka? Droši vien rotaļājas Višehradā. Viņai iestāstījuši, ka vectētiņš guļot un tāpēc tai jāizturoties klusu. Tā viņa, nabadzīte, nezina, ko iesākt, un briesmīgi garlaikojas.

Un ko viņa dara?

Nezinu. Visticamākais, ka viņa mēģina ar mēles galiņu aizsniegt degungalu.

Nu, redzi nu! Un tu gribi pieļaut jaunus vispasaules grēku plūdus?

Neuzbāzies! Vai tad es varu darīt brīnumus? Lai notiek, kam jānotiek! Lai notikumi iet savu nepielūdzamo gaitu! Man vēl ir zināms apmierinājums, ka viss tas, kas notiek, piepildās aiz iekšejas nepieciešamības un likumības.

Vai salamandras nekādi nevar apturēt?

Nē, jo to ir pārāk daudz. Tām vajadzīga dzīves telpa.

Vai viņas nevar kaut kādā veidā izmirt? Pieņemsim, ka viņām uzbrūk kāda epidemija vai sākas deģenerēšanās…

Pārāk lēts efekts, dārgais. Vai tad dabai mūžīgi jālabo tas,

ko cilvēki sabojājuši? Tātad tu ari netici, ka cilvēki varētu paši sev līdzēt? Re nu, re nu! Jums taču allaž krājumā cerība, ka jūs kāds paglābs! Tad es tev teikšu tā: vai tu zini, kas vēl šobrīd, kad piektā daļa Eiropas jau zem ūdens, piegādā salamandrām spridzināmās vielas, torpēdas un urbjus? Vai zini, kas dienu un nakti drudžainā steigā strādā laboratorijās, lai izgudrotu vēl efektivākas mašinas un vielas, kas saskaldītu pasauli drupās? Vai zini, kas aizdod salamandrām naudu, kas finansē pasaules galu, šos jaunos vispasaules grēku plūdus?

—  Zinu. Mūsu rūpniecības uzņēmumi. Mūsu bankas. Mūsu valdības.

Redzi nu! Ja tikai salamandras uzstātos pret cilvēkiem, tad vēl varētu ko izdomāt, bet cilvēki pret cilvēkiem, — te, brāl, nekas nav iespējams.

Pag, pag! Cilvēki pret cilvēkiem… Man kaut kas ienāca prātā. Galu galā varētu arī salamandras sacelties pret salamandrām.

—   Salamandras pret salamandrām? Kā tas varētu notikt?

—   Pieņemsim, ka salamandru kļūs pārāk daudz un tās sāks plūkties par kādu piekrasti, jomu vai ko līdzīgu. Tad par ķildas iemeslu var tapt aizvien plašākas teritorijas, līdz beidzot tās sāk karot par visu jūras krastu pārvaldīšanu. Salamandras pret salamandrām! Saki nu pats: vai vēstures loģika nenorāda šādu ceļu?

—   Nē, nē, tas neder. Salamandras nevar karot pret salamandrām. Tas būtu pretdabiski. Salamandras taču ir viena suga.

—   Cilvēki arī ir viena suga, bet, kā redzi, tas viņiem nav nekāds traucēklis. Viena suga, bet paskaties, par ko tikai viņi nekaro! Ne vien par savu vietu zem saules, bet arī par varenību, ietekmi, slavu, prestižu, tirgiem un sazin par ko vēl ne! Kāpēc lai salamandras nevarētu karot savā starpā, teiksim, prestiža dēļ?

—   Kam viņām tas vajadzīgs! Pasaki pats, ko tas viņām dos?

Neko, varbūt vienīgi to, ka zināmu laiku vienām būtu vairāk krastu un tās būtu varenākas nekā otras. Un pēc kāda laika sprīža viss būtu atkal otrādi.

Bet ko viņas iesāks ar šo varenību? Viņas taču visas vienādas, visas salamandras, visām vienāds skelets, visas vienādi pretīgas un vienādi standartiskas. Pasaki pats: kā vārdā lai viņas sāk karu?

—   Nebēdājies, gan jau kāds iemesls gadīsies. Piemēram, vienas dzīvo rietumu piekrastē, otras austrumos; nu, tad viņas sāks apsist cita citu ar lozungu — Rietumi pret Austrumiem. Šeit atrodas Eiropas salamandras, bet tur dzīvo Āfrikas salamandras; būtu traki dīvaini, ja vienas negribētu būt pārākas par otrām. Nu, tad viņas sāks pierādīt savu pārākumu civilizācijās, ekspansijas vai" kā cita vārdā; pastāvīgi atradīsies pie rokas kādi politiski apsvērumi, kuru dēļ vienas piekrastes salamandrām obligāti jāapkauj otras piekrastes salamandras. Salamandras ir. tikpat civilizētas kā mēs, tāpēc viņām netrūks politisku, ekonomisku, juridisku, kulturas un citu argumentu.

—   Un viņām ir ieroči! Neaizmirsti, ka viņas ir taisni drausmīgi apbruņotas.

—   Jā, ieroču viņām atliku likām. Redzi nu! Un tad lai cilvēki viņas neiemācītu taisīt vēsturi!

—   Pagaidi, pagaidi brītiņu! — Autors pietrūkās kājās un sāka skraidīt pa kabinetu. — Taisnība, taisnība! Būtu galīgi neticami, ja viņām tas neienāktu prātā. Tagad es saprotu. Pietiek uzmest skatienu pasaules kartei… Velns parauj, kur lai ņem pasaules karti?

—   Es to varu iedomāties.

-  Nu, tad labi. Te ir Atlantijas okeāns ar Vidusjūru un Ziemeļjūru. Te ir Eiropa, bet te Amerika. Kultūras un mūsdienu civilizācijās šūpulis. Kaut kur šeit ir nogrimusi senā Atlantida . ..

Un tagad salamandras draud nogremdēt jauno.

-  Pareizi. Nu, bet te ir Klusais un Indijas okeāns. Senie, noslēpumu pilnie Austrumi. Cilvēces šūpulis, kā to mēdz dēvēt. Tc-, kaut kur austrumos no Āfrikas, nogrimusi teiksmainā Lemurija. Re, kur Sumatra, bet mazliet uz rietumiem …

—   Tana Masas saliņa. Salamandru šūpulis.

—  Jā, un tur valda King Salarnandersalamandru garīgais vadonis. Tur vēl dzīvo kapteiņa van Tocha čāpiņi, sensenās Klusā okeana savva|as salamandras. Neapstrīdams, ka Austrumi pieder tām, — saproti? Visu šo apgabalu tagad sauc par Lcmuriju, bet tas otrs apgabals, kas eiropejizējies, amerikanizējies, sasniedzis pilnīgu briedumu teclinikas un laika gara ziņā, — tā ir Atlantida. Te ir diktators Chief Salarnander, lielais iekarotājs, techniķis un kareivis, salamandru Čingischans, kontinentu uzlauzējs. Visai interesanta personība.

—   Paklau, bet vai viņš patiešām ir salamandra?

—   Nē. Chief Salarnander ir cilvēks. Viņa īstais vārds ir Andreass Sulce. Pirmā pasaules kara laikā viņš kaut kur bijis par feldfebeli.

—   Ak tad ta!

Nūjā, ka tā. Tātad redzi, Atlantida un Lemurija. Šādam sadalījumam pamatā daudz iemeslu: ģeogrāfisku, administratīvu, kultūrās…

—  Un nacionalu. Neaizmirsti nacionalos: Lemurijas salamandras runā «Pidgin English», bet Atlantidas — «Basic English

—  Labi. Ar laiku atlanti iekļūst caur bijušo Suecas kanalu Indijas okeānā.

—   Skaidrs. Klasiskais ceļš uz Austrumiem.

—   Pareizi. Tikmēr Lemurijas salamandras dodas gar Labās Cerības ragu uz bijušās Āfrikas rietumu krastu. Viņas apgalvo, ka Lemurijas sastāvā ietilpst visa Āfrika.

—   Skaidrs.

—   Viņu lozungi: «Lemuriju — lemuriem! Nost ar cittautiešiem» — un tamlīdzīgi. Starp atlantiem un lemuriem pieaug savstarpēja neuzticība un iedzimts naids. Naids uz bērnu bērniem. Atlanti nicina lemurus un dēvē tos par «netīriem mežoņiem», bet lemuri fanatiski nīst Atlantidas salamandras un uzskata tās par rietumu nešķīstības iemiesotājiem, par mūžsenās, tīrās salamandrības apgānītājiem. Chief Salarnander pieprasīs koncesijas lemuru

1 Salamandru karalis (angl.).

piekrastē eksporta un civilizācijās interesēs. Godājamais sirmgalvis Ķing Salamander gribot negribot būs spiests piekrist; viņš ir vājāk apbruņots. Tigras līcī, netālu no tās vietas, kur kādreiz atradusies Bagdade, notiks sadursme: iedzimtie lemuri uzbruks atlantu koncesijai un nogalinās divus atlantu virsniekus sazin kāda nacionala aizvainojuma dēļ. Rezultātā …

—   … sāksies karš. Skaidrs.

— Jā, sāksies salamandru pasaules karš pret salamandrām.

Kulturas un tiesību vārdā.

—  Un īstenās salamandrības vārdā. Nacionalās slavas un diženības vārdā. Lozungs būs — «Mēs vai viņi». Lemuri, apbruņojušies ar malajiešu līkajiem nažiem un jogu kinžaliem, nežēlīgi apkaus Lemurijā iespiedušos atlantus; par atbildi progresīvākie, eiropeiski izglītotie atlanti saindēs lemuru jūras ar ķīmiskām indēm un nāvējošu baktēriju kulturām un turklāt tik sekmīgi, ka viss pasaules okeāns būs indes pilns. Jūras vēl saindēs ar mākslīgi kultivētu varžu mēri. Un tad, brāl, visam būs gals. Salamandras aizies bojā.

—  Visas?

—  Visas kā viena. Tā būs pilnīgi izmirusi suga. No viņām paliks pāri tikai vecais Eningenas nospiedums.

—   Un kā tad ar cilvēkiem?

Cilvēki? Ak, jā, pareizi . . . Cilvēki . . . Nu, tie saks pamazam atgriezties no kalniem uz kontinentu krastu atliekām, bet okeāns vēl ilgi izplatīs salamandru trūdošo līķu smirdoņu. Pamazām kontinenti atkal sāks pieaugt, pateicoties upju sanesumiem; jūra soli pa solim atkāpsies, un viss drīz vien atgūs kādreizējo izskatu. Radīsies jauna leģenda par vispasaules plūdiem, ko dievs uzsūtījis par cilvēku grēkiem. Radīsies arī leģendas par nogremdētajām zemēm, kas it kā bijušas cilvēces kulturas šūpulis; sāks stāstīt teiksmas par sazinkādu Angliju, Franciju vai Vāciju…

—  Un pēc tam?

To es pats vairs nezinu.

BALTĀ SLIMĪBA

PERSONAS:

S i g e 1 i u s s — medicinas zinātņu profesors.

galma padomnieks D r. G a i e n s

Pirmais klinikas asistents Otrais klinikas asistents Pirmais profesors Otrais profesors Trešais profesors Ceturtais profesors Maršals Viņa meita Viņa adjutants Ģenerālis

Propagandas ministrs

Veselības aizsardzības ministr;

Barons Krīgs

Viņa brā|adēls

Kāds' svītas loceklis

Komisārs

Mediciniskā māsa

Pirmais reportieris

Otrais reportieris

Pirmais slimnieks

Otrais slimnieks

Trešais slimnieks

Tēvs

Māte

AI e i t a

Dēls

Cilvēks no pūļa

Ārsti, sanitari, žurnālisti, inaršal s v i t a

PIRMAIS CĒLIENS GALMA PADOMNIEKS

PIRMĀ AINA Tris pārsieti slimnieki.

Pirmais. Tas ir mēris, jā, jā, mēris! Mūsu ielā ikkatra mājā pa vairākiem slimniekiem. Es saku kaimiņam: «Re, jums ari uz zoda balts plankums.» Viņš atbild: «Nieki, es nekā nejūtu.» Bet tagad viņam miesa tāpat krīt gabaliem nost kā man. Tas ir mēris!

Otrais. Tas nav nekāds mēris, tā ir spitālība. To nosaukuši par balto slimību, bet vajadzēja nosaukt par dieva sodību … Tāda nelaime neuzbrūk bez iemesliem. Tas ir dievs, kas mūs soda.

Trešais. Ak dievs tēvs, dievs tēvs, dievs tēvs!

Pirmais. Dieva sodība! Gribētu zināt, par ko mani vajag sodīt! Ko es esmu redzējis savā mūžā? Vienu vienīgu trūkumu! Ir gan labs dievs, kas soda nabagos!

Otrais. Pagaidi, gan tu vēl ko pieredzēsi. Sākumā tas ir tikai plankumiņš uz ādas, bet tad, kad slimība sāks plosīt tevi no iekšienes, tad gan tu teiksi: «Nevar būt, ka tas notiek ne aiz šā, ne aiz tā. Droši vien tas ir dieva sods!»

Trešais. Dievs tēvs, dievs tēvs!

Pirmais. Iemesls jau ir: cilvēki pārāk savairojušies pasaulē, pusei jānosprāgst un jādod vieta citiem. Piemēram, tu esi maiznieks, — nu, tad dod vietu citam maizniekam. Bet es esmu nabags un došu vietu citam nabagam, lai tas tāpat cieš trūkumu un badojas. I.uk, kāpēc cilvēkiem uzbrucis šis mēris!

Otrais. Tas nav nekāds mēris, bet spitālība. Kad bija mēris, cilvēki k|uva melni, bet no šās spitālības top balti kā . .. nu kā krīts.

Pirmais. Balti vai melni, viss vienalga, kad tikai nebūtu šās smirdoņas!

Trešais. Dievs, debesu valdnieks… dievs, svētais gars, apžēlojies par mums!

Otrais. Kas tad tev, tu esi viens pats! Bet re, kad cilvēks kļūst pretīgs pats savai sievai un bērniem… Nabadziņi, kā viņi var ciest šo smirdoņu!… Bet sievai tagad arī parādījies balts plankumiņš uz krūtīm… Mums blakus dzīvo tapsētājs, viņš arī saslimis un nu raud dienu un nakti.

T r e š a i s. Ak kungs, ak kungs, ak kungs!

Pirmais. Turi muti! Purpina vienu un to pašu .. . spitālīgais!

Priekškars

OTRA AINA Galma padomnieka projesora Sigeliusa kabinets.

S i ge I i u s s. Lūdzu, žurnālistā kungs! Manā rīcībā tikai trīs minūtes. Jūs saprotat, — pacienti. Tātad, kas jūs interesē?

Reportieris. Padomnieka kungs, mūsu avīze, vēlēdamās informēt publiku, gribētu dzirdēt no pašiem autoritatīvākiem avotiem…

Sigeliuss. … par tā saucamo balto slimību vai Pekinas spitālību? Es jau zinu no galvas. Diemžēl, par to raksta pārāk daudz. Un pārāk diletantiski, mans kungs. Pēc manām domām, ar slimībām jānodarbojas tikai mediķiem. Jo, tiklīdz avīzē parādas raksts par kādu slimību, tā vairums lasītāju tūliņ sāk meklēt sevi tās simptomus. Vai tā nav?

Reportieris. Ja, jā, bet mūsu avīze tieši gribētu nomierināt publiku.

Sigeliuss. Nomierināt? Ar ko tad to nomierinās? Tā, redziet, ir grūta slimība, tā noslauka visu kā lavina .. . Tiesa, visā pasaule klinikas drudžaini meklē pretlīdzekļus, bet… (parausta plecus) pagaidām zinātne ir bezspēcīga. Paziņojiet savā avīzē, ka, paradoties pirmajām slimības pazīmēm, katram jāgriežas pie sava ārsta — un tas ir viss.

Reportieris. Un ārsts?

S i g e 1 i u s s. Ārsts parakstīs ziedi . . . Trūcīgajiem mangana ziedi, bagātajiem — Peru balzamu .. .

Reportieris. Un tas palīdz?

S i g e 1 i u s s. Ja . . . pret sliktu smaku, kad atveras vātis. Tas notiek otra slimības stadijā.

Reportieris. Bet trešajā?

Sigeliuss. Trešajā palīdz morfijs, jaunais cilvēk. Tikai morfijs. Un nu pietiks par to runāt, jā? Nejauka slimība!

Reportieris. Un vai tā … ļoti lipīga?

Sigeliuss (lektora toni). Šim ziņā pastāv dažadi uzskati. Mikrobs, kas slimību rada, nav vēl atrasts. Zināms tikai, ka slimība izplatās neparastā ātrumā. Tālāk, ka no tās necieš neviens dzīvnieks un ka to nav iespējams iepotēt pat cilvēkam . . . vismaz jauna cilvēka organismam. Šo cildināmo mēģinājumu izdarījis ar sevi doktors Hirota Tokijā. Jā, mēs karojam, mans draugs, karojam, bet ar nepazīstamu pretinieku. Varat paziņot avīzē, ka mana klinika jau trešo gadu pētī šo slimību. Mēs esam publicējuši par šo tematu prāvu skaitu zinātnisku rakstu, kurus plašos apmēros citē speciālā literatūrā. (Zvana.) Pagaidām izdevies tikai neapstrīdami konstatēt. . . Diemžēl, mana rīcībā tikai trīs minūtes …

Māsa (ienāk). Klausos, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Atnesiet žurnālistā kungam mūsu klinikas iespieddarbus!

Māsa. Klausos.

S i g e 1 i u s s. Varat pieminēt tos sava raksta, mans jaunais draugs. Uz publiku nomierinoši iedarbosies paziņojums, ka mēs neatlaidīgi pētām tā saucamo Pekinas spitālību. Mēs, mediķi, protams, nedēvējam to par spitālību. Spitālība jeb lepra — tā ir adas slimība, kamēr mūsu slimība ir tīri iekšķīga. Taisnība, kolēģi no ādas slimību klinikas pretendē uz monopoltiesībām izskaidrot šo slimību … nu, labi, nerunāsim par to! Mūsu slimība, cienījamais, tas nav vis kaut kāds kašķis. Varat nomierināt publiku — par spitālību nevar būt ne runas. Kas ir spitālība pret mūsu slimību!

Reportieris. Vai tā ir. . . bīstamāka par spitālību?

S i g e 1 i u s s. Protams. Daudzkārt bīstamāka un interesantāka. Tikai tās pirmās pazīmes atgādina parasto spitālību. Kaut kur uz ķermeņa parādās mazs, balts plankumiņš, salts kā marmors un absolūti nejūtīgs. Tā saucamā macula tnarmorea. Tā radies nosaukums «baltā slimība». Taču turpmākā slimības gaita pilnīgi savdabīga un atšķiras no parastās leprosis rnaculosa. Mēs to saucam par Čenga slimību jeb Morbus Tshengi. Doktors Cengs, Sarko skolnieks un, zināms, terapeits, pirmais aprakstījis šo slimību, jo dažus tās gadījumus viņš novērojis Pekinas hospitāli. Lielisks zinātnisks darbs, cienījamais. Es tam pievērsu uzmanību jau divdesmit trešajā gadā, kad nevienam pat prātā nenāca, ka Cenga slimība kādreiz kļūs par pandēmiju.

Reportieris. Piedodiet, par ko?

Sigeliuss. Par pandēmiju. Par slimību, kas lavinveidīgi izplatās pa visu zemeslodi. Ķīnā, cienījamais, gandrīz ik gadus parādās jauna interesanta slimība, kam pamatā grūtie dzīves apstākļi. Taču neviena no tām nav bijusi tik postoša kā Cenga slimība. Tas ir īsts mūsdienu mēris. Tas jau nopļāvis tepat vai piecus miljonus cilvēku. Miljoni divpadsmit slimo ar to aktivā formā un"— minimums — trīs reiz tik daudz staigā apkārt, nezinādami, ka viņiem ir kaut kur uz miesas balts, marmorveidīgs plankumiņš lēcas graudiņa lielumā … Šī slimība parādījās pie mums apmēram pirms trim gadiem. Varat rakstīt, ka pirmais

gadījums Eiropa tika atzīmēts tieši manā klinikā. Mums tiesības lepoties ar to, mans draugs. Viena no Cenga slimības pazīmēm pat dabūjusi nosaukumu — Sigeliusa simptoms.

Reportieris (raksta). Galma padomnieka… profesora doktora Sigeliusa kunga … simptoms.

S i g e 1 i u s s. Jā, Sigeliusa simptoms. Kā redzat, mēs strādājām vaiga sviedros. Pagaidām izdevies neapstrīdami konstatēt, ka Cenga slimība pielīp četrdesmitpiecgadīgām un vecākām personām. Acīm redzot tai sagādā labvēlīgus apstakļus tās dabiskās pārmaiņas cilvēka organismā, ko mēs dēvējam par novecošanos.

Reportieris. Tas ir ārkārtīgi interesanti.

S i ge 1 i u s s. Ta? … Bet cik jums gadu?

Reportieris. Trīsdesmit.

Sigeliuss. Tas jau ir tas joks. Ja jūs būtu vecāks, jums tas neliktos vis tik interesanti… Tālāk — mums noteikti zināms, ka jau pēc slimības pirmās pazīmes prognoze pilnīgi negrozāma: nāve iestājās pēc trim vai pieciem mēnešiem, parasti aiz vispārējas asins saindēšanās. Pēc maniem un manas skolas uzskatiem, kura joprojām lepojas ar to, ka ir dižā Lilientala, mana nelaiķa sievastēva, klīnika … to varat pierakstīt… Tātad pēc klasiskās Lilientala skolas uzskatiem, Morbus Tshengi — tā ir infekcijas slimība, ko rada līdz šim nepazīstams mikrobs. Predispozīcija uz to paradās reizē ar pirmajām fiziskā vecuma pazīmēm. Slimības pazīmes un gaita… nu, par to labak nerunāt. Tie nav diezincik patīkami sīkumi. Kas attiecas uz ārstēšanu, tad sedaliva tantum praescribere opportel'.

Reportieris. Piedodiet, kā?

Sigeliuss. Nepierakstiet to, jaunais cilvēk, tas der tikai ārstiem. Dižā Lilientala klasiskā recepte. Kas tas bija par mediķi, mans draugs! Ak, ja viņš vēl būtu mūsu vidū .. . Vai jums vēl kādi jautājumi? Manā rīcībā tikai trīs minūtes…

R e p o r t i e r i s. Ja padomnieka kungs atļautu . .. Mūsu lasītajus neapšaubāmi visvairāk interesēs, kā pasargāties no šās slimības.

Sigeliuss. Ko-o-o? Pasargāties? Nekādi! Pilnīgi neiespējami! Mēs visi nomirsim ar to! Tas ir katra liktenis, kam pāri par četrdesmit gadiem . .. Jums tas vienalga, jums ar jūsu nieka trīsdesmit gadiem! Bet mēs, vecāki ļaudis… Panāciet šurp! Paskatieties, vai man nav nekas redzams sejā? Vai tur nav balta plankumiņa? Ko? Vel nav? Es ik dienas reizes desmit eju pie spoguļa … Jūsu lasītājus interesē, kā cilvēks var izsargāties, lai nesatrūdētu dzīvs? Kā nu ne! Mani tas tāpat interesē. (Apsēžas, sažņaudz ar rokām galvu.) Ak dievs, cik zinātne bezspēcīga!

Reportieris. Padomnieka kungs, vai jūs noslēgumā nepateiktu dažus uzmundrinošus vārdus?

S i g e 1 i u s s. Jā … Varat rakstīt savā avīzē, ka … ar to jāsamierinās. (Telefons zvana. Sigeliuss paņem klausuli.) Hallo! Jā? Kas? Jūs taču zināt, ka es neviena nepieņemu. Ārsts? Kā viņu sauc? Doktors Galens? Hm … Vai rekomendācijās viņam ir? Nē? Kas tad viņam no manis vajadzīgs? Ak tā — «zinātnes interesēs». Lai viņš pakavē ar to laiku manam otram asistentam. Mans laiks pārāk dārgs… Ko? Viņš ierodas jau piekto reizi? Nu, ja tā, tad laidiet arī viņu iekšā, tikai brīdiniet, ka varu viņam veltīt pavisam trīs minūtes. Jā. (Noliek klausuli un pieceļas.) Redziet nu, mans jaunais draugs: vai te iespējams koncentrēties, strādājot zinātnisku darbu?

Reportieris. Atvainojiet, padomnieka kungs, ka es jums atņēmu tik daudz dārgā laika …

S i g e 1 i u s s. Tā nav nekāda nelaime, mans draugs. Zinātnei un publiskumam jāiet rokrokā un savstarpēji jāizpalīdzas. Ja jums vēl kādreiz ievajadzēsies manis, ierodieties bez kādām ceremonijām. (Sniedz roku.)

Reportieris. Man ir gods atvadīties, padomnieka kungs. (Iziet klanīdamies.)

Sigeliuss. Visu labu. (Piesēžas pie rakstāmgalda. Pie durvīm klaudzina. Sigeliuss paņem spalvu un raksta. Pēc pauzes.)

Iekšā! (Ienāk doktors Gatens un kautri apstājas durvis. Sigeliuss raksta, nepaceldams galvu. Pēc ilgas pauzes.) Nelieciet man gaidīt, kolēģi!

G a 1 en s (stostīdamies). Piedodiet, padomnieka kungs … es negribēju jūs traucēt… Es esmu doktors Galens …

Sigeliuss (joprojām rakstīdams). Tas man jau zināms. Ko jūs vēlaties, doktor Galen?

Galens. Es … es strādāju par ārstu slimo kasē … praktizēju … ārstēju, kā mēdz teikt, pašus trūcīgākos … un tādā kārta man iespējams noverot jo daudz dažādu slimību … tāpēc ka … nabadzīgo aprindās … plosās tik daudz slimību …

Sigeliuss. Kā jūs teicāt, plosās?

Galens. Jā, plosās … izplatās.

Sigeliuss. Ak tā. Ārsts nedrīkst izpušķot savu valodu, kolēģi.

G a 1 e n s. Jā, pareizi… Bet pēdējā laikā, kad tā izplatījusies baltā slimība …

Sigeliuss. Morbus Tshengi, kolēģi. Zinātnes darbiniekam jāizsakās īsi un precīzi.

Galens. Kad jānoskatās visas šīs šausmas… jāredz, kā cilvēks satrūd dzīvs … savas ģimenes acu priekšā … Un šī briesmīgā smirdoņa .. .

Sigeliuss. Jālieto līdzekļi, kas novērš smaku, kolēģi.

Galens. Jā, bet tā gribas glābt šos cilvēkus! Man bijuši simtiem gadījumu, šausmīgu gadījumu, padomnieka kungs . .. Un es dažkārt stāvu ar tukšām rokām … un pilnīgā izmisumā .. .

Sigeliuss. Tā ir kļūda, kolēģi. Ārsts nekad nedrīkst krist izmisumā.

Galens. Bet tas ir tik briesmīgi, padomnieka kungs! Un tad es sev teicu: kaul kas jāpanāk… kaut kas jāizmēģina, nedrīkst turēt rokas klēpī.. . Tiesa, es biju izlasījis visu literaturu par šo slimību, bet… atvainojiet, padomnieka kungs … tur nav … tur tās nav …

Sigeliuss. Kā tur nav?

G ā 1 e n s. Pareizas ārstēšanas metodes, padomnieka kungs.

Sigeliuss (noliek spalvu). Bet vai jums tā zināma, ši metode?

G a 1 e n s. Jā, es domāju, ka zinu.

S i g e 1 i u s s. Ak jūs domājat! Jums droši vien ir pašam sava Čenga slimibas teorija, vai ne?

G a 1 e n s. Jā, pareizi, man ir sava teorija.

Sigeliuss. Pietiks, Galena kungs. Ja neizdodas atrast līdzekļus pret slimību, tad tai izdomā vismaz teoriju. Tas gadās. Taču manas domas ir tādas, ka praktizējošam ārstam jāturas pie pārbaudītas terapijas. Ko teiks jūsu pacienti, ja jūs sāksiet izmēģināt pie viņiem savas apšaubāmās teorijas? Eksperimentēšanai pastāv klinikas, kolēģi.

G a 1 e n s. Tāpēc jau es arī…

Sigeliuss. Es vel neesmu beidzis, doktor Galen! Ka jau sacīju, manā rīcībā ir tikai trīs minūtes. Kas attiecas uz Cenga slimību, tad ieteicu jums lietot līdzekļus, kas novērš smaku . . . kā arī morfiju, kolēģi, galvenokārt morfiju. Galu galā mēs, ārsti, tāpēc esam pasaulē, lai atvieglotu slimniekiem ciešanas … vismaz maksātspējīgiem slimniekiem. Vairāk es jums nevaru neka pateikt, kolēģi. Man bija ļoti patīkami iepazīties. (Paņem spalvu.)

G a 1 e n s. Bet… padomnieka kungs .. . es …

Sigeliuss. Ko jūs vēl gribat?

G a 1 e n s. Es, redziet, varu izārstēt balto slimību.

Sigeliuss (raksta). Jau vienpadsmit cilvēku bijuši pie manis ar šādu apgalvojumu. Jūs esat divpadsmitais. Starp tiem bija arī daži ārsti.

Galcns. Bet es esmu praksē izmēģinājis savu metodi . .. ārstējot vairākus simtus slimnieku. Un tā devusi neapšaubāmi pozitivus rezultātus.

Sigeliuss. Cik liels ir izveseļojušos procents?

G a 1 e n s. Ap sešdesmit. Un vēl divdesmit nav noskaidroti.

Sigeliuss (noliek svalvu). Ja jūs būtu teicis — simts procentu, es tūliņ būtu licis izvest jūs ārā kā vājprātīgu vai krāpnieku. Ko lai es daru ar jums? Klausieties, kolēģi, ta ir vilinoša ilūzija — atrast līdzekli pret Cenga slimību! Jūs iegūtu slavu, pasakainu klienturu, Nobeļa prēmiju un katedru universitāte. Ko? Jūs kļūtu slavenāks par Pasteru un Kochu, slavenāks par Lilientalu!… Jā, šādas izredzes var sagrozīt galvu. Bet šī nav pirmā vilšanās .. .

G a 1 e n s. Es gribētu izmēģināt savu metodi jūsu klinikā, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Manā klinikā? Kāda naivitate! Jūs taču esat cittautietis izcelšanās ziņā?

G a I e n s. Jā, pareizi. Esmu dzimis Pergamā, Grieķijā.

Sigeliuss. Nu redziet nu! Es taču nevaru ielaist cittautieti Lilientala vārdā nosauktajā valsts klinikā!

G a 1 e n s. Bet es esmu vietējais pavalstnieks … Es jau kopš bērnības…

Sigeliuss. Bet jūsu izcelšanās, kolēģi, izcelšanās!

G a 1 e n s. Lilientals arī bija cittautietis, vai ne?

Sigeliuss. Man jums jāatgādina, cienījamais, ka galma padomnieks, katedras vadītājs profesors un medicīnisko zinātņu doktors Lilientals bija mans sievastēvs… Pie reizes, tagad ir citādi laiki. Man šķiet, jūs pats to saprotat. Bez tam, doktor Galena kungs, es stipri šaubos, vai diža:1s Lilientals ielaistu savā zinātnes templi… piedodiet, kaut kādu slimo kases ārstu .. .

Galens. Mani viņš būtu laidis, padomnieka kungs. Redziet, es agrāk biju viņa asistents.

Sigeliuss (pietrūkstas kājās). Asistents?… Kāpēc jus tūliņ neteicāt? Sēdieties taču, kolēģi! Nekautrējieties, Galen! Un jūs esat bijis sievastēva asistents! Dīvaini, es gan neatceros, ka viņš kādreiz būtu minējis jūsu vārdu.

Galens (piesēdies uz krēsla maliņas). Viņš . . . dēvēja mani par doktoru Dēlieti.

Sigeliuss. Ak kungs, tad jūs esat Dēlietis! «Tas ir mans labākais skolnieks,» tā Lilientals izsacījās par jums. Viņš nožēloja, ka esat pametis-kliniku. Klausieties, kāpēc jūs nepalikāt pie viņa?

G a l e n s. Tur bija dažādi iemesli, padomnieka kungs .. . Galvenais tas, ka es biju nodomājis precēties… bet ar asistenta algu ģimeni nevar uzturēt.

S i ge 1 i u s s. Jūs izdarījāt kļudu! Es vienmēr saku saviem skolniekiem: ja gribat nodarboties ar zinātni, neprecieties! Un, ja nu precaties, tad izraugieties bagātu līgavu. Personīgā dzīve jāupurē zinātnes labā. Vai jūs smēķējat, Galen?

G a 1 e n s. Nē, pateicos … Man, redziet, ir angina pectoris.

S i g e 1 i u s s. Nu, nu, tas nav nekas briesmīgs… Ļaujiet, es apskatīšos .. . Parādiet rīkli!

G a 1 e n s. Paldies, padomnieka kungs, bet… pašreiz man tas nav prātā. Es lūdzu jūs, atļaujiet man pārbaudīt jūsu klīnikā manu arstēšanas metodi… pie vairākiem slimniekiem, ko jūs uzskatāt par neglābjamiem …

S i g e 1 i u s s. Neviens no viņiem nav glābjams, Galen! Taču izpildīt jūsu lūgumu nav nemaz tik viegli, velns lai parauj! Tas nebūs gluži ērti. Bet, tā kā jūs esat mana sievastēva mīļotais skolnieks, tad sacīšu jums vaļsirdīgi: atklājiet man tūdaļ savu metodi, mēs tai veltīsim pienācīgo uzmanību un vajadzības gadījumā pārbaudīsim kliniski. Vienu mirklīti, es došu rīkojumu, lai mūs neviens netraucētu… (Stiepj roku pēc telefona klausules.)

G a 1 e n s. Atvainojiet, padomnieka kungs, bet es… Kamēr mana metode nebūs kliniski pārbaudīta, es nevienam neatklāšu, ka ārstējama baltā slimība. Nudien, es nevaru!

S i g e 1 i u s s. Pat man personīgi ne?

G a 1 e n s. Nevienam, atvainojiet. Nekas neiznāks.

S i g e 1 i u s s. Vai jūs to sakāt nopietni?

G a 1 e n s. Pavisam nopietni, padomnieka kungs.

S i ge 1 i u s s. Tad nekā nevar darīt. Atvainojiet, Galen, bet tas ir pret mūsu klinikas noteikumiem un pret… kā lai jums saka …

G a 1 e n s. Pret jūsu zinātnieka sirdsapziņu? Es saprotu. Bet man, redziet, ir savi iemesli.

S i g e 1 i u s s. Kādi?

G a i e n s. Man ļoti žēl, padomnieka kungs … bet patlaban es nevaru tos darīt zināmus.

S i g e 1 i u s s. Kā gribat. Nu, ja jau apstākļi izveidojas šādējādi, tad ar to arī beigsim mūsu sarunu. Man bija patīkami iepazīties ar jums, doktor Delieti.

Galens. Klausieties, nedariet ta! tjums vajag ļaut man strādāt jūsu klinika, jums tas jādara!

S i g e 1 i u s s. Bet kāpēc?

Galens. Padomnieka kungs, es galvoju par savu metodi! Goda vārds! Paklausieties, man nav bijis neviena recidiva. Te ir kolēģu vēstulēs no visa rajona, viņi sūtīja pie manis savus slimniekus. Tur dzīvo tik trūcīgi ļaudis, ka par viņu izārstēšanos pat avīzes neieinteresējās. Lūdzu, ieskatieties vēstulēs, padomnieka kungs!

S i g e I i u s s. Tās mani neinteresē.

Galens. Ak dievs, cik žēl!… Vai man tad jāiet?

S i g e 1 i u s s (pieceļas). Jā, diemžēl.

Galens (kavēdamies durvis). Tāda briesmīga slimība … Varbūt kādreiz jums pašam, padomnieka kungs …

S i g e 1 i u s s. Ko-o?

Galens. Nekas, es tāpat vien … Varbūt jums pašam kādreiz ievajadzesies manu zaļu.

Sigeliuss. Jums nevajadzēja runāt par to, Galen. (Soļo pa kabinetu.) Riebīga slimība, šausmīga slimība! Es negribētu vis trūdēt, dzīvs būdams.

Galens. Tādā gadījumā padomnieka kungs varētu izmantot līdzekļus, kas nomāc sliktu smaku.

Sigeliuss. Sirsnīgi pateicos! … Nu . .. Parādiet tās vēstules.

Galens. Lūdzu, padomnieka kungs.

Sigeliuss (lasot vēstules). Hm … (Nokāsējās.) Tā, tā .. Doktors Stradella … Tas taču mans skolnieks, ko? Tāds gara auguma, ko?

Galens. Jā, padomnieka kungs. Loti gara auguma.

Sigeliuss (lasīdams tālāk). Velns lai parauj! (Groza galvu.) Tiešām trakas lietas! Taisnība, tās ir tikai praktiķu atsauksmes, bet… Paklausieties, liekas, ka jūsu ārstēšanai ir lieliski rezultāti . . . Ziniet ko, Galen, man ir ideja! Es izpildīšu jūsu velēšanos un pats pārbaudīšu jūsu metodi pie dažiem pacientiem. Vai jūs varat T<o vairāk prasīt?

G a 1 e n s. Nevaru, bet. .. Es zinu, ka tas man liels gods, bet…

Sigeliuss. Bet jūs domājat arī turpmāk ārstēt ar savu metodi tikai pats, vai ne?

G a 1 e n s. Jā, padomnieka kungs. Es gribētu . . . ari klinikā . . . strādāt pats.

S i g e 1 i u s s. Un pēc tam jūs publicēsiet savu metodi?

G a 1 e n s. Jā . .. tas ir, ar zināmiem noteikumiem.

Sigeliuss. Ar kādiem?

Galens. Es gribētu runāt par tiem vēlāk, padomnieka kungs.

Sigeliuss (apsēžas pie galda). Saprotu gan. Jūs'gribat pārbaudīt savu metodi manā klinikā un padarīt tās turpmāko lietošanu par savu monopolu. Tāds ir jūsu plāns, vai ne?

Galens. Jā, padomnieka kungs. Pareizāk …

Sigeliuss. Pagaidiet. Ta ir ārkārtīga bezkaunība prasīt ko tamlīdzīgu no Lilientala klinikas, doktor Galena kungs! Man taisni rokas niez nolaist jūs pa kāpnēm. Es saprotu, ka ikviens ārsts grib saņemt atalgojumu par savu darbu, bet pārvērst ārstēšanu par komerciālu noslēpumu — tas nav ārsta cienīgi. Tā rīkojas pūšļotāji, krāpnieki un spekulanti. Tas, vispirms, nav humāni attiecībā pret cietēju cilvēci, un, otrkārt. . .

Galens. Bet es taču, padomnieka kungs …

Sigeliuss. Vienu mirkli! Otrkārt, tas nav koleģiāli attiecībā pret citiem ārstiem. Viņi taču arī grib ārstēt savus pacientus, kolēģi! No tā viņiem jāpārtiek! Tā jā! Jūs uzskatāt savu metodi par personīgu ienākumu avotu. Es turpretī izturos pret to kā zinātnieks un ārsts, kas apzinās savu pienākumu pret cilvēci. Mūsu viedokļi kardinali atšķiras. Vienu mirkli. (Paņem klausuli.) Atsūtiet manu pirmo asistentu! Jā, tūliņ. (Noliek klausuli.) Cik zemu grimusi ārstu etiķa! Kauns un negods! Cits pēc cita rodas visādi brīnumdari, kas ierauš naudu, pateicoties savām šaubīgajām, slepenajām ārstēšanas metodēm. Bet pieprasīt reklāmu zinātniskai klinikai — ar tādu nekaunīgu priekšlikumu vēl neviens nebija pie manis ieradies! (Pie durvim klaudzina.) Iekšā!

Pirmais asistents (ienāk). Vai jūs mani aicinājāt, padomnieka kungs?

Sigeliuss. Nāciet šurp! Kādās palatās mums ir Morbus Tshengi?

Pirmais asistents. Gandrīz visās, padomnieka kungs. Otrajā, ceturtajā, piektajā …

Sigeliuss. Bet bezmaksas pacienti?

Pirmais asistents. Trūcīgajiem esam ierīkojuši trīspadsmito palatu.

S i ge 1 i u s s. Kas vada šo palatu?

Pirmais asistents. Otrais asistents, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Labi. Pirmais asistent, paziņojiet rranā vārdā otram asistentam, ka ar šodienu visu medicinisko novērošanu un arstēšanu palatā Nr. 13 izdarīs doktors Galens, ko jūs šeit redzat. Tā būs viņa palata.

Pirmais asistents. Klausos, padomnieka kungs, bet…

Sigeliuss. Ko jūs gribat teikt?

Pirmais asistents. Neko, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Tā. Es jau sāku domāt, ka jums ir iebildumi. Tālāk, — paziņojiet otram asistentam, ka viņam nedrīkst būt nekādas daļas par to, kā un ar ko doktors Galens ārstē savus slimniekus. Tads ir mans rīkojums.

Pirmais asistents. Klausos, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Varat iet. (Asistents iziet.)

Galens. Es nezinu, kā jums pateikties, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Varat to nedarīt. Es rīkojos vienīgi zinātnes interesēs, kolēģa kungs. Tās labad jāpacieš viss, pat vislielākais pretīgums. Ja gribat,, varat tūliņ aplūkot savus slimniekus. (Paņem klausuli.) Vecākā māsa, pavadiet doktoru Galenu uz trīspadsmito palatu! (Noliek klausuli.) Cik laika prasa jūsu ārstēšanas kurss?

G a 1 e n s. Ar sešām nedēļām pietiks.

S i g e 1 i u s s. Tā? Liekas, ka jūs gribat darīt brīnumus, doktor Galen. Man ir gods atvadīties.

G a 1 e ns (iet uz durvju pusi). Patiešām . .. esmu jums visai pateicīgs . .. padomnieka kungs.

Sigeliuss. Vēlu panākumus. (Paņem spalvu. Galens neveikli iziet pa durvīm. Sigeliuss nomet spalvu.) Nekrietnais spekulants! (Pieceļas, pieiet pie spoguļa un rūpīgi apskata savu seju.) Nē, nekā nav. Vēl aizvien nekā nav…

PriekškaRs TREŠA AINA

Vakars. Ģimene pie galda.

Tevs (lasa avīzi). Atkal raksta par šo slimību! Nekada miera. Tā jau visādu rūpju pietiek. ..

Māte. Ar dāmu trešajā stāvā pavisam slikti. Neviens vairs neiedrošinās pie viņas ieiet. Vai tu manīji, kāda smaka kāpnes?

Tēvs. Nē. Ahā, te ir intervija ar galma padomnieku profesoru Sigeliusu. Tas ir pasaulslavens zinātnieks, viņam es ticu. Redzēsi, viņš apstiprinās manus uzskatus.

Māte. Kādus?

Tevs. Ka visas šīs bailes no baltās slimības — blēņas, panika, aplamības. Kaut kur pāris cilvēku saslimuši ar spitālību, un avīzes tūdaļ rada sensāciju. Tas jau zināms, kādi ir cilvēki: vajag tikai kādam saslimt ar gripu, kad visi jau brēc, ka viņam baltā slimība.

Māte. Māsa raksta,' ka viņu pusē tāpat šo slimnieku papilnam.

Tevs. Muļķības. Ta ir tikai panika. Interesanti, ko Sigeliuss apgalvo: šī slimība ievazāta no Ķīnas. Re nu, es vienmēr esmu teicis: Ķīna jāpārvērš par Eiropas koloniju, jānodibina tur kārtība — un viss būs labi. Veltīgi mēs ļaujam pastāvēt tādām atpa likušām valstīm. Bads, trūkums, nekādās higiēnas — un še tev, baltā slimība klāt! Sigeliuss izsakās, ka tā tomēr esot lipīga. Jāsper soļi.

Māte. Kādi?

Tēvs. Jānovieto aiz atslēgas visi šie slimie, jāizolē no veselajiem. Tiklīdz kadam parādās balts plankums, — prom! Tas taču ir briesmīgi, māmiņ, ka šim sievišķim atļauj nomirt mūsu mājā! Taisni bail nākt mājās. Tāda smirdoņa kāpnēs…

Māte. Vajadzētu viņai kaut bļodiņu viras ienest, viņa taču pavisam viena.

Tēvs. Pamēģini tikai! Tur taču ir sērga! Tu ar savu labo sirdi ievazāsi vēl pie mums slimību … Tā tikai trūka! Jāizdezinficē mūsu gaitenis. (Lasa.)

Māte. Ar ko?

Tevs. Pagaidi.. . ak, kāds ezelis!

M āte. Kas tad?

Tēvs. Tas žurnālists. Raksta, ka… Brīnos, kā cenzūra nav to izsvītrojusi. Tādas aplamības nevar atļaut iespiest! Pag, es aizrakstīšu redakcijai savas domas, tad viņi nebūs vis priecīgi. Ak tu idiots!

Māte. Bet kas tad tur sacīts?

Tēvs. Viņš raksta, ka no šās slimības neesot iespējams izsargāties … ka tā apdraudot visus cilvēkus ap piecdesmit gadiem …

Māte. Parādi!

Tēvs (nomet avīzi uz galda un sāk skraidīt pa istabu). Kretins! Kā viņš drīkst ko tamlīdzīgu rakstīt! Es vairs nepirkšu šo avīzi! Es to tā nepametīšu!

Māte (lasa). Paklau, tēv, tā taču izsacījies pats profesors Sigeliuss.

T e v s. Muļķības! Tā tas nevar būt mūsdienās, kad zinātne un civilizācijā tik augstā līmenī! Vai mēs dzīvojam viduslaikos, vai, ka mums jāiet bojā no mēra? Vai tad piecdesmit gadu ir daudz? Pie mums saslima kāds darba biedrs, viņam tikai četrdesmit pieci. Kur paliek taisnība, ja ar šo sērgu jāsaslimst tikai cilvēkiem piecdesmit gadu vecumā? Kāpēc tas tā, es prasu!

Meita (kas lidz šim gulējusi uz divana, lasot romānu). Kāpēc? Ak tēt, jādod taču reiz vieta jaunajiem. Viņiem taču tik grūti iekārtoties.

Tēvs. Tad, lūk, kā! Ļoti jauki! Vai tu dzirdi, māt? Vecāki jūs uztur, vecāki strādā jūsu labā vaiga sviedros, un izrādās, ka tie vēl jums maisās pa kājām! Nedod jums ceļa, vai tu re! Lai viņi izmirst no spitālības, ka tikai jums atbrīvojas vieta! Tā jā? Brīnišķīgi uzskati!

M a t e. Tā jau viņa nedomāja, tēv!

Tēvs. Tā nedomāja, bet taisni tā pateica! Tātad tas, meitiņ, būtu pareizi, ka tavs tēvs un māte piecdesmit gafclu vecumā aizceļotu uz viņpasauli, ko?

M e i t a. Tu jau tūliņ visu attiecini uz sevi …

Tēvs. Kā tad citādi, ja tu paziņo, ka cilvēkiem piecdesmit gadu vecumā laiks izlaist garu! Kā citādi var saprast tadas runas?

Meita. Es runāju vispār, tēt. Mūsu laikos jauniem ļaudīm tik grūti atrast darbu. Pasaulē vienkārši trūkst visiem vietas … Vajadzīgas taču kādas pārmaiņas, lai arī jaunie beidzot varētu dzīvot patstāvīgi un nodibināt ģimenes.

Māte. Tanī ziņā viņai taisnība, tēv.

Tēvs. Vai re, viņai taisnība! Tātad jūsu dēļ mums jāapmirst spēka gados? (Ienāk dēls.)

Dēls. Kas tad te par strīdu?

Māte. Nekas. Tēvs mazliet sanervozējās . .. izlasīja avīzē par šo slimību …

Dēls. Nu, un tad? Kas viņu tur uztrauc?

Meita. Es tikai sacīju, ka vajadzīgas kādas pārmaiņas, lai pašķirtos ceļš jaunajai paaudzei.

Dēls. Un tētis noskaitās? Brīnos gan. Ta taču tagad runā visi.

Tēvs. Visi jaunieši, par to es nešaubos. Jums jau tas pa prātam!

Dēls. Nu, protams, tēt. Ja nebūtu šās baltās slimības, tad tiešām nezinu, ko mēs darītu. Māsa pat apprecēties nekādi nevar, un es … nu, tagad es pasteigšos nolikt abituriju.

Tēvs. Sen jau bija laiks, draudziņ. Apstākļi pārāk nopietni, lai tā slaistītos bez darba.

Dēls. Agrāk ari pēc eksāmeniem nebija kur iekārtoties, Nu gan droši vien kļūs vieglāk.

Tēvs. Tiklīdz izlaidīs garu visi piecdesmitgadīgie, jā?

Dēls. Nūjā. Kaut tikai šis mēris pārāk ātri neizbeigtos!

Priekškars

CETURTA AINA

Klīnikas gaitenis divpadsmitās un trīspadsmitos palatas tuvuma.

Sigeliuss (pavada grupu profesoru — ārzemju viesu). Lūdzu, šeit, kungi. Par ici, chers confrиres. Here are we, gentlemen. Ich bitte meine verehrte Herren Kollegen hereinzutreten. (Ieved viņus palatā Mr. 13.)

Pirmais asistents. Vecais lien taisni vai no ādas ārā. Visu laiku Galens ņēmās viens pats, bet nu ved šurp visas pasaules spīdekļus, lai paskatītos uz mūsu brīnumiem. Bet, kad sāksies recidivi, kas tas būs par kaunu, kolēģi! Zvēru pie savas galvas, ka šiem izārstētajiem atkal parādīsies plankumi.

Otrais asistents. Kāpēc tu tā doma?

P i r m a i s. Nu, es taču neesmu nekāds vientiesis, kolēģi, un zinu, ka medicīna nav visspēcīga. Vecajam acīm redzot smadzenes atmiekšķējušās, ja viņš varējis noticēt, ka iespējams kādu izārstēt no baltās slimības. Es te jau strādāju astoto gadu, draudziņ, un tagad es noīrēju lielisku kabinetu un sākšu nodarboties ar privātpraksi. Patlaban taisni pasakainas iespējas. Ārstēšu Cenga slimību.

Otrais. Ar Galena metodi?

Pirmais. Ar Lilientala klinikas metodi. Ne par velti esmu te nodirnējis astoņus gadus. Tagad iztaurēs pa visu pasauli, ka mums izdevies gūt zināmus panākumus …

Otrais. Bet Galens taču tā slēpj savu metodi, ka .. .

Pirmais. Lai viņš iet pie visiem velniem, šis Galens! Es ar viņu vispār neielaižos darīšanās. Es uzzināju no trīspadsmitās palatas māsas, ka viņš izdara saviem slimniekiem injekcijas. Ieš|ircina sazinkādu šķidrumu, sinepju dzeltenu. Nu, lūk, es sastādīju preparatu no dažādiem stiprinošiem un anestezējošiem līdzek|iem, pagatavoju to dzeltenā nokrāsā … Iznāca lieliski, kolēģi. Izmēģināju pie sevis — nekas, nekādu nepatīkamu reakciju nav. Pacientiem uz kādu laiku k|ūst pat vieglāk. Ar to es arī sākšu. (Ķlausās pie durvīm.) Ahā, vecais plātās. «Pagaidām mēs vēl nedarīsim zināmu mūsu metodi . . .» Viltnieks! Viņš tikpat daudz zina par šo metodi kā es. Tagad viņš stāsta tiem bonzām angliski. Svešvalodās viņš stiprs, vecais švīts! Bet kas viņam cits? Zinātniskās karjeras pamatos viņam izdevīgas precības. Velns lai parauj, kaut tikai Galens nepublicētu savu metodi, iekams neesmu nokārtojis savu medicinisko praksi!

Otrais. Un tad visi trauksies pie viņa …

Pirmais. Man, zini, no tā nav bail. Galens devis vecajam goda vārdu, ka nelietos savu metodi privātpraksē, pirms nebūs to galīgi pārbaudījis šeit, klinikā. Bet tikmēr es praktizēšu, ko mācēšu.

Otrais. Un šis Galens tur savu vārdu kā .. .

Pirmais (parausta plecus). Stulbs cilvēks! Stāsta, ka viņš aizslēdzis savu kabinetu kaut kur nomalē un vispār nenodarbojas ar praksi. Māsa no trīspadsmitās palatas stāstīja, ka viņam pat neesot ko grauzt, nēsājot kabatā bulku līdzi. Viņa gribējusi izsniegt tam slimnīcas pusdienas, bet pārvaldnieks neesot atļāvis: doktors Galens neatrodoties slimnīcas darbinieku sarakstos — un pietiek! Pareizi darīts!

Otrais. Manai mātei… parādījās balts plankums te uz kakla. Es lūdzu doktoru Galcnu apskatīt viņu, bet Galcns saka: «Nevaru, esmu devis Sigeliusam goda vārdu …»

Pirmais. Nekauņa! Tas ir viņa garā. Šitādu nekoleģialitāti!

Otrais. Tad es aizgāju pie vecā lūgt, lai viņš atjauj vienu vienīgu izņēmumu… no tā taču atkarīga manas mātes dzīvība.

Pirmais. Un ko viņš?

Otrais. Viņš man atbildēja: «Asistenta kungs, manā klinikā izņēmumu nav. Ejiet!»

Pirmais. Tas ir viņa garā. Vecais ir ciets kā krams. Bet Galens gan to varēja izdarīt tavā labā. Kāda nozīme goda vārdam, ja runa par kolēģi, vai ne? Pretīgs tips!

0  t r a i s. Te nav runas par šādu tādu, bet par manu māti… Kā viņa atsacījās no visa, nabadzīte, lai tikai es varētu mācīties un kļūt par ārstu! Un es ticu, zini, es ticu, ka Galens varētu viņu izglābt!

Pirmais. Kas? Galens? Kas tev ienācis prātā?

Otrais. Kolēģi, viņa ārstēšanai ir brīnišķīgi panākumi!

(No palatas Nr. 13 iznāk Sigeliuss ar grupu profesoru.)

Pirmais profesors. I congratulate you, professor! Splendid! Splendid!1

Otrais profesors. Wirklich ьberraschend! Ja, es ist erstaunlich!2

Trešais profesors. Mes felicitations, mon ami! C'est un miracle!3

(Goda viesi sarunādamies aiziet.)

Ceturtais profesors. Vienu mirkli, kolēģi! Apsveicu ar spožajiem panākumiem!

Sigeliuss. Nē, kolēģi, nē, nē! Tie ir Lilientala klinikas panākumi.

Ceturtais. Sakiet, kas bija tas vīrelis …

S i g e 1 i u s s. Trīspadsmitajā palatā? Kads ārsts, ka viņu sauca … laikam Galens.

Ceturtais. Jusu asistents?

S i g e 1 i u s s. Nē, lai dievs pasargi Tāpat vien, mediķis, nak uz šejieni, interesējas par Cenga slimību. Viņš arī no Lilientala skolas.

Ceturtais. Patiešām satricinoši panākumi! Ziniet, kas man ienāca prātā . . . Man ir kāds pacients. Viņam ir baltā slimība . .. Ļoti pazīstama persona … Tas ir . . . (Čukst ausi.)

S i ge 1 i u s s (iesvilpjas). Oho, nabadziņš!

Ceturtais. Vai varu sūtīt viņu pie jums?

S i gel i us s. Nu, protams, kolēģi, protams! Pasakiet savam godātajam pacientam, lai viņš apmeklē mani. Tiesa, līdz šim mēs vēl neesam lietojuši savu metodi privātos gadījumos…

Ceturtais. Jūs esat rīkojies pareizi, kolēģi, bet. ..

S i ge 1 i u s s. Bet ja varu izdarīt jums pakalpojumu …

Ceturtais. Un ja runa par tādu ievērības cienīgu pacientu … Jā?

Sigeliuss. Būšu ļoti priecīgs, kolēģa kungs. Ļoti labprat. (Abi seko pārējiem.)

Pirmais asistents. Vai dzirdēji? Nu gan viņš iedzīvosies honorārā!

Otrais. Bet, kad runāju par savu māti, tad viņam «izņēmumu nav»!

Pirmais. Nu, draugs, te ir pavisam kas cits — nauda un sakari… Velns parāvis, kaut man izdotos dabūt tādu pacientu!. (Galens pabāž galvu pa trīspadsmitās palatas durvīm.)

Galens. Vai viņi aizgāja?

Otrais. Vai jums kas vajadzīgs, kolēģi?

Galens. Nē, nē, pateicos, kolēģi… padevīgi pateicos …

Pirmais. Iesim projām! Doktoram Galenam labāk patīk būt vienam. (Abi aiziet. Galens apskatās visapkārt un, redzēdams, ka palicis viens, izvelk no kabatas baltmaizi, un ēd, atbalstījies pret stenderi. Ienāk Sigeliuss.)

S i g e 1 i u s s. Labi, ka es jūs satiku, Galen. Apsveicu jūs no sirds. Mēs e^arn guvuši lielus panākumus, kolēģi, grandiozus panākumus!

G a 1 e n s (viņam baltmaize sprust rīklē). Vēl.. . vēl… mazliet vajadzēja nogaidīt, padomnieka kungs.

S i g e 1 i u s s. Protams, doktor Dēlieti, protams. Tomēr rezultāti ir vienkārši pārsteidzoši. Jā, kamēr nepiemirstu, — jums būs viens privāts pacients.

G a 1 e n s. Bet es . .. nenodarbojos ar privātpraksi.

S i g e 1 i u s s. Es zinu, kolēģi, zinu un uzteicu jūs par to. Tā ir pareiza rīcība — nodoties visā pilnībā zinātniskajam darbam. Bet šo pacientu es jums speciāli izraudzījos. Svarīga persona, dārgais Galen.

G a 1 e n s. Es jums devu goda vārdu, profesora kungs … ka neizlietošu savu metodi nekur citur, izņemot trīspadsmito palatu.

S i ge 1 i u s s. Pareizi. Bet šinī gadījumā es jūs atbrīvoju no goda vārda.

G a 1 e n s. Bet es … es neatsakos no tā, profesora kungs.

S i g e 1 i u s s. Ko jūs gribat ar to teikt, kolēģi?

G a 1 e n s. Ka es neārstēšu neviena, pirms nebūšu pabeidzis klinisko darbu.

S i ge 1 i u s s. Daru jums zināmu, Galen, ka esmu jau saistījies ar solījumu.

G a 1 e n s. Man ļoti žēl, bet…

S i g e 1 i u s s. Man šķiet, kolēģa kungs, ka saimnieks šinī klinikā esmu es. Es šeit dodu rīkojumus.

G a 1 e n s. Ja profesora kungs ievietotu savu pacientu trīspadsmitajā palatā, tad, protams …

S i g e 1 i u s s. Ku-ur? Kā jūs teicāt?

G a 1 c n s. Trīspadsmitajā palatā … vajadzēs gan uz grīdas, tur vairs nav brīvu gultu. .

S i g e 1 i u s s. Izslēgts, Galen! Tādu pacientu mēs nevaram iegrūst sazinkādā palatā. Viņš labāk būs ar mieru mirt nekā gulēt tur, starp tiem . . . Viņš ir ļoti bagāts, mans draugs. Par

klīniku nevar but runas. Es jūs ludzu, doktor Dēlieti, nedariet mu|ķības!

Galens. Es ārstēšu tikai trīspadsmitajā palatā, profesora kungs. Esmu devis vārdu un. .. Vai atļausiet iet, profesora kungs? Šie kungi jau tā aizkavēja mani… Vai varu iet pie pacientiem?

S i g e 1 i u s s. Varat iet pie visiem velniem, jūs … jūs . .

Galens. Ļoti pateicos. (Ieiet palatā.)

S i g e 1 i u s s. Nolādētais idiot! Tā iegāzt mani! (Pienāk pirmais asistents.)

Pirmais asistents (iekāsēdamies). Lūdzu atvainot, profesora kungs… es neviļus kļuvu par šās sarunas liecinieku. Doktora Galena izturēšanās ir vienkārši nedzirdēta! Man sakarā ar to radās doma . . . Redziet, es esmu sastādījis preparatu injekcijām tai paša krāsā kā doktora Galena preparats. Tie pat nav atšķirami, profesora kungs!

S i g e I i u s s. Nu, un tad?

Pirmais asistents. To varētu izlietot īstā prepārata, doktora Galena preparata vietā. Mans preparats ir absolūti nekaitīgs. /

S i g e 1 i u s s. Un dziednieciskais efekts?

Pirmais asistents. Preparats satur spēcinošus līdzekļus, kurus jūs rekomendējat. Slimniekam uz laiciņu kļūs vieglāk…

S i g e 1 i u s s. Bet slimība progresēs? Jā?

Pirmais asistents. Doktora Galena injekcijas dažos gadījumos tāpat palika bez efekta, profesora kungs …

S i g e 1 i u s s. Jā, jums taisnība, jaunais cilvēk. Taču profesors Sigeliuss ar krāpšanu nenodarbojas.

Pirmais a s i s t e n t s. Es zinu, bet… profesora kungam droši vien negribas atteikt vienam otram pacientam, kuri viņam ir nozīmīgi.

Sigeliuss. Arī šeit jums taisnība. (Izņem recepšu bloknotu un raksta. Ar saltu nicināšanu.) Vai jums neliekas, jaunais cil

vēk, ka jums nav nozīmes Nodarboties ar zinātnisku darbu? Vai nav Jabāk uzsākt privātpraksi?

Pirmais asistents. Es tieši pašreiz jau gribēju . . .

Sigeliuss. Es jums ari to ieteicu. (Pasniedz no bloknota izrauto lapiņu.) Aizejiet ar to pie mana kolēģa. Viņš paņems ius līdzi… pie kāda pacienta, saprotat?

Pirmais asistents (klanīdamies). Padevīgi pateicos, profesora kungs!

Sigeliuss. Vēlu panākumus! (Ātri aiziet.)

Pirmais asistents (spiež pats sev roku). Apsveicu, apsveicu, jaunais cilvēk! Apsveicu, doktora kungs! Jums laimējās!

Priekškars PIEKTĀ AINA

Tas pats slimnīcas gaitenis. Rinda cilvēku baltos slimnīcas pārvalkos, bet ar skaidri jaušamu militāru stāju. Komisārs raugās pulksteni.

Otrais asistents (ieskrien aizelsies). Komisārā kungs, nupat zvanīja pa telefonu … Maršals jau iesēdies mašinā.

Komisārs. Tātad vēlreiz: visas istabas ar slimniekiem …

Otrais asistents. … slēgtas kopš pulksten deviņiem rītā. Viss personāls sapulcēts lejā vestibilā. Veselības aizsardzības ministrs jau ieradies. Es skriešu … (Nozūd.)

K o m i s a r s. Mierā! (Cilvēki baltajos pārvalkos izslējās.) Tātad pēdējo reizi: neielaist nevienu, izņemot personas, kas pavada viņa ekselenci. Brīvi! (Auto sirēnas skaņas.) Atbraukuši. Mierā! (Atkāpjas aiz kulisēm. Klusums. Kaut kur no lejas dzirdama apsveikuma runa. Divi cilvēki civildrēbēs aši aiziet pa gaiteni, ļaudis baltajos pārvalkos salutē. Ienāk Maršals militārā forma. Vienā pusē viņam Sigeliuss, otrā veselības aizsardzības ministrs. Seko svita, militārās personas, ārsti.)

Sigeliuss. Lūk, šī palata Nr. 12 ir mūsu kontroles paiata: te ievietoti pacienti, kuri slimo ar Čenga slimibu un kurus mēs

neārstējām ar mūsu jauno metodi, lai varētu salīdzināt ārstēšanas rezultātus un neaizkavētu progresējošās slimības gaitu.

Maršals. Saprotu. Aplūkosim viņus.

Sigeliuss. Atjaujiet jūs brīdināt, ekselence. Slimība ir lipīga. Bez tam slimo izskats briesmīgs… un par spīti visiem pretlīdzekļiem smirdoņa neciešama.

Maršals. Mums, kareivjiem, un jums, ārstiem, jāpanes viss. Iesim! (ieiet palatā Nr. 12, svita seko. Kādu bridi klusums, dzirdama tikai Sigeliusa balss palatā. Tad no palatas grīļodamies iznāk ģenerālis, viņu atbalsta otrais asistents.)

Ģenerālis (vaid). Tas ir briesmīgi, briesmīgi! (Maršala pavadoņi grūstīdamies sprūk ārā no palatas.)

Veselības aizsardzības ministrs. Šausmas! Atveriet logu!

Adjutants (spiež lakatiņu pie deguna). Kas tā par nejēdzību — vest tur iekšā viesus!

Kāds svitas loceklis. Ak dievs tēvs, dievs tēv.s!

Ģenerālis. Kā gan maršals tur var izturēt!

Ministrs. Kungi, es tikko nezaudēju samaņu.

Adjutants. Kā viņi iedrošinājās uzaicināt maršalu! Idioti! Es viņiem parādīšu!

Kāds svitas 1 o c e k I i s. Vai jūs redzējāt. . . redzējāt. . . redzējāt? …

Ģenerālis. Pietiks par to runāt, kungi! Br-r-r, visu mūžu to neaizmirsīšu! Un es taču esmu kareivis un ne mazumu pieredzējis savā mūžā …

Otrais asistents. Es aizskriešu pēc odekolona.

Ministrs. To vajadzēja turēt pie rokas, jaunais cilvēk. (Otrais asistents aizskrien.)

Adjutants. Ce|u! (Visi atkāpjas no durvīm. Iznāk Maršals, viņam seko Sigeliuss un ārsti.)

Maršals (apstājas). Es redzu, kungi, ka jums nav diezincik stipri nervi. Iesim tālāk.

Sigeliuss. Trīspadsmitajā palatā, protams, pavisam cita aina. Tur rnēs lietojam savu jauno metodi. Jūsu ekselence varēs pārliecināties… (Maršals ieiet palatā Nr. 13, Sigeliuss un ārsti seko. Pavadoņi vilcinās, tad cits pēc cita ieiet palatā. Klusums, dzirdama tikai Sigeliusa dobjā balss.)

Balss aiz skatuves. Stāt!

Otra balss. Laidiet mani, man tur jātiek!

Komisārs (parādās). Kas te notiek? Kas tas ir? (Divi cilvēki baltos pārvalkos ieved Galenu.) Kas viņu ielaida? Kas jums te vajadzīgs?

G a 1 e n s. Laidiet mani pie maniem slimniekiem! (Otrais asistents ierodas ar odekolonu.)

Komisārs. Vai jūs pazīstat šo cilvēku?

Otrais asistents. Tas ir doktors Galens, komisārā kungs.

Komisārs. Vai viņam ir kāds sakars ar kliniku?

Otrais asistents. Jā … tas ir, vispār :.. jā. Viņš strādā palatā Nr. 13.

Komisārs. Tādā gadījumā atvainojiet, doktor Galen. Laidiet viņu vaļā .. . Bet kāpēc jūs neieradāties pirms deviņiem kā pārējie ārsti?

Galens (berzēdams rokas un 'plecus). Es… es biju aizņemts. Gatavoju zāles saviem slimniekiem.

Otrais asistents (klusu). Doktors Galens nebija uzai cināts.

Komisārs. Ak tā. Jums vajadzēs palikt te pie manis, doktora kungs, kamēr viņa ekselence neiznāks no pa latas.

Galens. Bet es …

Komisārs. Lūdzu sekot man. (Aizved Galenu aiz kulisēm No palatas Nr. 13 iznāk Maršals, Sigeliuss un citi.)

Maršals. Apsveicu, mīļais Sigelius, tie ir īsti brīnumi!

Veselības aizsardzības ministrs (lasa no papīra). «Jūsu ekselence, dievinātais Maršala kungs! Atļaujiet resora vārdā . ..»

Maršals. Pateicos jums, ministri. (Pievēršas Sigeliusam.)

Sigeliuss. Jūsu ekselence, man trūkst vārdu . . . Mums . . .

Lilientala klīnikai laimējies izpelnīties jūsu visaugstāko atzinību. Mēs, zinātnieki, tomēr saprotam, cik nenozīmīgi ir mūsu nopelni, salīdzinot ar tā cilvēka nopelniem, kurš izglābis mūsu nācijās organismu no daudz bīstamākas slimības — no anarchisma sērgas, no barbariskas brīvības epidemijas, no uzpērkamības spitālības un sociālās deģenerēšanās mēra, kas draudēja mums ar nāvi . . . (Atzinīgi čuksti viesu vidu: «Vareni! Bravof») Lūk, kāpēc es izmantoju gadījumu, lai kā vienkāršs ārsts locītu ceļus tā diža ārsta priekšā, kurš mūs visus izārstējis no politiskās spitālības, kurš ar stingrību pielietojis dažkārt ar chirurģisku iejaukšanos saistītu, bet allaž dziedējošu terapiju! (Zemu paklanās Maršala priekšā. Atzinīga dūkoņa: «Bravo, bravo!»)

Maršals (sniedz viņam roku). Pateicos, dārgais Sigeliuss, jūs esat veicis lielu darbu. Uz redzi!

S i g e 1 i u s s. Liels, liels paldies jums, jusu ekselence! (Maršals aiziet, viņu pavada Sigeliuss, svita un ārsti.)

Komisārs (iznāk no kulisēm). Viss beidzies. Miera! Divās rindās stāties! Noslēgt gājienu! (Cilvēki baltos pārvalkos seko svitai.)

G a 1 e n s. Vai es varu iet palatā?

Kora i sa r s. Vienu mirkli, doktor. Maršals vel nav aizbraucis. (Pieiet pie palatas Nr. 12, paver durvis, ieskatās tur, tad atkal ātri aizcērt durvis.) Velns lai parauj! Un ārsti iet tur iekšā?

G a 1 e n s. Ko? … Ak tā, jā, protams!

Komisārs. Jā, doktor, es jums teikšu: viņš ir liels cilvēks. Varonis!

Galens. Kas tad?

Komisārs. Mūsu Maršals. Viņš tur palika divas minūtes. Hs skatījos pulkstenī. (Auto sirēnas skaņas.) Aizbrauca. Varat iet palatā. Piedodiet, ka mēs jūs aizturējām, doktor!

Galens. Nieki, es jutos ļoti glaimots. (Ieiet palata Nr. 13. Ieskrien otrais asistents.)

Otrais asistents. Ātrāk! Kur tad žurnālisti? (Skrien tālāk.)

Komisārs (ieskatīdamies pulkstenī). Hm, ātri gan viss beidzās. (Aiziet.)

Otrā asistenta balss. Nāciet, kungi, nāciet! Profesors tūliņ bus klāt. (Ienāk grupa žurnālistu un otrais asistents.)

Otrais asistents. Seit, palatā Nr. 12, jus, kungi, varat redzēt, kāda izskatās tā saucamā baltā slimība, kad to neārstē ar mūsu metodi. Es gan tomēr neieteiktu jums iet iekšā, kungi… (Žurnālisti ieiet palatā Nr. 12 un tūliņ metas atpakaļ. Dzirdami saucieni: «Kas ir?» — «Atpakaļ!» — «Laidiet!» — «Kādas šausmas!» — «Drausmīgi!»)

Pirmais žurnālists. Viņiem … viņiem, protams, jāmirst?

Otrais asistents. Jā, noteikti. Bet trīspadsmitajā palata žurnālistu kungi redzēs, kādi rezultāti ir mūsu pāris nedeļas ilgai ārstēšanai. Ejiet vien, tur nav nekas briesmīgs, kungi! (Žurnālisti ieiet palatā Nr. 13. Ienāk Sigeliuss starodams.) Profesora kungs, preses pārstāvji nupat kā iegāja trīspadsmitajā palatā.

Sigeliuss. Ak, man tas vienalga … Es esmu tik dziļi aizkustināts! Nu, aši, kur viņi jums ir?

Otrais asistents (palatas durvīs). Lūdzu, kungi, profesors jau ieradies. (Žurnālisti iznāk, izsaukdamies: «Tas ir brīnums!», «Satricinoši!», «Lieliski!».) Lūdzu nostāties šeit, kungi! Padomnieka kungs sniegs jums interviju.

Sigeliuss. Atvainojiet, kungi, es esmu tik dziļi aizkustināts, tā saviļņots… Ja jūs būtu redzējuši, ar kādu līdzcietību, ar kadu vīrišķību mūsu Maršals noliecās pār pašu smagāko slimnieku gultām!… Tas bija neaizmirstams brīdis, kungi!

Kāds ž u r n a 1 i s t s. Un ko viņš sacīja?

Sigeliuss. Nu, viņš pārāk augsti novērtēja mūsu nenozīmīgos sasniegumus…

Otrais asistents. Ja padomnieka kungs atļauj, es atkārtošu viņa ekselences Vārdus. Maršals sacīja: «Apsveicu jūs, dārgais Sigeliuss! Tas ir brīnums. Jūs esat paveicis lielu darbu, padomnieka kungs.»

Sigeliuss. Nūjā, maršals pārmērīgi augsti novērtēja manus nopelnus. Tagad, kad atrasts drošs līdzeklis pret tā saucamo balto slimību, jūs varat rakstīt savās avīzēs, kungi, ka šī slimība ir briesmīgākais saslimšanas veids, kādu jebkad pazinusi cilvēces vēsture. Šī slimība rada vairāk posta nekā viduslaiku mēris… Tagad vairs nav nepieciešamības noklusēt posta apmērus. Es lepojos, kungi, ar to, ka mūsu nacijai pieder uzvaras lauri.. . ka panākumi gūti mana skolotāja un priekšteča — dižā Lilientala klīnikā. (Gatens iznāk no palatas un noguris apstājas durvīs.) Nāciet šurp, Galen! Kungi, jūsu priekšā viens no mūsu nopelniem bagātajiem cīņas biedriem. Medicinā nav personīgu panākumu, mēs visi strādājam cilvēces labā …. Nekautrējieties, mīļais Dēlieti, mēs visi esam darījuši savu pienākumu… visi, ieskaitot pašu pēdējo sanitari. Esmu priecīgs, ka šai lielajā dienā varu no sirds pateikties visiem saviem pašaizliedzīgajiem līdzstrādniekiem …

Kāds žurnālists. Vai jūs varat pateikt mums, padomnieka kungs, kāda ir jūsu ārstēšanas metodes būtība?

Sigeliuss. Tā nav mana metode, kungi, nav manai Tā ir Lilientala klinikas metode! Kas ir šās metodes pamatos, to es paziņošu mediķiem. Ārstniecības līdzekļiem jāatrodas tikai izredzēto rokās. Jūs turpretī dariet zināmu sabiedrībai visu, ko šeit redzējāt. Rakstiet vienkārši tā: atrasts līdzeklis pret pašu nāvējošāko slimību pasaulē! Tas ir viss. Bet, ja jūs gribat padarīt nemirstīgu šo lielo dienu, tad rakstiet, kungi, par diženo karavadoni … par mūsu valsts vadītāju… par dižo varoni, kas ienāca slimo palatā, nenodrebēdams un nebaidīdamies no saslimšanas! Viņam ir pārcilvēciska izturība, kungi! Man vienkārši trūkst vārdu … Piedodiet, mani jau gaida slimnieki. Man ir gods atvadīties, kungi. Ja būšu jums kādreiz vajadzīgs, — vienmēr esmu gatavs pakalpot. (Ātri aiziet.)

Žurnālists (citiem). Nu, tagad jau gan var iet.

G a 1 e n s (pasper soli uz priekšu). Vienu mirkli. Atvainojiet, kungi… Es lūdzu jūs darīt zināmu, ka es, Galens, nabagu ārsts…

Žurnālists. Kam darīt zināmu?

G a 1 e n s. Kam? Visas pasaules karaļiem un valdībām… Aizrakstiet tiem, ka es viņus lūdzu … Redziet, kungi, es esmu piedalījies karā kā ārsts … un es gribētu, lai karu vairāk nebūtu. Lūdzu, aizrakstiet to viņiem!

Žurnālists. Vai jūs domājat, ka viņi jūs klausīs?

Galens. .Jā," tāpēc ka… pasakiet tiem, ka citādi viņi ies boja no baltās slimības. Zāles pret Čenga slimību — tās ir manas zāles, saprotiet! Bet es tās nedošu, kamēr nesaņemšu solījumu, ka vairs nebūs karu! Lūdzu, kungi, paziņojiet viņiem, ka mans noteikums jāpieņem bez ierunām … Es runāju nopietni. Neviens, izņemot mani, šo recepti nezina, pavaicājiet kaut šeit klīnikā. Tikai es varu izārstēt balto slimību … Pasakiet viņiem, ka tie visi ir jau krietni gados . .. visi, kas valda pasaulē. Sakiet viņiem, ka tie satrūdēs dzīvi… tāpat kā tie divpadsmitajā palatā. Sakiet viņiem, ka šāds liktenis gaida visus cilvēkus, vispār visu cilvēci…

Cits žurnālists. Un jūs pieļausiet, lai cilvēki izmirst?

Galens. Un jūs gribat pieļaut, lai viņus apkauj? Par ko tā, esiet tik laipni? … Ja cilvēki var nogalināt cits citu ar svinu vai gāzēm, kāpēc tad mums, ārstiem, glābt viņus no nāves? Ja jūs zinātu, cik pūļu prasa slima bērna paglābŠana no nāves vai kaulu tuberkulozes izārstēšana … Kur tad vēl karš! Kā ārstam man jāuzstājas pret šaujamiem ieročiem, pret ipritu. Es esmu redzējis, par ko tie pārvērš cilvēkus! Saprotiet, es runāju kā vienkāršs ārsts … Es neesmu politiķis, kungi, bet kā ārstam man pienākums cīnīties par katra cilvēka dzīvību. Ārsta pienākums novērst karu.

Žurnālists. Kādā veidā?

Galens. Gluži vienkārši… Lai pasaule atsakās no kara un varmācības metodēm — par to es došu tai savu līdzekli pret balto slimību. Nu? (Otrais asistents steigšus aiziet.)

Žurnālists. Vai jūs domājat, ka valdības visā pasaulē.. .

Galens. Tur jau ir tas šķērslis. Es zinu, ka viņi negribēs ar mani runāt. Bet ja jus ierakstīsiet avīzēs .. . Rakstiet, ka neviena tauta nesaņems manas zāles, kamēr neapsolīsies nekad nekarot. Skaidrs?

Žurnālists. Bet karš pašaizsardzības nolūkos?

Galens. Pašaizsardzības?… Nu, paša izsargāšanos es atzīstu. Ja mums uzbruks… es arī šaušu, jā, jā … Bet kāpēc lai rries neiznīcinātu ieročus, kas kalpo agresijas nolūkiem? Kāpēc visas valstis nevarētu ierobežot bruņošanos?

Cits žurnālists. Izslēgts. Uz to patlaban neielaidīsies neviena valsts.

Galens. Neielaidīsies? Tātad tā pieļaus, lai tas iedzīvotāji izmirst no tādas briesmīgas epidēmijas? Ko? Tādam daudzumam cilvēku būs jācieš veltīgi, un cilvēki samierināsies ar to? Vai jūs domājat, ka tie nesacelsies? Un paši valdnieki taču arī sāks trūdēt dzīvi. Es jums saku, viņi nobīsies .: . visi nobīsiesl

Žurnālists. Jūsu vārdos ir sava daļa patiesības. Ar sabiedrisko domu jārēķinās.

Galens. Jā. Un jūs sakiet cilvēkiem: nebīstieties, pret balto slimību ir zāles. Piespiediet tikai savas valdības apsolīt mūžīgu mieru . . . noslēgt miera līgumu ar visām tautām. Un tad baltajai slimībai būs gals.

Z u r n a līsts. Bet ja nu neviena valdība tam nepiekrīt?

Galens. Tas būs ļoti bēdīgi… Tādā gadījumā es nevarēšu dot savas zāles. Nē, nevarēšu!

Žurnālists. Ko tad jūs darīsiet ar tām?

Galens. Ko? Es esmu ārsts, un mans pienākums — ārstēt cilvēkus, vai ne? Ārstēšu savus nabagos.

Žurnālists. Kāpēc tikai nabagos?

Galens. Tāpēc, ka viņu ir daudz. Man būs plaša prakse. Un katrā gadījumā es varēšu ar neskaitāmiem piemēriem pierādīt, ka baltā slimība ārstējama.

Z u r n a 1 i s t s. Un bagātos ārstēt jūs atteiksieties?

Galens. Man ļoti žēl, bet tā tas ir. Es viņus neārstēšu. Bagātajiem ir vairāk ietekmes. Ja stiprie un bagātie patiešām gribēs mieru, viņi to panaks. . Ar viņiem vairak rēķinās, vai ne?

Žurnālists. Vai jums neliekas, ka jūs esat diezgan netaisns pret bagātajiem?

G a 1 e n s. Jā, tas taisnība. Es zinu. Bet vai jums neliekas, ka attiecībā uz nabagajiem mazliet netaisni ir tas… ka viņi nabagi? Padomājiet vien: nabagi pastāvīgi miruši daudz lielākā skaitā nekā bagātie, bet tā taču nedrīkst būt. Katram ir tiesības uz dzīvi. Ja slimnīcām izdotu tikpat daudz līdzekļu kā drednautiem . . . (Sigeliuss un otrais asistents iesteidzas.)

Sigeliuss. Lūdzu žurnālistu kungus atstāt kliniku. Doktoram Galenam nervu sabrukums.

Žurnālisti. Mēs vēl gribētu uzzināt.

Sigeliuss. Kungi, tepat blakus ir lipīgu slimību palata. Jūsu pašu interesēs jums jāiet projām. Asistenta kungs, pavadiet žurnālistu kungus līdz izejai! ('Žurnālisti aiziet.) Galen, vai jūs esat prātu zaudējis! Tādas aplamas un dumpīgas runas es savā klīnikā necietīšu … un vēl tādā dienā! Man vajadzēja turpat uz vietas nodot jūs attiecīgiem varas orgāniem par musināšanu, vai saprotat? Bet es kā ārsts piedodu jums, jo zinu, ka jūs esat pārstrādājies. Nāciet man līdzi, doktor Dēlipti!

G a 1 e n s. Kāpēc?

Sigeliuss. Pasakiet man jūsu zāļu ķīmisko formulu un precizu lietošanas režimu, tad varat iet atvaļinājumā, atpūsties. Jums atpūta nepieciešama.

G a 1 e n s. Padomnieka kungs, es taču izvirzīju savus noteikumus, vai ne? Bez tiem …

Sigeliuss. Ko nozīmē «bez tiem»?

G a 1 e n s. Piedodiet, bet bez tiem … es nevaru nodot jums savu recepti, padomnieka kungs.

Sigeliuss. Vai nu jūs esat vājprātīgs, vai valsts noziedznieks, Galen! Kategoriski pieprasu: izturieties kā ārsts. Jūsu pienākums ir palīdzēt slimniekiem, gar citu jums nav darīšanas.

Galens. Es esmu ārsts un negribu, ka cilvēki nogalinātu cits citu.

Sigeliuss. Es aizliedzu savā klinikā šādas runāsi Mēs nekalpojam sazinkādam liumanismam, bet zinātnei… un savai nacijai, kolēģi. Neaizmirstiet, ka tā ir valsts klinika!

Galens. Paklau, bet kāpēc… Kāpēc mūsu valsts nevar noslēgt mūžīga miera līgumu?

Sigeliuss. Tāpēc, ka nevar un nedrīkst. Jūs, Galcn, esat cittautietis, un acīm redzot tāpēc jums nav skaidras izpratnes, kāda ir mūsu nācijās vēsturiskā misija un nākotne. Bet pietiks runāt muļķības! Pēdējo reizi pieprasu jums, doktor Galen, paziņot man kā klinikas vadītājam savu zā|u formulu!

Galens. Ļoti žēl, padomnieka kungs, bet to es nevaru darīt.

Sigeliuss. Prom! Un nerādieties vairs manā klinika!

Galens. Labi, padomnieka kungs. Man gan patiešām žēl .. .

Sigeliuss. Man tāpat, cienījamais. Vai jūs domājat, ka man nav žēl slimo, kas mirs no Cenga slimības? Vai jūs saprotat, ka … es nemaz labi nejūtos, kad eju pie spoguļa? Un kāda stāvoklī es esmu nonācis? Nupat kā svinīgi paziņoju, ka man ir zāles pret balto slimību, un nu visam beigas, nu es . .. Pagalam mana zinātnieka reputācijā, doktor Dēlieti! Es pārāk labi zinu, ko nozīmē šāda izgāšanās! Taču labāk tā nekā pieļaut. . . jūsu utopijas un šantažu. Vai dzirdat, Galen? Labāk lai visa cilvēce izmirst no baltās slimības, nekā es paciešu kaut mirkli.. . jūsu pacifisma sērgu!

Galens. Jums kā ārstam gan nevajadzēja tā runāt.

Sigeliuss. Es neesmu tikai ārsts vien, cienījamais! Lai slavēts dievs, es vispirms esmu savas nācijās kalps. Ārā!

Priekškars

OTRAIS CĒLIENS. BARONS KRIGS

PIRMĀ AINA Vakars. Ģimene pie galdu.

Tēvs (lasa avīzi). Re nu, māt, tagad jau atrastas zāles pret balto slimību. Te taisni tā sacīts.

Māte. Paldies dievam!

Tēvs. Nu, protams. Redzi, ko es tev teicu. Kur civilizācijā! tagad tādi panākumi, tur taču nevar tik daudz cilvēku iet bojā. Vai tad piecdesmit gadi jau tāds vecums, ka cilvēkam laiks doties uz viņpasauli? Es tev teikšu pēc sirdsapziņas: es tagad jūtos kā no jauna piedzimis. Mums darbā baltā slimība novedusi kapā pāri par trīsdesmit cilvēku, visi ap piecdesmit gadiem . . .

Māte. Nabadziņi!

Tēvs. Nu labi, lai tas tev zināms: šorīt mani iesauca pats barons.Krīgs un saka: «Tā kā galvenais grāmatvedis miris, tad jūs, kolēģi, uzņemsieties visas grāmatvedības vadību un pēc divām nedē|ām tiksiet apstiprināts šinī amatā …» Es gan gribēju sagādāt tev pārsteigumu un ātrāk nerunāt par to, kamēr būšu galīgi apstiprināts, bet šodien tāda laimīga diena, ka jāsaka gribot negribot… Nu, kā tev tas patīk?

Māte. Man liels prieks .. . tevis dēļ.

Tēvs. Un sevis dēļ ne? Padomā par atalgojumu vien, tie

taču ir lieki divpadsmit tūkstoši gadā! Vai zini ko . . . vai tā pudele vel ir neaiztikta, ko es tev iedāvināju dzimšanas dienā?

Māte (pieceļas). Vai nepagaidīsim bērnus?

Tevs. Ko tur viņus gaidīs! Skuķis kaut kur blandās ar līgavaini, bet puikam rīt pārbaudījumi… Nes knašāk pudeli šurp!

Māte. Kā gribi. (Iziet.)

Tevs (lasa avīzi). Hm! «. . . nodara vairāk posta nekā viduslaiku mēris.» Nē, mani mī|ie, pašreiz nav vairs viduslaiki! Mūslaikos cilvēki nemirs tik muļķīgā nāVē. (Lasa tālāk.) Nu, skaidrs, ka mūsu maršals ir varonis! Es gan nebūtu līdis pie šiem slimniekiem! Neparko! (Noliek avīzi, pieceļas, staigā, rokas berzēdams.) Tātad galvenais grāmatvedis! «Visu cieņu, galvenā grāmatveža kungs! Kā labi gulējāt, galvenā gramatveža kungs? Ziniet, tā ne visai, šī lielā atbildība …» (Māte ienes pudeli vīna un vienu glāzi.) Tikai viena glāze? Ko tad tu, vai negribi sadzert ar mani?

Māte. Nē, dzer viens pats.

Tevs. Nu, tad uz tavu veselību, māmiņ! (Dzer.) Bet vai tu mani noskūpstīsi?

Māte. Nē, nē, esi tik labs, liec mani mierā.

Tēvs (ielej sev vēl). Krīga koncerna galvenais grāmatvedis! Miljoni diendienā ies caur manām rokām. Šāds tāds pienapuika nebūtu ticis galā ar tādu darbu. Un tad vel runā, ka cilvēki, vecāki par piecdesmit gadiem, neesot vairs vajadzīgi. Es jums parādīšu, kas vajadzīgs un kas ne! (Dzer.) Kas to būtu domājis pirms trīsdesmit gadiem, kad iestājos pie Krīga, ka tikšu līdz galvenajam grāmatvedim! Tā ir liela karjera, māt! Tiesa, es esmu to pelnījis, esmu godīgi strādājis ilgus gadus… Pats barons devē mani par «kolēģi», nevis vienkārši «tāds un tāds kungs», kā visus šos jauniešus. «Kolēģi, jūs pagaidām uzņemsieties grāmatvedības vadību.» — «Lūdzu, barona kungs!» Tā viņš ar mani runāja. Jā! Zini, māt, ka uz šo vietu pie mums tīkoja vēl pieci cilvēki. Bet viņi, redzi, visi nomira … Un visi ar balto slimību. Kā lai tur neienāk prātā …

Māte. Kas tad?

Tēvs. Nekas … tāpat vien. Jo redzi, ja nu vel ņem vērā, ka mūsu meita beidzot varēs apprecēties, jo viņas līgavainis dabū jis vietu… un mūsu dēls iestāsies darbā, tiklīdz noliks pārbaudījumus, tad … Zini, māt, es sacīšu vaļsirdīgi: paldies dievam, ka uznāca šī baltā slimība!

Māte. Ak kungs, kā tu tā vari runāt!

Tēvs. Bet tā taču ir patiesība. Padomā vien: šī slimība palīdzējusi ir mums, ir citiem. Mums jāpateicas liktenim, māt. Ja nebūtu šās baltās slimības… nezinu vis, vai mums tik labi klātos kā patlaban. Tā jā. Un nu vēl pret to izgudrotas zāles, tā ka mums tā vairs nav briesmīga … Bet es neizlasīju līdz galam. (Paņem avizi.) Es vienmēr esmu sacījis: profesors Sigeliuss — tā ir slavenība! Viņa klīnikā izgudrojuši šīs zāles. Pats maršals tur bijis. To tu katrā ziņā izlasi. Viņi raksta, ka tas esot bijis neaizmirstams brīdis. To es ticu. Maršalu es esmu redzējis tikai reiz uz ielas, rnašinā, garāmbraucot.. . Dižens cilvēks, māt! Izcils karavadonis!

Māte. Bet… vai karš būs?

Tēvs. Pašai jāsaprot, ka būs. Būtu grēks nekarot, kad mums ir tik spējīgs karavadonis. Krīga rūpnīcas tagad strādā trīs maiņās, pilda kara pasūtījumus. Nedomā tikai kādam izpļāpāties, bet es tev teikšu, ka pie mums tagad sāk ražot jaunu indīgu gāzi.. . stāsta, esot taisni lieliska! Barons ceļ sešas jaunas fabrikas. Būt tagad par Krīga galveno grāmatvedi — tā ir liela uzticības parādīšana. Es tev saku, es nebūtu ķēries pie tāda darba, ja neapzinātos savus pilsoņa pienākumus. Tā jā.

Māte. Kad tikai… kad tikai mūsu dēlam nevajadzētu iet karā.

Tēvs. Eai pilda savu pienākumu tāpat kā citi. (Dzer.) Viņu jau gan neņems veselības stāvokļa dēļ. Un tev ari nav jāraizējas, mīļā, karš nevilksies pat ne nedēļu. Pretinieku satrieks miltos, pirms vēl tas būs uzzinājis, ka iesācies karš. Tā to dara mūsu laikos, māt. Bet nu ļauj man palasīt. (Pauze.) Ak tu nelietis! Kā gan to pieļauj! Un vel raksta par viņu avīzes! Es bez kādas izrunāšanās būtu licis to tipu nošaut. Tas taču ir nodevējs!

Māte. Kas tad, tēv?

T ē v s. Re, te sacīts, ka zāles izgudrojis kāds doktors Galens … un ka viņš neatklās savu noslēpumu nevienai valstij, kamēr tā neieteiks pārējām noslēgt mūžīgu mieru!

Māte. Kas tad tur slikts?

Tēvs. Klausies, kā var tik muļķīgi jautāt? Uz to pašreiz neielaidīsies neviena valsts pasaulē. Vai par velti esam šķieduši tik daudz miljardu, lai apbruņotos? Mūžīgs miers! Tas būtu vienkārši noziegums! Vai tad, pēc tavām domām, vajadzētu slēgt Krīga uzņēmumus? Izmest divi simti tūkstošus strādnieku uz ielas? Un tu vēl prasi, kas tur slikts! Cietumā iemetams tāds tips! Tagad runāt par mieru ir tas pats, kas kūdīt tautu uz dumpi. Ar kādām tiesībām šis klaidonis prasa, lai visas valstis atbruņojas pēc viņa norādījuma?

Māte. Bet ja nu viņš izgudrojis šīs zāles …

Tē v s. Tas vēl ir jautājums. Manuprāt, šis neģelis nemaz nav ārsts, bet slepens aģents un kūdītājs, ko uzpirkusi kāda ārvalsts. Viņš tikai jāsaņem stingri rokās! Iesēdināt bez kādas runāšanas — un punkts! Nu, putniņ, atzīsties! Tā tas jādara!

Māte. Klausies, bet ja tās zāles patiešām palīdz? (Paņem avīzi.)

Tēvs. Vēl jo ļaunāk! Tad es viņam piegrieztu īkšķu skrūves … Gan viņš man runātu! Mūsdienās, mīļa, ir līdzekļi, ar ko piespiest cilvēkus runāt. Nu, saki, lūdzu, vai to var pieļaut, ka tāds neģēlis dzen mūs kapā ar balto slimību tādas stulbas utopijas dēļ kā miers? Tas būtu gan humānisms!

Māte (skatās avīzē). Sis doktors ir sacījis, ka grib tikai novērst slepkavošanu.

Tēvs. Bezgodis! Un nācijās slava viņam bijusi nebijusi? Vai… ja mūsu valstij vajadzīga dzīves telpa? Vai mums kāds to dos no laba prāta? Kas pret slepkavošanu, tas ir pret mūsu vitalajām interesēm, — vai tu saproti?

Māte. Ne, tev, nesaprotu. Es gribētu, lai būtu miers. . . mums visiem.

Tēvs. Es ar tevi nestrīdēšos, māt, bet… teikšu bez aplinkiem: ja man vajadzētu izvēlēties starp balto slimību un mūžīgu mieru, ez izvēlētos balto slimību. Iegaumē to!

Māte. Vai tu ta domā, tev?

Tēvs. Klausies, kas tev šodien noticis? Tu tāda ka dīvaina . .. Kāpēc tev lakats ap kaklu? Vai tev salst?

Māte. Nē.

T ē v s. Tad ņem nost, citādi saaukstēsies. Dod šurp! (Norauj viņai lakatu. Mate klusēdama pieceļas.) Dievs, debesu tēvs! Māt, tev uz kakla balts plankums!

Priekškars OTRA AINA

Slimnieku rinda pie doktora Galena pieņemamas istabas durvīm. Pēdejie rindā Tēvs un M a t e.

Pirmais slimnieks (tos pats, kas I cēlienā). Skaties, te man ir uz kakla … . .

Otrais slimnieks (tas pats, kas I cēlienā). Nu, tas tev ļoti labi dzīst.

Pirmais slimnieks. Un kā vel dzīst! Pats doktors teica, ka ārstēšana veicoties sekmīgi.

Otrais slimnieks. Man viņš arī pagājušo reizi sacīja, ka slimība sākot mazināties.

Pirmais slimnieks. Nu, redzi nu, nelga!

Otrais slimnieks. Bet sakumā viņš nemaz negribēja mani ārstēt! Jūs, sak, esat maiznieks, tātad neesat trūcīgs. Bet es viņam atbildu: ja maiznieks saslims ar spitālību, tad viņam neviens nepirks maizi un viņam klāsies bēdīgāk nekā jebkuram ubagam. Tad viņš mani tomēr pieņēma … (Ieiet pieņemamā istabā.)

23 K. Čapeks Izlase

Tēvs. Redzi nu, māt, maiznieku viņš tomēr pieņēmis . ..

M a t e. Ak dievs, man tā bail…

Tēvs. Es metišos viņa priekšā ceļos un teikšu: doktora kungs, esiet žēlīgs, mūsu bērni ir pilnīgi neapgādāti… Vai tas kāds noziegums, ka es ar godīgu darbu esmu sasniedzis solidu stāvokli? Visu mūžu mēs esam tik taupīgi dzīvojuši. Nē, ārsts nevar būt tik cietsirdīgs.

Māte. Stāsta, ka viņš ārstējot tikai pašus trūcīgākos . . .

Tēvs. Man tikai gribētos redzēt, kā viņš iedrošināsies tevi noraidīti Es viņam teikšu …

Māte. Neesi, lūdzu, skarbs pret viņu.

Tēvs. Labi, bet es viņam aizrādīšu, kāds ir viņa pienākums ka cilvēkam. Doktora kungs, es teikšu, lai tas maksā ko maksādams, bet izārstējiet manu sievu… (Iznāk doktors Galens.)

G a 1 e n s. Kas … kas jums vajadzīgs?

Tēvs. Doktora kungs … esiet tik labs … te ir mana sieva …

G a 1 e n s. Ar ko jūs nodarbojaties?

Tēvs. Es… es esmu galvenais grāmatvedis Krīga koncernā.

Galens. Krīga koncernā? Piedodiet, bet es nevaru jūs pieņemt. Man ļoti žēl, bet nevaru. Es ārstēju tikai nabadzīgos.

Tēvs. Doktora kungs, apžēlojieties! Mēs visu mūžu būsim jums pateicīgi…

Galens. Nē, piedodiet, nē. Redziet, es, nudien, varu ārstēt tikai pašus trūcīgākos … Nabagi neko nespēj izdarīt, bet citi var…

Tēvs. Es nerēķinos ar izdevumiem … lai tas maksā ko maksādams …

Galens. Bagātie taču varētu panākt, lai nav vairs kara. Ar viņiem vairāk rēķinās, cienītais kungs, viņiem lielāks iespaids … sakiet, lai viņi izmanto šo iespaidu …

Tēvs. Doktora kungs, es to darītu labprāt, bet tas nav manos spēkos.

G a 1 e n s. Jā, jā, tā, ziniet, runā visi…' Bet ja nu jūs ieteiktu baronam Krigam neražot vairs lielgabalus un municiju … Ja jūs pierunātu baronu Krlgu.

Tēvs. Tas taču nav iespējams, doktora kungs. Vai tad cs iedrīkstētos … Par to nav ko runāt.

G a 1 e n s. Nu, lūk, un ko tad es? … Neko nevar darīt. Man loti žēl, bet…

Tēvs. Doktora kungs, es jūs lūdzu… kaut vai cilvēcības vārdā…

G a 1 e n s. Redziet nu. Es tieši rīkojos cilvēcības vārdā. Un tas ir briesmīgi grūti… Bet ja nu jūs atsacītos no darba barona Krīga koncernā … ja jūs viņam pateiktu, ka negribai strādāt tāda cilvēka labā, kurš ražo ieročus …

Tēvs. Bet no ka tad mēs pārtiksim?

G a 1 e n s. Tātad arī jūs uztur … karš.

Tēvs. Ja es varētu dabūt galvenā grāmatveža vietu kādā citā firmā… Doktora kungs, es tikai vecuma dienās esmu sasniedzis šo stāvokli.. . Neprasiet, lai es atteiktos no savas vietas…

Galens. Nu, lūk, no jums nekā nevar prasīt. Ko lai dara, ko lai dara … Visu labu, cienītais kungs. Man ļoti žēl … (Aiziet.)

Māte. Ko es teicu, ko es teicu!

Tēvs. Iesim projām. Tas ir nelietis bez sirds. Grib atņemt man tādu vietu!

Priekškars

TREŠA AINA Profesora Sigeliusa kabinets.

Sigeliuss (pie durvīm). Lūdzu, nāciet iekšā, dārgais baron!

Barons Krigs (ienākdams). Pateicos, dārgais Sigelius! Es jau domāju, ka diezin vai izdosies kādreiz jūs apmeklēt . . .

25» 387

S i g e 1 i u s s. To es ticu. Sādā laikā!… Sēdieties, lūdzu. Jums droši vien patlaban ir darba pārpilnība, vai ne?

Barons. Jā, jums taisnība.

S i g e 1 i u s s. Bet tas ir dižens laiks.

Barons. Ko? Ak tā, jūs no politiskā viedokļa? Ja, dižens laiks. Dižens un grūtību pilns.

S i g e I i u s s. Jums tas neapšaubāmi ir grūtību pilns, barona kungs.

Barons. Kāpēc jūs tā domājat?

S i g e 1 i u s s. Man liekas … Mēs taču gatavojamies uz karu, un, paldies dievam, karš šķiet neizbēgams. Vadīt šobrīd Krīga uzņēmumus — tas nav joks.

Barons. Tas tiesa … Paklau, dārgais Sigelius, es domāju, ka varētu ziedot zināmu sumu … cīņai ar balto slimību.

S i ge 1 i u s s. Tā var rīkoties tikai mūsu barons Krigs! Tādā pārmaiņām bagātā un saspringtā laikā domāt par zinātnes sasniegumiem! Jūs vēl aizvien esat tikpat augstsirdīgs un cilvēcīgs! Mēs ar prieku pieņemsim jūsu dāvanu, barona kungs, un izlietosim to jauniem pētījumiem, cik tas bus mūsu spēkos.

Barons. Pateicos… (Noliek uz galda biezu uaudas žūksni.)

S i g e 1 i u s s. Vai lai uzrakstu kvīti?

Barons. Nevajag… Kā jums veicas, dārgais Sigelius?

S i g e 1 i u s s. Ar Cenga slimību? Diemžēl, slimība aizvien vairāk izplatās. Par laimi iedzīvotāji vairāk domā par nākamo karu nekā par balto slimību. Ļoti možs noskaņojums, barona kungs. Vispilnīgākā pārliecība!

Barons. Ka izdosies tikt galā ar slimību?

S i g e 1 i u s s. Nē, ka uzvarēsim karā. Visa nacija tic maršalam, jums un mūsu lieliskajai armijai. Nekad nav bijis tik labvēlīgs moments …

Barons. Bet… vai zāles pret balto slimību nav vēl atrastas?

S i ge 1 i u s s. Pagaidām vel ne … izņemot tas, kas ir Galcnam. Mēs joprojām cītīgi strādājam …

Barons. Bet tas jūsu bijušais asistonts … stāsta, ka slimie lauztin laužoties pie viņa: Viņš it kā ārstējot balto slimību ar Liiientala klinikas metodi.

Sigeliuss. Pati parastākā krāpšana, barona kungs. Mūsu starpā runājot, viņam nav ne mazākās jausmas par slimības ārstēšanu. Esmu priecīgs, ka tiku va|ā no šā subjekta.

Barons. Nu, tas, liekas, bija viss. Pie reizes… ko dara doktors Galens?

Sigeliuss. Ārstē savus slimniekus. Tas, protams, ir demagoģisks žests … taču šā plānprātiņa metodei ir rezultāti.

Barons. Droši?

Sigeliuss. Diemžēl, sekmīgi gandrīz par simt procentiem. I.abi vēl, ka mūsu publika tik sapratīga. Šis neprātis Galens bija iedomājies, ka šantažas ceļā varēs uzspiest mums savu nejēdzīgo utopiju. Tagad redzams, ka viņam nemaz nav piekritēju… augstākās sabiedrības slāņos. Mūsu starpā runājot, policija neuzkrītoši novēro visus, kas viņu apmeklē… Te vēlreiz apstiprinās mūsu sabiedrības patriotisms. j . Sabiedrība, tā sakot, boikotē Galenu ar visiem viņa brīnumdarītājiem līdzekļiem. Tas ir lieliski, vai ne?

Barons. Jā, patiešām. Un doktors-Galens, protams, principiāli neārstē … bagātos?

S i g e 1 i u s s. Jā. Nu, vai nav fanatiķis? Tā vēl laime, ka mums ir šis jaunais ārsts, kas bija nesen mans asistents. Visi labako aprindu pacienti iet pie viņa … izplatījušās baumas, ka, strādādams pie mums, viņš izpētījis Galena noslēpumu. Tiesa, viņa ārstēšanai nav nekādu rezultātu, toties viņam apskaužama prakse. Bet par Galenu gandrīz neviens nekā nezina, — viņš kaut kur ieklīdis savu trūcīgo barā un fantazē par mūžīgu mieru. Kā ārsts varu sacīt tikai vienu: viņu vajadzētu ievietot psiehiatriskā slimnīcā.

Barons. Tātad pašreizējos apstakļos pret balto slimību nekas nav uzsākams?

Sigeliuss. Ir, baron, paldies dievam, ir. Tieši pēdējās dienas man palaimējās gūt taisni varenus panākumus … Tagad jau var cerēt, ka mums drīz izdosies apturēt tālāko Čenga slimības izplatīšanos.

Barons. Man prieks to dzirdēt, dārgais Sigelius, liels prieks! Sakiet, kādā ceļā?

Sigeliuss. Tas gan vēl ir liels noslēpums, taču, zināms, ne no jums … Tuvākajā laikā izdos likumu piespiedu kārtā izolēt visus, kas saslimuši ar Cenga slimību. Tā ir mana ideja, barona kungs. Pats maršals apsolīja man šinī pasākumā savu palīdzību. Tas būs vislielākais sasniegums pasaulē cīņā ar Čenga slimību.

Barons. Jā, tas patiešām ir… vareni. Bet kā jūs iztēlojaties šo izolāciju?

Sigeliuss. Nometnēs, barona kungs. Katrs slimnieks, katrs pilsonis, kam izmeklējot atradīs baltu plankumu, nosūtāms uz apsargātu nometni.

Barons. Ahā, un tur viņi visi pakāpeniski nobeigsies?

Sigeliuss. Jā gan, bet ārstu uzraudzībā. Čenga slimība lipīga, un ikviens slimais iznēsā infekciju. Jāpasargā no tās visi pārējie… mūs, mīļais baron. Šeit jebkura sentimentalitāte ir noziegums. Slimos, kas mēģinās bēgt projām no nometnes, apšaus. Katrs pilsonis, vecāks par četrdesmit gadiem, reizi mēnesī mediciniski pārbaudāms. Cenga slimības izplatīšanās apturama ar varu, cita ceļa nav.

Barons. Jā, jums taisnība, dārgais Sigelius. Zēl, ka jums agrāk tas nebija ienācis prātā.

Sigeliuss. Jā, žēl. Mēs pazaudējām daudz laika, noņemdamies kā nelgas ar Galena metodi, bet slimība tikmēr progresēja … Sen vajadzēja nogādāt šos slimos aiz dzeloņstieplēm … un nepieļaut nekādus izņēmumus.

Barons (pieceļas). Jā, galvenais, nepieļaut izņēmumus. Pateicos jums, mīļais Sigelius …

S i g e 1 i u s s (pieceļas). Kas jums kait, baron? Atļaujiet…

Barons (ar skarbu kustību atrauj krektu uz krūtīm). Varbūt jūs paskatītos šeit, dārgais Sigelius?

Sigeliuss. Parādiet, dieva dēļ! (Pagriež baronu pret gaismu un apskata viņa krūtis. Pieskaras viņam ar papīrnazi.) Vai nekā nejūtat? (Pēc pauzes.) Varat aizpogāt drēbes, baron.

Barons. Vai tā ir… baltā slimība?

Sigeliuss. Pagaidām grūti pateikt… Tur ir tikai balts plankums, acīm redzot vienkāršs ādas virskārtas bojājums.

Barons. Ko jūs man ieteiktu?

Sigeliuss (ar bezcerīgu žestu). Ja izdotos kaut kādi pierunāt doktoru Galenu … apskatīt jūs …

Barons. Pateicos, Sigelius. Sniegt jums roku … es laikam nedrikstu?

Sigeliuss. Nevienam, baron Krīg, nevienam vairs nesniedziet roku.

Barons (durvīs). Tātad jūs sakāt, ka šis likums par slimnieku izolāciju… tiks drīzumā izdots? Tad man jāparūpējas, lai. .. manas rūpnīcas ražo vairāk dzeloņstiepļu.

Priekškars

CETURTA AINA Doktora Gatena pieņemama telpa.

G a 1 e n s. Ārstēšana norit sekmīgi. Varat ģērbties.

Pirmais slimnieks (no I cēliena). Kad lai atkal nāku, doktora kungs? (Ģērbjas aiz priekškara.)

G a 1 e n s. Pienāciet pēc divām nedēļām, es jūs apskatīšu. Un tad varēsiet vairs nenākt. (Atver durvis.) Nākamais! (Ienāk barons Ķrīgs, apaudzis ar bārdu, skrandās.) Kas jums par vainu, draugs?

Barons. Doktora kungs, man ir tā pati slimība . . .

G a 1 e n s. Izģērbieties. Bet ko jus? Kāpēc jūs neejat projām, slimais?

Pirmais slimnieks. Doktora kungs, es gribēju prasīt… Cik man jāmaksā par ārstēšanu?

G a 1 e n s. Jums jāatnāk pie manis vēlreiz, tas ir viss.

Slimnieks. Nu, tad lai jums liels paldies. (Iziet.)

Galens (baronam). Panāciet šurp! (Izmeklē viņu.) Nav jau nekas briesmīgs. Tiesa, jums ir baltā slimība, bet… Ar ko jūs nodarbojaties?

Barons. Esmu metālists, doktora kungs, bet bez darba. Agrāk strādāju .. . rūpnīcā.

Galens. Bet tagad?

Barons. Tagad ķēros pie katra darba, kas vien pagadās. Dzirdēju, ka jūs palīdzot trūcīgajiem …

Galens. Ārstēšanas kurss ilgst divas nedēļas. Pēc divām nedēļām jūs varētu būt gluži vesels, vai saprotat? Es jums izdarīšu sešas injekcijas .. . Vai jūs varat samaksāt par sešām injekcijām, draugs?

Barons. Zināms … tas ir, skatoties, cik tas izmaksa.

Galens. Tas maksātu ļoti dārgi… jums … ļoti dārgi, baron Krīg!

Barons. Bet doktora kungs … es nemaz neesmu barons Krīgs!

Galens. Paklau, cienījamais, tā neder uzvesties. Tad mums nav ko runātZēl taču veltīgi šķiest laiku, vai ne?

Barons. Jums taisnība, doktor. Laiks ir dārgs. Es zinu, ka jūs ārstējat tikai trūcīgos. Bet, ja jūs apņemtos izārstēt mani, jūs saņemtu personīgā lietošanā .. . cik? Nu, teiksim, miljonu.

Galens (izbrīnījies). Miljonu?

Barons. Jums taisnība, tas ir maz. Pieci miljoni. Tā jau ir pieklājīga suma, doktor. Es t5icu, desmit miljoni, jā? Ar desmit miljoniem var daudz ko panākt. .. piemēram, ja jūs gribētu izvērst kādu propagandu …

Galens. Pag, jūs teicāt — desmit miljoni?

Barons. Divdesmit.

G a 1 e n s. Miera propagandai?

Barons. Kam vien gribat. Cik avīžu skribentu jūs varētu nopirkt par šo naudu! Es savai propagandai tik daudz neizdodu veselā gadā.

Galens (pārsteigts). Vai patiešām jāizšķiež tik daudz naudas, lai prese uzstātos par mieru?

Barons. Jā, dažreiz tas izmaksa ārkārtīgi dārgi piespiest viņus propagandēt mieru . .. vai karu.

Galens. Re nu, man tas pat prātā nebūtu ienācis! (Iemērc šļirccni spirta un nokaitē uz lampiņas.) Es te sēžu un nekā nezinu … Bet sakiet, lūdzu, kā tas darāms?

Barons. Tur vajadzīgi sakari.

Galens. Ak dievs, un es … Tas ir tik grūti nodibināt sakarus, vai ne? Tur vajadzīgs milzums laika.

Barons. Jā. Tur aiziet gandrīz viss mūžs .. .

Galens. Tad es gan nezinu, kā lai es… (Samērcē vati eteri.) Paklau, baron Krīg, kāpēc gan jūs nevaretu ķerties pie šā darba?

Barons. Jūs gribat, lai es… organizēju propagandu par mūžīgu mieru?

Galens. Nūjā, nūjā. (Noberzē viņ!am ādu uz rokas ar vali.) Jums ir sakari, bet es … Es jūs par to izārstētu.

Barons. Atvainojiet, doktor, tomēr es domāju, ka es to neprastu izdarīt.

Galens. Nē? (Aizmet vati.) Klausieties, cienījamais, tas ir dīvaini… bet jūs esat savā ziņā … pārāk godīgs cilvēks.

Barons. Iespējams. Taču jūs esat pārāk naivs cilvēks, dok tor. Jūs esat iedomājies, ka varēsiet pats, viens vienīgs, ar saviem spēkiem nodrošināt mieru.

Galens. Nē, cienījamais, e"s nebūt neesmu viens. Man, ziniet, ir spēcīgs sabiedrotais.

Barons. Jā, baltā slimība. Un bailes. Jums taisnība, es izjūtu bailes. Ak dievs, kā es bīstos! Bet. ja bailes vienmēr nedalīti

turētu sava varā cilvēkus, tad karu nekad nebiitu. Vai domājat, ka vairums ļaužu nebaidās? Un tomēr karš būs… un vienmēr būs kari!

Galens (ņem šļirceni). Nu, ko tad… ar ko tad var ietekmēt cilvēkus?

Barons. Nezinu. Es parasti esmu izlietojis šādiem nolūkiem naudu un gandrīz vienmēr ar panākumiem, doktor. Jums es varu piedāvāt tikai naudu. Tas ir tas, ko jūs dēvējat… par savdabīgu godīgumu. Divdesmit… trīsdesmit miljonu par vienu dzīvību!

Galens. Vai jūs tā baidāties… no baltās slimības? (Ievelk šļircenē šķidrumu.)

B a r o n s. Jā.

Galens. Man ļoti žēl. (Pienāk pie barona ar šļirceni roka.) Paklau, vai jūs varētu … izbeigt ieroču un munīcijas ražošanu savos uzņēmumos?

Barons. Nē.

Ga lens. Ak dievs, cik tas ir grūti! Ko tad jūs vispār varat man piedāvāt?

Barons. Tikai naudu.

Galens. Jūs taču zināt, ka es tik un tā nepratišu to izlietot… (Noliek šļirceni uz galda.) Nē, tam nebūtu nekādas nozīmes.

Barons. Tad jūs negribat ārstēt mani?

Galens. Man ļoti žēl, bet. .. Varat ģērbties, baron.

Barons. Tas ir mans gals… Ak dievs, ak žēlīgais dievs!

Galens. Jūs vēl ieradīsieties pie manis, draugs!

Barons (ģērbdamies aiz priekškara). Vai man … jāatnāk vēlreiz?

G a 1 e n s. Ja. Un izlasiet tur taksi par medicinisku izmeklēšanu.

Barons (iznāk, pogādams svārkus). Ziniet, doktor… man šķiet, jūs nemaz neesat tik naivs!

Galens. Kad jūs būsiet visu labi pārdomājis, jūs atnāksiet vēlreiz. (Atver durvis līdz galam.) Nākamais!

Priekškars

PIEKTĀ AINA Maršala kabinets.

Adjutants (ienāk): Barons Krīga kungs.

Maršals (raksta, sēžot pie galda). Lai ienāk. (Adjutants ielaiž baronu Krigu un iziet.) Sēdieties, dārgais baron! Es tūliņ beigšu. (Noliek spalvu.) Nu, tad ziņojiet, dārgais draugs. Sēdieties taču, Krīg! Es jūs ataicināju, lai jūs man personīgi paziņotu, kā mums veicas.

Barons. Mēs esam darījuši visu, kas mūsu spēkos, ekselence. Mēs esam aprēķinājuši visas mūsu iespējas …

Maršals. Kādi rezultāti?

Barons. Es vēl neesmu apmierināts. Astoņdesmit smagie tanki dienā . ..

Maršals. Pieprasīto sešdesmit piecu vietā?

Barons. Jā. Tālāk — ik dienas septiņi simti iznīcinātāju un simt divdesmit smago bumbvedēju. Sāda veida bruņojuma izlaidumu vajag stipri vien palielināt. Mēs taču ražosim tos ne tikai sev vien …

Maršals. Protams. Tālāk.

Barons. Ar municiju viss kārtībā. Mēs varam dot par trīsdesmit procentiem vairāk, nekā pieprasa galvenais štābs.

Maršals. Un «C» gāzi?

Barons. Kādā vairumā vien gribat. Vakar mums bija nelaimes gadījums rūpnīcā: kādā cechā pārsprāga balons …

Maršals. Cik upuru?

Barons. Visi pagalam. Četrdesmit strādnieces un četri strādnieki. Nāve iestājās acumirklī.

Maršals. Sāpīgi dzirdēt… bet rezultāts lielisks. Apsveicu jūs, mīļais Krīg.

Barons. Pateicos, jūsu ekselence.

Maršals. Tātad šinī ziņā viss kārtība.

Barons. Jā, jūsu ekselence.

Maršals. Es jau zināju, ka varu uz jums paļauties, Pie reizes, kā klājas jūsu brāļadēlam?

Barons. Paldies, jūsu ekselence, labi.

Maršals. Man nereti gadās dzirdēt par viņu … no manas meitas lūpām. Man šķiet, mans draugs, ka mēs abi… tapsim radi.

Barons (pieceļas). Man tas būtu liels gods, jūsu ekselence.

Maršals (pieceļas). Un man patiess prieks, Krīg. Jau tāpēc vien, ka es nebūtu tas, kas tagad esmu, ja nebūtu bijis jūsu. Tā kas neaizmirstas, mans draugs.

Barons. Es tikai izpildīju savu pienākumu, jūsu ekselence. Es to darīju nācijās labā. Un arī. . . sava rūpniecības koncerna interesēs.

Maršals (pienāk pie viņa). Vai atceraties, Krīg, kā mēs spiedām viens otram roku, pirms es ar saviem kareivjiem stājos pretī valdībai?

Barons. Tādas dienas neaizmirstas, maršala kungs!

Maršals. Nu, lūk, vecais draugs, sniegsim viens.otram roku arī šodien … pirms jauna, vēl slavenāka karagājiena! (Izstiepj abas rokas.)

Barons (atraujas). Es… es nevaru sniegt jums roku, ekselence!

Maršals. Kāpēc?

Barons. Jūsu ekselence… man ir baltā slimība.

Maršals (atraujas). Mans dievs! Vai jūs bijāt pie Sigeliusa?

Barons. Biju.

Maršals. Nu, un viņš?

Barons. Viņš mani sūtīja pie doktora Galena. Tur es arī biju.

Maršals. Ko Galens teica?

Barons. Ka var izārstēt mani divās nedēļās.

Maršals. Paldies dievam! Jūs nevarat iedomāties, cik es esmu priecīgs . . . Tātad jūs atkal būsiet vesels.

Barons. Ja piekritīšu viņa noteikumiem.

Maršals. Piekrītiet, Krig. Es jums to paveļu. Jus esat mums pārāk vajadzīgs, baron Krig, jūs vajag glābt, lai tas maksatu ko maksādams. Kādi ir šie noteikumi?

Barons. Manām rūpnīcām jāizbeidz ražot produkcija kara vajadzībām.

Maršals. Ak tā! Tad gan šis Galens ir tiešām bezprātis.

Barons. Varbūt. No jūsu eksistences viedokļa — bez šaubām.

Maršals. Un no jūsu viedokļa ne?

' Barons. Piedodiet, maršala kungs, bet es tagad skatos uz to citādi…

Maršals. Krig, par to nevar būt runas, ka jūsu rūpnīcas varētu pārtraukt ražošanu.

Barons. Teclīniski tas ir pilnīgi iespējams, jūsu ekselence.

Maršals. Bet politiski ne. Jums jāpierunā Galens, lai viņš atsakās no šās prasības.

Barons. Viņa vienīgā prasība — tas ir miers.

Maršals. Bērnišķība! Nevar taču pieļaut, lai kāds utopists diktē mums noteikumus. Paklau, Krīg… jūs sakāt, ka viņš var jūs izārstēt divās nedēļās? Nu, mēs apturēsim produkcijas ražošanu uz šo laiku . .. Tas gan ir ļoti nevēlami, bet ko lai dara? Mēs to pārvērstu par miermīlības žestu . .. paziņotu, ka izdarām vēl vienu mēģinājumu atrisināt starptautiskās pretrunas miera ceļā. Jūsu dēļ es būtu gatavs tā rīkoties, Krīg. Un tiklīdz jūs būtu vesels . . .

Barons. Pateicos, jūsu ekselence, bet ta nebutu godīga

spelte.

Maršals. Karā, draugs, visi līdzekļi labi.

Barons. Zinu, jūsu ekselence. Bet Galens nav tik muļķis… viņš ieildzinās ārstēšanu.

Maršals. Jā, jūs būsiet viņa varā . . . Tad sakiet, Krīg, ko jūs pats ieteicat?

Barons. Jūsu ekselence! Šonakt… es biju gatavs pieņemt doktora Galena noteikumus!

Maršals. Krīg, tas ir ārprāts!

B a r o n s. Jā, bailes noved līdz ārprātam, ekselence.

Maršals. Vai jums tik ļoti bail?

Barons (bezspēcīgi parausta plecus).

Maršals (apsēžas pie galda). Jā, tad tas ir… grūts gadījums.

B a r o n s. Ja jūs zinātu, maršal, cik pretīgi, kad cilvēkā iezogas bailes … kad tās pārņem viņu līdz pirkstu galiem … Fil Man tā vien liekas… ka es jau skaļi gaudoju aiz dzeloņstieplēm. Ak dievs, palīdziet taču man kāds! Vai tiešām neviens par mani neapžēlosies?

Maršals. Es jūs nulu, Krīg! Es tevi mīlu kā brāli, draugs! Ko lai es daru ar tevi?

Barons. Piekrītiet mieram, ekselence! Noslēdziet mieru! Glābiet mani, glābiet mūs visus! (Nometas ceļos.) Maršal, glābiet mani!

Maršals (pieceļas). Piecelieties, baron Krīg!

Barons (pieceļas). Klausos, jūsu ekselence!

Maršals. Baron Krīg, jums jāpalielina kara produkcijas izlaidums. Es neesmu apmierināts ar jūsu minētajiem skaitļiem. Vairāk ieroču, vairāk! Vai jūs saprotat?

Barons. Klausos, jūsu ekselence.

Maršals. Sagaidu, ka jūs pildīsiet savu pienākumu līdz galam.

Barons. Jā, jūsu ekselence.

Maršals. To apliecinot, sniedziet man savu roku. (Tuvojas Ķrlgam.)

Barons. Nē, maršal, nē! Man ir baltā slimība.

Maršals. Es nebaidos no tās, Krīg. Tiklīdz es paļaušos bailēm, tad vairs nebūšu karavadonis. Jūsu roku, baron Krīg!

Barons (vilcinādamies pasniedz viņam roku). Kā pavēlat… maršal.

Maršals. Pateicos jums, baron Krig. (Barons grīļodamies iziet. Maršals zvana.)

Adjutants (parādas durvis). Klausos, jūsu ekselence.

Maršals. Uzmeklējiet doktoru Galenu!

Priekškars

SESTĀ AINA Tas pats Maršala kabinets.

Adjutants (durvīs). Doktors Galens.

Maršals (raksta). Ievediet! (Adjutants ieved Galenu. Abi paliek pie durvīm. Maršals joprojām raksta. Pēc pauzes.) Vai doktors Galens?

Galens (bikli). Jā, profesora kungs …

Adjutants (saka priekšā). …jūsu ekselence.

Galens. … tas ir, jūsu ekselence.

Maršals. Nāciet tuvāk.

Galens. Kā vēlaties, cien . . . jūsu ekselence. (Pasper soli uz galda pusi.)

Maršals (noliek spalvu un mirkli vēro Galenu). Es jūs gribēju apsveikt, doktor Galen, ar panākumiem baltās slimības ārstēšanā. Esmu saņēmis ziņojumus no savām iestādēm … par jūsu sasniegumiem. (Paņem biezus aktu vākus.) Tie visi ir pārbaudīti materiali, doktor. Jūsu darbs ir teicams.

Galens (apmulsis un aizkustināts). Padevīgi pateicos… jūsu ekselence!

Maršals. Man šeit ir sagatavots projekts. Es gribu reorganizēt Svētā gara dziedniecības iestādi par valsts institutu cīņai pret balto slimību. Jūs ieņemsiet šā institūta galvenā ārsta posteni, doktor Galen.

Galens. Bet es … Tas nav iespējams, cienītais kungs … Man ir tāda klientūra, jūsu ekselence… Es patiešām nevaru.

AI a r š a 1 s. Uzskatiet to par manu pavēli, doktor Galen.

G.alens. Ar ļoti lielu prieku, jūsu ekselence… Bet es neprotu vadīt… ziniet, nav ne tās pieredzes, ne tieksmju.

Maršals. Tad runāsim citādi. (Pamet skatienu uz adjutantu, tas nozūd.) Jūs atsacījāties ārstēt baronu Krigu, vai ne?

G a 1 e n s. Nē, es neatsacījos. Esmu ar mieru . . . tikai ar noteiktiem nosacījumiem.

M a r š a 1 s. Zinu. Tad, lūk, doktor Galen, jūs ārstēsiet baronu bez jebkādiem noteikumiem.

G a 1 e n s. Man ļoti žēl, cienījamais . .. jūsu ekselence ..! b<>t tas patiešām nav iespējams. Es esmu spiests palikt pie saviem noteikumiem.

M a r š a i s. Doktor, ir līdzekļi piespiest cilvēkus izpildīt rīkojumus.

G a 1 e n s. Jūs varat arestēt mani, bet…

Maršals. (Pastiepj roku uz zvana pusi.)

G a 1 e n s. Nedariet to! Man tik daudz pacientu … tie visi ies bojā, ja jūs liksiet mani arestēt.

Maršals (noņem roku no zvana). Tie nebūtu pirmie miroņi manā ceļa… Bet jūs vēl apdomāsieties. (Pieceļas un tuvojas viņam.) Kas jūs esat: bezprātis vai varonis?

G a i e n s (atkāpjas). Nē, ko jūs runājat. . . Varonis jau nekādā gadījuma ne. Bet es esmu bijis karā … un redzējis, cik daudz ļaužu iet tur bojā … veselu ļaužu …

Maršals. Es ari esmu bijis karā, doktor. Bet es tur esmu redzējis, ka cilvēki cīnās par savas nācijās slavu. Un es esmu pārvedis viņus mājās kā uzvarētājus. ,

G a 1 e n s. Tur jau ir tā star|)ība. Man vairak gadījās redzot tos . . . ko jūs vairs nepārvedāt mājās, jūsu ekselence.

Maršals. Kur jūs dienējāt?

Galens (izslējās). Trīsdesmit sestā kājnieku pulka jaunakais ārsts, maršala kungs.

Maršals. Brašs pulks. Vai goda zīmes ir?

Galens. Zelta krusts ar šķēpiem, maršala kungs.

Maršals. Bravo! (Sniedz viņam roku.)

I

G a I e n s. Paldies, maršala kungs.

Maršals. Labi. Un tagad ejiet un ierodieties pie barona Krīgal

G a 1 e n s. Lūdzu arestēt mani par pavēles neizpildīšanu. (Maršals parausta plecus un zvana. Durvis parādās adjutants.)

Maršals. Arestēt doktoru Galenu!

Adjutants. Klausos, jūsu ekselence. (Tuvojas Galenam.)

G a 1 e n s. Jūsu ekselence, nedariet to!

Maršals. Kāpēc?

G a 1 e n s. Es vēl varu noderēt… varbūt jums pašam.

Maršals. Man ne. (Adjutantam.) Nekas, varat iet. (Adjutants iziet.) Apsēdieties, Galen! (Nosēžas blakus.) Kā lai es jums to ieskaidroju, tiepīgais cilvēk? Redziet, es personīgi ļoti cienu baronu Krīgu. Tas ir lielisks cilvēks… un mans vienīgais draugs. Jūs nevarat iedomāties, cik. .. diktators ir vientuļš. Es jums saku vienkārši, kā cilvēks: doktor, glābiet Krīgu! Es jau tik sen … neesmu neviena lūdzis.

G a 1 e n s. Ak dievs, tas ir tik grūti… Es taču ar prieku … Ziniet, man arī ir lūgums.

Maršals. Tā nav atbilde.

G a 1 e n s. Piedodiet, jūsu ekselence^ vienu mirkli. Jūs esat valstsvīrs ar tādu lielu varu. Es to nesaku tādēļ, lai jums glaimotu … diemžēl, tā ir taisnība. Ja nu jūs piedāvātu cilvēcei mūžīgu mieru? Ak dievs, kā visi par to līksmotu! Visa pasaule taču bīstas tikai no jums… visi bruņoj'as tikai jūsu dēļ. Bet, ja jūs pateiksiet, ka gribat mieru, tad visā zemeslodē iestāsies miers, vai ne?

Maršals. Runa bija par baronu Krīgu, doktor.

G a 1 e n s. Jā, taisni par viņu. Jūs varat viņu izglābt. Viņu un visus, kas slimi ar balto slimību. Pasakiet tikai, ka gribat nodrošināt cilvēcei mūžīgu mieru … ka noslēgsiet miera līgumu ar visām tautām. Tad viss būs glābts. Padomājiet tikai, jūsu ekselence, viss taču atkarīgs vienīgi no jums. Es jūs lūdzu, dieva dēļ: glābiet nelaimīgos, kas cieš no baltās slimības. Un, kas at-

tiecas uz barona kungu, tad man ta negribējās viņu noraidīt.. . Lūdzu, kaut vai viņa dēļ…

Maršals. Barons Krīgs nevar pieņemt jūsu noteikumus.

G a 1 e n s. Bet jūs varat tos pieņemt. Jūs visu varat.

Maršals. Nevaru. Vai man tas jāskaidro jums kā mazam bērnam? Vai jūs domājat, ka tikai es ar savu gribu izlemju karu vai mieru? Man jādara tas, kas ir manas nācijās interesēs. Ja manai tautai lemts karot, tad mans pienākums — sagatavot to karam.

G a 1 e n s. Tikai galvenais tas … ja nebūtu jūsu, tad jūsu tauta nesāktu nekādu agresivu karu.

Maršals. Jā, nesāktu. Tai nebūtu pietiekami spēku karam. Tā nebūtu tik labi sagatavota kā pašreiz. Tā neapzinātos savus spēkus… un savas izredzes uzvarēt. Patlaban tā, paldies dievam, to visu apzinās. Un es realizēju tās cerības.

G a 1 e n s. Kuras jūs pats tautai iedvesāt.

Maršals. Jā, es iedvesu tai gribu dzīvot. Jūs ticat, ka miers labāks par karu. Bet es ticu, ka uzvaras pilns karš labāks par mieru. Man nav tiesību laupīt savai tautai uzvaru.

G a 1 e n s. Un tāpat daudzas nāves, jā?

Maršals. Jā, arī nāves. Tikai kaujā kritušo asinis padara kādu zemes gabaliņu par cilvēka dzimteni. Tikai karš pārvērš ļaudis par nāciju un vīriešus par varoņiem.

G a 1 e n s. Un par miroņiem. Ar tiem man karā gadījās stipri bieži tikties.

Maršals. Tāds jūsu amats, doktor. Man gadījās vairāk redzēt varoņus.

G a 1 e n s. Jā, no tiem, kas atradās aizmugurē, maršala kungs. Mēs, kas sēdējām ierakumos, nemaz nebijām tik drošsirdīgi.

Maršals. Par ko jūs saņēmāt zelta krustu?

G a 1 e n s. Par … par to, ka pārsēju dažus ievainotos, tas ir viss.

Maršals. Tā. Un tas notika kaujā, ārpus ierakumiem. Vai tā nebija varonība?

G a 1 e n s. Atvainojiet, nē. Es vienkārši kā ārsts . .. Kādam tas taču bija jādara.

Maršals. Sakiet man, ar kādām tiesībām jūs cenšaties panākt mieru? Vai tā ir jūsu misija?

G a 1 e n s. Piedodiet, es nesaprotu …

Maršals (klusu). Nu… misija,, kas jums piešķirta no augšas.

G a 1 e n s. Nē, nekā tamlīdzīga. Es vienkārši jūtu kā parastais cilvēks…

M a r š a ls. Tad jums nevajag tā rīkoties, doktor. Šādos gadījumos vajadzīga pavēle no augšas . .. augstākā griba, kas mūs vada.

G a 1 e n s. Kā griba?

Maršals. Dieva griba. Mani ir izraudzījies dievs, citādi es nevarētu vadīt cilvēkus.

G a 1 e n s. Un tāpēc jums jākaro?

Maršals. Jā. Nācijās vārdā …

G a 1 e n s. Kuras dēli kritīs kaujās?1

Maršals. Un iekaros uzvaru. Nācijās vārdā …

G a 1 e n s. Kuras tēvi un mātes ies bojā no baltās slimības?

Maršals (pieceļas). Vecākā paaudze mani neinteresē, doktor. No tās vairs neiznāks karotāji. Nezinu, kāpēc es vēl neesmu pavēlējis jūs arestēt.

Galens (pieceļas). Pavēliet, jūsu ekselence.

Maršals. Jūs izārstēsiet baronu Krīgu. Viņš ir vajadzīgs nacijai.

Galens. Lai tad . . . barona kungs ierodas pie manis.

Maršals. Un pieņem jūsu aplamos noteikumus?

Galens. Jā, jūsu ekselence, viņam jāpieņem mani noteikumi.

Maršals. Jūs vēl aizvien tiepjaties? Tad, protams, cits nekas neatliek… (Iet pie galda. Telefons zvana. Maršals paņem klausuli.) Jā, es pats. Ko? Jā, dzirdu. Un jau beigas… Kad tas notika? Jā, paldies. (Noliek klausuli, aizsmacis.) Varat iet. Paldies dievam … barons Krlgs pirms piecām minūtēm nošāvies.

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS. MARŠALS

PIRMĀ AINA Maršala pili.

Maršals. Tātad vispārējos vilcienos…

Propagandas ministrs. Pasaulē pieaug pretkara propaganda. Sevišķi angļu presē. Angļi pastāvīgi baidījušies no slimībām… Anglijas valdība saņēmusi peticijas ar daudziem miljoniem parakstu …

Maršals. Ļoti labi. Ar to viņi paši sevi iekšēji novājinās. Tālāk.

Propagandas ministrs. S6reiz, diemžēl, dažās valstīs -arī valdošās aprindas uzstājušās par miefu. Pat kāds ķeizars …

Maršals. Zinu.

Propagandas ministrs. Viņa majestatei maniakaias bailes no baltās slimības. Viņa krustmāte jau saslimusi. Ir ziņas, ka viņš domā iesniegt priekšlikumu visu zemju valdībām sasaukt mūžīga miera konferenci.

Maršals. Tas mums neder. Jāsper pretsoļi.

Propagandas ministrs. Mēs esam jau stipri nokavējušies. Pasaules sabiedriskā doma ļoti noskaņota pret karu. Bailes no baltās slimības pārāk lielas, jūsu ekselence. Cilvēki vairs negrib politiku, viņi grib tikai glābiņu no baltās slimības.

Saņemtas ziņas, ka ari mušu vidu ir mazdūšīgie . .. pilnīgs pretkara noskaņojums. Veselība, sak, dārgāka par kara lauriem…

Maršals. Gļēvuļi! Un taisni tagad, kad mēs esam tik labi sagatavoti! Tik labvēlīgi apstākļi atgadās tikai reizi gadsimtā! Klau, vai jūs varat man galvot, ka šis noskaņojums tiks likvidēts?

Propagandas ministrs. Par ilgāku laika sprīdi galvot nevaru, jūsu ekselence. Jaunatne ir entuziasma pilna un dosies jums līdzi vai ugunī. Tomēr pusmūža cilvēku vidū aug grūtsirdība un bailes.

Maršals. Mani interesē tikai jaunā paaudze.

Propagandas ministrs. Pilnīgi pareizi, taču vecāka paaudze… ekonomiski stiprāka. Pusmūža cilvēki vēl aizvien ieņem vadošās pozicijas un augstākos posteņus. Kāja gadījumā tas var radīt zināmas nekārtībās. Mums ārkārtīgi nepieciešams nomierināt sabiedrisko domu …

Maršals. Ar ko?

Propagandas ministrs. Jāpiespiež šis ārsts, lai 'dod mums savas zāles.

Maršals. Nekas neiznāks, pat ja jūs uzvilktu viņu pie kāķa. Es to cilvēku pazīstu.

Propagandas ministr.s. Mums ir pārbaudīti iedarbības līdzekļi, jūsu ekselence.

Maršals. Kuri parasti beidzas ar pārbaudāmā nāvi? Nē, pateicos. Sinī gadījumā tas neder. Tas radītu sliktu iespaidu.

Propagandas ministrs. Tad neatliek nekas cits kā … pagaidām . .. piekāpties šo miera gribētāju priekšā.

Maršals. Un palaist garām labvēlīgu situāciju? Tas neder!

Propagandas ministrs. Vai arī dot triecienu, pirms noorganizējas miera fronte. Bet tas nozīmē …

Maršals. Dot šo triecienu tūliņ! Un pašā vājākajā vietā! Bet iemesli bruņotai akcijai.. .

Propagandas ministrs. Iemesli mums sagatavoti sen: intrigas pret mūsu valsti, sistemātiskā provocēšana un tā tālāk. Vajadzīga bridi tiks izdarīts atentats pret kādu mūsu otras šķiras politisku darbinieku . .. Tad vēl vajadzēs tikai izdarīt plašus arestus un dot. signālu avīzēm. Noorganizēsim spontānās demonstrācijās, kuru dalībnieki pieprasīs karu … Par patriotisku sajūsmu es galvoju … kamēr vēl nav par vēlu.

Maršals. Pateicos. Es zināju, ka varu paļauties uz jums … Beidzot! Ak dievs, beidzot es varēšu vest savu nāciju pretī slavai!

Priekškars

OTRA AINA

Pirms priekškara pacelšanas dzirdami militāri marši, tauru skaņas un bungu rīboņa, tad visu pārspēj pāļa sajūsmas pilnie rēcieni. Priekškars paceļas. Maršala kabinets. Atvērtas durvis uz balkonu, no kura Maršals runā ar pūli.

Kabinetā Maršala meita un Kfīgs jaunākais militārā formas tērpā.

Maršals (pūlim). Mirklī, kad mūsu sudrabotās Iidmašinas sēj nāvi pār mūsu niknāko ienaidnieku pilsētām (pūfa sajūsmas pilnie rēcieni), es gribu nodot tautas tiesai šo savu izšķirošo rīcību. (Kliedzieni: «Lai dzīvo Maršals!», «Slava Maršalam!») Jā, es sāku karu un sāku bez pieteikšanas. Es darīju to tāpēc, lai saglabātu dzīvību tūkstošiem jūsu dēlu, kitri šobrīd gust uzvaru savā pirmajā kaujā, dragādami pretinieku, kurš nav vēl paspējis attapties. Tagad es jūs lūdzu atzīt šo taktiku par pareizu. (Fanatisks kliedziens: «Jā, ja, atzīstam, lai dzīvo Maršals!») Tālāk. Es sāku karu bez iepriekšējām pazemojošām sarunām ar šo mazo, niecīgo valsti, kura iedomājusies, ka var nesodīta provocēt mĢs un apvainot mūsu lielo nāci ju .. . (Sašutuma pilni pūfa kliedzieni.) Un ar savu algoto banditu rokām graut mūsu mieru un kārtību! (Pūfa rēcieni: «Nāvi viņiem!», «Nodevēji», «Uz karātavām!») Klusu! Ar klaigāšanu mēs ļaunumu nenovērsīsim. Bija tikai viens ceļš: sūtīt soda ekspedīciju un izrēķināties ar šo bezkaunībā pieņēmušos nožēlojamo valsti, kas neatlaidīgi apdraudēja mūsu mierīgo eksistenci, noslaucīt no zemes virsas šo nožēlojamo un nepilnvērtīgo tautu, kurai nav tiesību uz dzīvi, iznīcināt tos, lai viņus aizsargātu kas aizsargādams … Lai tagad citas lielvalstis atklāj savas kārtis! Es paziņoju: mēs nebīstamies ne no viena! (Kopīgs kliedziens: «Nebīstamies!», «Lai dzīvo Maršals!», «Lai dzīvo karš!») Es zināju, ka jūs mani atbalstīsiet. Jums par godu es esmu raidījis kaujā savu vareno armiju. Jūsu vārdā es paziņoju visai pasaulei: «Mēs negribējām karu, bet mēs uzvarēsim! Uzvarēsim, jo tāda ir dieva griba! Uzvarēsim (sit sev pie krūtīm), jo taisnība ir mūsu pusē! Taisnība mūsu pusē! … (Vārgākā balsī.) Taisnība… (Kopīgs kliedziens: «Taisnība mūsu pusē!», «Lai slavēts karš!», «Lai slava Maršalam!»)

Maršals (grīļodamies ienāk no balkona, sit sev pie krūtīm). Taisnība mūsu pusē! Taisnība mūsu pusē!. .. Mūsu pusē … Es…

Kr i gs (piesteigdamies). Kas jums notika, jūsu ekselence?

Meita. Kas tev kait?

Ma r š a 1 s. Atstājiet mani vienu … Ejiet! (Sit sev pie krūtīm.) Taisnība mūsu pusē… Ko tas nozīmē? (Atpogā mundieri, tausta krūtis.) Taisnība… mūsu pusē. (Rauj vaļā kreklu.) Paskatieties … te!

Krīgs. Parādiet! (Krīgs un meita pieliecas pie Maršala krūtīm.)

Maršals. Es nekā nejūtu. Tā kā marmors. . .

Meita (piespiezdamās). Nē, tēt. . . tur nekā nav . . . Neskaties …

Maršals. Laid! (Tver ar roku pie krūtīm.) Itin nekā nesajūtu … itin nekā!

Meita. Tētiņ, tās ir iedomas … gan tu redzēsi! (Ārā aizvien pastiprinās rēcieni: «Maršalu! Maršalu! Maršalu!»)

Maršals. Es zinu, ko tas nozīmē… Ej, meitiņ, ej! Atstāj mani vienu! (Ārā kliedzieni: «Maršalu! Mēs gribam redzēt Maršalu!») Es eju! (Izslējies un pacēlis roku sveicienam, iziet uz balkona. Nevaldāmi rēcieni: «Lai dzīvo Maršals!», «Lai slava Maršalam!», «Lai slavēts karš!» Meita sāk skaļi raudāt.)

Krīgs. Nedrīkst, nevajag, dārgā!

Meita. Paul, tēvam taču …

K'rīgs. Es zinu, bet tagad tu nedrīksti raudāt. (Pieiet pie telefona, drudžaini šķirsta abonentu sarakstu, uzgriež numuru.) Hallo! Vai profesors Sigeliuss? Runa Krīgs. Brauciet nekavējoties šurp uz Maršala pili! Jā, pie Maršala personīgi … Jā, balts plankums. (Noliek klausuli.) Anet, es lūdzu, neraudi! (Āra kliedzieni: «Lai dzīvo Maršals!», «Lai dzīvo karš!», «Lai dzīvo armija!», «Lai slava Maršalam!»)

Maršals (ienākdams no balkona). Viņi tomēr mīl mani . . . Si ir liela diena. Nu, nu, neraudi, mazā!

Krīgs. Jūsu ekselence, es at|āvos ataicināt profesoru Sigeliusu . . .

Maršals. Labi, Paul. Vai tas tādēļ, lai es slimotu pēc visiem zinātnes likumiem, ko? (Atmet ar roku.) Vai vēl nav nekādu ziņu par mūsu aviacijas darbību? (No ielas atplūst. dziesmas un kara orķestru muziķa.) Vai dzirdat, kā viņi gavilē? Beidzot es esmu izaudzinājis īstu nāciju! (Tausta krūtis zem mundiera.) Dīvaini … āda salta kā marmors. It kā tā nemaz nebūtu daļa no manas miesas… (Ārā kliedzieni: «Maršalu!», «Maršalu!», «Maršalu!») Eju, eju! (Grīļodamies dodas uz balkona pusi.)

Krīgs. Atļaujiet, jūsu ekselence! (Izsteidzas uz balkona, māj pūlim, lai tas apklustu.) Viņa ekselence Maršals pateicas jums. Viņš tikko piesēdās pie darba. (Saucieni: «Lai dzīvo Maršals!», «Lai dzīvo karš!», «Lai slava Maršalam!»)

Maršals. Teicams jauneklis… Es tā mīlēju veco Krīgu. (Apsēžas.) Nabaga barons Krīgs… nabaga barons…

Krīgs (ienāk no balkona). Lūdzu, palīdzi man, Anet! (Norāda uz logiem. Abi nolaiž smagos aizkarus un iededzina galda lampu. Iestājas pakrēsla un klusums, tikai no ielas dobji atplūst dziesmu un maršu skaņas.)

Maršals. Tā. Vismaz tagad viss izskatās kā slimnieka istabā.

Meita (nosēžas pie viņa kājām). Tu neslimosi, tēt. Ieradīsies vislielākie ārsti pasaulē un izdziedinās tevi. Bet tagad atgulsties.

Maršals. Nē, ne, man nav tiesības slimot. Man jākaro, bērns. Tu redzēsi, es pat nedomāšu par slimošanu. Tikai tagad, jūsu klātbūtnē, es mazliet atpūtīšos. Šis troksnis mani ietekmēja … Slimam cilvēkam kļūst vieglāk, kad viņš var iespiesties kaktā un … turēt kādu aiz rokas. Bet tas pāries, gan redzēsiet! Man jakaro! Kaut drīzāk pienāktu pirmie ziņojumi … Vai dzirdat, kā uz ielas dzied?

K r i g s. Ja dziedāšana uztrauc jūsu ekselenci …

Maršals. Nē, nē, netraucējiet viņus… Tagad visur plīvo karogi… Man vajadzētu pabraukāt pa pilsētu… parādīties tautai… pateikt visiem, ka . . . taisnība mūsu pusē … mūsu … (Sit pie krūiim.)

M e i t a. Nevajag, tēt, tev tagad nevajag par to domāt.

M a r š a 1 s. Nevajag, meitiņ … Bet pagaidi vien, es vēl jāšu karaspēka priekšgalā kā uzvarētājs … Tu mani neredzēji,"kad es ar saviem kareivjiem atgriezos no pagājušā kara. Tu toreiz vēl biji maziņa … Bet nu tu redzēsi… Pagaidi, tu vēl dabūsi papriecāties! Paul, karš ir lielisks! Mums, vīriešiem, tas ir visdiženākais sasniegums . .. Uzbrukums labajā flangāl Aplenkums! Sviest uz turieni desmit armijas korpusus!

Adjutants (durvīs). Galma padomnieks profesors Sigeliuss ieradies. Vai lai vedu viņu šurp?

M a r š a 1 s. Kas .. . kas viņam vajadzīgs?

M e i t a. Ievediet viņu tēva guļamistabā.

Adjutants. Klausos. (Iziet.)

Maršals. Ahā, saprotu: vislielākie ārsti pasaulē… (Pieceļas.) Zēl! Ar jums es jutos labāk.

Meita (pavadot viņu līdz durvīm). Nebaidies, tetl

M a r š a 1 s. Maršals nebaidās, bērns. Maršals … paklausa pavēlēm no augšienes. (Iziet. Klusums, tikai no ielas atplūst militāru maršu skaņas.)

K r ī g s. Raudi, Anet, raudi, nu to var darīt.

Meita. Klausies, Paul . .. varbūt tēvs patiešām .. . paklausa pavēlēm no augšienes … Varbūt citādi nevar?

K r ī g s. Cik tas briesmīgi, Anet! Slimība jau tiktai progresējusi! Kā viņš varēja to nemanīt?

Meita. Viņš vispār nemēdza domāt par sevi. . . Viņš bija tik pārliecināts … (Raud, atbalstījusies pret kaminu.)

Krīgs.-Anet, šovakar es dodos uz savu pulku.

Meita. Tu taču vari atbrīvoties no karadienesta.

K r i g s. Mūsu ģimenē nav pieņemts vairīties no pienākuma pildīšanas. Tāda muļķīga tradicija, kā redzi.

M e i t a. Karš nevilkšoties ilgi; tēvs sacīja, ka tikai dažas dienas.

K r ī g s. Iespējams. Sā vai tā, bet tev vajadzēs … kādu laiku palikt vienai. Esi vīrišķīga, Anet!

M e i t a. Būšu.

Adjutants (ienāk). Saņemtas radiogramas.

Krīgs. Nolieciet tās uz Maršala galda!

Adjutants. Klausos. (Noliek depešas un iziet.)

Meita. Paul … Ko lai dara?

Krīgs. Vienu mirkli. (Pieiet pie galda un lasa radiogramas.) Piedod, man gan to nevajadzēja darīt, bet… Neticami! Tāda maza tauta, tomēr …

Meita. Kas ir?

Krīgs. Viņi pretojas! Ka nelaba apsēsti. Mūsējie, guvuši nenozīmīgus panākumus, bet uzlidojums ienaidnieka galvaspilsētai nav izdevies. Mēs esam zaudējuši astoņdesmit lidmašinas… Uz robežas mūsu tanki sastapušies ar niknu pretestību . . .

AI e i t a. Tātad stāvoklis slikts?

Krīgs. Labākajā gadījumā varētu runāt par uzbrukuma tempu zaudēšanu. Bet tikmēr viņi var saņemt palīdzību, vai saproti? Maršals acīm redzot cerējis sagraut viņus ar pirmo triecienu … Te ir divu lielvalstu ultimāts, tās jau izsludinājušas mobilizāciju … Ak dievs, cik notikumi strauji attīstās! Trīs, četri, pieci ultimāti uzreiz!

Meita. Tātad sliktas vēstis?

Krīgs. Jā, ļoti sliktas, Anet.

Meita. Vai depešas jārāda tēvam?

Krīgs. Jārāda. Nebaidies, bērns, maršals ir stiprs. Tādu cilvēku slimība nesalauzīs. Tu redzēsi, viņš tūliņ nostāsies pie karalauka kartes un aizmirsīs visu pasaulē… Viņš ir kareivis. Nostādi viņu šauteņu stobru galā, viņš pat acu nepamirkšķinās. (Maršals vaļējos rīta svārkos ienāk grīļodamies.)

Maršals (šņukst). Ak dievs, ak dievs, ak žēlīgais dievs!

M e i t a. Tēv!

Krīgs (steidzas pie viņa). Atjēdzieties, jūsu ekselence! (Ved maršalu pie dīvana.)

Maršals. Ejiet projām! Projām! Pēc mirkļa tas pāries … Ak dievs, ak žēlīgais dievs, sešas nedēļas! Tikai sešas nedēļas, tā ārsts teica! Un tad beigas .., tādas beigas! Ak dievs! Kāpēc cilvēks to nesaprot agrāk… iekams pats nav to izbaudījis? Apžēlojies par mani, ak dievs!

Krīgs (pamāj Anetei, lai tā neiejaucas). Jūsu ekselence, pienākušas vēstis no frontes.

Maršals. Ko? Lieciet mani mierā, es tagad nevaru… Ejiet visi projām! Vai tad jūs neredzat… vai jūs neredzat…

Krīgs. Jūsu ekselence, saņemtas sliktas vēstis.

Maršals. Ko-o? Dodiet šurp! (Paņem radiogramas un klusēdams pārskata tās.) Tas, protams… maina situāciju. (Pieceļas.) Atsauciet pie manis … nē, nesauciet neviena. Es došu rakstiskus rīkojumus. (Apsēžas pie galda. Krīgs nosiājas viņam blakus. Anete stāv nekustēdamās, viņa lūdz dievu. No ielas atskan dziesmas.)

M a r š a 1 s (ātri raksta). Mobilizēt kārtējos iesaucamos.

Krīgs (paņem aprakstīto lapu). Klausos, jūsu ekselence.

Maršals (raksta tā, ka nolūst zīmulis. Krīgs pasniedz citu.) Te būs gaisa spēku dispozicija.

Krīgs (paņem lapu). Klausos, jūsu ekselence.

Maršals. Bet tas… (Nervozi pārsvītro.) Nē, tas neder.

(Izplēš lapu no bloknota, saburza un iemet papirkurvī.) Tas jādara citādāk. (Raksta, bet atkal apstājas.) Nē, pagaidiet vienu mirkli… (Uzliek galvu uz galda. Krigs bezspēcīgi atskatās uz Aneti.) Apžēlojies, ak dievs, apžēlojies!

K r ī g s. Es gaidu jūsu rīkojumus, jūsu ekselence.

Maršals (paceļ galvu). Jā, tūliņ … (Pieceļas un grīļodamies iznāk istabas vidū.) Tātad es pavēlu… rīt es pats uzņemšos armijas vadību, pats vadīšu visas uzbrukuma operācijās … Tā ir mana misija, vai saproti? Un, kad mēs uzvarēsim, es jāšu karaspēka priekšgalā… (no ielas atplūst militāru maršu skaņas) … cfaur ienaidnieka galvaspilsētas drupām. Es jāšu baltā zirgā. Miesas man vairs nebūs, tā visa nokritīs, paliks tikai acis, un tā es drasēšu savu kareivju priekšgalā … Skelets baltā zirgā! Un cilvēki sauks: «Lai dzīvo maršals! Lai dzīvo viņa ekselence Mironis!» (Meita grīļojas un aizsedz seju ar rokām.)

Krīgs. Tā nevajag runāt, maršal!

Maršals. Jums taisnība, Paul. Nebaidieties, nekas tamlīdzīgs nenotiks. Es zinu, kas darāms. Rīt.. . rit es stāšos savu karavīru priekšgalā. Ne jau galvenajā štābā, nē… tur ģenerāļi droši vien nobīsies no manas smakas … Es vadīšu karaspēku uzbrukumā … ar zobenu rokā … Zēni, sekojiet man! Un, ja es kritīšu, Paul … tas ir, man jākrīt, tad vismaz mani kareivji atriebs savu maršalu . . . Viņi cīnīsies kā velni. Uz priekšu, zēni, durkļu cīņā! Urā, zēni, lai mūsu asinis nav veltīgi lietas! (Sit sev pie krūtīm.) Mēs esam uzvarējuši… Mēs … mēs … (Tausta krūtis.) Es … Anet! Anet, man bail!

Meita (tuvojas viņam. Mātes balsi). Nedrīkst baidīties, tēv. Apsēsties un nedomā ne par ko, saproti? (Atsēdina viņu atzveltnes krēslā.)

Maršals. Jā, es nedrīkstu domāt, citādi es atcerēšos … to, ko redzēju tanī klinikā. Kāds slimnieks gribēja piecelties, kad es ienācu, un viņam atkrita tāds gabals miesas … Ak kungs dievs, kungs dievs, vai patiešām man nav glābiņa? (Krīgs, apmainījies skatieniem ar Aneti, iet pie telefona un meklē sarakstā numuru.)

Meita (glāsta maršala galvu). Nedomā tagad par to, tētiņ! Mēs^tevi nepametisim. Tu atlabsi, par to mēs parūpēsimies. Tev jākļūst veselam, jākļūst! Saki, ka tu to gribi.. .

Maršals. Gribu. Man jāuzveic šinī karā, vai saproti? Ja, man būtu kaut pusgads laika! Ja man būtu gads laika šim karam!

Krīgs (uzgriež numuru). Hallo, doktors Galens? Te runā Krīgs. Ierodieties pie maršala, doktor. Jā… viņš ļoti smagi slims. Tikai jūs to varat… Jā, es saprotu … tikai ar noteikumu, ka viņš noslēdz mūžīga miera līgumu. Jā, es viņam to pateikšu. Pagaidiet pie telefona. (Uzliek plaukstu uz klausules.)

Maršals (pietrūkstas kājās). Nē, nē! Es negribu mieru! Man jākaro! Tagad es vairs nevaru atkāpties, tas būtu pazemojoši.,. Jūs esat zaudējis prātu, Paul! Mums jāuzvar šinī karā! Taisnība mūsu pusē!

Krīgs. Mūsu pusē tā nav, maršal!

Maršals. Es to zinu, jaunekli. Bet es gribu uzvaru savai nacijai. Te nav runas par mani, bet par nāciju. Nācijās vārdā … Pakariet klausuli, Paul, pakariet klausuli! Savas nācijās labad es … varu arī mirt.

Krīgs (pasniedz klausuli Anetei). Varat gan, bet kas notiks pēc tam?

Maršals. Pēc manas nāves? Bet ar to taču vajadzēja rēķināties, ka es esmu mirstīgs.

Krīgs. Jūs ar to neesat rēķinājies. Neviens nevar jūs aizstāt kara laikā. Jūs esat padarījis sevi par vienīgo vadoni, bez jums mūs visus sakaus, bez jums iestāsies apjukums un sabrukums. Šausmīgi iedomāties, kas notiks jūsu nāves gadījumā!

Maršals. Jums taisnība, Paul, es nedrīkstu mirt kara laikā. Vispirms man jāuzvar.

Krīgis. Tam nepietiks sešu nedēļu, maršal. Maršals. Jā, sešas nedēļas… Ak, kāpēc dievs to_pieļāvis! Kāpēc viņš to pieļāvis! . .. Kungs Jezu, ko lai es daru?

K r I g s. Jums jānovērš katastrofa, maršal, tāds tagad ir jūsu uzdevums. Anet. . .

Meita (klausulē). Vai jūs klausāties, doktor? Te runā maršala meita. Vai jūs atbrauksiet? Jā, viņš piekritīs jūsu noteikumiem. Nē, vēl viņš to nav sacījis, bet viņam cits nekas neatliek. .. Ko? Un tad jūs ierastos? Un izglābtu viņu? Pagaidiet, es viņam to pateikšu. (Aizsedz klausuli ar plaukstu.) Tēv, viņš teic, ka gribot dzirdēt no tevis tikai vienu vārdu …

Maršals. Nē, liec nost klausuli, Anet. Es nevaru. Jautājums izsmelts.

Krīgs (mierīgi). Lūdzu piedošanu. Jūsu ekselence, jūsu pienākums to darīt.

Maršals. Ko darīt? Ataicināt šo ārstu?

Krīgs, Jā.

Maršals. Un tad pazemīgi piedāvāt mieru? Atsaukt karaspēku? Jā?

K r ī g s. Jā.

Maršals. Atvainoties . . . un saņemt sodu?

K r ī g s. Jā.

Maršals. Tik briesmīgi, tik nejēdzīgi pazemot savu nāciju?

Krīgs. Jā, maršal.

Maršals. Un pēc tam tik un tā noiet no skatuves, aiziet pensijā, ar kaunu apkrautam?

K r ī g s. Jā, aiziet pensijā, bet jau miera apstākļos.

Maršals. Nē, es jums saku, nē! Lai to dara kāds cits. Man bija pretinieku vairāk, nekā vajadzīgs, lai nu viņi parāda, ko spēj. Bet es … Es tūliņ iešu pensijā. Lai cits piedāvā pazemojošo mieru!

Krīgs. Neviens cits to nevarēs izdarīt, jūsu ekselence.

Maršal s. Kāpēc?

Krīgs. Tad izceltos pilsoņu karš. Tikai jūs varat dot armijai pavēli atkāpties.

Maršals. Tad lai noiet no vēstures skatuves tāda nacija, kas neprot pār sevi valdīt! Lai ļauj man iet … un lai iztiek bez manis!

K rī gs. To jūs neesat viņiem iemācījis, ekselence.

Maršals. Tad virsniekam atliek vel viena izeja. (Dodas uz durvju pusi.)

Krīgs (aizstājas viņam ceļā). To jūs nedarīsiet, maršali

Maršals. Kā? Vai man nav tiesības pašam uz savu dzīvību?

Krīgs. Nē, jūsu ekselence. Vispirms jāizbeidz karš.

Maršals. Varbūt, ka jums ir taisnība, jaunais cilvēk. Anet, viņš ir cienījams jauneklis, tikai pārāk nosvērts un nekad neveiks neko diženu …

Meita. Nu, tad, tēv . . . (Sniedz viņam klausuli.)

Maršals (atstumj klausuli). Nē, bērns. Es negribu un nevaru. Man nav vairs nozīmes dzīvot…

Meita. Es tevi lūdzu, tēv, lūdzu visu to dēļ, kas slimo ar šo slimību …

Maršals. Visu slimo dēļ… Tev taisnība, Anet, ir taču vēl citi! Mēs — kas slimojam ar balto slimību! Mūsu ir miljoni šinī pasaulē! Jā, man jābūt kopā ar tiem. Raugies, pasaule, re, kur stāv… spitālīgo maršals! Viņš vairs nevada karaspēku* viņš vada smirdīgu, slimību novārdzinātu pūN. Nost, nost no ceļa, te ejam mēs, spitālīgie! Taisnība mūsu pusē, jo mēs esam slimi un gribam tikai žēlsirdību… Dod šurp, Anet! (Paņem klausuli.) Hallo, doktor! Jā, tas esmu es. Jā, jā. Es jau sacīju, ka jā. Labi, pateicos. (Uzkar klausuli.) Nu, lūk, viss* ir izlemts. Pēc dažām minūtēm viņš būs klāt.

Meita. Paldies dievam! (Raud aiz prieka.) Es esmu tik priecīga, tēv … Tik priecīga, PauJ!

Maršals (glāsta viņai galvu). Nu, nu, nāc šurp . .. Vai es tev vēl neriebjos? Mēs visi aizbrauksim no šejienes… vēlāk, kad būs miers.

Meita. Kad tu atveseļosies.

Maršals. Jā, kad mēs visi atveseļosimies. Un kad es visur ieviesīšu kārtību. Tas nebūs viegli, Paul.. . Kaut drīzāk ierastos šis doktors . .. Jāaptur uzbrukums frontē un jādara zināms visam valdībām … (Ņem no rakstāmgalda savas pavēles

un pleš tas gabalos.) Bet žēl gan … tas būtu bijis visdiženākais karš!

Meita. Karu vairs nebūs, tēv. Kad tu demobilizēsi savu armiju, visvarenāko armiju pasaulē …

Maršals. Tā bija teicama armija, bērns. Tu pat iedomāties nevari, kas tā bija par lielisku armiju! Es to veidoju divdesmit gadus…

Krīgs. Tagad jūs sludināsiet mieru. Jūs teiksiet cilvēkiem, ka tāda ir jūsu sūtība, ka visuvarenais to jums ir iedvesis, mācījis jums…

Maršals. Dievs… Ja es zinātu, ka tāda patiešām ir dieva griba .. . Paul, tā taču arī būtu augstākas varas nolemta misija?

Krīgs. Jā, un liela misija.

Maršals. Un ne no vieglajām, to es zinu. Es pazīstu diplomātu aprindas. Bet ja es vēl nodzīvošu dažus gadus… Cilvēks spēj daudz, kad pārliecināts, ka tā ir viņa misija. Miers… Visuvarenais grib, lai es kļūstu par miera nodibinātāju. . . Anet, pasaki šo teikumu skaļi, lai es dzirdu, kā tas skan .. .

Meita. Visuvarenais grib, lai tu kļūsti par miera nodibinātāju, tēv.

Maršals. Tiešām, tas neskan slikti. Tā būtu liela misija vai ne, Anet? Uzvarēt balto slimību zemes virsū — tā jau pati par sevi ir grandioza uzvara, ko? Būt par miera nodibinātāju .. . un mūsu tauta būtu pirmā citu vidū! Tiesa, tas nebūs viegli, bet ja es palikšu dzīvs… Ja tāda ir dieva griba … Bet kur tas doktors, Anet? Kur doktors?

P r i e"k skars TREŠĀ AINA

Iela. Ļaužu bars ar karogiem. Dziesmas un saucieni: «Lai dzīvo maršals!».

«Lai dzīvo karš!», «Lai slava maršalam!»

Dēls (no pirmā cēliena). Nu, visi reizē: «Lai dzī-vo karš!»

Pūlis. Lai dzīvo karš!

Dēls. Mūs vada maršals!

Pūlis. Mūs vada maršals! Dēls. Lai dzīvo maršals! Pūlis. Maršals! Maršals! (Aiz skatuves taurē automobilis, kas nevar izlauzties caur pūli.)

Galens (iesteidzas ar somiņu rokā). Tikšu kājām… Atļaujiet iziet cauri. Atļaujiet, es jūs lūdzu! Es steidzos… mani gaida …

Dēls. Pilsoni, sauciet kopā ar mums: «Lai dzīvo maršals! Lai dzīvo karš!»

Galens. Nē, karš ne! Kara nevajag! Karš nedrīkst būt! Saucieni. Ko viņš teica?… Nodevējs!.:. Gļēvulis!… Sitiet viņu!

Galens. Vajadzīgs miers! Laidiet mani … Es eju pie maršala.

Saucieni. Viņš apvaino maršalu… Luktura stabā viņu' Nāvi viņam!

(Satrauktais pūlis sakļaujas ap Galenu. Juceklīga kņada. Pūlis atkāpjas. Galens ar savu somiņu guļ uz ielas.)

Dēls (sper Galenam ar kāju). Celies, nelieti! Taisies, ka pazūdi, citādi . . .

Kādsnopūļa (pieliecas pie nekustīgā Galena). Pagaidiet, pilsoņi. Viņš ir pagalam.

Dēls. Atradis, ko žēlot! Par vienu nodevēju mazāk! Lai slava maršalam!

P u 1 i s. Lai dzīvo maršals! Lai dzīvo maršals! Marša-als! Marša-als!

Dēis (atver somiņu). Paskat, tas bijis kads dakteris! (Nosviež pudelītes ar medikamentiem zemē un samin ar kājām.) Ta-a! Lai dzivo karš! Lai dzīvo maršals!

(Pūlis ar kliedzieniem: «Maršals!», «Maršals!», «Lai dzīvo maršals!» — traucas tālāk.)

Priekškars

MĀTE

Sās lugas ideju autoram deva viņa sieva, matērialu — laiks, ko mēs patlaban pārdzīvojam, bet par tiešu ierosinājumu to uzrakstīt nodereja ilustrācijā, kas attēloja atraitni, nometušos ceļos kaujas lauka kādā no mūsdienu kara darbības rajoniem. Lugai acim redzot nav vajadzīgi nekādi iepriekšēji paskaidrojumi, un autors tikai lūdz, lai mirušos, kas pulcējas ap Māti, rādītu uz skatuves nevis ka baismīgus rēgus, bet kā vienkāršus un lādzīgus dzīvus cilvēkus: ierastajos mājas apstākļos, omulīgās vecās spuldzes gaismā viņi izturas gluži parasti. Viņi uz mata tādi paši, kādi bija, dzīvi esot, tieši tādi viņi uz visiem laikiem palikuši Mātes atmiņā, starpība tikai tā, ka Māte nevar tiem vairs pieskarties ar roku, un varbūt vēl tā, ka viņi nav gluži tik skaļi kā mēs. dzīvie.

PERSONAS:

Māte Tēvs O n d r e j s J i r ž i K o r n e I s Pēteris Tonijs Vectēvs

Sievietes balss |>a radio Vīrieša balss pa radio

I

Tēva kabinets. Logi līdz galam vaļa. Pie vidus sienas liels portrets — Tēvs virsnieka formas tērpā; abās pusēs portretam — zobeni, rapieri, revolveri, bises, pipes ar gariem kātiem, visādi koloniālo zemju suveniri — šķēpi, vairogi, pīki un bultas, liki kinžali, kā arī briežu ragi, antilopu galvaskausi un citas medību trofejas. Sienas pa labi un kreisi aizņem grāmatu plaukti, kokgriezumiem rotāti skapji un statnis ar spoži nospodrinātām šautenēm un medību bisēm; turpat karājas austrumu audumu gabali, zvērādas un ģeogrāfijas kartes. Telpa vispār iekārtota pēc vīriešu gaumes: smags rakstāmgalds, uz galda vārdnīcas, globuss, kārbas ar tabaku, pīpes, šrapneļu čaulas prespapjē vietā utt. Turku dīvāns, nodeldēti atzvelteņi un krēsli; mauru galdiņš ar šacha dēlīti un galdiņš ar gramofonu. Uz skapjiem virsnieku cepures un kaskas. Bez tam visur dažādi «eksotiski» priekšmeti — nēģeru maskas vai citi sīkumi, ko pirms gadiem trīsdesmit parasti veda mājās no kolonijām un citām tālām zemēm Viss tas izskatās ļoti vecmodīgs un stipri nolietots; vispār kabinets drīzāk ir līdzīgs ģimenes muzejam nekā dzīvojamai istabai.

Tonijs sēž ar visām kājām uz divana. augsti savilcis. ceļgalus; uz tiem viņam bieza •grāmata, uz kuras viņš uzlicis papīra lapu un kaut ko raksta. Laiku pa laikam viņš čukstot lasa uzrakstīto, sizdams takti ar roku. Dažreiz neapmierināts papurina galvu, kaut ko izsvītro, pārlabo un atkal pārlasa.

Ienāk Pēteris, svilpodams dziesmiņu.

P ē t e r i s. A, Tonijs! Nu, kā veicas? (Pieiet pie rakstāmgalda un, joprojām svilpodams, izklaidīgi groza globusu.) Tonijs. Ko?

Pēteris. Dzejo|us saceti, vai?

Tonijs. Prātā nenāk! (Steidzīgi paslēpj aprakstīto papīru ■ grāmatā.) Bet kas tev galu galā par darīšanu?

Pēteris. Nekādās. (Sabāzis rokas kabatās, pienāk pie Tonija un svilpodams noskatos viņa.) Nu, parādi, parādi!

Tonijs (izlikdamies, ka lasa grāmatu). Ej nu, ej! Tādas aplamības…

Pēteris. Hm . . . (Jokodamies plūkā Toniju aiz matiem.) Nu, nu, labi, ek tu … (Gausi atgriežas pie rakstāmgalda, attaisa kādu tabakas kārbu un piebāž pīpi.) Tātad labāku nodarbošanos neesi atradis? (Izvelk galda vidējo atvilktni.)

Tonijs. Nu, bet ar ko tu nodarbojies?

P e t e r i s. Es? Ne ar ko. (Izvelk no atvilktnes apdriskātu grāmatiņu un pāršķirsta to.) Tā sakot, ar drudžainu neko nedarīšanu. Mana stunda vēl nav situsi, Tonij! (Dodas pie šacha galdiņa un piesēžas pie ta.) Apskatīsim labāk šo uzdevumu: tēvs sāka gan to risināt, bet nepaspēja. Pamēģināsim mēs… (Nostāda dažas baltās un melnās figūras un pārbauda pēc grāmatas to atrašanās vietu uz dēļa.)

Tonijs (vilcinādamies). Pēter, vai tu nekā nezini … •

Pēteris (izklaidigi). Par ko?

Tonijs. Par Jirži.

Pēteris. Ko tad?

Tonijs. Vai viņš nedomā . .. uzstādīt šodien kādu rekordu?

Pēteris. Kāpēc tev tā liekas?

Tonijs. Saproti, vakar vakarā viņš man pēkšņi teica: «Tonij, pamāj man rīt ar roku, lai man laimējas. Es gatavojos kaut ko darīt.» Viņš teica — ap pulksten trim …

Pēteris. Ap pulksten trim? (Skatās pulksteni.) Tad jau pavisam drīz! Mums viņš nav teicis ne vārda … (Svilpodams turpina figuru izvietošanu.) Jādomā, viņš negribēja, ka māmuļa zina. Viņa aizvien tā uztraucas, kad Jirži dodas lidojumā … Tu, viņai dzirdot, neko nerunā, saproti? (Ieskatās grāmatiņa, tad iegrimst domās, noliecies pār šacha galdiņu.) Hm, d5 … d5 … Tētis šeit atzīmējis, ka pirmajam gājienam jābūt ar d5, bet, manuprāt, tas īsti labi neiznāk.. . Zini, Tonij, es dažreiz domāju, cik tēvam gan grūti bijis kolonijas, tāpēc viņš ari tur nodarbojies ar šacha uzdevumu risināšanu.

Tonijs. Bet kāpēc tu to dari? Tev ari grūti?

Pēteris. Neiedomājami. Tāds nejēdzīgs stāvoklis kā patlaban nav bijis nevienā gadsimtā. (Pievēršas Tonijam.) Nu, Tonij, pietiek jokus dzīt, parādi savus dzejoļus!

Tonijs. Ko tu runā! Kas par dzejoļiem!… Vēl jau nav gatavi!

Pēteris (pieiet pie viņa). Labi, labi!

Tonijs (pasniedz viņam aprakstīto lapu). Man taču nekas neiznāca! Tu smiesies.

Pēteris. Es tikai paskatīšos, vai tur nav ortogrāfiskās kļūdas. (Lēni un vērīgi lasa dzejoļus. Ienāk Ķornels ar šauteni rokā.)

K o r n e 1 s. A, izrādās, jūs esat te. (Noklakškina aizslēgu.) Saprotiet, nācās izārdit šo nelietīgo krāmu pa gabaliņam, toties tagad tā kā rotaļlietiņa — prieks noskatīties! (Noliek šauteni uz statņa.) Vajadzētu to izmēģināt, Pēter… Nu, ar ko tad jūs te nodarbojaties, bērni? (Paņem no statņa citu šauteni un pārbauda aizslēgu.)

Tonijs (nenolaizdams acu no Pētera). Ne ar ko . . .

Pēteris. Tev, Tonij, vienā dzejolī divi lieki balsieni.

Tonijs. Kurā? Parādi!

Pēteris. Tanī, kas sākas ar vārdiem: «Bet daiļā nepazīstamā kad ierodas …»

Kornels (cītīgi puš uz aizslēgu). Ā, radīšanas mokas! Vai mūsu Tonijs atkal izplūst atskaņās? (Liek šauteni uz galda un izņem no atvilktnes šauteņu eļļu un pakulas.)

Pēteris. Saki, lūdzams, kas ir šī «daiļā nepazīstamā»?

Tonijs (uzlec kājās un mēģina izraut viņam lapu no rokām). Dod šurp! Es zinu, ka man tur nekas nav iznācis! Laid vaļā, es sadedzināšu!

Pēteris. Pagaidi jel! Es jautāju gluži nopietni. Neesi nelga, Tonij! Starp citu, dzejoļi nebūt nav slikti.

T o n i j s. Nu, vai patiešām?

Pēteris (lasa klusu). Bez jokiem. Nemaz neskan slikti, tici man, mans jaunais Arion!

Tonijs. Tad tev vajag uzminēt, kas ir šī… mana nepazīstamā.

Pēteris. Tā nosauktu tu apdziedi… navi? (Atdod viņam dzejoļus.)

Tonijs. Kāpēc tad tu vaicā, ja esi sapratis pats?

Pēteris. Man negribējās ticēt, ka tu tik dedzīgi piesauc nāvi. Tu taču esi vēl pavisam bērns!

K o r n e 1 s (lira šauteni uz rakstāmgalda). Tieši tāpēc. Tonijam uzbrukušas vispasaules sāpes. «O daiļā nepazīstamā, jel izdziedini mani!» Nu, bet es gan galīgi nesaprotu, kāds skaistums var būt nāvei? Ja nu vienīgi…

Pēteris. Vienīgi, ja ir par ko mirt! Tā, vai ne?

Kornels. Pareizi! Zelta vārdi, Čēterit! Piemēram, paf jūsu lupatu, kas plandās kārts galā! Nāve uz barikadēm — citādi ne! Par lētāku maksu mūsu Pēteris nebūs ar mieru. Bum! Tracli!

Tonijs (gandrīz vai raudot). Metiet mieru! Atkal jūs ķildosieties!

Pēteris (apsēžas pie šacha galdiņa). Neķildosimies, mazulīt, esi mierīgs! Vismaz es netaisos to darīt. Vai man jāklausās, ko runā šis vārgulīgais, niknuma pilnais archeoloģiskais izraktenis? Ko lai dara, viņš piedzimis pusstundu agrāk par mani. Un taisni tur novilkta robeža starp paaudzēm. Bet vēstures ratu apturēt nav iespējams! Jau dzirdami jaunās paaudzes soļi, kura dzimusi pusstundu vēlāk… (Pārceļ figuru.) M-jā, d5 … d5… Nē, ja rīkojas tā, kā iecerējis tētis, tad nekas neiznāks. (Atceļ figuru atpakaļ.)

Kornels. Vai man tu savus dzejoļus neparādīsi, Tonij?

Tonijs. Man tie vispirms pienācīgi jānoslīpē.

Kornels (slauka pirkstus pakulās). Nevajag! Lai paliektādi, kādi ir. Jo vairāk ko pārstrādā, jo sliktāk iznāk.

Tonijs (pastiepj viņam papīru). Tu taču nesāksi mani izjokot, Kornel?

Pēteris (noliecies par galdiņu). Esi mierīgs, Kornels jokus neprot. Viņš grib pārbaudīt, vari tev tur neizr aužas kādas graujošas tendences, piemēram, vai nav brīvais pantmērs …

T^o n i j s. Nē jel, tas rakstīts parastajā pantmērā!

Pēteris. Tava laime, Tonij. Citādi Kornels vēl pasludinatu tevi par valsts nodevēju un boļševiku. Tev neklājas nodarboties ar pamatu graušanu. Atstāj to man. Mūsu ģimenē bubuļa lomu izpildu es… Bet ja es ietu ar šo ziloni? (Noraidot purina galvu.) Nē, tad es atsegtu savas krūtis un baltie dotu man triecienu taisni sirdī. Stop! «Bet daiļā nepazīstamā kad ierodas..

Tonijs. Ļauj taču Kornelam izlasīt līdz galam!

Pēteris. Piedod, es nemanīju, ka prātoju skaļi. Kur gan cilvēku noved oratora talantsl

Kornels (atdod dzejoļus). Briesmīgi!

Tonijs. Vai tik slikti?

Kornels. Vienkārši nepiedodami! Pēter, no šā puikas iznāks dzejnieks!… Tādā cienījamā virsnieku ģimenē… Kā tu domā, vai lai neuzskaitu viņam, kā nākas?

Tonijs (vai septītās debesis aiz laimes). Nē, saki, vai tev tie patiešām patīk?

Kornels (bužina viņam matus). Vēl gan tev vajadzēs pamācīties. Tikai nāvei liec mieru! Tas nav lemts tev — memmes dēliņam. Var ļoti labi dzejot arī par dzīvi…

Tonijs. Tātad tu domā, ka man vajadzētu turpināt?

Kornels (atkal ķeras pie šautenes). Nūjā… Ko lai tev saka … Mūsu ģimenē taču katrs pēc sava ģīmja un līdzības. Tāda nelaimīga ģimene mēs esam!

Pēteris. Vai tu zini, ka mūsu Jirži šodien nodomājis uzstādīt rekordu?

Kornels (paceļ galvu no šautenes). Kas tev teica?

Pēteris. Tonijs. Jirži lūdzis, lai pamājot ar roku uz viņa laimi. <

Toni j s. Ai, ai, ai, pavisam piemirsu! (Steidzīgi māj ar roku.)

Kornels (izliecas pa logu). Lail<s skaists. Un ja vēl mazliet veiksmes…

Tonijs. Kas tas būs par rekordu?

Pēteris. Augstuma rekords.

Kornels. Un turklāt ar kravu… (Atkal noliecas pār šauteni.)

Tonijs. Tai jābūt apbrīnojamai izjūtai . . . Lidot tik augstu. Mest lokus padebešos, kur ir tikai bezgalības zilgme, un dziedāt: «Aizvien augstāk un augstāk!»

. Pēteris. Vispirms, brālīt manu, tur neticami salst rokas.

Kornels. Varu derēt, ka agri vai vēlu Jirži šo rekordu uzstādīs. Mūsu Jirži līdzinās tēvam.

T o n i j s. Ar ko?

Pēteris. Ar drosmi.

Kornels. Ar disciplinētību, Pēter.

T o n i j s. Jūs vismaz pazināt tēvu, bet es … Sakiet, vai mūsu Ondra arī bija tāds pats kā tēvs?

Kornels. Jā. Tāpēc viņš ari gāja bojā.

Tonijs. Bet tu?

Kornels. Es pūlos, To'nij. Daru visu, ko varu.

Tonijs. Bet Pēteris?

Kornels. Nu, tas pieliek visus spēkus, lai pēc iespējas mazāk līdzinātos tēvam.

Pēteris. Es? Mīļais draugs, es pielieku visus spēkus, lai atrisinātu līdz galam tēva šacha uzdevumu.

Kornels. Jā, varbūt šinī ziņā. Bet citādi… Tēvs droši vien tikai rokas noplātītu. Kavalcrijas virsnieks, majors, bet dēls, redziet, grib gāzt visas varas pasaulē. Formālā ģimenes drāmā .. : Kāpēc tēva šautenes tā rūsē?

Pēteris. Netici viņam, brāl. Tēvs vienmēr,bija to pusē, kas devas uz priekšu. Un šinī ziņā es esmu pilnīgi atsities viņā. (Pabīda figuru uz šacha dēļa.) Tātad melnais bandinieks dodas pret 14. Baltie spiesti aizsargāties.

Kornels. Baltie spiesti aizsargāties? Parādi nu! (Pienāk pie galdiņa.)

Pēteris. Melnie iet uzbrukumā. Baltie atkāpjas.

Kornels (noliecies pār dēli). Nē, pagaidi, tas nekur neder. Tēvs gribēja doties ar šo zirdziņu pret d5.

P ē t e r i s.m Varbūt. Taču tagad ir citi laiki. Tēvs bija kavalerists, bet mana sirds — bandinieku pusē. Bandinieki vienmēr iet uz priekšu. Bandinieks var krist,^bet nevar kustēties atpakaļ.

Kornels. Bet ja iet ar zirdziņu pret d5 . . .

Pēteris. Nejauc manu uzdevumu!

Kornels. Tas ir tēva uzdevums. Un paskaties vien, ja zirdziņš nostājas uz d5, tad baltie tris gājienos piesaka matu.

Pēteris. Bet to taisni es negribu, draudziņ! Es gribu sakaut 'baltos. Melnais bandinieks paceļas barikadē un aiztrenc balto zirdziņu.

Kornels. Velns parāvis, patiešām! Acīm redzot uzdevumā ir kāda kļūda. Šāda iespēja tur nav paredzēta.

Peteris. Re nu! Jā, jūsu ekselence, uzdevumam iespējami divi atrisinājumi.

Kornels. Pirmais atrisinājums — tas ir tēva.

Pēteris. Un otrais — revolucionārais ati*?sinājums. Uz priekšu, apspiestie bandinieki! Ienaidniekā cietoksnis, baltais tornis, apdraudēts. Sagatavoties kaujai!

Kornels. Pag, Pēter, cel šo bandinieku atpakaļ! Tu sabojāsi visu spēli.

Pēteris. Kā spēli?

Kornels. Tēva. Tēvs būtu devies pret d5.

Pēteris. Tēvs bija kareivis. Viņš teiktu: «Braši zēni melnie, viņi nepadodas.» Un mestos kaujā pret baltajiem.

Kornels. Cel taču to bandinieku atpakaļ!

Pēteris. Aiz kāda iemesla?

Kornels. Es gribu paskatīties, kā tēvs te būtu spēlējis.

Pēteris. Nē, brāl, tfc tagad norit cita spēle. Tagad vairs

nespēlē tēvs. Tagad spēlējam mēs. Veltīgi spārdies, baltais zirdziņ! Nekas neapturēs melno kaujinieku viņa ceļā! Pēc četriem gājieniem viņš pārvērtīsies par visvareno dāmu. Mēs gan to saucam citādi…

K o r n e 1 s. Kā tad?

Pēteris (uzreiz kļūst visai nopietns). Jaunā vara, mans mīļais. Melno vara. Un reiz tā iestāsies!

K o r n e 1 s. Tas nenotiks. Mums atliek vēl viens gājiens.

Pēteris. Kāds?

K o r n e 1 s. Šāds! (Nogrūž figūras no dēļa.)

Pēteris. Ahā! Tas ir varmācības ceļš! (Pieceļas.) Nu, labi arī tā. Tad mēs rīkosimies citādi.

Tonijs (kas lidz šim lasījis uz dīvana, paceļ galvu un pa pusei histēriski sauc). Metiet pie malas savu politiku! Es to nevaru izturēt!

Kornels. Tā taču ir tikai rotaļa, nomierinies, tu mīkstpēdiņ! Mēs vienkārši gribam mazliet papaukot, — vai ne, Pēter?

Tonijs. Nav vis rotaļa! Es zinu, par ko te runa!

Pēteris. Pareizi, Tonij..Tā ir ļoti nopietna lieta! Cīņa starp veco un jauno pasauli. Bet nebīsties, es uzduršu Kornelu uz zobena kā vaboli uz kniepadatas. Nost tirānus! (Uzliek kādu no bruņu cepurēm.) Lai izgaist nolādētā vecā pasaule! Stājies, Kornel!

Kornels (uzliek galvā kavalerista kasku). Nāku! (Noņem no sienas divus rapierus.) Esiet tik laipni, izvēlieties, godājamais pretinieka kungs!

Pēteris (paloka vienu rapieri). Der. Bet kauja ar vienādiem ieročiem — tas gan tagad nenotiek. Tas pārāk veclaicīgi. (Abi nostājas pozicijā.) Nu, Tonij, komandē!

Tonijs (iespiedis seju grāmatā un aizturēdams ausis ar pirkstiem). Negribu!

Kornels. Viens, divi… trīs! (Abi smīnēdami paukojas.)

Pēteris. La la!

Kornels. A la!

Pēteris. Nost tirānus! Nost nodevējus! La la!

K o r n e 1 s. La la!

Pēteris. Ir! Pirmais cirtiens!

Kornels. Plecā. Viegla brūce. Kauja turpinās ar mainīgiem panākumiem.

Pēteris. «Mēs varmācības troņus grausim!»

Kornels. Dabūsi vēl pagaidīt! … Ir! Pieskāros!

Pēteris. Vienkārša skramba. La la! Uz priekšu, melnais bandiniek!

Kornels. Ho ho, mēs stāvam kā klints! La la!

Pēteris. «Tā būs pēdējā kauja, kas ar uzvaru nāks…» Pieskāros!

Kornels. Ne uz to pusi! Nu, saņem!… (Apstājas.) Vai nebija pārāk sāpīgi? Ko, Pēter?

Pēteris. Blēņas! Aizstāvies! (Paukojot viņi apgāž galdiņu un krēslus.) La la!

K o r n e 1 s. A la!

Pēteris. Stop! Tā ir miega artērija, Kornel! Tu esi beigts.

Kornels. Ievainots, bet turpinu cīņu. Līdz pēdējam elpas vilcienam. A la!

Tonijs (sauc). Metiet mieru!

Pēteris. Tūliņ, Tonij, tūliņ beigsim. Bandinieks iet uzbrukumā. Grūst vecā pasaule!

Kornels. Stop! Trieciens tev ķēra taisni sirdī, Pēter. (Nolaiž rapieri.)

Pēteris (salutē ar rapieri). Pateicos, esmu nogalināts.

Kornels (atbild uz salutu)'. Man ļoti žēl…

Pēteris. Jā, es esmu nogalināts, bet tūkstošiem melno bandinieku stāsies manā vietā. Urā, biedri! (Ienāk Māte un paliek stāvam uz sliekšņa.)

Māte. Bērni, bērni, kas jums atkal ienācis prātā?

Pēteris. Nekas, māmiņ. (Steigšus pakar rapieri pie sienas.) Vienkārši Kornels mani nupat nogalināja. Trāpīja taisni sirdī. (Noliek bruņu cepuri agrākajā vietā.)

Kornels (pakar rapieri). Toties Pēteris pataisīja man cauru rīkli. Arī nopietns ievainojums. (Noliek kasku vecajā vieta.)

Māte. Mūžīgi tie dvīņi uz kaušanos! Vai redzat, draiskuļi, ko jūs te esat izdarījuši! Un katrā ziņā tēva kabinetā. . .

Pēteris. Mēs tūliņ visu savedīsim kārtībā, māmiņ! Nebēdājies! Nu, Kornel! (Abi steigšus kārto istabu, paceļ apgāzto galdiņu, krēslus utt.)

M ā te. Stājieties nu! Pazīstu jūsu kārtību!'Posts vien būs!

Kornel s (četrrāpus nometies, izgludina paklāju). Tūliņ viss būs vislabākajā kārtībā, māmiņ! Laid, Pēter!

Pēteris (tapat četrrāpus). Nē, laid tu! (Pēkšņi abi aptver viens otru ar rokām un sāk valstīties pa grīdu.) Es tev piespiedīšu plecus pie grīdas!

Kornel s (smagi elpojot). Pamēģini!

Pēteris. Tūliņ redzēsi! (Valstās pa grīdu.)

M ā t e. Vai nebūsiet mierīgi! Kādreiz patiešām jūs sadauzīsiet te visu! Būtu jel kaunējušies, pieauguši cilvēki! … Ko Tonijs lai domā par jums?

Pēteris (palaiž Kornelu). Panāc šurp, Tonij, es tevi arī iemācīšu!

Tonijs. Negribu!

M ā t e. Lieciet Tonijam mieru! Un taisieties, ka pazūdat! Tonij, par ko viņiem šoreiz sākās?

Tonijs. Pēteris negribēja sākt ar gājienu pret d5.

Kornel s (uzlasa no grīdas šacha figuras). Saproti, māt, tas ir tēva paņemiens. Es tikai aizstāvēju ģimenes tradiciju.

Pēteris. Nav tiesa, māt! Uzdevumu varēja saprast ir tā, ir citādi.

K o r n e 1 s (saliek figuras uz dēļa). Tad kāpēc lai nespēlē tā ka tētis?

Pēteris. Bet kāpēc lai nespēlē citādi? Šodien tētis varbūt spēlētu to tāpat kā es.

Māte. Klusu! Pietiek strīdēties un marš laukā! Kur jūs brītiņu esat uzturējušies, tur vajadzīga pamatīga uzkopšana. Ir gan tie vlriešil

K o r n e 1 s. Māmiņ, mes tev palīdzēsim!

Māte. Nu, kā tad! Labi palīgi! Vai jūs maz zināt, kas ir kārtība?

K o r n e 1 s. Nolikt visus priekšmetus tā, kā tie stāvējuši.

Peteris. Nolikt visus priekšmetus ta, kā tiem jāstāv.

M a t e. Ak, nē jel! … Nolikt priekšmetus tā, lai tiem būtu labi. Tikai jūs, vīrieši, nekā no tā nesaprotat. Nu, jūs abi, ašāk! Arā no šejienes!

K o r n e 1 s. Iesim dārzā, pašaudlsim ar to šauteni!

Peteris. Labi. No simts soļiem — uz pudeli.

Māte. Viņiem jau kad tikai ko sadauzīt!

K o r n e 1 s. Tonij, vai tu nenāksi? (Paņem no statņa cēliena sākuma ienesto šauteni.)

Māte. Nē, nē, Tonijam nav pa pratam jūsu šaušana. Vai ne, Tonij?

Pēteris. Es zinu. Tonijam bail.

Māte. Nemaz nav bail. Jūs viņu nesaprotat. Viņš vienkārši citāds nekā jūs, tas ir viss.

K o r n e 1 s. Katrs no mums, māmiņ, ir citāds nekā pārējie.

M ā te. Un tāds viņš ari nav, kā jūs domājat. Nu, ejiet, ejiet, palaidņi!

Kornels (skūpsta viņai pieri). Vai tu vairs nedusmojies?

Pēteris (skūpsta viņai vaigu). Kur nu māmiņa dusmosies! Viņa, nabadzīte, pieradusi . ..

M ā t e. Vai jūs nezināt, kur Jirži?

Kornels. Jirži? Jā, patiešām, kur viņš palicis? Tonij, vai tu nezini?

Tonijs. Liekas… liekas, viņam kāda satikšanās.

M āte. Ar ko?

Peteris. Vai tad viņš to teiks? .. . Varbūt ar kādu daiļu nepazīstamo. (Abi vecākie brāfi, grūstīdami viens otru, mēģina ātrāk izšmaukt pa durvīm.)

Māte. Un kas tev te bija vajadzīgs, Tonij?

Tonijs. Nekas … Es vienkārši tāpat… Lasīju.

Māte. Kādu no tēva grāmatām?

Tonijs. Jā, kāda ceļotāja piezīmes.

Māte. Atkal par šīm svešajām zemēm … Tas tev nav vajadzīgs, Tonij! Tu taču nekad nebūsi ceļotājs, vai ne? (Staigā pa istabu un nesteigdamās sakārto visu.)

Tonijs. Droši vien nebūšu. Bet, zini, es tik spilgti to visu iztēlojos . . .

M āte. Ko tad, piemēram?

Tonijs. Daudz ko… Stepi, augstu zāli, un pēkšņi pajoņo garām antilopu bars . . . Zini, māmiņ, es vienkārši nespēju saprast, kā var šaut dzīvniekus . ..

Māte. Tētis šāva . .. Bet tu droši vien būsi citāds. (Apskauj viņa kaklu.) Es gribētu tikai vienu: lai tu vienmēr būtu tāds kā tagad. Kādam taču jāpaliek mājās, Tonij! Citādi taču nevienam visā pasaulē nebūs savas mājas… (Skūpsta viņu.) Nji, ej nu vien, man te šis tas jāsakārto… (Tonijs iziet, māte joprojām klusu uzkopj istabu.) Tonijs būs citāds. Tonijam jābūt citādam. (Apstājas pie tēva ģīmetnes un skatās tanī. Tad parausta plecus, pieiet pie logiem un aizvelk smagos aizkarus. Istaba iegrimst puskrēslā. Māte atgriežas pie tēva portreta un iededzina galda lampu portreta priekšā.) Nu, par ko tu viņus pastāvīgi velc uz \šejieni? Tu taču zini, Richard, ka man tas nepatīk. Pat Tonijs piedzima jau pēc tavas nāves, nekad tevis nav redzējis, bet, tikko patrāpīsies brīvs brītiņš, tā tūliņ ievāksies šeit. Nu, kāpēc tu tā dari? Es arī gribu, lai mani bērni piederētu man! Es negribu, ka viņi visu laiku tev vien pakaļ staigā!

Tēvs (lēni iznāk no tumšā kakta; viņš ģērbies tai pašā formas tērpā kā portretā). Es nemaz viņus nevelku uz šejieni, dārgā. Viņi paši to dara. Saproti, kopš bērnības viņiem nav bijis labāku rotaļlietu par visiem šiem krāmiem. Tāpēc nemaz nebrīnies, lūdzu.

M ā 1 e (mierīgi pagriežas uz viņa pusi, nemaz nebrīnīdamās

par viņa parādīšanos). Nūjā, tu vienmēr tā runā! Bet nu gan, šķiet, viņi jau par lieliem tavām rotaļlietām un tomēr te vien noņemas!

Tēvs. Ko lai dara! Bērnības atmiņas. Tu nu gan arī varēji sen izmest ārā visas šīs grabažas. Kam tās vajadzīgas?

Māte. Kā tad! Izmest ārā! Tā taču ir tava piemiņa. Nē, ne, Richard, man tiesības uz šīm mantām, un tās es turu šeit tieši sev. Šie priekšmeti — tas taču esi tu. (Atsēžas atzveltnes krēslā.) Un zini, katrreiz, kad te laiciņu uzturējušies zēni, gaisā kaut kas tāds paliek.. . kaut kas tāds, it kā tu pats būtu bijis te. Tu pats.

Tēvs (atsēžas jāteniski uz krēsla). Ta ir vienkārši tabakas smarža, bērns.

Māte. Tabakas un dzīves. Tu nevari iedomāties, kas notiek ar mani tādos brīžos. Man tikai jāaizver acis, un es neparasti skaudri izjūtu: te ir bijis Richards … Richards … Richards … Tu piepildi šeit visu, te var ieelpot tevi. Nē, nestāsti, šiem krāmiem te nav nekādas nozīmes. Tas esi tu, tu . . . Bet zēnus tu man tomēr bojā, Richard.

Tēvs. Ej nu, bērns, nedomā tādas aplamības! Nu saki, lūdzu, kā tad es varu viņus sabojāt? Ja cilvēks kādā jaukā dienā … Pie reizes, cik gadu jau pagājis?

M āte. Tev pašam jāzina. Septiņpadsmit.

Tēvs. Jau? Nu tad redzi, ja cilvēks kādā jaukā dienā atvadās no dzīves un kopš tā laika pagājuši septiņpadsmit gadi, tad no viņa ļoti ļoti maz kas paliek pāri. Un aizvien jo mazāk, dārgā. Es nekam vairs nederu, bērns. Vienīgi tam, lai man par piemiņu šad tad notrauc putekļus no šīm vecajām grabažām.

M ā t e. Viss viens, tu viņus pievelc. Tāpēc viņi arī pastāvīgi šmauc te iekšā. Zēniem tas daudz ko nozīmē: tēvs — kareivis, tēvs — varonis. Es redzu, kā viņus ietekmē šī burvība. Viņi vienmēr bija kā apburti no tevis.

433

Tēvs. Nevajadzēja viņiem stāstīt par mani, bērns. Tā ir tava pašas kļūda.

28 K, Čapeks. • Izlase

Māte. Nevajadzēja! Kā tu vari ta runāt? Kam tad bija jāglabā tava piemiņa, ja ne man? Pēc tavas nāves, Richard, man nav bijis citu prieku kā tikai mūsu bērni un atmiņas par tevi. Es labi apzinos savu pienākumu pret tevi, mans dārgais. Nebūs daudz tādu bērnu pasaulē, kuri ar tādām pašām tiesībām varētu būt lepni uz savu tēvu … Tu nevari iedomāties, cik tas bija svarīgi mūsu zēniem. Vai tad, pēc tavām domām, man vajadzēja viņiem to visu laupīt?

Tēvs. Tu pārspīlē, bērns. Nedusmojies, bet tu allaž esi to visu pārspīlējusi. Nu, kas tā par varonību! Nekā sevišķa nebija. Pavisam nenozīmīga sadursme ar iedzimtajiem un turklāt vēl. . . neveiksmīga.

Māte. Jā, jā, tu vienmēr tā runā. Bet tavs ģenerālis toreiz man atrakstīja: «M-me! Mēs apraudam varoni. Jūsu laulatais draugs labprātīgi pieteicās, kad vajadzēja ieņemt pašu bīstamāko vietu …»

Tēvs. Tādos gadījumos, bērns, vienmēr tā mēdz izsacīties. Viņš vienkārši gribēja ar kaut ko izpušķot paziņojumu, ka … ka ar mani notikusi nelaime. Kas tas nu par varoni! Kādu taču vajadzēja sūtīt, un, ja nebūtu pieteicies es, tad būtu gājis cits.

Māte. Cits droši vien nebūtu bijis piecu bērnu tēvs!

Tēvs. Jā, varbūt, bet, ja cilvēkam pieci bērni, tad tas vel nenozīmē, ka viņam jābūt sliktam karavīram, dārgā. Šā vai tā, es neko sevišķu netiku izdarījis … tomēr to tu nesapratīsi, bērns. Redzi, kad šautenes sāk strādāt, tad cilvēks jūt un spriež pavisam citādi. To ir ļoti grūti izskaidrot. No malas noskatoties, tā šķiet neparasta drošsirdība, bet tam, kas pats piedalās . . . Zini, tas vienkārši pats par sevi saprotams. Vajadzēja nosegt flangu. Paskat, bērns, te gāja uzbrukumā galvenā kolona, bet te, flanga pusē, bija kalnu aiza. Šo aizu muiņs vajadzēja ieņemt ar nelielu vienību. Tas ir viss. Piecdesmit divi kritušie. Nieka lieta.

Māte. Piecdesmit divi kritušie … Un cik jūsu bija pavisam?

Tēvs. Pavisam … Nu … tāpat piecdesmit divi. Toties mēs noturējāmies veselas sešas dienas. Un tu zini, visļaunākais tās

bija slapēs. Saproti, tur nebija ūdens. Ārprātīgas slāpes . .. un niknums. Es biju neganti noskaities, bērns.

Māte. Kāpēc?

Tēvs. Nu tāpēc, ka, stingri ņemot, tas viss bija par velti. Saproti, mūsu pulkvedis izdarīja muļķību. Galvenajai kolonai vajadzēja nogaidīt kādu laiku ielejā, bet tur, uz kalnu aizu, vajadzēja aizsūtīt vismaz divus bataljonus. Un kalnu bateriju. Es to tūliņ sapratu un pateicu pulkvedim, betviņš man atbildēji: «Šķiet, ka jums bail, major.»

Māte. Richard! Un tāpēc tu devies … nāvē?

Tēvs. Galvenokārt tāpēc, bērns. Galvenokārt tāpēc. Lai mūsu pulkvedis redzētu, ka man taisnība. Tāds stulbenis! Iedzīt mūs tieši iedzimto lamatāsl

Māte. Un viņa dēļ … viņa dēļ . . .

Tēvs. Tev tas šķiet muļķīgi, vai ne? Pie mums pulkā to sauc par godu. Karadienestā, redzi, citādi nav iespējams.

Māte. Richard! Tu man nekad to neesi stāstījis. Tātad ;Lu gāji bojā tikai tāpēc, ka tavs pulkvedis bija devis jums tik aplamu pavēli?

Tēvs. Tas, bērns, bieži gadās. Taču šeit vismaz noskaidrojās, ka man bijusi taisnība. Tas arī ir ko vērts.

Māte. Nu, lūk, tu tātad domāji tikai par vienu: pieradīt, ka tev taisnība. Bet par mums tu nedomāji. Un par to, ka es gaidu piekto bērnu, tu arī neiedomājies.

Tēvs. Es domāju, dārgā! Un kā vēl domāju! Kad cilvēks nokļūst tādā ķezā, tad taisni jābrīnās par to, cik daudz viņš pārdomā. Piemēram, viņš jāj un domā: pec trim mēnešiem es varētu dabūt atvaļinājumu, ap to laiku mazais jau būs nācis pasaulē. Vajadzēs piesardzīgi noņemt zobenu priekšnamā un ienākt uz pirkstgaliem … uz pirkstgaliem … Bet mūsu Ondrejs paspiedīs man roku kā pieaudzis vīrietis un teiks: «Labdien, tēt!» — «Labdien, Ondrej! Kas jauns skoiā?» — «Nekā sevišķa.» Un Jirži, Jirži man tūdaļ rādīs kādu savu mechaniku: «Skaties, tēt!» Un Kornels ar Pēteri blenzīs uz mani un ķīvēsies, kurš pirmais uzrāpsies man uz ceļiem. «Labi, palaidņi, rāpieties abi reizē, tikai bez strīdēšanās!» Bet sieva … neesmu viņu redzējis vairāk nekā pusgadu. Vairāk nekā pusgadu. Un, kad es viņu apkampšu, viņa atkal it kā izkusīs, kļūs tik vārga, it kā viņai nemaz nebūtu kaulu, un tikko dzirdami izdvesīs: «Richard …»

Māte. Richard …

Tēvs (pieceļas). Nu, bet tu, bērns, kā tu dzīvoji?

Māte (ar aizvērtām acīm). Es gaidīju tevi, dārgais… Dzemdēju tev piekto dēlu. Viņš ir ļoti vārgs, Richard. Nesaprotu, kāpēc viņš tik trausls. Laikam tāpēc, ka es tik daudz raudāju tevis dēļ.

Tēvs. Nekas, gan būs labi. Izaugs brašs zēns, varonis. Gan tu redzēsi, bērns.

Māte (pēkšņā ieciriībā). Nē! Es negribu! Es negribu, ka Tonijs būtu varonis! Pietiek! Man diezgan! Vai dzirdi, Richard3 Es esmu dārgi samaksājusi par jūsu varonibu! Pietiek jau ar to, ka man vīrs gājis bojā! Vai tu zini, vai kāds no jums zina, ko tas nozīmē — pazaudēt vīru? Ja tu tik zinātu, par ko es esmu pārvērtusies… Ak Richard, ko tu ar mani izdarīji! Kā tu varēji pieļaut, ka tevi tik muļķīgā kārtā aizsūta uz nokaušanu?

Tēvs. Bet ko lai es būtu darījis, dārgā, kad šis stulbais pulkvedis sacīja, ka es baidoties… man bija jādodas turp. Un viņš to vēl sacīja … citu virsnieku klātbūtnē. «Šķiet, ka jums bail, major?» Nezinu, bērns, ko tu būtu teikusi, ja pati būtu bijusi klāt.

M ā t e (pieceļas, klusā balsi). Es teiktu: «Ej, Richard, tas nav panesams.»

Tēvs. Redzi nu, dārgā, tu būtu jutusi to pašu.

M a t e. Tāpēc jau es tevi iemīlēju, Richard, tāpēc es tevi vēl tagad mīlu! Bet ar to tev nav jārēķinās, mans vienīgais, nē, nē! Tu taču nezini, kas norisinās sievietes sirdī, kad viņa tik neprātīgi, tik sievišķīgi kādā iemīlējusies. Es jau pati nezinu, kāpēc mēs tādas esam: zinu tikai, ka man tas tevī vienmēr tik ļoti patika … Tavs kareivīgais izskats, tavu piešu šķindoņa, lava drosme un tava dižošanās, tavs godīgums un tava vieglprātība … Nezinu, kāpēc tas mani tā valdzināja. Varbūt tāpēc, ka es biju muļķe, iemīlējusies zaudēju vai prātu. Bet ari tagad, pat tagad es nespētu to panest, ja tu sevi kaut kā pazemotu!

Tēvs. Nu, re nu! Un ja es toreiz būtu atteicies …

Māte. Nē, nē, Richard, nepiesienies pie vārdiem! Es droši vien… es laikam būlu bijusi ar mieru, lai tu toreiz nerīkotos… kā karavīrs. Tu būtu atgriezies pie manis un bērniem … būtu pametis karadienestu. Es būtu samierinājusies ar to. Es mīlētu tevi tāpat kā agrāk. Varbūt mazliet citādāk. Es zinu, ka tev būtu drausmīgi skumji bez šā jūsu karavīru goda, bet gan mēs to būtu pārcietuši… divatā. Vismaz tu būtu bijis pie manis, Richard, un es būtu varējusi rūpēties par tevi.

Tēvs. Kā par cilvēku, kas nekam nav derīgs un prot tikai skumt. Vai tev ar to būtu pieticis?

Māte. Kas cits atliktu? Taisnību sakot, man vienmēr nācies iztikt… ar mazumu.

Tēvs. Es zinu, dārgā..Man tas ļoti sāpīgi. Majora pensija, kas tev palika pēc manas nāves…

Māte. Mums bija pieci bērni, Richard, nu, bet palūkojies tagad uz viņiem. Tev nav ne jausmas, cik tas ir grūti vientuļai sievietei. Nē, nē, to tu nespēj saprast. Piedod, mans mīļais, man to nevajadzēja sacīt, bet jums, vīriešiem, nav ne mazākā priekšstata … Drēbes, apavi, ēdiens un skola un atkal drēbes, apavi, ēdiens un skola … Rēķināt un rēķināt vienā laidā, desmitām reižu apgrozīt rokās katru lupatiņu un katru kapeiku ko jūs no tā zināt? Protams, tur nav nekādas varonības, bet iztikt bez visa tā arī nav iespējams, Richard. Dārgais, ko tu tā noskaties manī? Nu, tagad tu redzi, par ko es esmu pārvērtusies!

Tēvs. Tu, bērniņ, esi skaistule! Skaistāka nekā jebkad.

Māte. Nerunā aplamības, Richard! Mēs, dzīvie, drausmīgi pārvēršamies. Bet tu, rau, nē, tu nemaz neesi pārvērties. Man taisni kauns, ka es izskatos tik veca, bet tu tikpat jauns kā agrāk.

Nelūkojies manī, dārgais. Man taču uzbruka tik daudz likstu, un man bija tik grūti bez tevis …

Tēvs. Tev nu gan bija maz labuma no manis, mīļā.

M ā t e. Es vismaz nebiju viena! Bet visvairāk es izjutu tavu trūkumu, mīļais draugs, tad, kad bērni sāka pieaugt. Nedoma neko ļaunu, viņi aizvien bijuši lāga zēni. Ir Ondra, ir Jirži, ir Kornels, ir Pēteris vienmēr bijuši gatavi visu ko darīt manā labā. Taču, kad tie pieauga, man sāka likties, ka viņi runā svešā valodā. Es nevaru teikt, ka vienmēr saprotu viņus, Richard. Tu droši vien labāk saprastos ar viņiem.

Tēvs. Nezinu, bērns, nezinu. Var gadīties, ka es ari nesaprastos ar viņiem tā, kā vajadzētu. Nu, ko es, piemēram, zinu par medicinu vai aviaciju, vai par tām blēņām, ar ko pilna galva mūsu dvīņiem …

Māte. Vai tu runā par politiku?

Tēvs. Jā. Man galva citādi iekārtota. Eis biju vienkāršs karavīrs un vairāk nekas.

Māte. Un tomēr… Ar tevi viņi būtu vairāk rēķinājušies". Es zinu, tu gribēji, lai ari viņi būtu karavīri. Bet… kad tu aizgāji bojā, es sacīju: nē! Protams, viņus būtu uzņēmuši bez maksas karaskolās, bet es labāk biju ar mieru strādāt dienu un nakti, lai tikai viņi varētu iemācīties ko citu. Medicīna, technika, kas vien patīk, tikai ne karadienests. Lai nodarbojas ar ko derīgu . . . ar ko tādu, kas nenes neizbēgami līdz nāvi… Ja tu tikai zinātu, ko man tas maksāja — dot viņiem izglītību! … Un kas no tā iznācis?

Tev -s. Nu, dārgā, man liekas, ka tev par viņiem nav jāsūdzas.

Māte. Kā lai saka… Es liekos sev perētāja vista, kas izperējusi ērglēnus. Spiežos pie zemes un kladzinu bailēs, kad viņi aizlido cits pēc cita. Dažreiz es cenšos sev iegalvot: es nedrīkstu, nedrīkstu būt tik mazdūšīga, nedrīkstu kļūt viņiem par šķērsli.. . Ak Richard, cik tas ir briesmīgi — būt mātei! Māte vairs nav cilvēks. Es taču arī savā laikā biju pārgalvīga, es taču arī biju iedomājusies nezinko … Tu jau to zini labāk par visiem citiem.

T e v s. Zinu, dārga.

AI a t e. Es taču aizbēgu no inajas tevis dēļ. Un ne no kā man nebija bail, es būtu varējusi atdot dzīvību, ja tas būtu vajadzīgs. . . Bet tagad .. . tagad man gribētos sēdēt kā sīkstulei uz lādes, kur noglabāti mani dārgumi, un saukt visiem: «Nedošu! Nedošu!» Esmu jau ta atdevusi pietiekami daudz, Richard. Vis pirms tevi, pēc tam mūsu Ondru. Vairāk no manis nedrīkst prasīt. Man bija ļoti dārgi jāsamaksā par to, ko jūs dēvējat par varonību .. . Vispirms tu, tad Ondra …

Tēvs. Nerunā tā, bērns, Ondra mira skaistā nāvē. Skaistā un cildena.

M ā t e. Kā tad, cildenā, es jau zinu. Jums liekas ļoti cildeni mirt par kaut ko, bet pie tam jūs nemaz nedomājat, ka, jums mirstot, kāds jūs zaudē. Labi, tu biji spiests iet nāvē, tu biji karavīrs. Bet Ondru neviens nespieda. Viņš bija ārsts, viņš nodarbojās ar zinātniskiem pētījumiem. Varēja strādāt kaut kur klinikā . . . tad viņam droši vien nebūtu pielipusi slimība…

T ē v s. Ārstiem tas atgadās, bērns. Mums pulkā arī ta nomira kads ārsts. Apbrīnojami lādzīgs puisis, es vienmēr spēlēju ar viņu šachu. Un pēkšņi saslimst ar eholeru un . . .

Māte. Bet mūsu Ondram itin nekādas vajadzības nebija braukt uz kolonijām! To visu izdarīji tu!

Tevs. Ej nu, dārgā, es jau tad sen gulēju kapa.

M ā t e. Viss viensl Tu mūžīgi vilki viņu uz šejieni, uz savu kabinetu. Tu viņu nelaidi arā no rokām. Te viņš pastāvīgi strādaja, te rakās savās grāmatās, te klusēdams staigāja šurpu turpu stundām ilgi un smēķēja … Un tepat vienā jaukā diena paziņoja man: «Māmiņ, es braukšu uz ekvatoru, man gribas apskatīt citas zemes.. .» Bet par to, ka viņš taisās tur karot ar dzelteno drudzi, par to viņš acim redzot piemirsa man pateikt. Jūs vienmer slēpjat man, kas jums prātā. Man jūs sakāt: «Es, māmiņ, tikai aizbraukšu un atbraukšu …» Un pēc tam paliekat tur… Aizbēga no manis kā zaglis! (No tumšā kakta iznāk Ondrejs balta ārsta virsvalkā.)

Ondrejs. Ak māmiņ, es tev nezincik reižu esmu skaidrojis… Es negribēju, lai tu nervozētu. Tāpēc es tev nekā neteicu, un tas ir viss.

M a t e. Un to tu dēvē par paskaidrošanu? Nūjā, par to tu padomāji, ka mani nedrīkst uztraukt, bet par to, ka tu vari tur saslimt vai iekļūt nelaimē, par to ne. Bet es būtu padomajusi, Ondra. Tā jā, mans mīļais.

Ondrejs. Bet kāds labums no tā būtu bijis, māmiņ? Es taču tik un tā būtu aizbraucis.

Māte. Ak Ondra, tu vienmēr biji tāds nopietns un prātīgs zēns! Bez tevis es bieži vien nebūtu zinājusi, ko darīt, kā rīkoties. Tu biji brāļiem tēva vietā — tik nosvērts un taisnīgs … Un pēkšņi — viņš aizbrauc uz ekvatoru un nomirst tur ar dzelteno drudzi! Nē, tev nevajadzēja to darīt, Ondrej, nē, nē, nerunā!

Tēvs. Saproti, bērns, ārstam tāpat ir savi pienākumi. Tā jau ir tāda profesija, vai nav tiesa, Ondra?

Māte. Ļoti tev bija vajadzīgs šis dzeltenais drudzis! Varēji palikt mājās un ārstēt slimos… vai sniegt palīdzību, kad … bērnam jānāk pasaulē.

Ondrejs. Paklau, māmiņ, nu, spried pati: ar dzelteno drudzi ik gadus mirst simtiem tūkstošiem cilvēku. Vajadzēja atrast pret to līdzekļus. Tas ir gluži vienkārši. .. pienākums.

Māte. Tavs pienākums?

Ondrejs. Zinātnes pienākums. Saproti, māmiņ, tā ir ļoti grūta un mokpilna slimība. Un cilvēki tur… ja tu būtu redzējusi, kā viņi mirst, tu pali būtu teikusi: «Nē, Ondra, to nevar tā pamest!» Tā ir briesmīga slimība, māt. Kādam vajadzēja braukt uz turieni.

Māte. Bet kāpēc taisni tev? Nē, Ondra, tu mani nepārliecināsi.

Tēvs. Un kāpēc tad viņam ne? Man šķiet, ka galva viņam nebija slikta. Šādos gadījumos, bērns, pie darba jāstājas pašiem labākajiem.

Māte. Tātad pašiem labākajiem jāmirst?

Tēvs. Ko lai dara! Citādi nevar, dārgā. Pašiem labākajiem vienmēr jāiet pa priekšu. Vari būt mierīgs, Ondrej, tu esi rīkojies pareizi.

Māte. Ahā, protams! Jūs, vīrieši, allaž uz vienu roku! Tev viegli teikt: «Viņš rīkojies pareizi», bet, ja tu zinātu, kas notika ar mani, kad es saņēmu telegramu … Manas smadzenes to vienkārši nespēja aptvert. «Kundze, jūsu dēls kritis kā varonis zinātnes frontē…»

Tēvs. Redzi nu, bērns: «kā varonis». Tā dēļ bija vērts mirt, vai nav tiesa?

Ondrej s. Ak ne, tēt. Tas mani pavisam maz interesēja. Es centos panākt tikai vienu: noskaidrot dzeltenā drudža būtību. Tur nebija nekādas varonības. Ja cilvēks nodarbojas ar zinātni, viņam jāizpētī parādību būtība. Pārējais ir tīrās blēņas. Visa tā ārišķīgā varonība un «gods» — tās ir pasakas bērniem, tēt. Bet dot cilvēkiem kaut drusciņ jaunu zināšanu — tas ir upura vērts.

Māte. Un tu ieguvi šīs jaunās zināšanas?

Ondrejs. Es? Nē, māmiņ. Bet citi gan. Kāds zviedrs un kāds amerikanis.

Tēvs. Zēl. Man nepatīk amerikaņi.

Māte. Redzi nu, Ondra! Vai tad tavs upuris nebija veltīgs? Nevajadzīgs?

Ondrejs. Nebija vis, māmiņ. Tu to vienkārši nesaproti.

Māte. Kā tad, nesaprotu! Es acīm redzot nekad neesmu jūs sapratusi. Visu laiku to vien dzirdu gan no Jirži, gan no tiem diviem: «Tu, māmiņ, to nesaproti.» Nesaprotu! Nesaprotu! Nē, goda vārds, es drīz vairs pati sevi nesapratīšu! Jūs taču esat daļiņas no manas miesas… Un tu, Richard, tu ienāci manī un aizpildīji visu manu miesu un dvēseli… Un nu es jūs nesaprotu! Kas tad jums ir tik sevišķs, kas jums ir tik neparasti «savs», ka es jūs vairs nesaprotu?

Ondrejs (tuvojas viņai). Tikai neuztraucies, māmiņ, tev tas kaitīgi, tev vāja sirds.

Māte. Pagaidi, pagaidi! Es taču jūs labi sapratu, kad jūs bijāt mazi, vai tu atceries, Ondra? Es sēdēju istaba un pa gabalu jutu, kad pagalma kāds no jums sadauzīja celi, un izskrēju arā, kad tas vēl nebija ne paguvis pakrist… Un, kad jūs visi sēdējāt pie galda, es tik skaudri, tik dzi|i izjutu: ta esmu es. Visi viņi ir es. Ar visu savu būtni es jutu: tā esmu es. Un tagad: «Tu, māmiņ, to nesaproti.» Richard, kas viņos iemitis tāds svešs . .. un man naidīgs?

Tēvs. Redzi, dārgā, viņi jau pieauguši… un viņiem savas intereses.

M āte. Bet es taču esmu domājusi tikai par viņu interesēm, vai tu saproti? Katrs no jums domā par savu darbu, par savu yodu, par savu uzdevumu vai par ko citu tik diženu, ka es vairs neesmu spējīga to saprast. Bet es, es taču vienmēr esmu domājusi tikai par jums. Man nav bijis nekāda cita dzīves uzdevuma, tikai jūs. Es zinu, ka tur nav nekā dižena: tikai raizes un mīlestība. Bet, kad es liku galdā trauku ar ēdienu jums — visiem pieciem bērniem, tad man bija tāda sajūta, ka es pildu vissvētāko rituālu. Ak Ondra, Ondra, tu nevari iedomāties, kāds tilkšums pie galda bez tevis!

Ondrejs. Man ļoti sāpīgi to dzirdēt, māmiņ.

M ā t e. Jā, jums taisnība, to es droši vien nesapratīšu… Tavs tēvs gāja bojā tāpēc, ka viņam bija jāapkauj iedzimtie, bet tu, Ondra, tu nomiri tāpēc, ka devies glābt šiem iedzimtajiem dzīvību. Nē, redzams, ka es esmu pavisam muļķe. Jūs darāt kaut ko pavisam pretēju un tad sakāt man: «Tie, dārgā, ir lieli uzdevumi, tikai tu neesi spējīga tos saprast.» Kāds no jums kaut ko cels, otrs graus, bet abi paziņosiet man: «Tas, māmiņ, ir lieliski un neparasti, un mums tā jārīkojas, lai notiktu kas notikdams, kaut tas arī maksātu mums dzīvību.» Jums ir viegli runāt! Mirt — tas nevienam nav grūti, bet pazaudēt vīru vai delu — jums vajadzētu izbaudīt, ko tas nozīmē … vajadzētu izbaudīt. . .

Ondrejs. Tur tev, māmiņ, protams, taisnība . . .

M a t e. Un kaut arī man nebūtu taisnības! Es negribu nekād'i taisnību, man vajag jūsu, man vajag manu bērnu! Tev nevajadzeja mirt, Ondra! Tu biji tads labs, nopietns jauneklis… Tev bija līgava, manu zēn, tu gribēji precēties … To taču es it kā saprotu, vai ne?

'Ondrejs. Jā, protams, māmiņ . ..

Māte. Redzi nu! (Dārzā atskan divi šāvieni.)

Tevs (paceļ galvu). Kas tur notiek?

M ā t e. Nekas. Zēni šauj mērķī. Kornels un Peteris.

Tēvs. Ļoti labi. Kas neprot šaut, tas nekam neder.

M āte. Mūsu Tonijs nebūs šāvējs, Richard. Viņam cits raksturs. Ondram ari nepatika šaut, — vai ne, Ondra? Viņš tāpat ka Tonijs neko citu negribēja, tikai grāmatas.

Ondrejs. Bet Tonijam grāmatas ir kā hašišs. Viņš apdullina sevi, māmiņ, un redz sapņus ar vaļējām acīm. Tas ir slikti!

M ā t e. Viņš taču vēl bērns!

Ondrejs. Tu vienmēr uzskatīsi viņu par bērnu.

M ā t e. Nūjā, tāpēc, ka viņš tāds vārgs.

Tēvs. Tev jāietekmē viņš, dārgā, lai viņš sāk nodarboties ar ko nopietnu.

Māte. Nē, es negribu! Nē, es negribu, lai Tonijs jau tagad sāk domāt par kaut ko tādu . .. Nē, es nelaidīšu viņu te iekšā . . .

Tevs. Kāpēc?

M a t e. Tāpēc, ka jūs pūlētos viņu ietekmēt. Jūs tikai čukstētu viņam: «Esi vīrietis, Tonij, esi vīrietis! Dari kaut ko! Ej mirt par slavu, par godu, par patiesību …» Nē, es to negribu, vai dzirdat! Lieciet Tonijam mieru!

Tevs. Bērns, tu taču negribesi, lai Tonijs izaugtu par zaķapastalu?

M ā t e. Es gribu, lai viņš būtu mans. Tev nav uz viņu nekādu tiesību, Richard! Tonijs piedzima pēc tavas nāves. Tonijs ir mans, mans vien, saproti to! Viņam te nav ko darīt!

Ondrejs. Māte acīm redzot uzskata mūs par nepiemērotu sabiedrību.

Māte. Nūjā, tāpēc ka jūs esat miruši… (Dārzā dzirdami šāvieni.)

O n d r e j s. Vai tev bail no mums, māt?

Māte. Vai tad es varu baidīties no jums, muļķīt? Panāc tuvāk, Ondra, lai es tevi labi apskatu. Tev ļoti piestāv šis baltais virsvalks! Un es taču vienmēr iztēlojos, kā tu stāvēsi pie mana galvgaļa, kad es … kad es šķiršos no bērniem . ..

O n d r e j s. Ko tu runā, māmiņ! Tu vēl ilgi nešķirsies no viņiem. Tu nekad neparnetīsi viņus . ..

Tēvs. Mūsu māmiņa ir stiprāka un spēcīgāka, nekā viņa pati domā. (Pieiet pie šacha galdiņa.) Kas te spēlējis, dārgā?

M ā t e. Kornels un Pēteris. Liekas, tas ir tavs uzdevums.

T ē v s. Jā, es redzu. Kādreiz es sāku to risināt… Skaists uzdevums.

Māte. Zēni strīdējās tā dēļ. Kornels gribēja, lai Pēteris izspēlētu zirdziņu.

Tēvs. Pareizi. Es noteikti būtu tā darījis.

Māte. Bet Pēteris saka, ka esot arī cits atrisinājums. Tie divi jau mūžīgi strīdas.

Tēvs (domā, noliecies pār galdiņu). Cits atrisinājums? Hm, to es gan gribētu redzēt… Tā laikam jauna šacha skola. Varbūt vienīgi tad, ja ietu ar bandinieku .. . Interesanti! Izrādās, ka Pēterim savā ziņā taisnība… (Pa durvīm gluži klusu ienāk Jirži, ģērbies lidotāja kombinezonā.)

Jirži. Labvakar, māmiņ! Sveiks, tēt! Sveiks, Ondrej!

Tēvs (apgriežas). Ā, ko es redzu! Jirži!

O n d r e j s. Sveiks!

Māte. Ko tu tik agri, Jirži? Vai tu šodien lidoji? jļ

J i r ž i. Lidoju, māt. Šodien man bija lielisks lidojums.

Māte. Labi vismaz, ka tu jau esi mājās. Nevaru paciest, ka tu lido. Es tā baidos … Labi, ka tūliņ nāci mājās.

J i r ž i. Kā redzi, māt, mana pirmā vizite … tev.

T ē v s. Pareizi. Bet šis tērps tev labi piestāv!

Māte (šausmās saslejas). Pagaidi .. . Jirži, vai tu . . . redzi tēti … un Ondru? ,

Jirži. Redzu, māmiņ. Kā lai es neredzētu?

Māte. Bet viņi taču . . . viņi taču miruši, Jiržii Ka tu vari viņus redzēt… ka tu vari ar viņiem sarunāties… Jirži!

J i r ž i. Redzi, māmiņ … Tikai nedusmojies uz mani, jā? Saproti, man negaidot gadījās kļūme ar lidmašinu .. . Tas ir viss.

Māte. Jirži, vai ar tevi kas notika?

Jirži. Nē, itin nekas, māmiņ. Es pat nejutu nekādu sāpju. Lidmašinai vienkārši pēkšņi atlūza spārns un . . .

Māte. Jirži, tu no manis ko slēp!

Jirži. Māmiņ, tu tikai nedusmojies … Patiesībā es .. . nositos.

Māte. Tu … tu …

Jirži. Māmiņ, dārgā, es lūdzu, neuztraucies!

M ā t e. Tu tātad esi miris … Jirži?

J i r ž i. Jā, māt. Tā to sauc.

Māte (skaļi raud). Jirži! Mans Jirži!

O n d r e j s. Māt, māt, nomierinies! Nevajag uztraukties!

Māte. Jirži, tu esi aizgājis no manis, tu esi nosities!

Tēvs. Tev vīrišķīgi jāpacieš šis zaudējums, dārgā! Tu taču redzi, viņš ir miris kā varonis. Tā ir bijusi skaista nāve.

Māte (kā sastingusi). Skaista nāve… Nu tu panāci savu, Richard! Panāci!

Jirži. Bet neviens taču nav vainīgs, rtiāt! Es mēģināju kaut ko izdarīt… Nu, un motors mani piekrāpa. īstenībā es pats nesaprotu, kā tas tā notika.

M āte. Mans Jirži … (Raudot atkrit atzveltnes krēsla.)

O n d r e j s. Neaiztiec viņu! Lai izraudas. (Paliek stāvot viņai blakus.)

Tēvs (paved Jirži sānis). Bet ko tu gribēji darīt, Jirži?

Jirži. Uzstādīt augstuma rekordu. Ar kravu. Tūkstoš pied simti kilogramu.

Tēvs. Vai tam ir kāda nozīme — tādam rekordam?

Jirži. Protams, tēt. Piemēram, kara gadījumā: turēties vislielākajā augstumā ar maksimalu bumbu kravu.

Tēvs. Pareizi. Tas nav joks.

J i r ž i. Vai vienkārši gaisa transporta vajadzībām: tāda augstumā nav vairs ne vēju, nc mākoņu. Tam varētu būt |oti liela nozīme.

Tevs. Nu, un cik augstu tu pacelies?

J i r ž i. Mazliet augstāk par divpadsmit tūkstoš metriem. Un tad man pēkšņi saka niķoties motors… Un pēc tam uzreiz spārns.

Tēvs. Vai tas ir rekorda augstums?

J i r ž i. Jā, tētiņ. Sinī kategorijā tas ir pasaules rekords.

Tēvs. Lieliski! Man liels prieks, manu zēn.

J i r ž i. Tikai. .. kad es gāzos lejup, tur, protams, viss sa'juka ■ vienā putra. Es domāju, ka altimetrs būs sasists. Zel gan.

Tēvs. Kāpēc?

J i rž i. Tagad nevarēs konstatēt, ka es esmu sasniedzis tādu augstumu.

Tevs. Tas nav svarīgi, Jirži. Ka tikai tu to esi patiešām sasniedzis.

Jirži. Zēl, ka neviens nekā nezinās.

Tēvs. Bet izdarīts tas ir — lūk, kas ir galvenais. Kas to būtu domājis! Tu aizvien biji tāds nerātnis… Nu, apsveicu tevi, manu zēn.

Māte (vaid). Jirži . . . Jirži …

O n d r e j s. Māmiņ, nomierinies! *

Tēvs. Neraudi, dārgā! Jirži nav veltīgi gājis bojā. Nu, pa' tiešam, nevajag raudāt. Tev vēl būs tik daudz rūpju ar bērēm.

Jirži. Tikai neskaties uz mani, māmiņ, kad mani atnesis*' mājās. Vai ne, tu klausīsi mani? Tas, ko atnesīs, tas.. . vairs nebūšu es. Es esmu tas, kas kādreiz . . . un tāds es vienmēr palikšu tavā atmiņā, vai nav tiesa?

Māte. Kāpēc tu neteici man, ka gribi pacelties tādā augstumā? Es tevi nebūtu laidusi…

Jirži. Nu, ko tu runā, māmiņ! Man tas bija jādara . . .

Māte. Un kā tas tev ienāca prātā, Jirži! Kam tev bija vajadzīgs šis rekords?

J i r ž i. Nu redzi, ja pilotam ir tik laba mašina … Ak māmiņ, tu jau to nesaproti! Vienkārši… tā vajag. Taisni vilkšus velk . . . Mašina pati ceļ augšup. (Pie durvīm klauvē.)

Tēvs (nodzēš lampu uz galdiņa savu portreta priekša. Istabā gandrīz pilnīgi tumšs). Nemoci sevi, dārgā!

Māte. Mans Jirži! Tads slaids, skaists zēns! Kādēļ… kādēļ …

Jirži (aizvien klusākā balsi). Tu to nesaproti, māmiņ, tu to nevari saprast…

Ondrejs (čukst). Esi mierīga, māmiņ, esi stipra!

Tēvs (čukst). Ardievu, dārgā! (Pie durvīm klauvē.)

Mate (pieceļas). Jā! (Durvis atveras, uz sliekšņa paradus Kornels, spilgtas dienas gaismas apspīdēts, kura ielaužas istaba.)

Kornels. Piedod, māmiņ… es negribēju tevi traucēt, bet… man tev kas jāsaka …

M a t e. Jā . . .

Kornels. Mums nupat paziņoja… Vai tu klausies? Mūsu Jirži . .. kaut kas atgadījies ar lidmašinu . . . Tikai nebīsties, māmiņ. Nav nekas briesmīgs …

M ā t e. Jā . . .

Kornels. Jirži tikai . . . Māmiņ, tu jau zini?

Priekškars

Ta pati istaba, pie iepriekšejam istabas lietām nācis klai radio aparats. Tonijs notupies pie tā un groza pārslēdzēju. Atskan bravurīgas militāru marša skaņas. Tonijs, nepatika saviebies, pārslēdz aparatu. Atskan diktora

balss.

Diktors. Uzmanību, uzmanību, uzmanību! Tonijs. Nu, brāl, tev balss kā mūsu Kornelam. Diktors. Uzaicinām visus iedzīvotājus ievērot mieru un kārtību. Brīdinām, ka nepieļausim nekādu pulcēšanos un driizmēšanos ielās; nepaklausības gadījumā policijas vienības un karaspēka daļas ar pašiem asākajiem līdzekļiem . . .

Tonijs. Brrrl (Pārslēdz radio; dzirdamas tālas, liegas mūzikas klusās skaņas. Tonijs, tāpat attupies, sit ar roku takti. Ienāk Ķornels militārā tērpā: zābaki, galifē bikses, svārki ar uzšuvēm un zimptnēm.)

Kornels. Met mieru, Tonij! Tu taču zini, mātei nepatīk, kad aiztiek radio. Tā ir mūsu Jirži piemiņa …

Tonijs. Paklausies, Kornel, cik skaisti!

Kornels. Jā, jā, bet patlaban nav laika skaistumam. Izslēdz, Tonij! Mani tas dara nervozu.

Tonijs (izslēdz radio, bet paliek pats agrākajā stāvokli). 7ā 1. Tās bija ārzemes, nezinu tikai, kas par staciju. Man liekas, ka spēlēja kaut kur ziemeļos. Skaņas bija tik līdzīgas sniega pārslām.

Kornels. Tev pastāvīgi kaut kas liekas. (Aizsmēķē papirosu un nemierīgi staigā pa istabu.) Šausmīgi muļķīgi, ka man jāsēž mājās … (Raugās rokas pulksteni.) Nupat strādnieki nāks ārā no fabrikām pēc darb«-. Varbūt sāksies kautiņš! Velns parauj, nu, kā tur var nosēdēt uz vietas! (Pieiet pie loga un ieklausās.)

Tonijs. Kornel! . . .

Kornels. Nu? 0

Tonijs. Kas ar Pēteri?

Kornels. Nezinu. Arestēts. Viņam nevajadzēja bāzt degunu tādās darīšanās.

Tonijs. Bet tu taču tāpat bāz, Kornel . . .

Kornels. Jā, bet no citas puses. Tā ir liela starpība.

Tonijs. Kāpēc?

Kornels. Mēs stāvam par kārtību … un par nācijās labklājību. Tu to vēl nesaproti, Tonij. Un tas ir labi.

Toni j s. Pēteris tāpat bija par tautas labklājību, bet jūs viņu arestējāt. 1

Ko r n e I s. Tāpēc, ka Pēteris šo labklājību izprata citādi.

Viņš domāja, ka šie netīrie salašņas var valdīt pār inums… Padevīgi pateicos, tas gan būtu jaukil Viņi jau parādījuši, uz ko spējīgi: laupīt un atriebt. (Spaida papirosu un salauž to.) Tas būtu posts visai zemei.

Tonijs. Bet Pēteris vienmēr bija pret bezmērķīgu postīšanu!

Kornels. Vēl jo ļaunāk! Pēteris gribēja no šā pūļa izveidot valdību. To mēs nevaram pieļaut.

Tonijs. Kas tie par «mēs»?

Kornels. Mūsu partija. Mēs, nacija. Ja pie varas atrastos viņi… ar savām utopijām … ar savām miera un vienlīdzības idejām… tad visam būtu beigas! Brr! Tas, ko grib šie puiši, ta ir formālā valsts nodevība! Vispārēja atbruņošanās… valdības iestāžu sagrābšana … fabriku un rūpnīcu nacionalizacija … Jauks pasākums! Tas nozīmētu kulturas… un vispār visa bojā eju. Nē, Pēter, mēs neļausim nacijai noiet līdz tādam negodam! Nedrīkstēja vairs vilcināties, vajadzēja saķert visus šos nodevejus un klaigātājus … Bet tev laikam garlaicīgi klausīties, Tonij?

Tonijs (pieceļas). Kornel …

Kornels. Nu?

Tonijs. Kas notiks ar Pēteri?

Kornels (parausta plecus). Tur nekā nevar darīt. Atliek tikai nogaidīt. Mūsējie viņu arestējuši… un pagaidām tur ieslodzītu.

Tonijs. Kā noziedznieku?

Kornels. Kā ķīlnieku. Nebaidies, viņam nekas nenotiks. Nu, protams, ja šie melnie salašņas sāks atkal šaut ielās, tad — es negalvoju.

Tonijs. Tad jūs … nošausiet Pēteri?

Kornels. Es jau ne, Tonij, bet saproti, karš ir karš. Pēterim nevajadzēja pīties šinīs darīšanās. Tu pats saproti, man būtu ļoti nepatīkami, ja… ja ar viņu kas atgadītos. Taču tas vairs nav mūsu varā. Lai šie skrandaiņi noliek ieročus, tad mūsējie atbrīvos Pēteri un citus ķīlniekus. Tāds ir stāvoklis.

Tonijs (ar plaši ieplestām acīm). Iedomājies tikai, Kornel… iedomājies, kā tagad var justies Pēteris. Kā viņš raugās uz durvīm un gaida … visu laiku gaida … Nupat, nupat atvērsies … «Ejam!» — «Uz kurieni?» — «Ašāk! Gan redzēsi!»

Kor nel s. Pagaidi! (Ieklausās.) Nē, viss klusu. No tās puses nešauj. Ja kaut kur atskanēs šāviens, tad — viss pagalam! Tad mūsējie … visā nesaudzībā … Bet es domāju, ka šie plikadīdas jau būs salīduši atpaka| savās spraugās. Baidās! Lai vismaz Pēteris dabū redzēt, kādi ir viņa cīņas biedri. Vai dzirdi? Klusums. Acīm redzot notiek sarunas, kaut gan es nudien nevaru saprast, kā var vest sarunas ar tādiem bezgožiem!

Tonijs. Kornel, vai cilvēkam sasien rokas?

K o r n e 1 s. Kam? Kad?

Tonijs. Kad izpilda nāves sodu.

Ko-rnels. Kā tad! Zināms, ka sasien. Kāpēc tu tā jautā?

Tonijs' (saliek rokas aiz muguras un tur tā, it kā tās būtu sasietas). Saproti, es tik skaidri iztēlojos, kā jūtas cilvēks, kad tas … stāv tā … pretī jūsu apbruņotajiem kareivjiem. Viņš raugās … ne uz tiem, bet kaut kur pāri viņu galvām… un jūt, kā viņa matus cilā salts vējš. Vēl ne. .. Vēl viens mirklis .. . «Tēmēt!» Nupat būs!

K o r n e 1 s. Rimsties!

Tonijs (satricinošā Ibalsī). Suņi! Asinssuņi!

K o r n e 1 s. Tonij!

Tonijs. «Uguni!» (Sagrīļojas un nokrīt ceļos.)

K o r n e 1 s (sagrābj viņu aiz pleca un purina). Rimsties taču! Nudien, tev slimīga iztēle, Tonij!

Tonijs (pieceļas ar aizvērtām acīm). Kornel, kā cilvēki var tik karsti nīst cits citu?

K o r n e 1 s. Nu, to tu vēl nespēj saprast. Tu tomēr esi neiedomājami sentimentāls, Tonij! Māte tevi tikai maitā.

Tonijs. Ar ko?

Kornels. Ar savu audzināšanu. Ja tas tā vēl turpināsies, tad tu nekad neizaugsi par vīrieti, kas spējīgs par ko cīnīties.

Miers, mīlestība, līdzcietība jā, protams, tas viss ļoti jauki, tikai… patlaban tam nav piemērots laiks. Patlaban risinās pārāk nopietni un svarīgi notikumi. Māte to nesaprot. Musu dienās cilvēkam jābūt gatavam … uz visu. Paklau, Tonij, ja ar Pēteri kas notiks, mate nedrīkst to zināt. Mēs pateiksim viņai, ka Pēteris vēl aizvien ieslodzījumā. Labi? Bet varbūt patiešām visam jau beigas? Droši vien viņi jau padevušies. Ielās tāds… dīvains klusums. Neej ārā no mājas, Tonij!

Tonijs. Bet tu?

Kornels (parausta plecus). Man vajadzētu būt tur, pie mūsējiem. Ka tikai nepalaižu garām momentu, ja patiešām sāksies! Cik tas muļķīgi — dirnēt mājās pie mammiņas! … Bet ko lai dara! Ja te kas notiek… Mātei tik vāja sirds. No šiem salašņām viss kas gaidāms. Sāksies visādas nekārtības. Kādam taču vajag jūs apsargāt. (Stāvēdams ar muguru pret Toniju, izņem no atvilktnes revolveri un pielādē, bet padomājis atliek atpakaļ.) Es zinu, kur mana vieta. Tikai mātei nevajag teikt, ka stāvoklis tik nopietns. Es palikšu mājās. Mātes dēļ .. . un tevis dēļ. (Ienāk Māte.)

Māte. Kornel, kur tad Pēteris? Kāpēc viņa vēl aizvien nav? Sorit tu sacīji, ka tas esot pārpratums, ka pievakare viņu droši vien atbrīvošot… Kornel, vai tu dzirdi?

Kornels. Jā, māmiņ, bet… tik ātri jau viss nenoskaidrojas. Arestēti sfmtiem cilvēku, un kamēr visu izmeklēs… tas var ievilkties … varbūt uz veselu nedēļu.

Māte. Kā? Uz nedēļu? Tātad, pēc tavām domām, Kornel, mūsu Pēteri var tik ilgi mocīt? Nē, nē! Es to nepieļaušu! Es iešu pie viņiem un teikšu …

Kornels. Tas nav iespējams, māt! Tevi nelaidīs.

Māte. Kā var nelaist māti? Es aiznesīšu Pēterim veļu un šo to ēdamu. Mātei neviens to neaizliegs. Viņai ir tjesības.

Kornels. Tev tomēr vajadzēs pagaidīt, māt. Karaspēks aple'ncis ielas. Uz centru neviena nelaiž.

Māte. Māti laidīs. Es viņiem teikšu, ka eju pie sava dēla . ..

29« 451

Man jāsatiek Peteris, Kornel! Man jāzina, kas ar viņu notiek! Peteris nav noziedznieks, kas turams cietumā. Es viņiem tā ari pateikšu, nemaz nedomā! Es teikšu, ka viņiem nav tiesības turēt manu dēlu cietumā!

Ko mels. Tukši vārdi, māt. Viņiem ir tiesības.

M ā t e. Vai tad Pēteris ir kāds ļaundaris? Vai viņš kādu nositis vai aplaupījis?

K o r n e 1 s. Nu, protams … ļaundaris viņš nav. To neviens nesaka.

M a t e. Re nu! Kādas tad viņiem tiesības ne aiz šā, ne aiz tā arestēt Pēteri?

K o r n e 1 s. Māmiņ, tu, redzams, tomēr vēl īsti skaidri nesaproti . . .

M a t e. Ja, ja, zinu… Ej, Tonij! Tev te nav ko darīt. Tev nav jāklausās, kāda muļķe ir tava māte. (Tonijs gausi un negribīgi iziet.) Es cenšos saprast, Kornel, bet man tas neizdodas. Man ļoti grūti saprast, kā varēja ieslodzīt cietumā manu 'dēlu, ja viņš nevienam nav nodarījis ļaunu.

K o r n e 1 s. Atvaino, māt… bet tu nekādi negribi saprast, ka pie mums patlaban… pilsoņu karš.

M ā t e. Un kas par to? Vai tu gribi sacīt, ka šis karš nepieciešams? " ^

K o r n e 1 s. Jā, nepieciešams. Cilvēki sadalījusies divas nometnēs, bet valdīt var tikai viena. Nu, tad arī jāizšķir ar ienrčiem jautājums, kas pie mums valdīs. *

M ā t e. Un tāpēc arī šauj?

Kornel s. Jā. Citas izejas nav.

M ā t c. Labi. Bet saki, lūdzams, kāpēc tas tik neiedomājami svarīgi, kas valdīs? Vai tad katram nav savas ģimenes? Lai katrs rūpējas par savu ģimeni.

K o r n e I s. Ģimene — tas vēl nav viss.

M ā t e. Tas ir viss, Kornel. Man tas ir viss. Un nesāc mān stāstīt, ka Pēteris gribējis pār kādu valdīt. Es jau viņu pazīstu:

viņš pat sunim pāri nedarīs. Tu jā, bet Pēteris ne. Viņam nav tāds raksturs, lai citus komandētu . . .

Kornels. Varbūt, bet viņa partija gan gribētu komandēt visus, gribētu visu apgriezt otrādi, pēc sava prāta … Tā taču būtu nelaime visai nacijai, vai tev tas nav.skaidrs? Tā taču ir nodevēju un noziedznieku banda, māmiņ! Viņi gatavi visu sagraut un izlaupīt…

Māte. Nē, tas nav tiesa, Kornel! Tam es neticēšu. Rs pārāk labi pazīstu Pēteri.. . Pēteris neietu vienu ceļu ar tādiem ļaudīm.

Kornels. Diemžēl, Pēteris tik lētticīgs .. .

Māte. Tā taču ir jaunība! Tu, Kornel, nekad neesi bijis tik jauns un sabiedrisks. Tu nekad neesi tik viegli sadraudzējies ar biedriem. Tevi drīzāk varēja nosaukt par lepnu … Ne, nē! Pēteris nevarēja piedalīties nelādzīgos pasākumos.

Kornels. Nu, tad acīm redzot es, māt, piedalos nelādzīgos pasākumos! Vai nu viņa partijai taisnība, vai… mums. Var grozīt, kā grib, bet iznākums skaidrs: viens no mums ir sācis staigāt sliktus ceļus. Nu, tad es tev dodu goda vārdu, ka mūsu Pēteri ris patiešām bija nostājies… bīstamu cilvēku pusē un ka . .. bija nepieciešams tikt galā ar šo bandu, lai pasaulē reiz nodibinātos kārtība.

Māte. Pagaidi! Tātad, lai pasaulē beidzot nodibinātos kārtība, bija nepieciešams ieslodzīt mūsu Pēteri?

Kornels. Jā, tas bija nepieciešams, māt! Ja viņš reiz bija iepinies . . .

Māte. Kā nav kauna tā runāt, Kornel! Tiem nevar būt taisnība, kas ieslodzījuši mūsu Pēteri! Nē, Kornel, viņu pievākuši ļauni cilvēki! Ļauni, nežēlīgi, aprobežoti. Ak, ja es varētu ar šo dūri iesist viņiem tieši sejā …

Kornels. Māt, es tevi lūdzu …

Māte. Mums nav tiesību atstāt viņu tur, Kornel! Tev jāpalīdz man, cik tu to proti … Tu saki, ka viņu vēl var noturēt vairākas dienas?

K o r n c 1 s. Jā, tas ir iespējams. Bet pēc tam viņu noteikti atbrīvos. Uz ielām jau viss mierīgi. Tu pati redzēsi, ka rit viss būs pāri…

Māte. Un tad tu nāksi man līdzi pēc Pētera?

K o r n e 1 s. Jā, māmiņ.

Māte. Bet vai tad šodien viņam nekā nevar aiznest?

K o r n e 1 s. Šodien nē, māmiņ! (Tāluma dzirdami daži šāvieni. Krēsla.)

Māte. Kas tur ir?

K o r n c 1 s (nervozē). Nekas. Kaut kas uz ielas. Lūdzu, māt… neej ārā no mājas nekādā gadījumā!

Māte. Bet Pēteris taču gaida.. .

K o r n e 1 s. Tu tikai ar savu Pēteri! Runa nav tikai par Pēteri vien, māmiņ.

Māte. Vai tu baidies par Toniju… vai par sevi?

Kornels. Piedod, māt, es baidos par mūsu uzvaru. (Atkal tālumā šauj.)

M ā t e. Kaut tikai Pēterim nekas negadītos!

Kornels (pie loga, klausās). Kaut tikai mūsējie uzvarētu! (Pauze.) Kaut kur jau novietota kaujai sagatavojusies vienība; ja tu zinātu, kas tie par brašiem zēniem! Viņtis iedēvējuši par gvardiem. Tie visi ir teicami strēlnieki, kas ies pirmie uzbrukumā. Viņi gaida, kad pienāks šis mirklis, un jautājoši skatāa cits uz citu: kur tad Kornels? … Bet es esmu šeit, draugi. LW nevaru būt pie jums. Man… jāsēž mājās. Kādam taču jāpaliek mājās, jo vienmēr kaut kas var atgadīties. Turieties, puikas! Bet es* . . mani varat izsvītrot…

Māte. Kornel, kas tev kait?

Kornels. Nekas, māmiņ! Nebaidies, es palikšu pie tevis… un pie Tonija. Saproti, kad ielās nav mierīgi, tad vienmēr var notikt kāda nelaime… Bet tu, māt, esi bez bažām. Es būšu mājās.

AI ā l e. Ko tu tur meklē?

K o r n e 1 s. Tēva kārabini, ko viņš mēdza ņemt līdzi uz Āfriku. Būtu tā kā jāiztīra. (Izņem karabini no statņa.)

Māte. Es taču katru dienu noslauku tai putekļus!

Kornels. Tu to nesaproti, māmiņ. Šautene prasa vēl ko citu. Un laiku pa laikam no šautenes jāšauj. (Tuvojas mātei un uzliek viņai roku uz pleca.) Neraizējies ne par ko, māt! Viss būs kārtībā, gan tu redzēsi. (Iziet ar šauteni. Krēsla sabiezē.)

Māte (noskatās viņam pakaļ). Tu man nesaki patiesību, Kornei, es to zinu… (Staigā pa istabu un šo to kārto. Tālumā vairāki šāvieni.) Ak dievs, kas gan notiek ar Pēteri! (Atsēžas atzveltnes krēslā un saliek rokas lūgšanā.) Kungs Jēzu, glāb un apžēlo manu Pēteri! Žēlīgā dievmāte, apžēlojies par mani un glāb manus bērnus! Kungs Jēzu Kristu, apžēlojies par maniem bērniem! Svētā dievmāte, aizlūdz par maniem bērniem! Tu, krustā sistais dieva dēls, atdod man manu Pēteri! (Pēteris parādās durvis; viņš ģērbies saburzītās biksēs un vaļējā kreklā Istabā gandrīz jau gluži tumšs.)

Pēteris. Sveika, māt!

Māte (uzlec kājās). Pēter! Tevi atbrīvojuši!

Pēteris. Jā … tiešām . .. Man vairs ar viņiem nav nekas runājams.

Māte (steidzas pie viņa). Es tā baidījos par tevi… Nāc taču šurp, manu zēn!

Pēteris (izvairās no viņas). Nevajag, māmiņ. Lūdzu, apsēdies tur.

Māte (joprojām stiepj viņam pretī rokas). Kas ar tevi nolicis, dēliņ? Kur tavi svārki?

Pēteris (joprojām vairīdamies). Tur… Tur… Viņi tos tev droši vien atsūtīs. Viņi taču ir tik nežēlīgi… šie kārtības mīlētāji.

Māte. Kas tad?

Pēteris. Baltie. Nevajag, nededz uguni, māmiņ… Man ļoti grūti, bet man tev kas jāsaka. īstenībā es tāpēc arī ierados. Man šķita, ka labāk būs, ja es pats tev to pateikšu.

Māte. Petcr, kas noticis? (Veltīgi stiepj rokas pēc viņa.) Nāc taču pie manis!

Pēteris (atvirzīdamies). Tikai nedusmojies uz mani, māmiņ, bet es patiešām neesmu, par to atbildīgs.

Māte. Par ko?

Pēteris. Ak māmiņ, cik tu neattapīga! Tas taču.bija gaidāms. Un Kornels arī to zināja. Nu, bet tā kā tas viss jau pagājis …

Māte (pieaugošās šausmās). Kas ir pagājis?

Pēteris. Tas notika tik bezgala sen, māt. Jau . . . vairāk nekā pirms pusstundas.

Māte. Kas notika?

Pēteris. Nu … mani nošāva.

Māte. Pēter! (Sagrīļojas, un pakrīt bez samaņas uz grīdas.)

Pēteris. Ak māt! Kā tad es tā … Palīdziet taču kāds! Ondra! (No tumsas izsteidzas Ondrejs baltā virsvalkā.)

O n d r e j s. Kas noticis?

P ē t e r i s. Nu re, māte … (Ondrejs nometas ceļos pie Matēs.) Nu, kas tev kait, māmiņ . . . (No tumsas iznāk Tēvs virsnieka formas tērpā.)

Tēvs. Kas viņai noticis?

Pēteris. Nezinu … Viņa pēkšņi sabruka …

Tēvs. Vajag uzmanīgāk rīkoties! (Nometas ceļos pie Mutes.) Bērns, kas tev notika? (No tumsas iznāk Jirži lidotājā kombinezonā.) •

Jirži. Sveiks, Pēter! Kas ir, vai mātei slikti? (Aizdedzina rakstāmgalda lampu.)

Ondrejs (nometies ceļos pie Mātes). Sirds. Cik nekārtīgi sit… Nabaga māte!

Tēvs. Ja mēs varētu kādu pasaukt!

Ondrejs. Kāpēc? Pietiks arī ar mums. Tagad viņa kādu laiku pagulēs bez samaņas. Nervu satricinājums. Vislabāk būs, ja viņu netraucēsim. Padodiet dažus spilvenus!

Pēteris (savāc divana spilvenus). Na, te būs.

J i rž i (nes veselu grēdu spilvenu). Se, ņem.

Ondrejs. Pacel viņai galvu, tet! (Pcļliek spilvenus.) Nu, tagad guli vien rāmi. (Pieceļas.) Paejiet nost, lai viņa mierīgi, atpūšas.

Tēvs (pieceļas). Ar ko tu viņu tā nobiedēji, Peter? Un ka tu vispār te gadījies?

Ondrejs. Vienu mirkli, tēt! (Pagriež Pēteri pret gaismu un aplūko viņa pieri.) Tā! Viena, divas. (Paver viņa kreklu un aptausta ar pirkstu krūtis.) Viena, divas, trīs. Rau. šī ķērusi taisni sirdī.

Tēvs. Paradi nu man! Labs šāviens. Taisnību sakot, tas atgādina … Reiz mūsu pulkā piesprieda nāves sodu arabam, pamieloja viņu pēc karavīru parašas ar svinu … Paklau, dēliņ, kā (as gadījies ar tevi?

Pēteris. Pamieloja ar svinu, tēt.

Tēvs. Ehē, manu brālīt, tad jau ar tevi izrēķinājušies pēc karalaika likumiem!

Pēteris. Pareizi, tēt.

Tēvs. Ceru, Pēter, ka tu neesi nodevis savu dzimteni?

Pēteris. Nē, tēt. Es cīnījos par diženu un cēlu lietu.

Tēvs. Pret kareivjiem? Tas man nav diezinkā saprotams.

P e t e r i s. Mūsu» pusē arī ir kareivji tēt.

Tēvs. Abās pusēs kareivji?

Pēteris. Jā.

Tēvs. Mūsējie pret mūsējiem?

Pēteris. Jā, tēt.

Tēvs. Tas man diezinkā nepatīk, Pēter. Jums, puiši,, tur laikam kāds juceklis… Nu, un tu acīm redzot biji izlūks?

Pēteris. Nē, tēt. Es tikai rakstīju avīzēs.

Tēvs. Nemelo, Pēter. Par to tevi nebūtu nošāvuši. Pie mums sodīja ar nāvi tikai spiegus un nodevējus.

Pēteris. Tagad citi laiki, tēt.

Tēvs. Redzams gan, ka tā. Jums, liekas, tagad jauni spēles noteikumi. (Pievēršas mātei.) Nu, kā viņa jūtas?

Ondrejs (sēž, noliecies par māti). Nekas. Pagaidām vēl ģībonī. Var nodomāt, ka viņa gul.

Pēteris (izklaidīgi groza globusu uz rakstāmgalda). Jāsaka, zēni, ka tas bija mokpilns brīdis, kad vajadzēja pateikt viņai…

J i r ž i. Zinu, zinu, draugs. Tāda neticami muļķīga sajūta, it ka būtu jāatzīstas sazinkādās palaidnībās. (Atver rakstāmgaldu atvilktni un kravājas tur.) Paklau, puikas, vai jūs zināt, ka māmiņa pat mūsu pīpes glabā? Nu, ir gan tā māte varena! Bet senāk to vien dzirdēja: «Nckūpinies te, esi tik labs!» (Ar ierastu smēķētāja žestu mechaniski iesprauž zobos tukšo pīpi un sūkā.) Mmm… Goda vārds, te var justies gluži kā mājās. (Uz ielas šāvieni.)

Tēvs (pieiet pie loga). Tā ka šauj. Traciļ, trach! Kareivju šautenes.

Pēteris (pārbīda no vienas vietas uz otru pelnu trauku un prespapjē). Tie ir mūsējie. Tur šauj mūsējie!

J i r ž i. Un manas burtnīcas arī tepat! Nē, patiešam,-ko tik viņa neglabā, šī māte! (Lapo burtnīcu.), Ahā, mans rasējums. Nu, tās ir blēņas! Es te mēģināju uzskicet jaunu spārnu profilu.

Pēteris (noliek uz galda nēģeru figuriņu. ko noņēmis no skapja). Paļauj! V

J i r ž i. Kāpēc tu to' atvilkt šurp?

Pēteris. Tāpat vien . . . Pats nezinu. Lai nebūtu jāsēž bez darba.

Tēvs (atskatās no loga). Ļauj viņam, Jirži! Tas ir vienkārši tāds mirušo nemiers. Viņiem taisni pirksti niez atstāt kādu piemiņu, likt manīt, ka viņi te bijuši. Tas ar laiku pāries. (Pauze.) Paklau, Pēter, vai tu vismaz..,, izturējies kā vīrietis?

Pēteris (pārvieto tabakas kārbu). Zināms, tēt! Vari but pārliecināts, es izturējos, kā nākas!

Tēvs. Tas ir vareni! Tad mūsu ģimene nav apkaunota!

Ondrejs (sēžot pie mātes). Jādomā… tā ir velnišķīgi nepatīkama sajūta, kad tevi tā . . . nonāvē.

P c t e r i s. Nav ko runāt! Jāstāv ar sasietām rokām, bet priekšā nostādīti seši kareivji, seši vienkārši lauku puiši. Man viņu bija traki žēl.

Tēvs. Bet acis tev taču nebija aizsietas?

Pēteris. Nē, tēt. Es ne|āvu to darīt.

Tēvs. Pareizi! Bet kas komandēja?

Pēteris. Kāds nīkulīgs virsnieķelis ar spiedzīgu balsi. Viņš izturējās ārkārtīgi uzpūtīgi, lai nemanītu, ka viņš nejūtas visai droši. Turpat, man redzot, viņš pielādēja savu revolveri: sak, būs katram gadījumam, ja kareivji aizšaus garām.

O n d r e j s. Velns parāvis!

Tēvs. Tā pienākas darīt, Ondra. Citādi nevar.

Pēteris. Viņš mani padarīja nervozu, šis āksts! Nu, tad es viņam teicu: «Nedīdies acu priekšā, ķēms, vācies projām, es komandēšu pats!»

Tēvs. Tā tev nevajadzēja rīkoties, Pēter! Nāves sods — tā ir ļoti nopietna lieta. Es pats reiz biju klāt un… Nu, ko tur runāt!

Pēteris. Vajag taču kaut kā uzmundrināt sevi, tēt! Stāvoklis jau pietiekami nejauks … Kareivji sāka smieties, un es arī. Munis. visiem kļuva mazliet vieglāk. Bet viņš piesarka, izrāva zobenu un sāka spiegt: «Mierā! Tēmēt!» (Tālumā šauteņu salve. Pauze.)

Tē v s. Jā … Cilvēki vienmēr par kaut ko gājuši nāvē … sazin par ko … Laikam ta vajag. Dažreiz es gan domāju: tagad es būtu pulkvedis vai varbūt pat ģenerālis, saņemtu pensiju, dzīvotu kopā ar jums, rakstītu memuārus un raktu dobes sakņu dārzā .. . Teic ko teikdams, dzīve paliek dzīve. Tas nemaz nebūtu tik slikti, puikas. Vismaz varētu ko darīt. Jūs, es zinu, visi esat atdevuši dzīvību par ko diženu: Ondrejs par zinātni, Jirži par technikas progresu, bet Pēteris …

Pēteris (paceļ galvu no šacha dēļa). Par vienlīdzību un brīvību.

Tēvs. Re nu… Bet es par ticību, karali un tēviju. Bet varbūt vienkārši tāpēc, ka mūsu pulkvedis deva idiotisku pavēli.

Nu, tagad tas jau vienalga. Zināms, viss tas būtu ļoti jauki un cēli, bet… ziniet, bērni, es taču ilgāk par jums visiem skaitos nelaiķos, un es jums teikšu … nebūtu nemaz slikti vēl drusku padzīvot. Es tik ļoti gribētu padzīvot kādu laiku pasaulē. Ļoti! Un, kad paskatos uz jums, tad nezin kāpēc domāju: velns parauj, kāds no šiem zēniem varēja tiešām kļūt slavens … izdarīt ko ievērojamu… vai pat varenu. Bet tagad ne šis, ne tas — varoņi! Zēl gan. Varējāt vēl padzīvot, bērni…

Ondrejs Cizstaipās un pieceļas). Jā, taisni dusmas sanak, kad jānoskatās vien, ko dara citi… Mums, mirušajiem, atliek tikai nīkšana. (Pieiet pie grāmatu skapja.) Ek puikas, ja es vēl būtu dzīvs, tad strādātu kā apsēsts. Miega slimība, piemēram, — tas ir traki interesants joks.

J i r ž i (iegrimis savā burtnīcā). Ak, velns saspēris!

Tēvs. Kas ir?

Jirži. Nu, tā mana ideja par plākšņu konstrukciju. Pilnīgi reala lieta, tēt. Sasodīts, žēl, ka es to ātrāk nepabeidzu. . . Pag! Te vajadzētu iztaisnot tā … (Zīmē pie rakstāmgalda.) Ļoti labi!

Ondrejs (atver skapi). Nē, patiešām, māte ir īsts brīnums! Pēteris. Kā tā?

Ondrejs. Viņa vēl aizvien abonē manus medicinas žurnālus. Paskat, jauns «Tropisko slimību vēstneša» numurs. Es arī tur kādreiz ievietoju savus rakstus.

Pēteris. Tur bija iespiests ļoti labs nekrologs par tevi.

Ondrejs (izvelk vienu numuru). Paskatīsim "Š9 to. (Ērti novietojas uz dīvana un pārskata neatgriezto žurnālu.)

Tēvs (stāv, noliecies pār māti). Redzi nu, bērniņ,tev te vesels pulks dēlu. Un visi jūtas te kā mājās. Tev, bērniņ, mēs taču visi esam dzīvi, tāpat kā agrāk, vai ne?

Pēteris (pie šacha galdiņa). Nē, tā nekas neiznāks. Velns, cik grūts uzdevums!

Jirži (zīmēdams). Šķiet, ka tā varētu, tikai smaguma centrs noteikti jāpārvieto zemāk.

Tēvs (attaisa gramoforui kasti), šo gramofonu es visur vadaju līdzi, bērni. Pat gājienos ņēmu līdzi. (Mechaniski iedarbina gramofonu.) Un šī bija mana mīļākā plate. Māte, nabadzīte, atstājusi to kā piemiņu no manis … (Uzliek plati. Gramofons klusu spēlē. Tēvs klausās. Pārējie iegrimuši katrs savās domās.)

Ondrejs. Fjin, izrādās, tomēr atraduši vienu otru līdzekli pret spitālību. Tas ir labi! (Pilsētā šauj.)

.1 i r ž i (noliecies pār zīmējumu). Bet tur šauj vienā laidā.

Pēteris (noliecies pār šacha dēli). Pagaidi tikai, pagaidi! Drīz tur sāksies pa īstam! (Šaušana pastiprinās. Plate nospēlēta, un gramofons apklust.)

Tēvs. Tā bija mana vismīļākā… (Apgriežas un ieklausas.) Vai dzirdat? Ra-ta-ta Tie ir ložmetēji, Pēter.

Pēteris. Tas ir tikai sākums. (Uzlec kājās.) Kā es gribētu būt kopā ar viņiem! Biedri, turieties!

Ondrejs (pieceļas un noliek žurnālu nost). Tātad atkal varonība, atkal kritušie? Nē, man nepatīk ko tādu klausīties

Pēteris. Tā taču ir muziķa, Ondra! Klausies! Tur mūsējie pariet uzbrukumā. Uzbrukums sākas. Viņi dodas pretī ienaidniekam. Viņi lauž sev ceļu ar ložmetējiem un dodas uz priekšu, uz priekšu . . . Kāds spēks! Nē, es neesmu veltīgi miris! (Dobji, dārdoši šāvieni.)

Tēvs. Tas ir ātršavējs lielgabals. Pam-pam-pam-pam. Atstatums — trīs kilometri, virziens — uz labo.

Jirži (pieceļas). Tas ir pilsētas centrā, tēt.

Pēteris (drudžaini). Tie ir mūsu lielgabali! Tātad mēs esam uzvarējuši!

Tēvs. Kad tikai māte nesabītos.

Ondrejs. Viņa vēl neko neapjauš. (Mechaniski attin un atkal tin ciet marlija saiti, ko izvilcis no kabatas.) Prātu zaudē juši! Šauj ielās! Tā taču ir asins izliešana!

Pēteris. Ko lai dara! Jāatbrīvo vieta jaunajai pasaulei. Ak Ondra, Jirži! Par to nav žēl atdot dzīvību! Pat tūkstošiem dzīvību… Jūs dzirdat šāvienusl Cik tas ir skaisti! Ak, ja es varētu būt kopā ar savējiem …

Tēvs. Bet nu sāk šaut no visām pusēm … Nē, man tas nepatīk. Tā nav vairs regulārā kauja, brāl. Tā drīzāk atgādina savstarpēju apkaušanu.

Pēteris. Neko nevar līdzēt! Citādi nav iespējams. Tautai beidzot jāizrēķinās ar šiem nodevējiem. Lai apšauj visus šos baltos banditus! Vai dzirdat, kā iedegas kauja? Mūsējie neatkāpsies! Mūsu pusē kājnieki. Mūsu pusē matroži. Mūsu pusē tauta. Viņu pusē tikai virsnieki. Tiesa, viņiem ir lidmašinas un smagie lielgabali, bet pilsētā taču nevar no tiem šaut. Citādi viņi sagrautu visu pilsētu, vai ne, tēt?

Tēvs. Nezinu, Pēter. Tagad ir jauni spēles noteikumi.

Jirži (pieiet pie radioaparata). Bet ka rokās radiostacija?

Pēteris. Es domāju, ka mūsu. Pamēģini, Jirži. Varbūt dzirdēsim.

Jirži. Labi. (Groza ieslēdzēju.) Klusāk!

Balss pa radio (lidziga Ķornela balsij). Hallo! Runā balto štābs.

Pēteris (kā sastindzis). Nevar būt!

Balss. Hallo! Hallo! Balto karaspēka pavēlnieks pēdējo reizi uzaicina melno bandas izbeigt kauju pilsētas ielās. Ja pēc piecām minūtēm melnie nenoliks ieročus, pavēlnieks dos rīkojumu artilērijai apšaudīt pilsētu.

Pēteris (skaļi). Tas nevar būt! Tēt, Ondra, vai viņi tiešām tā darīs? Viņi tur vienkārši prātu zaudējuši!

Balss. Hallo! Hallo! Balto karaspēka pavēlnieks ieteic visiem iedzīvotājiem nekavējoties paslēpties pagrabos. Ja melnie neatdos savas pozicijas, tad pēc četrām minūtēm artilērija sāks apšaudīt pilsētas centru. Vajadzības gadījumā pielietos ari bombardēšanu no gaisa.

Pēteris. Barbari! Barbari! To jūs nedarīsiet! Jūs vienkārši gribat mūs iebiedēt, baltie zvēri!

Balss. Hallo! Hallo! Visu atbildību par pilsētas sagrausanu un cilvēku upuriem nes melno vadība. Mēs viņus savlaicīgi brīdinājām. Mēs vedām sarunas līdz pēdējam mirklim, bet tikmēr melnie bija sākuši noziedzīgā kārtā apkaut mūsu ķīlniekus, mūsu virsniekus un pilsētas iedzīvotājus …

Pēteris. Tie ir meli! Jūs to sākāt! Suņi! Asinssuņi! (Paver kreklu un rāda savas cauršautās krūtis.) Kas tas ir? Kā jūs to nosaucat?

Balss. Mes atsakāmies no jebkādām turpmākām miera sarunām. Katru, ko saņems ar ieročiem rokās, nošaus uz vietas. Visus, kas bija melno pusē, nodos kara tiesai. Hallo! Hallo! Pēc divām minutein artilērija sāks apšaudīt pilsētas centru. Pēdējo reizi ieteicam melnajiem padoties. Tikai tā jūs varat paglābt mūsu pilsētu no neredzētas sagraušanas.

Pēteris. Nē, nē, nē! Neklausiet viņus! Biedri, nepadodieties! Lai sagrauj pilsētu, ja nav citas izejas! Melnie, uz priekšu! Par mūsu brīvību! Par mūsu uzvaru! Par jaunu pasauli! Biedri, neatkāpties! Labāk iet bojā, nekā jaut triumfēt šiem baltajiem suņiem! (Tālumā lielgabalu salve.)

Tēvs. Tie ir smagie lielgabali. Sešcollīgie. Viņi tomēr izpildīja savu solījumu.

J i r ž i. Ziniet, draugi, es esmu gandrjz vai priecīgs par to …

Tēvs. …ka esi miris? Labprāt ticu. Bum! Tas bija deviņcolļigais.

P ē t e r i s. Slepkavas! Zemiskie slepkavas! i

O n d r e j s. Klusāk! Māte atžilbst.

J i r ž i. Un taisni tādā brīdī. Nabadzīte!

Tēvs. Nodzēsiet uguni! (Pilnīga tumsa. Lielgabalu dārd< un šauteņu sprakšķi.)

Ondreja balss. Nu, ardievu, māmiņl

Tēva b a 1 Nebaidies, dārgā! Mēs vienmēr esam pie tevis.

.1 i r ž i baiss. Tas ir tikai negaiss, māt. Tas pāries.

Pētera balss. Slepkavas! Slepkavas! (Lielgabalu dārd;

un šauteņu šāvieni. Aiz loga pieņemas lala ugunsgrēka sarkana hiazma.)

Māte (lēni pieceļas). Pēter! KornelI Tonij! Kornel, kas te notiek? Kur Pēteris? Tonij, kur Kornels? Kornel, vai tu dzirdi? (Durvis parādās Tonijs.)

Tonijs. Māt, māmiņ, tu šeit? (Aizdedzina lampu.) Es tevi visur meklēju …

Māte (atver acis). Tonij, kur Pēteris? Vai vēl nav pārnācis?

Tonij s. Nē, māmiņ. Neuztraucies …

M ā t e. Kas tur notiek?

Toni j s. Šauj, bet ļoti tālu no šejienes. Nebaidies, māmiņ! Es neatiešu no tevis ne soļa. (Attaisa atvilktni un grib izņemt Kornela pielādēto revolveri.) Nebīsties neko.

Māte. Ko tu ņem, Tonij! Liec tūliņ revolveri nost! Neaiztiec to! Tādas rotaļlietas nav tev domātas!

Tonijs. Es neko, māmiņ … Es tikai domāju . . . gadījumā, ja kas … Redzi, Kornels sacīja …

Māte. Bet kur tad ir Kornels? Pasauc Kornelu!

Tonijs. Tu tikai nedusmojies, māmiņ …

Māte. Tonij, kur mūsu Kornels?

Tonijs". Viņš aizgāja uz turieni, māt… Paņēma šauteni un teica: «Tonij… pasaki mātei, lai viņa nedusmojas, ka man viņa jāpamet… bet man jābūt… tur!»

Priekškars nolaižas, lielgabaliem dārdot.

III

Ta puti istaba, bet no sienam novākti visi ieroči, un statni nav vairs nevienas

šautenes un bises.

M a t e (noņem no sienas pēdējo pāri pistoļu, noglabā tās galda atvilktnē un izņem atslēgu). Tā. Es negribu, ka Tonijam būtu visur acu priekšā ieroči. (Apskata istabu.) Es to negribu. (Pieiet pie logiem un aiztaisa aizvērtņus.) Arī ārā viņš neskatīsies.

(Pieiet pie durvīm un pagriež ieslēdzčju; iedegas lustra.) Liekas, nu būtu viss. (Pieiet pie radio.) Un tu, tu tagad klusēsi. Tonijam nepavisam nav jāzina, kas notiek pasaulē. (Stāv, domās iegrimusi, pie radio.) Un man, man tāpat tas nav vajadzīgs. Es vairs neko negribu dzirdēt. Mani vairs nekas neskar. (Atkal iegrimst domās.) Tad nu tev vajadzēs klusēt. Tev gan, protams, gribētos runāt? Gribētos sagrozīt Tonijam galvu? Nē, nē, tu te vairs nebrēksi. Ziņo savas jaunās vēstis, kur gribi, tikai ne šeit. Seit ne! Šeit esmu es. Tu manam Tonijam vairs nekā neiestāstīsi… Nu, ko tu par to teiksi? Ko? (Ieslēdz radio.)

Sievietes balss pa radio (dedzīga, pārliecinoša). Tas ir noziegums. Izdarīts acīm redzams noziegums, pārkāpti visi līgumi un vienošanās, mītas kājām jebkuras tiesības, pastrādāta visrupjākā varmācība. Klausieties, klausieties, klausieties! Bez jebkāda iemesla, bez kara pieteikšanas, bez viena brīdinājumā vārda ārvalstu armija ielauzusies mūsu zemē. Bez jebkāda iemesla, bez kara pieteikšanas, bez viena brīdinājuma vārda svešas lielvalsts artilērija un lidmašīnas sākušas bombardēt mūsu pilsētas. Ienaidnieks raidījis pret mums karapulkus it kā «kārtības nodibināšanas» nolūkos. Kas viņam devis uz to tiesības? Kāds iemesls var būt intervencijai? Nekāda iemesla, nekādu tiesību. Mēs vēršamies pie visas pasaules: klausieties, klausieties, klausieties! Noticis nedzirdēts noziegums! We call the world: hear, hear, it is an outrage, it is an awful crime! Nous appelions toute l'humanitй; voyez, quel crime!1 Mūsu tautu, mūsu nelaimīgo tautu iznīcina kā meža zvērus!

Māte (izslēdz radio). Ko tu kliedz uz mani? Es nemaz nevēlos tevī klausīties! Noziegums, noziegums! Bet vai tas nebija noziegums, kad nošāva manu Pēteri? Un vai tas nebija noziegums, ka vajadzēja iet bojā manam Kornelam? Mans Kornels! Mans Pēteris! Un tu vēl stāstīsi man par noziegumiem! Es labāk

' Mēs griežamies pie visas pasaules: klausieties, klausieties, notiek drausmīgs noziegums, tiek pastrādāta rupja varmācība! (Angl.) Mēs vēršamies pie visas cilvēces: redziet, kāds noziegums! (Fr.)

30 K. Čapeks — Izlase zinu, kas ir noziegums: vairāk par visiem esmu cietusi es, māte. Nūjā, tu jau nepazini manus zēnus… Ja tu būtu tikai redzējusi viņus, ja tu zinātu, cik pilna bija šī maja, kad viņi bija dzīvi… Vari piebrēkt vai visu pasauli! Es arī brēcu, un tu domā, ka kāds atsaucās? (Atkal ieslēdz radio.)

Sievietes balss. Mums pašiem, mums pašiem sev jāpalīdz. Mes aizstāvēsimies līdz pēdējai asins lāsei. Mēs uzcelsim nesadragājamu aizsprostu no mūsu miesām un sirdīm. Mūsu karaspēks, kas devies, pretī ienaidniekam, cīnās ar neredzētu varonību, bet tas nespēs noturēties, ja nesaņems pastiprinājumu. Mēs aicinām visus vīriešus: jums jābūt tur, kur kareivji! Klausieties, klausieties! Mēs vēršamies pie visiem vīriešiem bez izņēmuma. Mēs aicinām jūs, mūsu zemes vīrieši: visi, visi tveriet ieročus! Mēs aicinām jūs, mūsu zemes sievietes: stājieties visas pie darba, aizvietojiet savus vīrus un dēlus, kurus jūs sūtīsiet stāties zem karogiem!

Māte (izslēdz radio). Nē, nē! Sadi vardi ir veltīgi. Es tev neko nevaru sūtīt, man vairs nav neviena. Tonijs neskaitās," Tonijs vēl bērns. Nav tāda likuma, ka bērniem jāiet karā. Tās ir aplamības. Un ko tu aicini stāties zem karoga citu vīrus un dēlus? Tie nav tavi, tāpēc labāk ciet klusu! Vai tev ir dēls? Nē, tad tu gan runātu citā balsī! (Ieslēdz radio.) )

Sievietes balss. Tā nav vairs cilvēka balss, — tā ir pati dzimtene, kas jūs sauc! Es, jūsu dzimtene, aicinu visus vīriešus! Es, māte dzimtene, lūdzu savus dēlus: aizstāviet mani! Aizstāviet mani, mani bērni!

Māte (izslēdz radio). Nē, tu neesi māte. Māte esmu es. Es, es, vai saproti? Kādas tev tiesības uz maniem bērniem? Ja tu būtu māte, tu neraidītu viņus karā. Tu noslēptu viņus tāpat kā es, noglabātu aiz atslēgas tāpat ka es un sauktu: neatdošu, neatdošu!… Un man arī nav ko atdot, liec to vērā! Te vairs nav neviena. Te esmu tikai es — veca, neprātīga sieviete. Es jau esmu atdevusi visus dēlus. Man nav vairāk neviena, nav. .. (Durvīs parādās Tonijs.)

Tonijs. Māmiņ …

Māte (atskatās). Nu, ko tev vajag? (Uzlec kājās šausmās.) Tonij, tu arī?… (Metas pie viņa un aptausta viņu no visām pusēm.) Nē, paldies dievam, tas esi tu, tu pats! Tu esi dzīvs, vai ne? Un kas tev šeit meklējams, Tonij? Tu taču zini, ka es negribu, lai tu … lai tu klausītos šeit… šo sievieti. Es to nevēlos, Tonij!

Tonijs. Bet, māt… viņai tik skaista un baismīga balss! Es tik skaidri iztēlojos viņu: stalta, bāla … ar plati ieplestām acīm …

Māte. Kas tev ko domāt par viņu!

Tonijs. Bet viņa sauc mani!

Māte. Tev gar to nav daļas, Tonij! Lai runā, ko grib! Bet te tu vairs nenāc iekšā, manu zēn! Es šo istabu aizslēgšu.

Tonijs. Kāpēc?

Māte (apsēžas). Nu… vārdu sakot… aizslēgšu. Es te glabāšu dažādus produktus. Ja tagad sāksies karš, tad man vajag, ar ko tevi paēdināt, mazulīt. Tik/un tā šī istaba nekam neder. . . Labi, ka es sagādāju produktus!… Mēs abi dzīvosim lejā, pagrabā. Lai mūs neviens neredzētu. Lai māja būtu kā izmirusi.

Tonijs. Bet, māt.. .

Māte. Pagaidi, Tonij, nepārtrauc mani! Nebīsties, es tevi labi noslēpšu, neviens nezinās, ka tu esi te. Tikai nekur neej ārā! Kaut kā pārcietīsim. Pārcietīsim abi kopā, kamēr viss beigsies. Tu pat nezināsi, ka kaut kur karo. Saproti, tā nav tava darīšana. Tu esi vēl pārāk jauns. Noslēpsimies pagrabā kā pelītes, tu lasīsi tur savas grāmatas … un domās atcerēsies sauli. Nu, saki, vai tas būs tik slikti?

Tonijs. Māmiņ, es tevi lūdzu . . . Lūdzu, māt, laid mani!

M ā t e. Kas tev nāk prātā? Nerunāsim vairs par to, manu zēn!

Tonijs. Māmiņ, es tevi lūdzu, laid mani, laid mani, es gribu pieteikties brīvprātīgi! Es nevaru te palikt!

Māte. Vai tu prātu zaudējis, Tonij? Tevi taču neņems. Tev vēl nav astoņpadsmit gadu.

Tonijs. Tam tagad nav nozīmes, māt! Visi ies, gan tu redzēsi, ka no mūsu skolas visa vecākā klase pieteiksies brīvprātīgi … Es tevi lūdzu, māmiņ, tev jālaiž mani!

Māte. Tās ir aplamības, muļķa zēn! Kam tu tur esi vajadzīgs?

Tonijs. Velti tu tā domā, māt! Es būšu tikpat labs kareivis kā jebkurš cits mūsu skolas zēns! Es jau esmu apsolījies . . .

Māte. Kam?

Tonijs. Skolas biedriem, māt.

Māte. Man liekas, Tonij, ka tas viss vairāk skar tavu māti nekā biedrus.

Tonijs. Piedod, māt, bet ja iet visi…

Māte. … tad tev nav jāiet, mazulīt. Tu paliksi mājās.

Tonijs. Bet kāpēc tad taisni es nedrīkstu iet?

Māte. Tāpēc, ka tev nav karošanai piemērots raksturs. Tāpēc, ka tu esi par vārgu karadienestam. Un tāpēc, ka es to negribu, manu dēliņ. Vai ar to nepietiek?

Tonijs. Māmiņ, nedusmojies, bet. . . apdomā taču pati. Tā jau var visi aiziet bojā . . . dzimtene… tauta . . .

Māte. Un tad tu gribi glābt tautu? Bez tevis nekādi nevarēs iztikt? Baidos, dēliņ, ka tas tev nebūs pa spēkam.

Tonijs. Ja visas mātes tā spriestu …

Māte. Tad es nemaz par viņām nebrīnītos. Kā tu domā, kura māte būtu ar mieru, lai viņai atņem vienu bērnu pēc otra? Tā jau nebūtu māte, kas ar to samierinātos!

Tonijs. Bet kad uzbrūk tik drausmīgs karš, māt… .

Māte. Es pie tā neesmu vainīga, Tonij. Neviena māte pie tā nav vainīga. Mēs, mātes, nekad neesam sākušas karus. Mēs jikai esam maksājušas par tiem ar saviem bērniem. Bet es vairi neesmu tāda muļķe, ka atdošu pēdējo, kas man palicis. Lai tiek galā bez manis. Es vairs neko nedošu. Es tevi neatdošu, Tonij!

Tonijs. Māmiņ, mīļā, nedusmojies, bet… man jāiet. Izdota vispārēja pavēle. Visiem vīriešiem jāierodas …

Māte. Tu neesi nekāds vīrietis, Tonij. Tu esi mans bērns.

Man tikai jaaizver acis, un vai zini, ko es tad redzu? Es redzu mazu bērnu, kas sēž uz grīdas, kaut ko šļupst un bāž mutītē rotaļlietiņu. Tā nedrīkst, Tonij, tā nedrīkst! Ņem ārā zaldātjņu no mutes!

Tonijs. Es vairs neesmu bērns, mat.

Māte. Nē? Panāc nu tuvāk, lai es tevi apskatu! Tātad tu gribi iet karot? Man kādreiz patiešām bija pieaudzis dēls — Tonijs, bet šis dēls man apsolīja pavisam ko citu, vai tu neatceries? Man bija dēls, kuru es mācīju nīst karu, dēls, kurš izteicās: «Māt, kad es būšu pieaudzis, tad karu vairs nebūs; mēs negribam karot, mēs nenogalināsim cits citu, mēs neļausim, lai mūs apslepkavo. Es vienkārši nesaprotu, māt, kā var pacelt ieroci pret cilvēku …» Vai atceries, Tonij?

Tonijs. Jā, māt, bet.. . tagad pavisam kas cits. Tagad runa par nepieciešamu aizstāvēšanos.

M āte. Un tu varētu kādu nogalināt?

Tonijs. Jā, māt. Tas ir. es gribu sacīt, ja tas būtu vajadzīgs.

M āte. Un tu ietu . . . labprātīgi?

Tonijs. Ar vislielāko prieku, mat!

Māte. Redzi nu, Tonij,. redzi nu! Tātad arī tu esi izslīdējis no manām rokām, manu zēn. Nu es arī tevi vairs nesapratīšu. Kā tas noticis, ka tu esi tā pārvērties, mazulīt?

Tonijs. Māt, tu raudi? Tu . . . vai tu laidīsi mani?

Māte. Nē, Tonij, es esmu veca … un tiepīga sieviete. Es neatdošu savu dēlu tādam pasākumam … ko pati esmu nolādējusi. Jūsu kari man pārāk dārgi maksājuši, dēliņ. Tu neiesi. Es tevi nelaidīšu.

Tonijs. Māt, to tu nedarīsi! Es aizbēgšu no tevis, gan tu to piedzīvosi! Aizbēgšu! Aizbēgšu!

Māte (pieceļas). Tā? Nu tad paskaties uz mani, Tonij! Paskaties uz mani!

Tonijs. Māmiņ, es tevi tā lūdzu . . .

Māte. Un tu varētu mani pamest vienu? Un tu nepadomātu par to, kas ar mani tad notiktu? Vai es varētu to pārdzīvot, ka tu mani pamestu? Nē, to tu nedarīsi, Tonij! Man nav vairs neviena, izņemot tevi.

Tonijs. Ar mani taču nekas nenotiks, māmiņ, es tev galvoju! Goda vārds, es to jūtu, es to noteikti zinu. Es nemaz nevaru iedomāties, ka ar mani varētu kas notikt.

Māte. Jā, tu to nevari iedomāties … Tu ne, bet es — jā. Es varu, Tonij. Jūs visi, visi līdz pēdējam aizgājāt no mājas it kā uz pastaigu: «Neraizējies, māt! Tu nepaspēsi ne apgriezties, kad es būšu atpakaļ.» Es jūs pazīstu, draudziņ! Nepūlies mani apmānīt . ..

Tonijs. Es nepavisam negribu tevi mānīt, māt. Es zinu, ka … ka varu iet bojā. Es pat varu skaidri iztēloties šādu ainu. Kopš tā mirkļa, kad es nolēmu iet, es jau . .. esmu miris tik daudz reižu … tas ir, protams, tikai domās, bet es esmu redzējis to tik spilgti… Vai atkal es redzu, kā guļ mūsu skolas zēni … it kā viņi visi krituši, saproti? Guļ vesela grēda nedzīvu ķermeņu, bet pirksti visiem vēl ar tinti notriepti . . . Bet tas viss vienalga. Tas mani nemaz nebiedē. Es nejūtu nekādu baiļu. Un tas pierāda, ka man patiešām jāiet. Es vispār nespēju pat iedomāties, kā es varētu palikt negājis. Mes vienprātīgi nolēmām, ka tas ir vien kārši… visu mūsu pienākums.

Māte. Vai tu gribi zināt, Tonij, kads ir tavs personīgais pie nākums? Palikt pie manis. To tu man esi parādā … par tēvu .. . par brāļiem. Kādam ir jāpaliek pie manis. Man arī ir savas tiesība«!

Tonijs. Eš zinu, māmiņ, bet ir augstāks pienākums …

Māte. Nūjā, augstāks, augstaks … Zināms, es tev vairs neko nenozīmēju. Galu galā es allaž esmu bijusi jums… tikai vajadzības gadījumam. Jā, jā, es labi pazīstu jūsu augstos pienākumus, bet, lai es tāpat noņemtos ar tiem kā jūs, to neviens nevaino manis prasīt. Tam es esmu par vecu, Tonij. Man^au tūkstoš gadu, mans bērns, man jau daudzi tūkstoši gadu…

Tonijs. Māt, ja tu nelaidīsi mani, tad es …

Māte. Ko tad darīs šis «es»? Nemīlēs vairs mani? Nīdis mani? Nicinās mani un sevi, raustīsies kā pie saites? … Es to visu zinu, Tonij. Labi, nemīli mani, mazais, toties tu būsi pie manis. Un, kad beigsies šis karš, tu pats man sacīsi: «Tev bija taisnība, māt, dzīvei arī vajadzīgi vīrieši.» (Uzliek viņam roku uz pleca.) Nu, kā paliek, Tonij?

Tonijs (atbrīvojas). Māt, es tevi lūdzu, neturi mani…

Māte. Labi. Tu vari mani nīst, manu zēn. Es jau esmu pietiekami norūdīta, lai pārciestu arī to. Galu galā mīlestība tāpat ir nežēlīga un ļauna. Es pati sev liekos īsta vilkumate. Neviens visā pasaule nav spējīgs uz tādām neprātībām kā māte. (Pauze.) Nu, ja tu tomēr gribi, tad ej, Tonij, tikai atceries, ka tu nokauj mani ar to. Nu? Kāpēc tu neej?

Tonijs. Lūdzu, māmiņ, nedusmojies uz mani: es neprotu tev visu paskaidrot, kā pienākas, bet ļauj runāt viņai (norāda uz radio) …dzimtenei, un tu redzēsi… ka man jāiet tāpat kā visiem … tu pati redzēsi…

Māte. Nekā es neredzēšu, Tonij. Vai tu nezini, ka es esmu izraudājusi savas acis? Un ko lai es ieraudzītu, es, veca mātei Es vienmēr esmu redzējusi tikai jūs, bērnus, jūs, mazus plikainīšus vienos krekliņos. Varbūt es vienkārši neesmu paspējusi pierast pie tā, ka jūs nu esat pieauguši. Nāc šurp, bērns, lai es paskatos uz tevi! Cik tu esi liels! Jā, Tonij, tev nu jāizturas… kā pieaugušam vīrietim!

Tonijs. Jā, māt. Man tas jādara.

Māte. Nu, redzi nu. Tātad tu nevari pamest vienu savu veco, neprātīgo, slimo māti, lai viņa šeit nobeigtos vientulībā. Vai tu zini, ko es darītu? Es skraidītu pa ielām un kliegtu, ka nolādu šo karu, ka nolādu tos, kas sūta jūs kauties …

Tonijs. Māt!

Māte. Tev nevajag novest mani tiktāl, Tonij. Tev jābūt… mātes atbalstam un aizstāvim … Man nav neviena, tikai tu. Es zinu, ka tas ir liels upuris… bet tev kā vīrietim jābūt gatavam uz upuriem …

Tonijs (kodīdams lūpas un tikko valdīdams asaras). Māt, es .. . Zināms, ja es … esmu tev nepieciešams … tad es … patiešām, es nezinu .. .

Māte (noskūpsta viņam pieri). Pareizi. Es jau zināju, ka tu esi prātīgs… un vīrišķīgs zēns. Tētis būtu apmierināts ar tevi. Iesim, Tonij, mums jāsagatavojas… uz šo karu. (Atbalstīdamās uz viņa pleca, izved viņu no istabas. Pie durvim nogriež uguni. Pilnīga tumsa. Dzirdams, ka Māte ārpusē aizslēdz durvis un izņem atslēgu.)

Ondreja balss. Nabaga māmiņa!

Tēva balss. Nabaga Tonijs! (Pauze. Uz ielas nb bungas un dzirdami vienmērīgie garāmejošā karaspēka soļi.)

Pētera balss. Vai dzirdat? Karaspēks!

J i r ž i balss. Dodas uz fronti.

Tēva balss. Labi soļo. Viens, divi, viens, divi! (Pauze. Bungu rīboņa pamazām apklust tālumā.) Droši vien radio pārraida kādas ziņas. Ko, Jirži? Vajadzētu uzzināt, kas notiek.

Jirži balss. Labi, tēt! (Dzirdams, kā noknikšk radio ieslēdzējs.)

Vīrieša balss pa radio (ne visai skaļi). … mūsu austrumu armija joprojām atkāpjas ar niknām kaujām; labajā flangā tā patur pozicijas, kas balstās pret kalnu grēdu, un sīvi pretojas ienaidniekam.

Tēva balss. Kaut tikai mūs neielenktu!

Vīrieša balss. Gaisa kaujās notriektas septiņpadsmit ienaidnieka lidmašinas. No mūsu lidmašinām nav atgriezušās deviņas.

Jirži balss. Deviņi pret septiņpadsmit — tā nav slikta proporcija.

Vīrieša balss. Ienaidnieks joprojām bombardē mūsu neaizsargātās pilsētas. Nogalināto civiliedzīvotāju skaits sasniedzis astoņi tūkstoši. Par Viljamedijas pilsētas likteni, kurai uzbruka ienaidnieka lidmašinas, pagaidām trūkst .^īkāku ziņu.

Tēva balss. Izslēdz, Jirži! Kādi nāk. (Atkal noknikšk izsledzejs. Klusums. Durvis apgriežas utslēga. Mute ienāk istabā, kas iegrimusi pilnīgā tumsā.)

Māte (aizslēdz durvis, pasper pāris soļu un apstajas). Es jau zinu, ka jūs esat šeit. Salasāties visi pamazītiņain kā tarakani uz maizi.. . Nu, ko jūs gribat no manis?

Tēva balss. Mēs, bērns, tāpat vien . .. ieradamies pie tevis.

Māte. Pie manis gan ne, Riehard . . . (Iededzina lampu uz rakstāmgalda un apskatās visapkārt. Istabā atrodas Vectēvs, Tēvs, Ondrejs, Jirži, Kornels un Pēteris — katrs savā vietā.)

Kornels. Labvakar, māt!

Māte. Redzu, ka jūs visi esat kopā.

Tēvs. Tu nemaz nepamanīji, dārgā, ka vectēvs ari ieradies.

Vectēvs (sēž krēslā, ģērbies vecmodīgā, melna uzvalkā, pie krūtīm ordeņi). Labvakar, -meitiņ!

Māte. Tētiņ, tu arī šeit? Es tik sen neesmu tevi redzējusi.

Vectēvs. Nu, tad tagad ieraudzīji, meitiņ! Es taču neesmu pārāk stipri pārvērties, vai ne?

Māte. Tu nemaz neesi pārvērties. Bet kapec … (Skatās no viena uz otru.) Kāpēc jūs tā pēkšņi esat sapulcējušies? Ko tad jūs gribat, — sarikot ģimenes apspriedi?

Ondrejs. Nē jel, māmiņ. Mēs vienkārši gribējām būt tavā tuvumā šais grūtajās dienas.

Māte. Vai tu tikai nemelo, Ondra? Es tā kā neatceros, ka jūs būtu kādreiz tik augsti vērtējuši manu sabiedrību . . . Par ko jūs te runājāt?

Jirži. Mēs nerunājām, māt. Klausījāmies pēdējās ziņas.

Māte. Tiešām brīnums! Nemaz negribas ticēt, ka tās jūs varētu interesēt.

Pēteris. Mūs? Mirušos? Ārkārtīgi interesē, māt. Daudz vairāk, nekā tu vari iedomāties.

M āte. Paldies dievam, ka jūs vairs nevarat iejaukties šinīs darīšanās.

Tēvs. Mēs iejaucamies daudz vairāk, nekā tu vari iedomāties, dārgā. Kad sākas karš, mēs, mirušie, cejamies augšā … .

Pēteris. Te taču vēl aizvien izšķiras mūsu liktenis. Un mūsu lieta.

Māte. Jā, jūsu lieta, to es zinu. Bet, ja tāda izskatās šī jūsu lieta, tad jums nav ar ko lielīties.

Tēvs. Bet, dārgā, karš taču nebūt vēl nav beidzies. Te vēl iespējams gūt taisni lielisku uzvaru. Jāpapildina tikai armija ar svaigiem spēkiem … Tas kreisais flangs man nedod miera. Paklau, vecenīt, kur tu esi nolikusi manas štaba kartes?

Māte (atslēdz rakstāmgalda atvilktni). Te tās visas atrodas. Bet kāpēc tev tās vajadzīgas, saki man, lūdzams?

Tēvs. Es tikai gribu kaut ko apskatīt. Paldies. (Izklāj kartes uz galda. Pauze.)

Pēteris. Pie tā visa esat vainīgi jūs, Kornel.

K o r n e 1 s. Tas tik ir jauki! Vai tad mums, pēc tavām domām, vajadzēja mierīgi noskatīties, ka jūs maitājat tautu?

Pēteris. Mēs, par laimi, esam iemācījuši tautu cīnītie's.

K o r n e 1 s. Bet paklausīt — ne.

Pēteris. Jums tā vairs nepaklausīs. Gan tu to pieredzēsi pēc kara.

Kornel s. Kas gan pēc kara nodarbosies ar jūsu stulbajām utopijān;! Tam nebūs laika.

Pēteris. Būs, mans mī|ais! Tieši tad būs! Ja jau tauta būs tikusi pie ieročiem … Tad tikai visi sapratīs, kādu labumu atnesis karš.

M a t e. Bērni, bērni, jūs vēl vienmēr strīdaties? Nudien, kā jums nav kauna: abi esat gājuši bojā šo strīdu af|, bet vēl jums nepietiek! Ko lai vectēvs domā par jums?

Vectēvs. Es tādos jautājumos nekā nesaprotu, meitiņ. Jaunas asinis …

P e t e r i s. Piedod, māt, bet, kamēr mūsu idejas dzīvas, kamēr tā lieta, par ko mēs cīnījāmies, nav uzvarējusi, tikmēr nav iespējams būt vienaldzīgam . . . pat pēc nāves.

O n.d re j s. Mēs taču, māmiņ, vel aizvien turpinām savu ciņu. Par patiesību, par tautu, par cilvēci … Mes aizvien vel gribam, lai mūsu lieta uzvarētu. v

Tēvs (noliecies pār šlaba karti). Uz šās līnijas, šķiet, varētu dot pretsitienu. Tas, bērni, būtu klasisks manevrs: kārtīgi nostiprināties centrā, bet flangā pārraut ienaidnieka fronti… Un tad atspiest šos.diedelniekus pje jūras! Protams, te būtu vajadzīgi lieli spēki. Nu, bet mēs taču visi iesim palīgā, vai ne?

Māte. Kas tie par visiem?

Tēvs. Nu, vispār — visi, dārgā. Un mēs tāpat. Mēs arī.

Māte. Liela vajadzība pēc jums!

O n d r e j s. Lielāka, nekā tu domā, māmiņ. Tautai nepieciešams, lai tai iet līdzi cīņā arī tās mirušie.

M a t e. Tad tāpēc šo mirušo vajadzīgs tik daudz?

Pēteris. Redzi, māmiņ, šoreiz šis jautājums skar arī mūs. Ja šinī karā būtu jāzaudē, tad izrādītos, ka mēs visi esam veltīgi atdevuši savas dzīvības; izradītos, ka pēc mums nav palicis nekādu pedu … un vispār nekas nav palicis.

Māte. Richard, bērni, jūs . . . vai jūs patiešām gribat iet?

J i r ž i. Mums jāiet, māmiņ, tas mūsu pienākums. Tu taču zini, ka iesauc visus. Tētis ies kopā ar savu kādreizējo pulku …

Pēteris. Es gribētu iet ar brīvprātīgajiem.

J i r ž i. Es droši vien būšu kopā ar lidotajiem.

T e v s. Cik labi būtu, ja Tonijs nokļūtu manā pulkā!

Māte. Richard!

Tēvs. Kas ir, sirsniņ? Tas vienmēr bija teicams pulks. Daudzināts pulks. Tieši šinī pulkā aizvien bija visvairāk kritušo.

Māte. Tad tāpēc jūs te visi saradāties? Ahā, es jau tā domāju . . . Bet es jums nedošu Toniju! Vai dzirdat? Tonijs nevar iet! Tonijs nevar!

Tēvs. Ļoti bēdīgi, ja tas tā . . . Man būtu stipri žēl mūsu zēna.

Ondrejs. Saproti taču, māmiņ, ka. Tonijs justos nežēlīgi pazemots, ja viņš būtu spiests palikt mājās. Tonijs ir tik jūtīgs .. . Viņam tas ir sirdsapziņas jautājums.

J i r ž i. Sā vai tā, viņš tomēr ir… majora dēls. Viņa tēvs kritis kaujas laukā … kā varonis. Tev jāpiekrīt, māmiņ, ka mūsu Tonijs nevar neierasties mobilizācijas punktā! Tas viņam ir goda jautājums.

Pēteris. Es arī tevi lūdzu, māt. Zināms, es aizvien esmu bijis… un arī tagad esmu kara pretinieks. Taču šādai varmācībai mums jāstājas pretī. To prasa mūsu pārliecība.

Māte (skatās visapkārt kā vajāts kustonis). Tātad jūs gribētu, lai arī viņš iet bojā? Un jūs ieradāties pēc viņa? Jā, jā, jūs visi esat pret mani! Visi pret mani!

Tēvs. Sirsniņ, neviens nedomā nostāties pret tevi.

Māte. Kā tad ne? Un ko tik jūs neesat izvirzījuši pret mani! Gods! Sirdsapziņa! Pienākums! Pārliecība! Nu, vai tas ir viss? Vai vairāk jums nav nekā krājumā?

O n d r e j s. Ko tu gribi ar to sacīt, māt?

Māte. Jūs aizmirsāt vēl piemetināt: «Tu, māmiņ, to nesaproti. Tās ir vīriešu darīšanas.»

Tēvs. Tev taisnība, Dolores. Tās ir vīriešu darīšanas. •

Māte. Tā . . . Nu, bet es, redziet, esmu to pārvērtusi par savām sieviešu darīšanām. Par mātes darīšanām. Mēs, Richard, kā redzams .. . ncsapratīsimies. Tāpat ar jums, bērni… es arī vairs nevaru atrast kopīgu valodu. Es domāju, ka labāk mums… izbeigt šo sarunu.

J i r ž i. Bet, māmiņ!

Māte. Lieciet mani mierā! Un… ejiet projām! ls … es nevēlos vairs jūs redzēt. (Novēršas. Pauze. Mirušie apjukuši saskatās.)

O n d r e j s. Māte mums neuzticas …

M ā t e. Man ir pamats tā rīkoties, Ondra.

Ondrejs. Mēs esam slikts piemērs Tonijam… vai tu tā domā? Bet ja tev to pašu pateiks vectētiņš?

Vectēvs. Ko? Es? (Visi pievēršas viņam.) Man, ziniet, būtu briesmīgi grūti… Es taču neesmu kareivis, neesmu varonis… Es pat lāgā neatminos, vai manā mūžā bija kāds karš.

Māte. Tētiņ, vai tu sūtītu savu pēdējo dēlu karā?

Vectēvs. Mēs, meitiņ, dzīvojām visai vecmodīgā pasaulē. Jūs tagad esat pavisam citādi. Jūs esat pieraduši pie kariem un . . . visādām tādām darīšanām. Viens mirušais, tūkstoš mirušo, simttūkstoš mirušo — kāda tam nozīme jūsu acīs? Nu, bet mes kur nu mums, nabagiem! Mums karš bija kas līdzīgs pasakai, kaut kas tāds, kas diezin vai pavisam var atgadīties.

Māte. Bet ja nu tas būtu atgadījies? Ja nu būtu?

Vectevs. Pag, nesteidzies, mēs tā nemēdzām izlemt jauta jumus… viens un divi! Saproti, mēs par kariem zinājām vairāk gan no grāmatām; nu, un mūs mācīja, ka nāve dzimtenes labā ir goda pilna nāve. Mēs, vecie, ticējām tam, meitiņ. Tiesa, toreiz tik daudz ļaužu negāja bojā kā tagad… tā kā ikviens nāves iecirstais robs bija daudz manāmāks. Nu, es jau vairs nekur neesmu liekams. Bet mirt par dzimteni — tur es gan būtu gājis, meitiņ. Saku skaidri un gaiši, es ietu.

Māte. To es ticu, tētiņ. Bet vai tu būtu sūtījis karā savus bērnus?

Vectēvs. Pagaidi, tas ir cits jautājums. Nejauc visu kopā! Es tikai saku, ja es būtu Tonija vietā, es ietu. Es esmu vecs, bērni, un vispār… nekad neesmu varējis lepoties ar sevišķu varonību. Nu, bet savā mūžā es šo to esmu sasniedzis. Es domāju, ka man bijusi lieliska karjera: tāds augsts amats, dienesta pakāpes, ordeņi… Jā … Ko tad es gribēju teikt?

Māte. Tētiņ, vai tu būtu sūtījis savus dēlus karā?

Vectēvs. Ahā, nu es zinu!… Nu, lūk, un tā es piedzīvoju sirmu vecumu, sasniedzu visu… un visi mani paturēja labā piemiņā. Vārdu sakot, laimīgs mūžs. Un tomēr es dažureiz domāju: un tas ir viss? .. Tā jā, meitiņ …

M ā t e.'Ko tu gribi sacīt? Kāds tam sakars ar Toniju?

Vectevs. Nekāds, meitiņ, nekāds. Es tikai tāpēc, lai tu zinātu, kas ir dzīve. Redzi, kad tev bija jānāk pasaulē, tavai mātei … tas varēja maksāt dzīvību. Es biju nometies pie viņas ceļos … un man bija neizsakāms kauns. Es sev teicu: jā, mana sieva riskē ar visu, lai bērns nāktu pasaulē, bet es?… Nu, tad saproti, taisni tur jau meklējama dzīves vērtība, ka dažkārt par to nākas samaksāt… pat ar dzīvību. Tā ir arī sieviešu darīšana, meitiņ. Un tā tas ir visur. Ja par dzimteni nemaksātu ar dzīvību … ja par godu, par patiesību, par brīvību nemaksātu ar dzīvību, tad tām nebūtu tādas neparastas, tādas milzīgas vērtības.

Tu labāk… laid savu dēliņu. Tad viss būs kārtībā.

* \

Māte. Tētiņ, un tu man vairāk nekā neteiksi?

Vectēvs. Nemaz nezinu, kas vēl būtu sakāms, meitiņ. Es jau, redzi, gribētu, būt vēl kam noderīgs šinī karā. Ja es varētu sūtīt karā vismaz vienu mazdēlu … kaut vienu pašu … lai nebūtu tik galīgi nevērtīgs, tik gluži nožēlojams. Zināms, tāds vecs miris cilvēks kā es nevar dot daudz …

Māte. Tētiņ, tu taču manu Toniju neesi redzējis! Kā tu vari tā runāt!

Vectēvs. Tiesa, es neesmu redzējis. Bet tā taču ir mana cilts. Viņš ietu mūsu visu vietā. Tāda laba, sena cilts…

Māte. Ne, tētiņ, Tonijs neies!

Vectēvs. Kā gribi, meitiņ. Zēl gan… Tāda laba, sena cilts … (Pauze.)

Tēvs. Paklausies, bērns, vai tu neapdomātos? Atlaid .»gēnu!

M ā t e. Richard, tu taču nemaz nepazīsti Toniju! Tu nekad neesi turējis viņu rokās, nekad neesi šūpojis uz saviem ceļiem . . . Ja tu zinātu, cik viņš bija sīciņš, kad piedzima, ja tu būtu redzējis šīs rociņas… Nē, tu to nevari saprast! Tu nerunātu tā, ja pazītu Toniju! Tonijs nevar iet, Tonijs par vārgu karadienestam. Tu taču zini, Ondra, tu esi ārsts, tu vari pastāstīt viņiem, cik Tonijs vienmēr bijis slimīgs! Tu pats viņam allaž izrakstīji visādas zāles, vai atceries? Tu biji viņam tēva vietā, Ondra, nu, tad pasaki, pasaki viņiem, ka Tonijs nevar iet! (Ondrejs klusēdams parausta plecus.) Tu negribi runāt? Nu, tad saki tu, Jirži! Tu taču arī vari to apstiprināt… Tu no visiem bērniem biji pats lielākais draiskulis … un vai maz tu ķircināji Toniju par to, ka viņš neprata draiskoties un viņam nepatika to darīt? Tu aizvien mēdzi teikt: «Tonijs — zaķapastala, Tonijs skuķis, Tonijs gļēvulis!» Atceries, kā tu viņu ķircināji! Nu tad saki tagad, Jirži, saki pats: vai tāds gļēvs zēns var doties karā? Vai tu vispār vari iedomāties Toniju ar šauteni? (Jirži klusēdams parausta plecus.) Tātad tu ari negribi atbildēt? Nu, tad runā tu, Kornel, vai tu, Pēter. Jūs taču pazīstat Toniju, jūs zināt, cik viņš slimīgi jūtīgs. Tiklīdz jūs sākāt ķildoties un plūkties, tā viņš tūliņ kļuva bāls kā krīts un sāka raudāt… Un vai atceraties, kas notika, kad tas reiz bija ieraudzījis ormani, kurš spīdzināja savu zirgu? Viņam gandrīz piemetās krampji … un pēc tam viņš veselu mēnesi brēca pa naktīm … Tu taču nedomā, Kornel, ka tāds var iet karā! Vai saki jel tu, Pēter!… Jūs abi, jūs taču pazināt viņu labāk par visiem… (Pauze.) Jūs vienkārši nemīlat Toniju! Neviens no jums viņu nemīl!

Tēvs. Ej nu, sirsniņ, protams, ka mīlam. Mīlam no sirds. Bet tikai . . . zēns taču cietīs, ja viņam būs jāpaliek mājās. Kaut viņa paša dēļ …

Māte. Nu, lai tad arī cieš, ja viņš patiešām tāds … ja viņam tas ir tik smags upuris — palikt pie mātes … Jā … Nu jau ari Tonijs mani vairs nemīl!

O n d r e j s. Mīl, māmiņ. Viņš tevi ļoti mīl. Mēs visi tevi mīlam.

Māte. Nē, Ondrej! Nedomājiet man to iestāstīt! Jūs vispār nemaz nezināt, kas ir mīlestība. Jums vienmēr bijis kas tāds, kas, pec jūsu vārdiem, ir nesalīdzināmi svarīgāks par mīlestību. Bet man — ne. Es, Richard, nepazīstu neko svarīgāku. Ja vien jūs varētu saprast, ko sieviete jūt, kad piedzimst tāds bērns… Ak Richard, ja tu būtu redzējis Toniju, kad viņš piedzima! Viņš bija tik bezgala maigs … un tik mīļš… Ja tu būtu redzējis, cik viņam bija smieklīgi matiņi! .. . Un jūs iedomājaties, ka Tonijs varētu doties karā!

Jirži. Bet, māt, Tonijs jau ir pieaudzis.

M ā t e. Tas tikai jums tā liekas, nevis man. Jūs itin nekā nesaprotat! Tonijs — tas ir raudošs bērns, ko esmu dzemdējusi, bērns, ko baroju ar savu krūti, bērns, ko turu aiz mazās, nosmu-

Ietās rociņas … Nē, goda vārds, jūs vienkārši esat prātā jukuši! Kā es varu laist tādu bērnu ārā no mājas!

J i r ž i. Mūs tev taču … vajadzēja laist.

Māte. Nav tiesa! Es jūs neesmu laidusi! Bet jums… jums allaž bija pašiem sava, īpaša pasaule, kur man nekādi neizdevās iespiesties … pašiem sava pasaule, kur jūs tēlojāt pieaugušos . Bet varbūt jūs patiešām domājat, ka manās acis esat bijuši kādreiz pieauguši un lieli? Jūs? Vai ka es kādreiz būtu raudzījušies uz jums kā uz varoņiem? Nē, zeni! Es esmu raudzijusies uz jums tikai kā uz saviem nokautajiem bērniem, maziem nelgām, knauķiem, ar kuriem notikusi nelaime … Un tu, Richard, vai tu zini, kas tu man biji? Virs, kas guļ ar pusviru lūpām šeit, man līdzās, es dzirdu viņa elpu un ar visu savu miesu, ar visu savu prieku jūtu, ka viņš ir mans! Un pēkšņi kaut kur neaptverami tālu viņu nogalina! Vai jūs patiešām nesaprotat, cik tas ir nejēdzīgi? Kāda man tur daļa, kāda man vajadzība pēc jūsu stuibās, nevienam nesaprotamās Āfrikas? Un kā par spīti es, taisni es esmu spiesta atdot par šo Āfriku cilvēku, kas piederēja man, man, vienīgi rnan . . .

Tēvs. Bet tas taču bija tik sen, dārgā!

Māte. Nē, Richard. Man tas neliekas sen. Man tas ir šis pats mirklis. Vai atkal tu, Ondra. Tu man joprojām esi tas pats iecirtīgais, sevī noslēdzies puika, pārāk gudrs savam vecumam; es pastaigājos kopā ar tevi mūsu dārzā un turu roku uz tava pleca — izliekos, ka atbalstos pret tevi… Vai arī tu, Jirži: cik man darba nesagādāja tavas bikšeles! Tu pastāvīgi rāpies kokos… Vai atceries, kā man ik vakaru vajadzēja ziest ar jodu tavas neskaitāmās skrambas un noberzumus? Un tu tikai daudzināji: «Tas nemaz nesāp, māt. Tās visas tikai blēņas. ..» Vai arī tu, Kornel…

K o r n e l s. Kāpēc par to jārunā, māt! Tie taču tikai sīkumi …

Māte. Kāpēc jārunā? Lūk, taisni to jūs nespējat saprast. Katrs tāds sīkums man vēl tagad tūkstoškārt svarīgāks par visām jūsu ekspedicijām un kariem. Un vai zini, kāpēc? Tāpēc, ka man, jūsu mātei, jūs vienmēr atstājāt tikai šos sīkumus. Tikai šajos

sīkumos es varēju jums pakalpot. Un tā bija mana pasaule. Bet, kad jūs bijāt iecerējuši ko lielu, tad jūs izslīdējāt man no rokām … Bet tad jūs nevarējāt lūkoties man neslēpti acīs, it kā zinādami, ka sirdsapziņa jums nav tīra … «Tu to nesaproti, māmiņ!» Tagad jūs tāpat raugāties sānis. Jā, jūs visi! Es zinu, jums atkal prātā kaut kas jūsējs, kas liels …

O n d r e j s. Nedusmojies tikai, māmiņ, bet šoreiz mēs tiešām runājam par tik svarīgu jautājumu …

Māte. Es nevēlos par to dzirdēt, Ondra. Ja runa par Toniju, tad es neko negribu dzirdēt. Jums ir savi apsvērumi, man savi. Jums ir jūsu diženie uzdevumi, jūsu gods, jūsu dzimtene… un es jau vairs neaptveru, kas vēl…

Tēvs. Savs pienākums, dārgā.

Māte. Jā, jūsu pienākums . .. Man ari bija sava slava, un tie bijāt jūs. Man bija sava māja, — tie bijāt jūs. Man bija savs pienākums, — tie bijāt jūs, tikai jūs. .. Tad paskaidrojiet jel man, kāpēc visā seno laiku, viduslaiku un jauno laiku vēsturē tikai man — mātei, man — sievietei jāmaksā tāda drausmīga maksa par jūsu diženajiem darbiem!

Vectēvs. Kāpēc tu dusmojies uz viņiem, meitiņ?

Māte. Es nedusmojos uz viņiem, tēt. Es dusmojos uz mūsu pasauli. Kāpēc tā nepārtraukti sūta manus bērnus nāvē par sazinkādiem diženiem mērķiem, par dzimtenes slavu vai cilvēces glābšanu, vai vēl ko tamlīdzīgu … Nu, un vai, pēc tavām domām, tētiņ, mūsu pasaule tāpēc kļuvusi kaut drusciņ labāka? Vai tas vispār bijis vajadzīgs?

Vectēvs. Kā tad, meitiņ, kā tad. Redzi, dižena pagātne tāpat nepieciešama cilvēkiem.

Tēvs. Es zinu, dārgā, ka tev tas ir ļoti grūti… bet kad es tā nolūkojos tevī. . .

Māte. Neskaties manī, Richard! Bērni, neskatieties mani! Man drausmīgs izskats, kad esmu saskaitusies …

Tēvs. Tev vienkārši straujš raksturs, bērns. Tu tāpat būtu . . . devusies nāvē, ja tas būtu vajadzīgs.

Māte. Tikai jūsu dēļ, saproti taču! Par jums un ne par ko citu! Par savu vīru, par savu ģimeni, par saviem bērniem … Kada daļa man, sievietei, gar ko citu! Nē, nē, nē, es jums Toniju neatdošu! (Pauze.)

Ondrejs. Zini, tēt, viņai savā ziņā taisniba. Tonijs patiešām … fiziski pavārgs. Viņš ir tāds gurdens, ne visai labi attīstījies jauneklis …

J i r ž i. Tas drīzāk ir psicholoģiskas dabas vārgums, Ondra. Dīvains jūsmīgums un turklāt taisni neticams bailīgums. Es vēl nekad neesmu redzējis zēnu, kam tik maz instinktivas vīrišķības.

K o r n e 1 s. Tur nu viņš pats nav vainīgs, tie ir nervi. Tonijs ir apdāvināts zēns, tikai neiedomājami nervozs. Tiešām nav saprotams, kas no viņa var iznākt.

Pēteris. Zēl, žēl nabadziņa. Ja tas tā turpināsies, no viņa nekad nekas neiznāks.

Mate. Ne, tā jums nav tiesības runāt! Jūs viņu apmelojat! Richard, netici viņiem, viņi nekad nav Toniju pareizi pratuši novērtēt. Tonijs vienkārši… pārāk jūtīgs. Citā ziņā jūs vairs nevarat viņam piesieties. Tu būtu pavisam apmierināts, Richard, ja redzētu, cik viņš tagad veselīgs un spēcīgs! Un, ja tevi tas interesē, tad zini — viņš pats gribēja brīvprātīgi doties karā. Ieradās pie manis un lūdzās… Nē, Tonijam nekā nevar pārmest. Es esmu tā, kas viņu nelaida. Un nelaidīšu arī.

Tēvs. Bet kāpēc tad tā, Dolores?

Māte. Tāpēc, ka es negribu palikt viena. Varbūt tas no manas puses ļoti egoistiski .. . bet man taču nekā vairāk nav, izņemot Toniju. Klau, tētiņ … paklausieties, bērni, es jūs lūdzu, atstājiet man viņu! Citādi man nebūs, kam dzīvot, nebūs, par ko rūpēties, nebūs itin nekā … Vai patiešām man nav nekādu tiesību uz to, kam esmu devusi dzīvību? Vai patiešām visos šinīs gadu tūkstošos es neko neesmu izpelnījusies? Es jūs lūdzu, bērni, dariet to manis labad, jūsu nomocītās, prātu zaudējums mātes labad, un sakiet paši, ka man nevajag atdot viņu… Nu, runājiet taču! Ko jūs klusējat? (Pauze.)

Vectēvs. Ak, cik tas ir grūti! Nevajag la uztraukties, meitiņ! Varbūt par Toniju vairs nevajadzēs lemt. Kas zina, varbūt jau par vēlu… un mēs esam cietuši sakāvi.-

Tēvs (noliecies pār karti). Vēl ne, vectēv! Uz šās līnijas vēl var turēties pretī. Mums tikai jāsasprindzina visi spēki…

Pēteris. Es ticu mūsu tautai, tēt. Tauta saņēmusi ieročus un tagad … cilvēki cīnīsies par katru ielu. Gan tu redzēsi, ka pat bērni ies. Viņi uzlasīs savu tēvu šautenes un šaus. ..

Kornels (aplaizdams skatienu apkārt). Māt, kur tu esi likusi visus ieročus?

Māte. Ko tu runā, mīļais?

Kornels. Kur tu esi likusi visus tēva ieročus?

Māte. Es noglabāju. No Tonija.

Kornels. Nepatīkami. Man tur vajadzēja ieziest vienu šauteni.

J i r ž i (atdara rakstāmgalda atvilktni, izņem savu veco burtnīcu un lapo to). Zēl, ka man neizdevās izstrādāt līdz galam šo konstrukciju. Tā pašreiz īsti noderētu. (Atsēžas ar savu burtnīcu atzveltnes krēslā.)

Tēvs (noliecies pār karti). Lūk, šo poziciju, puikas, es apņemtos aizsargāt ar lielu prieku. Tāda lieliska kalnu aiza …

Kornels. Alāt, kur tā atrodas, šī šautene?

Māte. Nav gan jums miera! (Atver ozolkoka skapi.) Se ņem.

Kornels. Paldies. (Izņem no skapja šauteni un aplūko to. Paņem no galda atvilktnes pakulas un eļļu un sāk tīrīt šauteni.)

Vectēvs. Redzi nu, meitiņ, gandrīz vai visa ģimene sapulcējusies pie tevis… (Pauze. Klusums.)

Pēteris. Vai dzirdat?

J i r ž i. Ko tad?

Pēteris. 5o klusumu.

O n d r e j s. It kā kāds gribētu runāt. . .

Pēteris. Kas? (Skatās no viena uz otru, kamēr pamana radio.) Ahā, zinu gan!

Tēvs (paceļ galvu). Kas noticis? (Pievēršas radio.)

Jirži (paceļ galvu). Kas ir? (Pieverš sasprindzinātu skatienu radio. Visi raugās uz radio. Klusums. Pauze.)

Māte. Ja nu jūs tā gribat… Jūs jau nekas cits vairs neinteresē. Tikai karš. (Ieslēdz radio.)

Vīrieša balss. … avangards tuvojas upei. Brīvprātīgo vienības uzspridzinājušas tiltus un gatavojas aizsargāt nocietinājumus tilta priekšā līdz pēdējai asins lāsei. Ienaidnieku nepieciešams aizturēt par katru cenu. Brīvprātīgie lūdz visiem darīt zināmu viņu solījumu: «Mēs kritīsim visi kā viens, bet neatkāpsimies!»

Sievietes balss. Klausieties, klausieties, klausieties! Mēs aicinām visus vīriešus pie ieročiem! Aicinām visus vīriešus! Nav vairs runas par mums. Mēs vairs necīnāmies par sevi, bet par mūsu tēvu un mūsu bērnu zemi. Pagātnes un nākotnes vārdā mēs saucam pie ieročiem visu tautu!

Māte. Nē! Tonijs neies! Es tev viņu nedošu!

Vīrieša balss. Hallo! Hallo! Kā ziņo ziemeļu armijas pavēlniecība, mūsu karaspēks joprojām atkāpjas ar kaujām. Notiek sīva cīņa par katru pēdu zemes, par katru ežu, par ikvifenu ciema māju. Zemnieki atsakās pamest savas mājas un aizstāv tās ar ieročiem rokās. Ienaidnieks nevar ieņemt nevienu ciemu, iekams nav to noslaucījis no zemes virsas. Upuru skaits neiedomājami liels…

O n d r e j s. Briesmīgi žēl šo zemnieku .. .

'Tēvs. Ko lai dara! Tā jārīkojas. Viņi vismaz aizkavējuši pretinieka virzīšanos uz priekšu.

Sievietes balss. Klausieties, klausieties! Nupat saņemam pa radiotelegrafu ziņojumu no mūsu kuģa «Gorgona». Vienu mirkli, grūti izprast… Mūsu kuģis «Gorgona» … Mans dievs! (Balss apraujas.) Piedodiet man, tur atrodas mans dēls! (Mirklis klusuma.) Klausieties, klausieties, klausieties! «Mūsu mācības kuģis «Gorgona»… kam uz klāja četri simti jūrskolas jaunāko klašu audzēkņu … izdarījis mēģinājumu pārraut ienaidnieka blokādi, lai atgrieztos savā ostā. Pulksten piecos un septiņās minūtēs ienaidniekam izdevies … trāpīt kuģļ^p ar torpēdu.

«Gorgona» grimst. (Smaga nopūta.) Jūrskolas audzēkņi, kas atrodas uz «Gorgonas» klāja, lūdz nosūtīt uz mājām… viņu pēdējo sveicienu. Viņi lūdz, lai atvadām… viņiem nospēlē… mūsu himnu. . .» Mans dēls! Mans zēnsl

AI ā t e. Tātad tev arī ir dēls? Tev tomēr arī ir savs bērns?

Vīrieša balss. Hallo! Hallo! Pagaidām pārtraucam ziņojumu pārraidi. Hallo, hallo, hallo! Izsaucam mācību kuģi «Gorgona»! Izsaucam «Gorgonu»! Hallo, hallo! Vai jūs dzirdat mūs? Jaunie jūrnieki uz «Gorgonas», uzmanību! Jaunie jūrnieki uz «Gorgonas» klāja, dzimtene sūta jums pēdējo sveicienu! (Atskan himna. Visi mirušie klusēdami pieceļas un stāv, militāri izslējušies.)

Māte. Četri simti zēnu! Vai patiešām iespējams … nogalināt tādus bērnus?

Pēteris. Klusāk, māt! (Visi stāv kā sastinguši. Himna izskan.)

Vīrieša balss. Hallo, hallo, hallo! Mācību kuģis «Gorgona» vairs neatbild. (Ķornels pakar šauteni pie sienas.)

Sievietes balss. Klausieties, klausieties, klausieties! Saucam pie ieročiem visus vīriešus! Saucam uz cīņu visu tautu! Dzimtene sauc savus bērnus! Pie ieročiem! Pie ieročiem!

Māte. Tu vēl vienmēr kliedz? Tev vēl nepietiek, kaut tu esi māte? Tu vēl aizvien sūti uz turieni jaunus upurus?

Vīrieša balss. Hallo, hallo! Rietumu sektora pavēlniecība ziņo: «Kaujas notiek visā frontē, mums visur jācīnās pret ienaidnieka pārspēku. Abas puses cīnās ar nepieredzētu niknumu. Mūsu lidotāji ziņo par ienaidnieka diviziju tuvošanos …» (Stipri klaudzina pie durvīm.)

Tonija balss. Māt! Māmiņ!

Māte (izslēdz radio). Klusu! (Atkal stipri klaudzina pie durvīm.)

Tonija balss. Alāmiņ, vai tu esi te?

Māte. Jā. mazais. (Pamāj, lai kāds nodzēš uguni.) Tūliņ eju. (Pilnīga tumsa. Pauze. Māte atdara durvis.) Kas ir, Tonij?

Tonijs. Vai tu sēdi tumsā?

Māte. Iededz uguni!

Tonijs (pagriež ieslēdzēju pie durvīm; iedegas lustra; istabā neviena nav, tikai uz galda izsvaidītas staba kartes). Māt, ar ko tu sarunājies?

Māte. Ne ar vienu, dēliņ …

Tonijs. Bet es dzirdēju balsis …

Māte. Tas jau tikai … (Ieslēdz radio.)

Tonijs. Kāpēc tev šeit kartes?

Vīrieša balss. Hallo, hallo! No virspavēlniecības štaba ziņo: «Pēdējā šārīta uzlidojumā ienaidnieka bumbas sagrāvušas līdz pamatiem Viljamedijas pilsētu. Upuru skaits starp civiliedzīvotājiem pārsniedz astoņi simti cilvēku; lielākā daļa nogalināto— sievietes un bērni. Slavenā vecā pilsēta, kur bija tik daudz vērtīgu senatnes pieminekļu, pārvērsta pelnos.»

Tonijs. Vai dzirdi, māt?

Vīrieša balss. «Kāda bumba trāpījusi slimnicu. Nogalināti sešdesmit slimnieki. Visa pilsēta vienās liesmas.»

Tonijs. Māmiņ, es tevi lūdzu …

Sievietes balss. Klausieties, klausieties, klausieties! Mēs vēršamies pie visas pasaules! Klausieties, cilvēki! Šorīt ienaidnieka Hdmašinas uzbruka Borgas ciemam. Ienaidnieka lidotāji nometa bumbas uz ciema skolu. Bērnus, kas izskrēja no skolas un mēģināja paglābties, viņi apšāva no ložmetējiem. Astoņdesmit bērni ievainoti. Deviņpadsmit bērni nogalināti. Bumbas, kas ķēra skolu, trīsdesmit astoņus bērnus saplosījušas gabalos.

Māte. Ko tu runā? Bērnus? Vai tad kāds nogalina bērnus? ^ Tonijs (meklē pa karti). Kur tas ir … kur tas ir . ..

Māte (stāv kā sastingusi). Bērni! Mazie draiskuļi bērni! . . . (Pauze. Mēms klusums. Tad māte norauj no sienas šauteni un ar majestātisku žestu abām rokām sniedz to Tonijam.) Ej!…

Priekškars

—

SATURS

Karels Čapeks. 5. N. Nikolskis … Vēstules no Anglijas.

Anglijā………………………………….

Ce|ojums uz Skotiju

Vēstules par Īriju………………………………..

Atkal Anglijā ………………………….

Karš ar salamandrām.

Pirmā grāmata. Aminas Scheuchzeri . Otrā grāmata. Pa civilizācijās kāpēm . Trešā grāmata. KarЈ ar salamandrām Baltā slimība Māte…………………………..

1 Dārzi, laukumi, celi, birzis un ielu krustojumi (angl.).

3 K. Čapeks Izlase

1 Jautrā vecā Anglija.

7 K. Čapeks — Izlase

1 Bataki — iedzimtie.

1 Saibs — kungs; Indijā tā parasti uzrunā baltos.

1 Viskijs (angl.).

9 K. Capcks 17.lase

1 Uz jūsu veselību! (Angl.) -te-'"

1 Vai redzējāt? (Angl.)

» Ko? (Angl.)

1 Manu zēn (angl.).

8 Dzimtene (angl.).

' Laikraksti (angl.).

1 Es zinu (angl.).

1 Ļoti priecājos iepazīties ar jums, kaptein. Lūdzu, nāciet iekšā! (angl.).

1 Vai atceraties? (Angl.)

1 Tālbraucējs kapteinis (angl).

1 Nolādēti meli, ser (angl.).

1 Rifi (anftl).

' Ka zibens ķerts (angl.).

* Pareizi (vācu dialekts).

' Haizivju mednieks (angl.).

' Esi vīrs (angl.).

1 Plūdu laikmeta cilvēks (lai.).

1 Reakcionars laikraksts Prāgā.

« Vai kārtībā? — Kārtībā. (Angl.).

1 Lielos vairumos parakstītas zāles kaitīgas (lai.).

23 K. Čapeks Izlase

1   Apsveicu jus, profesor! Lieliski! Lieliski!

5 Patiešām pārsteidzoši! Jā, tas ir apbrīnojami!

Apsveicu, mī|ais draugs! Tas ir īsts brīnums!

[1] satīrisks žurnāls.

[2] biogrāfiskā rakstura rokasgrāmata.

[3] lauki (angl.).

[4] teja ezers (angl.).

[5] cilts (angl.).

[6] klibu — cilts, kas dzīvo galvenokārt Sumatras sāļas vidienes rajonos.

[7] malajiešu valodā — sādža.

[8] velna līcis (angl.).

[9] paldies (angl.).

[10] tuans — kungs.

[11] Ferlongs — astotdaļa angļu jūdzes, apmēram 200 m.

[12] vakareiropā par redaktoru dēvē katru noda|as vadītāju laikrakstā vai žurnālā.

[13] Ļoti patīkami (angl.).

[14] nolādētā Klipertonas sala. Milzums nolādētu salu (angl.).

[15] milzumu naudas (angl.).

' kuģa īpašnieks (angl.).

[17] uz pusēm (angl.).

[18] kapteinis van tochs prot turēt vārdu (angl.).

[19] kuģa bojā eja (angl.).

[20] atsauksmes (angl.).

[21] labs draugs (angl.).

[22] ekvadoras republikas konsuls (spān.).

[23] kapteinis i. van tochs, ostindijas un Klusā okeana kuģniecības sabiedrība, kuģis «Kandon-Banduns», Surabaja — Jūrnieku klubs.

[24] tā tas ir (angl.).

[25] jā, ser. braukāju pa okeāniem. ostindijas un klusā okeana tvaikoņu līnijas, ser (angl.).

[26] galons —3% litra (angļu šķidr. mērs).

[27] bezoara āža kuņģa atdalījumi, ko agrāk uzskatīja par ārstniecības līdzekli.

[28] miljoniem vērts (angl.).

[29] tvaikonis bez noteiktiem reisiem, parasti uzņemas dažādus uzdevu

mus (angl.).

[31] vērojumi un izmēģinājumi (angl.).

[32] Dambis (angl.).

1 Odens saimniecības resors (holand.).

[34] meduzu pasuga (angl.).

[35] kuģi, tvaikoņi un tankkuģi (angl.).

[36] sanfrancisko (angl.).

* pareizi (angl.).

s «Jaunekļu kristīgā savienība» — amerikaņu organizacija, kas līdzīgi «Pestīšanas armijai» izmanto labdarības metodes, lai pievilktu «ticīgos».

[39] atklātas jūras baseini.

[40] taaliki — kāda iedzimto cilts Filipinu salās.

15 KCnpeks — Izlase

[41] mani mazie ķinieši (fr.).

[42] «valodas vārti atvērti» (lai.).

* jūras cilts (lat.).

[44] izsmalcināto latiņu valodu (lat.).

[45] zemeslode (lat.).

[46] tritonu cilts (lat.).

c Jūras valoda (lat.).

[48] kauja pie baltā kalna 1620. gada 8. novembri, kas nostiprināja vācu varu Cecīlijā.

17 K. Capeks Izlase

[49] nabadziņš, cik viņš neglīts! (Fr.). '«' 275

[50] kīlingas asinspirts (angl.).

[52] zilā kaprize (it. un fr.).

[53] hallo, hallo, hallo! Runās Chief Salamander! Hallo, runās Chief Salamander! Cilvēki, pārtrauciet radioraidījumus! Pārtrauciet savus radinraidi. iumus! Hallo, runās Chief Salamander! (Angl).

[54] uzmanību, uzmanību, uzmanību! Hallo! Sākam! (Angl.).

[55] labvakar, cilvēki! (angl.).

[56] Vaduca — vismazākās «neatkarīgās» valsts — Lichtenšteinas kņazistes galvaspilsēta (1700 iedz.). Kņaziste atrodas Alpos starp Austriju un Sveici, tai ir apmēram II 000 iedzīvotāju.

Content

Čapeks Karels Izlase

Karels Čapeks

VĒSTULES NO Anglijas

ANGLIJĀ

PIRMIE IESPAIDI

ANGĻU PARKS

LONDONAS IELAS

«TRAFFIC»

HAIDPARKS

DABASZINĀTŅU MUZEJĀ

CEĻINIEKS TURPINA MUZEJU PĒTĪŠANU

CEĻOTĀJS APSKATA DZĪVNIEKUS UN SLAVENUS CILVĒKUS

KLUBI

VISLIELĀKĀ PARAUGU MESA VAI british empire exhibition1 i

ĪSTENDA

COUNTRY

KEMBRIDŽA UN OKSFORDA

CEĻOTĀJS APCIEMO KATEDRĀLES

CEĻOJUMS UZ SKOTIJU

EDINBURGA

LOCH TAY

«BINNORIE, O BINNORIE»

TERRA HYPERBOREA'

«BUT I AM ANNiE OF LOCHROYAN»'1 «Es esmu Loehrojanas Atmiņa» (angl.).

EZERU ZEME

ZIEMEĻU VELSA

VĒSTULES PAR ĪRIJU

ATKAL ANGLIJĀ

DARTMURA

OSTAS

MERRY OLD ENGLAND

CEĻOTĀJA PIEZĪMES PAR CILVĒKIEM

DAŽI PORTRETI

BĒGŠANA

UZ KUĢA

JŪS, angĻi …

RUNA BRITANIJAS RADIOPĀRRAIDĒ

KARŠ AR SALAMANDRĀM

PIRMĀ GRAMATA. ANDRIAS SCHEUCHZERI

1.KAPTEIŅA VAN TOCHA DĪVAINĪBAS

2.PANS GOLOMBEKS UN PANS VALENTA

G. H. BONDI UN VIŅA PUSES CILVĒKS

KAPTEIŅA VAN TOCHA KUĢA ŽURNALS

5 . kapteinis I. VAN TOCHS UN VINA DRESĒTĀS ĶIRZAKAS

6 . jachta lagŪnĀ

7. jachta LAGŪNĀ (TURPINĀJUMS)

8 . andrias scheuchzeri

9 . endrjŪ Šeichcers

10 . svĒtki JAUNSTRAŠECAS PILSĒTIŅĀ

11 . par cilvekĶirzalkŠiem

12 . salamandru SINDIKĀTS

OTRĀ GRĀMATA . pa CIVILIZĀCIJĀS KĀPĒM

1.PANS POVONDRA LASA AVĪZES .

PA CIVILIZĀCIJĀS KAPĒM

3 . pans POVONDRA ATKAL LASA AVĪZES

TREŠĀ GRĀMATA . karŠ ar salamandrĀm

ASINSPIRTS KOKOSU SALĀS

2 . sadursme NORMANDIJĀ

3.INCIDENTS LAMANŠĀ

4.DER NORDMOLCH

5 .VOLFS MEINERTS RAKSTA SAVU SACERĒJUMU

6 . x brĪdina

7 . zemestrĪce LuizianĀ

8 .chief SALAMANDER IESNIEDZ PRASĪBAS

9 KONFERENCE VADUCĀ

10 . pans povondra uzŅemas visu vainu

11 . autors SARUNĀJAS PATS AR SEVI

BALTĀ SLIMĪBA

MĀTE

SATURS