Čapeks Karels

Komponista Foltīna dzīve un daiļrade

Karels Čapeks

Komponista Foltīna dzīve un daiļrade

I

APGABALA TIESNESIS SIMEKS

jaunības draugs

Ar Bedu Foltēnu (tad viņš, protams, rakstīja uz skolas burtnīcām «Bedržihs Fol- tīns») es iepazinos, kad man bija gadu sešpadsmit. Sestajā klasē mani pārcēla uz to ģimnāziju, kur mācījās Foltēns, un gadījums, kurš tik bieži pārgroza jaunu cilvēku likteņus, nosēdināja mani ar Bedu vienā sagraizītā un čīkstošā solā.

Sestklasnieku Foltīnu es atceros joti labi, it kā būtu redzējis viņu vakar: izstīdzējis pusaudzis ar maigu ādu un bieziem, cirtainiem, zeltaini brūniem matiem, ar kuriem viņš acīmredzot saistīja ne mazumu cerību; viņam bija bāli zilas, tuvredzīgas, izvelbtas acis, garš deguns, zods krasi nošķelts; viņš nezināja, kur likt savas lielās, pastāvīgi sasvīdušās rokas; vispār viņš bija izkāmējis, mulss, ar iedragātiem nerviem, kas raksturīgi zēniem brieduma periodā. Viņam bija tāds izskats, it kā viņu būtu apvainojuši un viņš uz to atbild ar mēmu, izaicinošu nicību. Pirmajā mirklī man viņš neko sevišķi nepatika, bez tam es tūliņ nopratu, ka klasē viņš jūtas vientuļš un pats augstprātīgi vairās no saskares ar klases kolektīvu.

Es nebūt nebiju izcils skolnieks, bet drūmā niknumā cīnījos ar skolu, zinībām un skolotājiem; pamazs augumā, lempīgs un neizskatīgs — es biju pilns kaujas pārdrosmes un apņēmības neparko nepadoties. Droši vien tāpēc es pabeidzu skolu viss vienās brūcēs, bet kā uzvarētājs. Fol- tīnam klājās bēdīgāk: viņš dedzīgi alka izcelties, bet allaž

traki apmulsa; mājās viņš kala visu līdz bezprātam, bet, kad klasē viņu izsauca, viņam sāka drebēt zods —» un Fol- tīns nevarēja izrunāt ne vārda, tikai uztraukumā rija siekalas, un ādamābols viņa garajā, vārgajā kaklā krampjaini raustījās. «Sēdiet, Foltīn,» skolotājs vilka caur zobiem teju pat ar riebumu. «Būtu jūs labāk savas frizūras vietā domājis par matemātiku!» Iznīcinātais Foltīns apsēdās savā vietā, rija siekalas, un viņa ūdeņaini zilās acis pieplūda ar asarām, pie kam lūpas nepārtraukti kustējās, it kā viņš tikai tagad formulētu pareizo atbildi. Cenzdamies noslēpt teju pat pasprukušās asaras, viņš apvainots viebās un tēloja uzpūtību, likdams saprast, ka viņam augstākā mērā vienaldzīgs saņemtais vieninieks, skolotājs, matemātika un vispār skola. Audzinātāji nevarēja viņu ciest un mocīja, kur vien varēja. Man bija viņa žēl, kad viņš tā stāvēja man blakus ar trīcošu zodu un lēkājošu ādamābolu, un es pat mēģināju teikt viņam priekšā. Sākumā viņš, dievs zina kāpēc, šausmīgi apvainojās. «Met to pie malas — dzirdi?» viņš nikni čukstēja ar asarām acīs, kad latīnists ielika viņam trīs ar mīnusu. «Man ne no viena nekas nav vajadzīgs!» Tomēr drīz vien Bedržihs pierada, ka es viņam palīdzu; viņš mācījās cītīgāk nekā es, bija talantīgs, godkārs un ārkārtīgi uztvērīgs, bet viņam laikam pilnīgi trūka pārliecības par savām spējām; es jēdzīgi neko nepratu, bet man piemita vairāk neatlaidības. Drīz vien Foltīns sāka pilnīgi palaisties uz mani un pieņēma manus pakalpojumus kā pienācīgu devu; viņš nāvīgi apvainojās, ja gadījās, ka nebiju izpildījis viņa mājas darbus, pie tam izskats viņam bija tik augstprātīgs un reizē nelaimīgs, ka es teju pat jau viņu gribēju nolūgties. Tā es kalpoju viņam joprojām.

Cik man zināms, viņš bija cēlies no trūcīgas ģimenes tāpat kā es, viņa tēvs strādāja kancelejā vai tamlīdzīgā iestādē. Viņš dzīvoja pie krustmātes, vecavas no izbijušajiem vietējiem labdzimtajiem; no kā viņa pārtika, dievs vien zina, liekas, izīrēja istabu, bet, kā var pārtikt, izdodot istabu vienam nabaga studentam, to gan nesaprotu. Man šī krustmāte atgādināja kodi, kura pārtiek no vecām vilnas pelerīnēm un kažokiem. Savu Bedržiciņu, kā viņa to dēvēja, vecene dievināja un lutināja, cik vien tādā nabadzībā iespējams. Bedržiciņu vajā, viņa sūdzējās, jo viņš daudz talantīgāks par citiem, bet kādreiz viņš parādīs, cik viņš ir spējīgs, un visiem būs kauns. «Man vienalga, ko par mani domā, krustmāt,» Friceks [1] atbildēja slimīgā iedomībā, sapurinādams savas kuplās krēpes. «Nebijis tētiņa, es sen būtu aizbēdzis no šīs stulbās skolas.,. Es zinu, ko darītu, visi paliktu kā apstulbuši!»

Es apmeklēju viņus, lai kopā ar Friceku gatavotu stundas. Viņi dzīvoja maziņā istabiņā ar virtuvīti, pusi istabas aizņēma patīkami tirkšķošs pianīno — atmiņa no tiem laikiem, kad krustmāte, visa vienās cirtās (to rādīja veca fotogrāfija), mācījās spēlēt «Jaunavas lūgsnu» un «Vakara zvaniņus». Pamazām, kā parasts puikām pārejas vecumā, mēs kļuvām tuvi. Bijām dīvains pāris: viņš garš, ar maigu meitenes ādu, zilām acīm, zeltainām jēra sprogām, es — maza auguma, melnūksnējs, ar matu šķipsnām, kas spurojas uz visām pusēm; vārdu sakot, skolā ļoti amizējās par mūsu sadraudzību. Reiz mēs sēdējām Friceka dzīvoklī, pļāpādami par šo un to; krēsloja, plītī beidza kvēlot uguns, man taisni vai plīsa sirds aiz pēkšņi uzplūdušu bezvārda jūtu pārpilnības; Friceks klusēdams glāstīja matus ar bāliem, gariem pirkstiem. «Pagaidi mirklīti,» viņš noslēpumaini nočukstēja un nozuda virtuvē. Pēc brītiņa viņš atgriezās, ietērpies kaut kādā mēļā zīda svārciņā, un soļoja kā mēnessērdzīgais, it kā lidodams. Klusēdams viņš pacēla pianīno vāku, atsēdās uz soliņa un sāka improvizēt. Es zināju, ka viņš mācās spēlēt, bet improvizācija man bija kas jauns. Friceks spēlēja, pāriedams no vienas melodijas uz otru, atmetis galvu un aizvēris acis, tad pēkšņi pieliecās pie pašas klaviatūras it kā pārlūzis un tagad tikko dzirdami skāra taustiņus. Melodija pieņēmās spēkā, un reizē ar to izslējās arī viņš, it kā arī viņu paceltu un vilktu uz priekšu šis forte, pēc tam viņš pēkšņi gavilējoši, ar spēku uzsita pa taustiņiem un atmetās atpakaļ; viņš tā arī palika, kad mūzika jau beidza skanēt, ar bālām, it kā citai pasaulei pievērstām acīm, smagi, saraustīti elpodams.

Man nav jēgas par mūziku; leijerkaste var mani savaldzināt tāpat kā sfēru mūzika, bet, kas no abām labāka, par to neņemos spriest. Foltīna muzikālā ekstāze mani gandrīz nobiedēja, man bija tāds kā kauns, un tanī pašā laikā —• tas aizrāva. «Lieliski,» es atzinīgi noteicu, un

Friceks atjēdzās it kā no miega, pārvilka ar roku pār pieri un piecēlās.

Piedod, — viņš atvainojās, — kad tas man uznāk, es gluži vienkārši nevaru… Tas ir stiprāks par mani.

Bet kāpēc tu uzvilki mēļus svārkus? — es nobur- kšēju.

Friceks paraustīja plecus.

Es vienmēr tanīs spēlēju. Citādi es nevaru radīt — saproti?

Es itin neko nesapratu, bet tomēr nebiju pārliecināts, ka tas nav kaut kādā veidā saistīts ar mūziku. Foltīns pienāca pie manis un sniedza man roku.

Paklau, Šimek, nevienam ne vārdal Tas būs mūsu noslēpums.

Kas par «tas»? — es neizpratnē pārvaicāju.

Ka es esmu mākslinieks, — Foltīns čukstēja. — Tu jau zini, puikas sāks smieties un skolotāji noskaitīsies uz mani vēl vairāk. Viņi jau tā redz, ka par mācībām man nospļauties. Tu nevari iedomāties, cik tas ir pazemojoši, ka man jāiekaļ viņu vārdi un piemēri! Es sēžu klasē, bet pats dzirdu mūziku, mūziku…

Vai tu sen jau saprati, ka esi mākslinieks?

Sen. Pirms diviem gadiem es nokļuvu koncertā. Tas bija satricinoši! Pianists spēlēja tā, ka viņa mati krita uz taustiņiem… Un tad es sapratu. Pag, — viņš noslēpumaini izdvesa, — patausti šeit, deniņos! Vai jūti?

Ko? — es brīnījos. Sataustīju tikai viņa matus — biezus un sprogainus kā pūdeļa vilna.

Man ir izliekti deniņi. Tas nozīmē izcilu muzikālu talantu. Tā ir vispār zināma patiesība, — viņš nevērīgi piezīmēja. — Tāpat kā garie pirksti. Es varu gluži vienkārši aptvert desmit taustiņus. Nedomā, es gribu būt pārliecināts, ka varu pateikt jaunu vārdu mākslā. Un es to jūtu, Šimek, es zinu to droši…

Atceros visu it kā šodien. Krustmātes istabā satumsa, tikai palaikam tumsu apstaroja uzliesmojums, kad kvēloša oglīte izkrita caur režģiem. Mēs sēdējām, saķērušies rokās, divi nabaga satricināti puikas; viņa roka bija pretīgi salta un valga, bet tobrīd es cieši spiedu to, mīlestības un sajūsmas pārpilns.

Fricek, — es čukstēju, — Fricek …

Sauc mani par Bedu, — maigi pārlaboja Foltīns, — tikai nevis skolā, bet starp mums — labi? Tas ir mans mākslinieka vārds: Beda Foltēns. To neviens nedrīkst zināt. Beda Foltēns, — viņš ar baudu atkārtoja. — Bet kādu pseidonīmu tu ņemtu sev?

Simons, — es bez vilcināšanās atbildēju. — Beda, vai tu dzejoļus neraksti?

Dzejoļus? — viņš nedroši novilka. — Bet kāpēc.,. Vai tu raksti?

Rakstu. — Jā, tā es atklāju to, kas jau sen kā smags slogs gulēja man uz sirds. Nedomā, Fricek, ka tev vien var būt liels noslēpums! — Pagaidām tikai dažas burtnīcas, — es kautri piebildu.

Friceks aplika man roku ap kaklu.

Tātad tu esi dzejnieks! Man tas nenāca ne prātā. Simon, tu man tos parādīsi?

Gan jau kādreiz, —■ es samulsis nomurmināju. — Bet kāpēc tu neraksti?

Friceks ieurba skatienu tumsā.

Es? Zini, cik dīvaini, ka dažreiz es domāju dzejā; sāku pēkšņi kaut ko murmināt klusībā, un, izrādās, panti. Tos pat pierakstīt nevar — nevar paspēt, tie skan un plūst paši no sevis.

Mani tas mazliet aizskāra, ka viņam viss tik viegli iznāk, es spiedu no sevis dzejoļus spiešus, teju pat liedams asiņainus sviedrus, grauzdams spalvaskātu un nikni svītrodams uzrakstīto, redzams, tāpēc, ka biju stūrgalvīgs, īgns proletāriešu puika, laikam man trūka īstas dieva svētības. Agrāk es daudz nedomāju par saviem pantiem, bet tobrīd mani tieši nomāca apziņa, ka varbūt man nav talanta un es kaļu tukšas rīmes. Tagad es, zināms, saprotu, ka tā bija augšanas slimība, — tagadējā jaunatne izārstējas no tās, pievēršoties sportam un kļūstot par ciniķiem, nu, bet manas jaunības laikā sports nebija tik populārs un mūsu pārvērtības noslēpums noritēja drīzāk gara un morāles jomā; gandrīz puse klases slepeni sacerēja dzejoļus. Drīz vien es, tāpat kā citi, atmetu šo nodarbošanos, vēlāk, tiesa, es šo to devu iespiest, bet to neviens vairs neatceras un es tāpat. Var jau iedomāties, cik neskanīgi un negatavi ir sestklasnieka dzejoļi.

Paklau, piemēram, tāds dzejolis, — tumsā atskanēja Friceka balss, — «Tu kaila stāvēji sudraba papeļu korī…».

Pat tumsā es nosarku.

Tu … redzēji?

Redzēju.

- Kur?

To es tev neteikšu. Viņu sauca… Manueia. — Viņš pārvilka ar roku pār matiem. — Tev nav ne jausmas, Simon, cik daudz es jau esmu pārdzīvojis! Māksliniekam jāpārdzīvo briesmīgi daudz. Esmu pazinis tik daudz sieviešu …

Seit? — es neuzticīgi izgrūdu. Man tas šķita dī- vaini — es taču zināju, cik bikls un samulsis ir Friceks sabiedrībā.

Nē, mājās pie mums. Mums ir grāfu pils. Tu zini, mans tēvs ir grāfa pārvaldnieks. Kādu vakaru grāfiene bija dzirdējusi, ka es spēlēju prelīdes uz klavierēm… kopš tā laika mani sāka aicināt uz pili. Un tās papeles parkā — saproti?… Man ir sava dārza vārtiņu atslēga… Kas tad šeit! Seit es ne ar vienu pat nerunātu! Te nav mūsu aprindas. Tur pilī ir klavesīns, kam divi simti gadu, es to spēlēju; sarkanajā salonā aizdedzina sveces sudraba svečturos… Grāfiene ir lieliska muzikante; dažkārt aptver manu galvu… — Friceks aizgrābtībā novaidējās.

Vai viņa skaista? — Tā tumsā un atstatumā man tas viss likās iespējams.

Jā, tāds nobriedis skaistums, —i Foltīns atbildēja pazinēja tonī. — Saproti, es… mācu spēlēt viņas meitai. Viņa ir augusi spāniešu klosterī…

Viņu sauc Manuelu?

… Nē. Viņu sauc Izabella Marija Doloresa. Bet viņa vēl bērns, viņai sešpadsmit, — viņš piebilda vīrieša piekāpībā. — Tiesa, liekas, viņa manī iemīlējusies, bet, zini, es… — Viņš paraustīja plecus. — Grāfs man tā uzticas. Vispār tas viss ir ļoti sarežģīti. Es tikai reizi esmu viņu noskūpstījis, tu nevari iedomāties, kas tā par uguni… Ko tur! Mākslinieks taču nav saistīts ne ar kādiem noteikumiem, vai ne? Māksliniekam neierobežotas tiesības uz dzīvi, viņš taču rada tikai uz paša pārdzīvojumu pamata… Tas ir grandiozi — būt māksliniekam, ko? Simon, apsoli, ka nevienam neko neteiksi… par grāfieni un vispār… Dod godavārdul

Godavārds!

Viņa roka, vēl valgāka un aukstāka nekā parasti, drebēja, izpaužot uzbudinājumu.

Un, ja gribi zināt… ja gribi zināt, grāfiene man jau dāvinājusi savu mīlestību. Tu esi dzejnieks, Simon, tu sapratīsi… Tu arī spļauj uz aizspriedumiem, jā? Ja tu redzētu, cik skaista īr Izabella! Tu nezini manu otro dzīvi, Šimek, tu pazīsti mani tikai no skolas, bet, taisnību sakot, es… es dzīvoju kā mākslinieks — saproti? Neprātīgi… neapvaldāmi… ar katru nervu… — Pie tam viņš krampjaini žņaudzīja savas prāvās zēna plaukstas, it kā kamptu ar tām kaut ko. Es biju apjucis; man gribējās ticēt visam, kas pasaulē ir romantisks, bet mani nepameta mokoša nojauta par kaut ko nedabisku un nereālu; man bija liels kauns par to, ka man acīmredzot trūkst fantāzijas un draudzīgas uzticēšanās.

•— Stāsti tālāk, — es nīgri noburkšēju.

Zini, — stostīdamies kā drudzī, runāja Friceks, — vislabāk varu radīt, kad esmu pārdzīvojis kaut ko diženu, lielu mīlestību… vai lielu grēku. Tā arī ir daļa no mākslas — tev tas taču zināms, jā? Kādreiz tu man pastāstīsi, ko esi pārdzīvojis… kā dzejnieks. Bet mūzika ir vēl lielāka par poēziju, mūzika ir kaut kas nenotverams mūsu dvēselēs — saproti? Zini, Simon, man ir dionīsisks raksturs. Es esmu… pag, — viņš pēkšņi noteica pavisam citā balsī, «—- krustmāte nāk.

Vecava atvēra durvis un ienāca ar degošu sveci.

Zēni, kāpēc jūs sēdat tumsā?

Mēs tikai atkārtojām vēsturi, — Friceks nošļupstēja, tuvredzīgi mirkšķinādams acis spilgtajā gaismā. Ar savu garo, balto kaklu un krasi nošķelto zodu viņš man pēkšņi atgādināja aizvainotu zosi.

Tā bija draudzība uz dzīvību un uz nāvi; pirmā draudzība — tas ir kaut kas gandrīz tikpat dižens un skaists kā pirmā mīlestība. Mūsu lomas bija stingri noteiktas: Foltīnam bija dionīsisks raksturs, pilns dziņu un kaislību, dumpīga, mākslinieciska un apburta dvēsele; viņš uzaudzēja sev tādas krēpes kā papuasam un staigājot nesa cepuri rokā, lai vējš plivina viņa dievišķīgo sasuku. Man par vislielāko apmierinājumu tika izraudzīts Hefesta raksturs: es biju melns, izpuris strupiķis, es kalu savus pantus pie ēzes, būdams zemei piekļauts, lietišķs, rupjš un skeptisks spēks; es pat centos klibot kā Hefests. Kā dievi mēs klaiņojām pa mūsu pilsētiņu un tās apkārtni, bezgala nicinādami visādus feokus un beotiešus, vakarīgajos bulvāros sastapām biklas nimfas un kaislīgas menādas un dažreiz klusiņām piezagāmies pie apšaubāmas reputācijas vietējās iestādes, lai ar stipri pukstošu sirdi iemestu kaut acis Veneras alas sarkanajā mirdzumā, Ko nozīmēja salīdzinājumā ar šādu antīku aizrautību kaut kāds vieninieks grieķu vai latiņu valodāl Skolā pie tāfeles Dionīss izmisīgi peldēja, viņa ādamābols lēkāja un zods drebēja, bet drūmais Hefests drudžaini tvarstīja zem sola zinību drumstalas no mācību grāmatām un špikeriem. Beidzot Dionīss mēmi izgāzās kaut kādos nepareizos locījumos un atsēdās ar asarām acīs, pūlēdamies saglabāt cieņu, bet Hefests zem sola spēcīgi un uzticīgi spieda viņa nosvīdušo roku. Arī dievi dažkārt saņem skaudīgā likteņa triecienus. Bet sestās klases misera plebs1 ļaunprātīgi parazitēja uz mūsu kaujām ar harpijām skolotājiem; tomēr ko citu dievi varēja gaidīt no mazdūšīgajiem mirmidoniem? Taču reiz Dionīss varonīgi sacēlās pret trulo pasauli, kas viņu nesaprata un mocīja; tas gadījās, kad pie Bēdas apstājās mūsu plikpauris valodnieks un pārmetoši sacīja:

Foltīn, Foltīn, nu, kad jūs beidzot apcirpsieties, lai izvēdinātos tas, kas atrodas jums galvā smadzeņu vietā?

Tad Friceks nosarka, uzlēca kājās un, acīm dzirkstot, uzsita ar dūri pa solu.

Pan skolotāj, — viņš izsaucās histēriski drebošā balsī, — mēs esam skolā, nevis frizētavā. Gar maniem matiem jums nav daļas, un es aizliedzu jums tos aiztikt!

Par šo izlēcienu Friceks saņēma no direktora piezīmi par bezkaunību un uz kādu laiku kļuva par ģimnāzijas vecāko klašu varoni. Tomēr viņš nosargāja savas tiesības uz mākslinieka krēpēm un iegādājās arī māksliniecisku kaklasaiti — tauriņu; skolotāji lika viņu mierā, lai gan viņš dažreiz stundās sukāja ar ķemmi savu dievināto frizūru.

Pēc kāda laika mēs ar Friceku izšķīrāmies — tas īstenībā notika manu dzejoļu dēļ. Viņš tik ilgi mācās man virsū, ka es beidzot ar lielu nepatiku un šaubām atnesu viņam savas saburzītās un biezi pierakstītās burtnīcas; man jau toreiz nepatika izcelties. Man negribējās prasīt, ko viņš domā par maniem pantiem, bet viņš pats klusēja. Tikai pēc vairākiem mēnešiem es starp citu ieminējos, ka viņam būtu laiks atdot atpakaļ manus dzejoļus.

Friceks izbrīnījās.

Kādus dzejo|us?

Burtnīcas, ko es tev iedevu.

Ak, tās, — Foltīns atcerējās un apvainojās. — Es tās tev rīt atnesīšu, ja tu man netici, — viņš pārmetoši nošļupstēja un piepūtās. Mēs gājām klusēdami, Friceks tikai sašutis spurca un kratīja galvu kā cilvēks, kuru dziļi aizvainojusi neizpratne un melna nepateicība. Pēkšņi viņš apstājās un pastiepa man savu salto roku. — Visu labu, es aizeju!

—• Bet ko es tev esmu nodarījis?

Neko, — viņš atbildēja, rīdams asaras. — Es… es gribēju komponēt dažus tavus dzejoļus, bet tu… it kā es būtu gribējis tos nozagt!

Tu taču man par to neko neteici!

—. Gribēju sagādāt tev pārsteigumu. Viens man gandrīz jau gatavs… tas, kas sākas; «Es atkal esmu viens zem drūmās debess …»

Es saspiedu viņa gļēvo roku.

Nedusmojies, Fricek, es taču to nezināju! Man tāds prieks, ka tie tev kaut mazliet patikuši. Bet tu man vispār neko neteici…

Esmu tik pilns ar tiem, man tie visu laiku-skan ausīs, bet tu… Mākslinieks tā nebūtu rīkojies! — viņš izsaucās ar asarām balsi. — Tā ir tāda zemiska neuzticība! Nebaidies, es atdošu tavas burtnīcas! Man neviens nav vajadzīgs! Iztikšu arī viens pats! — Ne aiz šī, ne aiz tā viņš pēkšņi krasi apsviedās un devās uz pretējo pusi. Es panācu viņu un kādu stundu centos pārliecināt, ka neko sliktu neesmu domājis un ka viņš var turēt manas burtnīcas pie sevis, cik ilgi vien grib. — Tev nevajadzēja tā runāt, Šimek, — viņš aizvainots daudzināja, — tu taču zini, ka man ir bohēmisks raksturs… kā es varu atcerēties, kas katram jāatdod! Tā vienmēr gadās, kad saietas ar ļaudīm … kas nāk no citām aprindām.

īsi sakot, mūsu draudzība izputēja, Friceks ar mani gandrīz nemaz nerunāja… Ritēja pusgada pārbaudījumi, Fricekam gadījās tikai vieninieki; es veltīgi teicu viņam priekšā, viņš drūmi noraidīja manu palīdzību un apsēdās, ar grūtībām rīdams siekalas, ar traģiski pārmetošu izteiksmi sejā, viņa acis bija pilnas asaru, bet deguns kā dzīvs pārmetums — uz tā bija skaidri rakstīts, ka pie visa esmu vainīgs es. Septītās klases pusgada pārbaudījumos viņš izkrita trijos priekšmetos; ieraudzījis savu liecību, viņš nobālēja, viņa zods sāka drebēt, bet viņš novērsās, kad es gribēju viņu nomierināt, sacīdams, lai nebēdājas pārāk daudz. Tā ir tava vaina, it kā teica viņa mugura, drebot aiz apspiestām elsām. Man bija viņa bezgala žēl… Un pašam sevis tāpat.

Drīz vien Friceks noslēdza jaunu lielu draudzību. Šoreiz tas bija mūsu klases korifejs — pirmais skolnieks un visu skolotāju mīlulis: maigs, bāls un trausls zēns, glīts kā meitene, akurāts un pieklājīgs… Klasē viņu uzskatīja par lēnuli un izturējās pret viņu ar vieglu nevērību un aizdomām, jo viņam veicās skolā. Kā šie abi sadraudzējās un ko viņi atrada viens otrā, nezinu; mana greizsirdība bija izmisīga un neganta — droši vien tāpēc, ka sirds dziļumos pats biju sapņojis iekarot mūsu priekšzīmīgā klases Adonīsa labvēlību. Es jutos bezgala nelaimīgs un pamests, redzot viņus abus kopā. Reiz es tīšuprāt rupji saucu Fricekam nopakaļ: «Varbūt tu tomēr atdosi manas burtnīcas?» Friceks neatbildēja, tikai ar plecu paraustīšanu izteica man savu nicināšanu. Otrā dienā viņš stundā pēkšņi briesmīgi nobālēja un piecēlās grīļodamies, it kā viņam būtu kļuvis nelabi.

.Kas jums kaiš, Foltīn? — prasīja skolotājs.

Piedodiet, pan skolotāj, — izdvesa Friceks, — es te nevaru sēdēt. No Simeka smird.

Es nosarku, it kā viņš būtu iesitis man pa seju.

Nav tiesa, — es aizstāvējos, nespēdams atjēgties aiz kauna un apvainojuma. — Lai saka pārējie…

Smird pēc netīrumiem, — stingri apgalvoja Friceks.

Skolotājs savilka pieri.

Tad pārsēdieties kur citur un netraucējiet stundu!

Foltīns paņēma savas mācību grāmatas un ar klusu, gavilējošu smīnu, uz pirkstgaliem, it kā traukdamies uz kādu augstieni, aizgāja uz sava elka solu. Kopš tā laika es ar

viņu nerunāju. Burtnīcas viņš man tā arī neatdeva.

* * *

Nezinu, iespējams, ka manas atmiņas par Bedržihu Fol- tīnu ietekmējis šis pēdējais notikums, kurš mani toreiz dziļi aizskāra un pazemoja. Tagad, būdams tiesnesis, es pielaidīgāk spriežu par cilvēku rīcību un, galvenais, neuztveru jaunības melus un nodevību traģiski; esmu paradis uzskatīt to par stāvokli, kas tuvs minimālai kriminālatbildībai. Toreiz es, protams, biju neizsakāmi satriekts, gribēju mesties upē vai bēgt projām no pilsētas… Tagad es teiktu, ka Foltīns droši vien gribēja tikt tuvāk mūsu pirmajam skolniekam, lai tas palīdzētu viņam pamatīgāk un drošāk nekā tāds viduvējs klases biedrs, kāds toreiz biju es. Un patiešām Friceka sekmes kopš tā laika uzlabojās. Iespējams, ka tur bija arī kaut kas vairāk — kopīgas kaislības vai draudzība-mīlestība, kā gadās šinī vecumā. Atceros, ka abus zēnus reiz izsauca pie direktora ad audiendum verbum\ notika slepena izmeklēšana, bet, par ko bija runa, mēs klasē tā arī nedabūjām zināt.

Nevaru apgalvot, ka aiz šīs jaunības pieredzes labi izpratu Bedržiha Foltīna raksturu; dzīve un profesija iemācījušas man zināmu piesardzību, spriežot par cilvēka dvēseli. Šodien es tā izsacītu savus uzskatus par Foltīnu: ārkārtīgi jūtīgs, godkārīgs un mazliet izlutināts zēns ar mākslinieciskām tieksmēm un, iespējams, ar patiesu muzikālu talantu — par to nevaru spriest; pašmīlība, kas attīstījusies līdz diženuma mānijai, slimīgi izjusta sociālā un fiziskā nepilnvērtība, neticība sev, manāma slieksme uz meliem un lielību, kas, starp citu, bieži sastopama zināmā vecumā. Normālos apstākļos viņš kļūtu par ne pārāk darbīgu, tomēr arī ne viduvēju cilvēku. Acīm redzama tieksme uz hedonismu, astēnisks un sentimentāls tips. Tas ir viss, ko varu teikt par viņu ar pilnu pārliecību.

II

PANE JITKA HUDCOVA

AR1ELS

Es iepazinos ar panu Bedu Foltīnu, kad viņš mācījās ģimnāzijas septītajā klasē. Mēs, meitenes, par viņu sen interesējāmies, provincē citādi nevar būt, — bet mēs jūsmojām par viņu iztālēm un savā starpā dēvējām viņu par «skaistuli septītklasnieku»; stāstīja, ka viņš meitenes nicinot un tā tālāk. Tas, protams, tikai iekveldēja mūsu

1 Vārdiskai ietekmēšanai (lai.).

ziņkāri. Viņam bija skaisti, viļņaini mati, dzidras, :ilas acis, stalts, bet trausls augums; viņš staigaja, iegrimis sapņos, vērdamies kaut kur tālumā, ar cepuri rokā, un viņa gaišās krēpes plīvoja vējā. Mum% liceja audzēknēm, viņš ārkārtīgi patika, tieši tādus mēs bij&m iztēlojušās dzejniekus. Mūsu jaunībā un tanīs laikos tas kaut ko nozīmēja; tagad es no savas meitas redzu, ka mūsdienu meitenēm pavisam citi — ne tik juceklīgi un vientiesīgi priekšstati par dzīvi. Iespējams, ka tas ir progress, bet es laikam tur neko nesaprotu.

Mēs iepazināmies deju kursos; es biju pirmā, kuru pans Foltīns uzlūdza uz deju. Vēl šodien redzu, kā viņš palocījās neveikls un samulsis un nomurmināja savu vārdu. Manuprāt, es arī biju galīgi apmulsusi, bet ceru, ka tas nebija tik manāms. Pie reizes jāsaka, viņš bija slikts dejotājs, paspēris dažus soļus, sarauca pieri un noburkšēja, ka neciešot dejas un nevarot izturēt, kad bungojot pa klavierēm, un pēkšņi uzprasīja: «Mademoiselle, vai jūs mīlat mūziku?» Tolaik es mocījos ar Fibiha-Malata «Klavieru skolu» un nīdu mūziku no visas sirds, tomēr nevilcinādamās apgalvoju, ka dievinu mūziku vairāk par visu pasaulē. Tagad es brīnos, kāpēc jaunatnei tā patīk melst. «Tad mēs lieliski sapratīsimies!» — pans Foltīns sajūsmā staroja un uzkāpa man uz kājas. Tobrīd viņš man šausmīgi nepatika — varbūt tāpēc, ka biju samelojusies: viņa deguns man šķita pārāk garš, zods pārāk mazs, rokas pārāk lielas, vārdu sakot, viss viņā bija nepievilcīgs. Ar tādu stipru nepatiku sākās mana pirmā mīla; tiesa, pirms lain es biju vismaz divas reizes traki iemīlējusies, bet ar to nav ko rēķināties. Un patiešām pirmā mīlestība — tā nav tikai aizraušanās, tā ir apziņa, ka izvēlētais ir atrasts.

Viņš pavadīja mani mājup pēc deju stundām, un dažreiz vakaros mēs gājām pastaigāties; šīs pastaigas bija sevišķi pievilcīgas, jo mājās vajadzēja melot, ka pastaigājos ar kādu Maņu vai Elišku. Tagad viss citādi — un mana meita jautāta mierīgi atbild, ka iet staigāt ar zēnu. Kad viņš, tāds solīds, mazliet palēkdamies ejot, soļoja man blakus un runāja dūcošā balsī, es vai miru aiz laimes. Draudzenēm es lielījos, ka, sak, esmu noķērusi «skaistuli septītklasnieku». Tiesa, ap Maņu lakstojās as- totklasnieks, bet tam nebija tik garu matu, un tas vispār nebija tik interesants; Eliška reiz parādījās pat ar formā tērptu kadetu, bet tas bija tikai viņas brālēns. Biju bezgala lepna, ka Beda ir mākslinieks; viņš atzinās, ka esot dzejnieks un viņam ar sevi grūti jācīnās, lai izšķirtos, kam veltīt sevi — dzejai vai mūzikai.

Jūs nevarat iedomāties, Jitka, — viņš runāja, strauji atmezdams atpakaļ matus, — man ir ārkārtīgi grūti izšķirties. Kam jūs dotu priekšroku?

Man bija visviens; sirds dziļumos es dzejā un mūzikā redzēju tikai priekšmetus, kuri mums, meitenēm, noteikti jāmācās, jo tas pieder pie izglītības, bet varbūt tieši tāpēc tiklab viens, kā otrs man šausmīgi imponēja.

Paklau, Beda, — es iebildu dziļā nopietnībā, uz kādu spējīgs cilvēks tikai sešpadsmit gadu vecumā, — kāpēc jums no kaut kā jāatsakās? Piemēram… piemēram, jūs varētu pats sacerēt operas un tām libretus… kā Rihards Vāgners, vai ne? (Es toreiz ne mazums lepojos ar to, ka par Vāgneru man tas zināms.)

Beda pietvīka priekā un pirmo reizi mūžā paņēma mani zem rokas — iespējams, ka viņš to iedrīkstējās tāpēc, ka mēs atradāmies alejas viņā galā, tālāk nekā citreiz, un jutāmies kā citā pasaulē.

Jitka, — viņš aizkustināts un aizgrābts murmināja, — neviena sieviete visā pasaulē līdz šim nav izpratusi mani tā kā jūs.

Un tad it kā pats no sevis gadījās, ka viņš saņēma mani aiz elkoņiem un mēģināja noskūpstīt, bet uztraukumā skūpsts ķēra kaut kur degunu. Bet tie bija nieki; es vai prātu zaudēju aiz lepnuma gan tāpēc, ka sapratu tādu garu kā Beda, gan tāpēc, ka mani noskūpstījuši pirmo reizi mūžā. Vai tā bija pēkšņa brieduma apziņa vai gaviles — grūti noteikt. Tad atcerējos viņa vārdus, ka neviena sieviete līdz šim nav izpratusi viņu tā. Sāku tēlot greizsirdību, kuru, patiesību sakot, neizjutu. Izrāvu savu roku un stūrgalvīgi sāku klusēdama iet pa alejas otru pusi; klusēšanai vajadzēja likties mīklainai.

Beda bija pārsteigts un taisni satriekts…

Jitka, — viņš prasīja drebošā balsī, — kas jums kait?

Es nepielūdzama skatījos taisni uz priekšu, cerēdama, ka krēslā izskatos traģiski bāla.

Beda, — es klusu jautāju, — tātad jūs jau mīlējusi cita sieviete?

Līdzko to izteicu, tā vai zemē iegrimu aiz kauna, vaigi man sāka svilt. Ak dievs, kā es varēju izteikt tādas muļķības! Tas taču skanēja kā atzīšanās mīlestībā, bet man… tā negribējās… atzīties, kamēr viņš pats nesāks… lūgt man to. Pirmo reizi mūžā es nosaucu sevi par sievieti; diezin kādās dvēseles dzīlēs es izjutu to kā kaut ko dīvainu un aizraujošu.

Beda, šķiet, nemanīja manu apjukumu, viņš nokāra galvu un pārlaida roku pār matiem.

Jā, — viņš dobji izteica, — ir mīlējusi*

Kā viņu sauca?

•— … Simonka, — viņš pavilcinājies nomurmināja.

«Vai tad ir tāds vārds — Simonka?» es klusībā nodomāju, bet. vārds man likās skaists, skaistāks par Jitku.

Jūs viņu mīlējāt… ļoti?

Sauciet to par… kaislību, — viņš atbildēja, atmezdams ar roku. — Jitka, jūs vēl esat bērns… jūs to nevarat saprast.

Es neesmu bērns, — es aizvainota izgrūdu un mēģināju attēlot greizsirdību pret to, ko sauc par kaislību. Domāju, ka man tas neizdevās, lai gan es visiem spēkiem raucu pieri.

Vai jūs varat man to piedot? — Beda pazemīgi nomurmināja.

Es klusēdama saspiedu viņa roku. Muļķīti, tas taču lieliski, ka tu esi jau tik pieaudzis! Zinātu to mūsu meitenes — viņas būtu satriektas! Vai tas tiesa, Jitka? Kāda bija tā Simonka? Viņai bija divdesmit gadu, es viņām atbildētu, un viņa bija skaista kā Toričelli madonna. Ne, Boličelli; Toričelli — tās ir kaut kādas caurules. Tāds mīklains, bāls skaistums. Tolaik bija modē mīklainība, slimīgums un tā tālāk; mūsdienu meitenes ir citādas — spēcīgas un prozaiskas kā tupeņi sakņu dārzā, un man kā mātei tas pilnīgi pa prātam.

Kopš tā vērā liekamā vakara sākās mūsu lielā, bezgalīgā mīla; mēs pastaigājāmies pa aleju gar upmalu, un mūsu sirdis, kā mēdz teikt, saplūda, it īpaši, krēslai pieaugot. Pēc tam man vajadzēja skriet pa kaklu pa galvu, lai tiktu laikā mājās, un melot, kur tik ilgi esmu blandījusies, — tas bija tik aizraujoši! Es biju iemīlējusies Bedā līdz ausīm, bet interesanti, ka man bija nepatīkami, kad viņš mēģināja satvert manu roku vai paņemt mani zern rokas, vai beigās paslepus noskūpstīt. Man šķita, ka vi* ņam aukstas un pārāk lielas rokas, un, kad viņam ugunīgi liesmoja seja un uztraukumā drebēja zods, es jutos muļķīgi un mocījos. Ak dieviņ, es šausminājos, apspiezdama irgošanos, jeb vai tā bija mokoša un nervoza līdzjūtība pret viņu, to lāgā nezinu. Dievs tēvs, nupat viņš mani atkal noskūpstīs — un kas viņam tur par labumu? Tikai krietni vēlāk es sapratu, kas cilvēkiem tiek no tā, bet toreiz es vērsu seju uz otru pusi, cik vien varēju. Beidzot Beda neveikli ieknāba man ar auksto degunu kaut kur ausī, un man gribējās ātrāk noslaucīt seju, kad tas bija aiz muguras.

Jūs esat tik salta, — Beda pārmetoši šļupstēja, un es dažkārt šausmīgi kaunējos, ka esrnu tik salta, — Simonka, protams, tāda nebija, bet reizē saskatīju tanī dievs zina kādu neparastu romantisku īpašību, kuru centos iespējami izdevīgi izcelt — sevišķi meiteņu priekšā. Vēl ilgi pēc tam es ticēju, ka man salts un nepieejams raksturs. Dievs zina kāpēc jaunībā mēs tā noņemamies ar savām personiskajām īpašībām, it sevišķi tām, kuras paši sev piedēvējam?

Un tomēr tā bija liela mīlestība. Es biju laimīga un lepna, ka man jau ir savs zēns, ka viņš veselu galvas tiesu lielāks par mani, ka viņš ir mākslinieks un dzejnieks, ka viņam tik skaisti mati un ka viņš runā ar mani tik nopietni un literāri. Es ļoti laimīga soļoju viņam blakus, kad viņš runāja par mūziku, par saviem plāniem un par sevi. Viņam patika dalīties domās par to, ko viņš sauca par mākslinieka likteni; viņu laikam bezgala nomāca apkārtne un skolas nodarbības, kuras, kā viņš izteicās, žņaudzot viņa mākslinieka brīvību un daiļradi. Šinī ziņā es domāju, ka pilnīgi piekrītu viņa uzskatiem, vismaz apkārtnes un skolas neizpratnē; man arī būtu daudz patīkamāk skraidīt kopā ar viņu pa ziedošām pļavām un būt brīvai kā putnam, un nebaidīties no māmiņas un pārbaudījumiem.

Jūs mani tā saprotat, Jitka! — Beda aizgrābts dvesa.

Par sevi es nevarēju izstāstīt neko sevišķu, tāpēc, elpu

aizturējusi, klausījos, kā viņš runā par savām dvēseles cīņām un daiļrades mokām.

Jūs mani tā iedvesmojat! — viņš dažbrīd atzinās, un es biju neizsakāmi laimīga. Palaikam Beda ar miglainiem mājieniem lika saprast, ka, pirms sastapis mani, viņš dzīvojis baigi un izvirtīgi.

Es esmu neparasti kaislīgs cilvēks, Jitka, — viņš murmināja, žņaudzīdams dūres. Visi mākslinieki ir baismīgi jūtīgi un juteklīgi.

Es toreiz domāju, ka kaislība — tas ir, kad cilvēkam pēkšņi ausis pietvīkst un rokas dreb, citādi Beda ar savām jēra sprogām un neprasmīgajām ķepām man drīzāk atgādināja ķerubu. Nezinu, no kurienes tas meitenēs rodas, tikai manā mīlestībā pret viņu bija kaut kas mātišķs: prasība nomierināt un uzmundrināt viņu un jūsmot par viņa ģenialitāti, lai sagādātu viņam prieku. Draudzenēm es, protams, lielījos, ka Beda ir kaislīgs, ka manis dēj pametis izvirtīgo dzīvi un tāpēc neprātīgi cieš, — ko gan skuķes nesarunā savā starpā! Es lasīju viņām dzejojus, kurus viņš bija man veltījis. Viens dzejolis gluži nesen patrāpījās man rokās, tas sākās: «Es atkal esmu viens zem drūmās debess.» Mans vīrs sacīja, ka tanī kaut kas esot, bet meita sāka smieties: kā tad, tur simulētas vispasaules sāpes! Šķiet, ka es šo dzejoli sadedzināju; laikam kaunējos par to, ka šī kritika kaut kā sāpīgi atsaucās sirdī.

Visvairāk Bedu mocīja tas, ka viņš nevar man nospēlēt uz klavierēm kaut ko no Sopēna, ko viņš dievināja (es tāpat, kā es viņu jūsmīgi pārliecināju), vai pats savu sacerējumu, par ko viņš runāja daudz un neskaidri, to sauca «Ariels». Stāstot par šo sacerējumu, viņš vai plēsa sev matus: ja es nezinot viņa mūziku, tad nepazīstot arī viņu pašu, un kā viņu tas iedvesmotu, ja viņš varētu to nospēlēt, man dzirdot! Mani gan nopietna mūzika teju pat biedēja, bet es iedomājos, kā Beda atmet atpakaļ savas zeltainās krēpes, un ar to man pietika. Mēs briesmīgi cietām tāpēc, ka tas nebija iespējams, kamēr beidzot man kļuva viņa ļoti žēl.

Beda, — es drosmīgi teicu, — es aiziešu pie jums; manējie taču nenositīs mani par to.

Viņš nosarka apmulsis un stostīdamies izrunāja, ka tas nekādi neesot iespējams: viņš dzīvojot kopā ar krustmāti, un ko gan krustmāte iedomāšoties; pēc tam viņš atkal un atkal atgriezās pie šī temata — kaut jel vienu reizi dzīvē pierādīt man, ka viņš ir mākslinieks…

Reiz manējie aizbrauca uz dažām dienām. Man radās plāns.

Beda, — es sacīju, — atnāciet rītvakar pie manis nospēlēt savu «Arielu»! Manējie ir aizbraukuši.

Es gaidīju, ka viņš diezin kā priecāsies, bet viņš nosarka un stostīdamies sāka runāt, ka tas tomēr neesot iespējams; ļaudis taču varot sacīt… un vispār… Es jau arī domāju, cik tagad tikumi kļuvuši vienkārši — pārnāku mājās, no krēsla uzslējās kaut kas garš jo garš, līdz pat kroņlukturim. «Māmuk, tas ir Honza,» meita man gluži vienkārši saka. Un es sniedzu jauneklim roku un nezinu, kā viņu uzrunāt. Divdesmit gados daudz kas ir pārmainījies.

Vienalga, — es saku, — es gribu dzirdēt jūsu

«Arielu».

Vēl vajadzēja nokārtot visu ar kalponi — viņai es teicu, ka pēcpusdienā ieradīsies kāds kungs, muzikants, pārbaudīt, vai pianīno nav noskaņojies. Bet mūsu Ankai tas acīmredzot bija absolūti vienalga. Pēc pusdienām man sāka likties, ka tā nevajadzēja rīkoties. Turklāt es ieraudzīju, ka Anka uzvelk svētdienas drēbes.

Anka, uz kurieni jūs?

Pastaigāties. — Anka rāda cauros zobus. — Ja jau kungi aizbraukuši, tad man arī izejamā diena, vai ne?

Es biju satriekta, bet darīt neko nevarēja. Pirmo reizi palikusi mājās viena, es jutos nomākta un reizē satraukta: pēc brīža vajadzēja ierasties Bedam. Es dusmojos uz sevi, ka man tā sitas sirds, un šausminājos par tukšā dzīvokļa mēmo klusumu. Un šinī klusumā bikli, teju pat izbiedēti nočinkstēja zvans. Es gāju atvērt. Uz sliekšņa kā ļaundaris stāvēja Beda.

Ak tas esat jūs? — es ar mokām izdabūju, tam vajadzēja skanēt visai nepiespiesti, bet man kaklā bija iespriedies smags kumoss, un es ar šausmām un īgnumu jutu, ka sarkstu kā magone.

Tas esmu es, — nočukstēja Beda, bāls un trīcošs, it kā nule kritīs ģībonī, un uz pirkstgaliem, pārāk uz pirkstgaliem ietipināja priekštelpā. Viņš tā nervozēja, ka es pēkšņi saņēmu visus spēkus un sāku gluži ciešami tēlot mazu namamāti. «Lūdzu, pan Foltīn, nāciet iekšā,» — un tamlīdzīgas formalitātes, nezinu, no kurienes tas radās, varbūt sievietēm tas iedzimts. «Man būs tāds prieks paklausīties jūsu «Arielā»!»

Jitka, — Beda čukstēja, — jūs esat… pavisam viena?

Protams, — es atbildēju pašapzinīgi, kā pieaugusi. — Un tagad spēlējiet, Beda, tādēļ jau jūs esat ieradies.

Galu galā es pievedu viņu pie klavieru sēdekļa. Viņš ar abām rokām izbrauca caur matiem un viegli aizskāra ar pirkstiem taustiņus. Tas bija viss.

Ariels, — viņš sāka nedroši runāt, — lai jums skaidrs, ka tas esmu es pats. Tā ir šķīsta, izpirkta iekšējā dzīve. Jūs zināt, kopš tā laika, kad es jūs sastapu… es jūtos nesalīdzināmi tīrāks… — Pie tam viņš uzsita dažus spēcīgus akordus. — Tas ir sākums. Nedusmojieties, Jitka, bet man viss vēl nav pilnīgi gatavsl Tikai allegro un vēl rondo.

Nu, kaut vai allegro.

Viņš sita pa taustiņiem, pakāpeniski pārejot no pašiem zemākajiem basiem klavieru augšdaļā, kamēr nonāca līdz visaugstākajai notij, pa kuru uzsita vairākas reizes.

—- Neskan, — viņš drūmi sacīja, — un man tas tik nepieciešami! Zināt,tam motivam, kur Ariels uzvaroši smejas… Zināt ko? Es jums nospēlēšu Sopēna noktirni.

Un «Arielu» ne?

Šodien ne, Jitka. Šodien… es nevaru. — Viņš izmisumā iegrābās ar abām rokām matos. — Jūs esat man pārāk tuva. Es domāju tikai par jums. Ak, kāpēc jūs mani mokāt?

Es ieraudzīju, kā viņam piesarkst kakls. Ak dieviņ! Nu viņš atkal gribēs mani skūpstīt!

Beda, — es saucu, — spēlējiet taču! Spēlējiet, ko gribat!

Bet viņš jau slējās kājās, drebēdams kā apšu lapa.

«—■ Jitka, — viņš čukstēja, stiepdams pēc manis savas aukstās, valgās rokas. — Jitka, jūs taču mīlat mani!

Viņa zods nevaldāmi raustījās un vaigos parādījās sarkani plankumi. Dievs liecinieks, es biju viņā iemīlējusies, bet tobrīd viņš likās man tik pretīgs un nožēlojams; būtu viņš paspēris vēl soli, es noteikti būtu iesitusi viņam ar dūri pa vaigu.

Iespējams, ka viņš izlasīja to manā sejā, es pati jutu kaut ko cietu un saspringtu ap lūpām. Viņš apstulba un pietvīka tā, ka man pēkšņi kļuva viņa žēl, sasprindzinājums atlaidās, un es būtu darījusi visu, lai tikai viņš nejustos tik šausmīgi apvainots. Bet Beda vairākkārt ar pūlēm norija siekalas, uzpūtās un sāka naidīgi blenzt manī.

Nezināju, ka jūs esat tāda mietpilsone, — viņš izvilka caur zobiem un pagriezās pret logu. Mana sirds sažņaudzās. Nezinu, va! varēšu pareizi attēlot, kā jutos: es biju ārkārtīgi noskaitusies uz sevi, uz viņu, kaklā sakāpa rūgtas asaras. Tikai nesākt raudāt, es domāju, likai nesākt raudāti

Ejiet projām, Beda, — es izdvesu. — Ejietl Ejiet!

Viņš pagriezās uz manu pusi; acis viņam bija asaru

pilnas, zods drebēja, viņš vienā laidā krampjaini rija siekalas. Mani sagrāba šausmas, iedomājoties, ja nu viņš būtu mani noskūpstījis.

Ejiet projām, — es izsaucos caur asarām; kad aiz viņa akurāti, kaut kā pārāk akurāti aizvērās durvis, man spruka vaļā skaļas raudas. Aiz pazemojuma, dusmām.,, varbūt aiz žēluma.

Pēc tam es gribēju rakstīt viņam garu vēstuli — neatceros vairs, par ko; laikam būtu pārmetuši viņa izturēšanos un reizē to piedevusi — vārdu sakot, sieviešu diplomātija; taisni apbrīnojami, cik ātri meitenes pieaug. Bet, pirms es aizsūtīju savu vēstuli, mēs sastapāmies uz ielas. Es gāju kopā ar Maņu un tīšuprāt skaļi iesmējos par kaut kādām blēņām, lai viņš nedomātu, ka es ciešu, bet sirds man sita augsti kaklā — aiz bailēm un aiz mīlestības. Beda pagāja garām viegli lēkājošā gaitā, augstprātīgs un aizvainots un pat nepaskatījās uz mani.

Maņa apstājās, izbolījusi acis.

Jitka, vai jūs abi vairs nerunājat?

Pirmo reizi mūžā es nepratu izdomāt neko tādu, kas atjaunotu manu prestižu draudzenes acīs.

Viņš ir pretīgs, — es stingri noteicu. — Man viņš riebjas.

Tā es sacīju, un tā bija patiesība. Maņa vēlāk bija stāstījusi meitenēm, ka, to sacīdama, es esot nobālējusi kā nāve. Nezinu, bet ar to viss beidzās. Vēl vienreiz es aprau- dājos, kad man atstāstīja, ka viņš nicinoši teicis Eļai: «Jitka? Tāda mietpilsone!»

Tagad man šķiet, ka esmu vairāk stāstījusi par sevi nekā par panu Foltīnu. Bet droši vien citādi nevar, es toreiz biju gluži jauniņa, un jaunieši vairāk domā par sevi, nevis par citiem; citi drīzāk kalpo par spoguli, kurā atspoguļojas paša dzīve. Tāpēc jaunieši sevišķi neizvēlas, ar ko satikties, te lielāka loma piekrīt gadījumam un apstākļiem nekā apzinātai izvēlei. Tagad es domāju, ka patiešām nederēju panam Foltīnam; viņš bija īsts mākslinieks, neikdienišķs, poētisks raksturs ar savām priekšro-* čībām un vājībām; viņš bija iejūtīgāks, dziļāks un jūtīgāks par mani, parastu, paviršu meiteni. Varbūt viņam bija taisnība, ka es esmu mietpilsone; tagad tas mani ļoti apmierina un man pat smieklīgi atcerēties, kā man toreiz tas sāpēja. Jaunībā vienmēr par sevi sazin ko iedomājamies. Droši vien tas, kas mani atbaidīja, — viņa «brrries- mīgais errotiskums», kā teiktu mana meita, — bija saistīts ar viņa māksliniecisko slieksmi uz eksaltāciju, bet, līdzko atceros, cik viņš bija smieklīgs un neveikls, kad gribēja mani noskūpstīt, tā saku sev: meitenīt, šinī ziņā salīdzinājumā ar tevi viņš nebija ne vairāk pieaudzis, ne pieredzējis, viņš tikai gribēja imponēt ar to, ka ir nezin kāds pavedējs un grēcinieks. Šodien viņš droši vien stāstītu, ka vada sacīkšu mašīnu vai piedalās kādā politiskā pagrīdes darbībā. Pirms divdesmit gadiem vairāk turējās pie literatūras un tamlīdzīgām lietām. Laiki mainās, bet jaunatnei vienmēr vajag lepoties un lielīties, lai gan katrai nākamajai paaudzei tas vienmēr ir kaut kas gluži pretējs.

iii

Dr. V. B.

universitātē

Baidos, kaut tikai mana liecība par Bedržihu Foltīnu neizrādītos netaisna. Viņš man nepatika jau pašā pirmajā sastapšanās reizē. Atgriezos pēc brīvdienām filozofijas fakultātes ceturtajā kursā, un saimniece pavēstīja, ka nu man esot kaimiņš, kurš ieņēmis tā saucamo «istabu ar klavierēm». Šī istaba bija tāds pats šaurs krātiņš kā manējā, bet, kā par brīnumu, tur bija vēl iespiestas nospēlētas klavieres. Foltīns ienāca iepazīties. Viņš bija gardeguņains un garmatains jauneklis ar krasi nošķeltu vārgu zodu, garu desai līdzīgu kaklu un uzkrītoši pašapmierinātu bālo acu izteiksmi. Viņš nupat kā bija pabeidzis ģimnāziju un pierakstījies jurisprudences fakultātē, bet visvairāk viņam gribētos studēt mūziku. Vai tas mani netraucēšot, ka patlaban viņš sacerot simfonisku poēmu «Ariels»? Spēlē vien, es atteicu, par mūziku man ir mazliet jēgas, draudziņ.

Viņš uz karstām pēdām tūliņ gribēja runāt par mūziku, laikam neapzinādamies, kāds bezdibenis universitātē šķir pirmo un ceturto kursu. Es, manuprāt, liku viņam to saprast, viņš apvainots uzpūtās un kopš tās reizes visādi pūlējās atstāt uz mani iespaidu. Piemēram, pārnācis mājās pulksten četros no rīta, viņš sāka spārdīt ar kājām mēbeles, lai pierādītu, kāds viņš traks uzdzīvotājs. Vai pēkšņi tādā pašā nepieņemamā laikā sāka muzicēt — it kā komponētu, taču tās visas bija kaut kādas prelūdijas vai lētas svešu tēmu variācijas; tam, kurš mazliet apguvis klavieres, pirksti spēlē paši no sevis. Vai melsa visādas muļķības par mākslu, iegaumējis kādu duci skaļu vārdu, piemēram, intuīcija, zemapziņa, pirmesība un sazin kas vēl, un iedzinis sev tos galvā. Apbrīnojami, cik viegli no skaļām frāzēm radīt diženas idejas! Padariet dažiem cilvēkiem viņu vārdnīcu vienkāršāku, tad viņiem vispār nebūs nekā, ko teikt. Kad es dzirdu vai lasu par «garīgo kristalizāciju», «esības formālu pārveidošanu», «radošu sintēzi» un tamlīdzīgām blēņām, man kļūst nelabi. Ak dievs, cilvēki, es domāju, vajadzētu iebāzt jums degunu organiskajā ķīmijā (nemaz nerunājot par matemātiku), tad jums rakstīšana tik viegli vis nepadotos! Vislielākā mūsu gadsimta nelaime, manuprāt, ir tā, ka, no vienas puses, mūsu smadzenes gandrīz ar absolūtu precizitāti operē ar mikroniem un bezgala maziem lielumiem, bet, no otras puses, — ļaujam savas jūtas, savas domas, savu apziņu ievīstīt pašos miglainākajos vārdos. Es vienmēr esmu sapratis mūziku; es jūtu tanī kaut ko tikpat arhitektoniski grandiozu un pilnīgu kā skaitļos, kaut palaikam tai piejaucas kaut kas pretīgs un atbaidoši saldkārīgs, Tāpēc es taisni ciest nevarēju šo Foltīnu ar viņa bezkaunīgo mel- šanu par mūziku kā par pirmatnēju dzīvības instinktu izpausmi. Nezinu, kur viņš bija pievācis teoriju, ka jebkuras mākslas pirmavoti meklējami pirmatnējā erotiskā spēkā un māksla ieskaitāma seksuālas aktivitātes sfērā. Radītājs, tā viņš apgalvoja, ir erotisma apsēsts, un šo savu apsēstību viņš nespēj izteikt vai uzveikt citādi kā vien daiļradē, daiļrades mokās un baudās. Tad jau to nedrīkst darīt publiski, es sirdījos, bet Foltīns nepadevās. Tieši tā, viņš teica, katra māksla ir ekshibicionisms. Mākslinieka daiļrade ir dievišķīgs egoisms: iespējami pilnīgāk, neprātīgāk un neierobežotāk izpaust pašam sevi, savu iekšieni, visu savu «es». Un kam jums tās pinkas, es pra- siju, arī pašizpausmei? Puišeli tas mazliet aizķēra: vai tad viņam neesot tiesības kaut kā atšķirties no pārējiem gremotājiem? Nē, mēs noteikti nesapratām viens otru; pie tam Foltīnam bija neuzveicama tieksme lietot diženus vārdus un atklāt kādam savu dvēseli un uzskatus: droši vien viņš jutās diezgan vientuļš, lai gan bez visa pārējā vēl plātījās ar savām mīlas dēkām un sakariem ar labākajām aprindām.

Man nepatīk, ja kāds lielās ar panākumiem pie sievietēm; man derdzas tā saucamais donžuānisms — ne tāpēc, ka donžuāns tur redz izpriecu, bet tāpēc, ka vēl bezkaunīgi plātās ar to kā ar panākumiem sportā. Blēdis nekad publiski nelielīsies, cik kases apzadzis, bet tāds sieviešu zaglis var kulstīt mēli, cik vien grib. Foltīns pastāvīgi lika noslēpumaini manīt, ka viņam ir intriga ar kādu dāmiņu vai ka viņā neprātīgi iemīlējusies baronese; ja gadījās redzēt, ka viņš uz ielas sarunājas ar kādu jaunkundzīti, viņš tūliņ lika saprast, ka šī meiča jau apveltījusi viņu ar savu labvēlību. «Krāšņa meitene, vai ne?» viņš piezīmēja ar pazinēja izskatu. «Un kāds augums, jūs pat iedomāties nevarat!»

Ģērbās viņš, tiesa, ar izaicinošu eleganci un nelaida garām nevienu balli, kur, kā viņš izteicās, «nodibināja sakarus». Man vēl līdz šim ir mīkla, kur viņš ņēma tam visam naudu — viņš bija pliks kā baznīcas žurka un nedēļām iztika gandrīz bez ēšanas, šad tad ar vienu otru bulciņu, toties staigāja uzposts, sasmaržots un safrizēts. Es pieņēmu, ka viņš ir no tiem, kas dzīvo uz parāda; pats es nekādi nevarēju iedomāties, kā to darīt, lai no kāda izspiestu dažas kronas. Foltīnu taisni mocīja godkāres alkas ielauzties bagātu ļaužu sabiedrībā, bet mājās viņš, protams, tēloja rūdītu bohēmieti, kurš spļauj uz pārbarotiem salašņām un nicina visu, tikai Mākslu ne. Reiz viņš atkal sāka aprakstīt man savas baroneses un dārmņas un rotaļīgi likt noprast par sakariem ar kādu meiteni, kura, manuprāt, bija pārāk laba šādam gardegunim pozētājain. Viņš mani tā nomocīja, ka es teicu:

— Nefantazējiet, brālīt Foltīn, uz jums vēl neviena sieviete nav aci uzmetusi, neviena nav jūs iekārojusi, tāpēc jūs arī izdomājat visādas cūcības!

Viņš piesarka, acīs viņam saskrēja asaras, es redzēju, ka esmu ievainojis viņu sāpīgāk nekā gribēju, bet bija ļnu par vēlu. Ja apvainojas, lai apvainojas, ko tur lai d.ira, vismaz tagad tev zināms, ka redzu tev cauri.

Kopš tās reizes viņš mani slepeni un nāvīgi nīda. Mēs joprojām sarunājāmies, bet mūsu attieksmes atgādināja staigāšanu pa naža asmeni; galu galā dzīvot blakus cilvēkam, kurš vai aizelšas aiz naida pret tevi, ir arī savā ziņā slepkavība. Un tomēr viņš man atrieba: es nekad ne- lnitu ticējis, ka cilvēku var apvainot ar mūziku. Tas notika Iii. Man bija draudzene, studente no filozofijas fakultātes lapat kā es, ļoti jauka, burvīga meitene; viņa mācījās botāniku, un es biju kaut kas līdzīgs asistentam organiskajā ķīmijā; mēs iepazināmies, kad es viņu izbāru mūsu laboratorijā par to, ka viņa neprata noteikt kaut kādu glikozi. Ils labprāt pastaigājos ar viņu, viņa bija nevainīga un jautra, kamēr es sevi uzskatīju par tādu kā mācītu zirnekli; par mīlestību un tamlīdzīgām attieksmēm mēs pat nedomājām — man gluži vienkārši bija labi un patīkami pastaigāties pēc lekcijām ar viņu pa Prāgu. Viņu sauca par Pavlu. Kādreiz pievakarē — dievs zina kas viņai bija ienācis prātā — viņa ienesa man grāmatas, kuras biju viņai kādreiz aizdevis. Manis nebija. Viņa piezvanīja, viņai atvēra Foltīns savā samta svārciņā. Par laimi, es viņu tovakar tomēr sastapu. Viņa, starp citu, piezīmēja, ka ienesusi man grāmatas, un tad pēkšņi ievaicājās — un uz pieres viņai ievilkās grumba:

Paklau, tas jūsu kaimiņš mūziķis — viņš ir apbrīnojams cilvēks, jā?

Es nokritu kā no plaukta.

Pavla, kas noticis? Viņš mācās jums virsū?

Nē jel, — viņa ar nepatiku atbildēja. — Kas ir, vai viņš patiešām liels mākslinieks?

Man tas ļoti nepatika. Ahā, es sev teicu, Foltīns acīmredzot nolēmis parādīt sevi no labās puses.

Paklau, Pavla, vai viņš neko nemelsa par dzīves pirmatnējo instinktu un tamlīdzīgām blēņām? Nespēlēja jums priekšā noktirni? Nerunāja neko par dievišķīgu apsēstību un paša «es» neprātīgu pašizteiksmi?

Kas tad būtu? — viņa izvairīgi vaicāja.

Tas, — es caur zobiem atbildēju, — ka es viņam ielauzīšu kaulus, ja viņš būs jums pieskāries.

Ko lai dara, tā bija greizsirdības lēkme.

Viņa apstājās acīmredzot noskaitusies.

Vai jūs nezināt, ka man aizstāvis nav vajadzīgs? — viņa noprasīja.

Tā mēs izbārāmies, tad izlīgām, un viss atkal bija kārtībā. Es pārskrēju mājās izrēķināties ar Foltīnu. Viņš krēslā sēdēja savā istabiņā un sapņaini trinkšķināja klavieres.

Paklau, Foltīn, — es izgrūdu, — vai Pavla nav te bijusi?

Viņš nepārtrauca spēli, tikai es dzirdēju, ka viņš skaļi un aizsmacis elpo.

Bija gan, — viņš, mirkli klusējis, vienaldzīgi atteica un turpināja savus plinkšķus.

Vai viņa neko neteica?

Neko. Neko sevišķu.

Un pēkšņi viņš sāka spēlēt kādas operetes valsi. It kā iecirta man pļauku: tā bija nepieklājīga dūdojoša melodija, pretīga erotiska šļupstēšana un siekalošanās …

Ko tas nozīmē? — es bruku viņam virsū.

Diāda trāda, — Foltīns sāka dziedāt, izsizdams uz pianīno šo pomadēto neķītrību gluži kā svinīgu maršu. Es izbijos, ka tumsā varu sažņaugt šo mīksto, baudkāro kaklu; sataustīju slēdzi un uzgriezu gaismu. Foltīns sāka mirkšķināt apstulbušās acis, bet turpināja spēli; viņš spēlēja, spēlēja, spēlēja, locīdams visu ķermeni, šķobīdams lūpas, ar aizgrābtības izteiksmi sejā, spēlēja šo elsojošo, valsim līdzīgo lopiskumu. Es zināju, ka viņš aplej Pavlu ar samazgām, izģērbj viņu manu acu priekšā, smejas par mani: ienāca, ienāca, un par pārējo lai čivina dziesma. Es zināju, ka viņš melo, ka grib tikai mani aizskart un ievainot un taisni raustās kā krampjos, izbaudīdams atriebību. Es būtu varējis viņu nožņaugt, bet nevar taču gāzt pa zobiem tikai tāpēc, ka cilvēks plinkšķina uz klavierēm kaut kādu samazgu valsi.

Nelietis! — es ieaurojos, bet, pirms aizcirtās durvis, Foltīns pievērsa man seju ar ironiski piemiegtām acīm un vieglu uzvarētāja smīnu un pašapzinīgi nopurināja savas krēpes, it kā teikdams: tā tev vajag!

Otrā dienā es uzteicu dzīvokli. Pavlai es, protams, neko nesacīju, bet mūsu draudzība kaut kā izjuka. Laikam vainīga bija greizsirdība: es vairs nevarēju sev iestāstīt, ka starp mums nekā nav, ka man ir tikai labi un patīkami pastaigāties ar viņu pēc lekcijām. Kādu vakaru mēs staigājām pa Petra piekrasti, un pēkšņi man ausīs uzmācīgi ieskanējās Foltīna valsis ar tā piedauzīgo, uzbāzīgo juteklību; kaut kā rupji un idiotiski bija, kad es patiešām apvainoju Pavlu, un mēs izšķīrāmies sliktā omā. Viņa bija brīnišķīga, gudra meitene un es tobrīd gluži vienkārši muļķis. Laikam gan Foltīnā tomēr mājoja kāds ģēnijs, ja viņš prata uzkraut cilvēkam lāstus ar savu mūziku; arī talants var kļūt par zināmu netikumu.

Pēc kāda laika dzirdēju, ka Foltīns apprecējies, kursu uepabeidzis. Šķiet, kāda bagāta galdnieka — piecu ienesīgu namu īpašnieka meitu. Jāsaka, mani tas nepārsteidza.

IV

PANE KĀRLA FOLTINOVA

MANS LAULATA1S DRAUGS [2]

Ar savu nelaiķi vīru es pirmo reizi iepazinos juristu ballē. Tad viņš bija skaists, stalts, zilacains jauns vīrietis ar vaigu bārdu, āda sārta, augsta piere un sprogaini mati kā māksliniekam; es biju apaļīga un nepieredzējusi divdesmitgadīga jaunava, audzināta pansionā, tāda kautra vistiņa. Ja manējie nebūtu spieduši man parādīties sabiedrībā, es sēdētu mājās pie nebeidzamiem rokdarbiem un tikai sapņotu. Toreiz tā audzināja, meitene neko nedrīkstēja zināt un ne ar ko nopietnu nodarboties, tikai slaucīt putekļus nost no mēbelēm, plinkšķināt klavieres un šūt sev pūru. Parādīties sabiedrībā — tas nozīmēja būt māmiņas uzraudzībā, iežņaugtai korsetē, valkāt pārāk šauras kurpes un kaunīgi atbildēt kavalierim: «Ah, ejiet nu!» Un šad tad krist arī ģībonī, lai visi redzētu, cik mēs esam maigas un izsmalcināti mazasinīgas. Atzīstos, man liels prieks, ka tas viss aiz muguras; man jau piecdesmit, un es esmu pavisam izplūdusi, metiet mieru ar saviem komplimentiem; daudz ērtāk, kad cilvēki runā patiesību. Vārdu sakot, meiteni no pieklājīgas ģimenes audzināja tā, ka viņai bija jāiemīlas pirmajā, kas pēc viņas tīko; viņa lāgā nepaspēs ar izredzēto iepazīties, kad saderināšanās jau klāt. Un ņemiet vērā, ka neizdevušos laulību toreiz bija daudz mazāk.

Pans Foltīns man patika. Viņš bija tik pieklājīgs, elegants un nēsāja monokli; viņš tūliņ sāka ap mani baigi lakstoties un māmiņu apbūra tā, ka viņa tūliņ aicināja šo ciemā. Māmiņa, nabadzīte, gan kļūdījās — viņa domāja, ka viņš ir no Malostranas Foltīniem, turīgiem konditoriem, un, kad noskaidrojās, ka Bedržihs ir bārenis, ierēdņa dēls, bija jau par vēlu: es biju iemīlējusies viņā līdz ausīm un gribēju pat mesties Vltavā, ja mums liks šķēršļus ceļā. Papiņš ne dzirdēt negribēja par panu Foltīnu, bet māmiņa viņu kaut kā pierunāja: sak, ja pans Foltīns ir jurists un teju pat advokāts, tad viņš vismaz zinās, ko darīt ar mūsu pieciem namiem un tamlīdzīgi. Papiņš gribēja, lai Foltīns vismaz noliek pārbaudījumus un iegūst tiesības rakstīt pirms uzvārda «Dr.», bet vēlāk nolēma, ka to var izdarīt pēc kāzām, jo es aiz bēdām sāku tā kāsēt un izdilt, ka baidījās par manu veselību. Viss notika lielā steigā, nebija nekādas iespējas kaut ko apdomāt.

Kāpēc es viņā iemīlējos? To nekādi nevar saprast. Man milzīgi imponēja, ka viņš ir mākslinieks un sacer mūziku, patika, ka viņš tik izglītots, pieklājīgs un godbijīgs, bet visvairāk droši vien tas, ka viņš bija tik mīksta un vāja rakstura cilvēks. Es biju dumja, sentimentāla zostiņa, bet kaut kādā veidā nopratu, ka viņš ir vēl vājāks, ka viņam vajag cilvēka, kurš varētu par viņu gādāt. Viņam tikai izskats bija tāds, it kā viņš raudzītos uz visu no augšas; ļaudis domāja, ka viņš ir diezin cik uzpūtīgs un iedomīgs, bet viņš bija šausmīgi bikls un kautrs. «Es jūtos tik drošs pie jums, Šarlote,» viņš mēdza man teikt. Man patika, ka viņš sauc mani par Šarloti, pašas vārds Kārla man likās briesmīgi dumjš, kā tādai kalponei. «Es jūtos pie jums tik drošs, jūs esat tik nosvērta un pacietīga.» Tie bija draugi, kas viņu vēlāk samaitāja, — jauki draugi, cienītais, un vēl teicās esam mākslinieki… Viņš, tas ir, pans Foltīns, bija pārmērīgi mīksts; kas dabūja viņu savās rokās, tas varēja mīcīt viņu kā vasku. Kad viņš lakstojās ap mani, tad runāja tikai par nāvi, mani tas ļoti ietekmēja, es nebiju diezin cik veselīga, un katrai jaunavai ir savs laiks, kad gribas mirt ne aiz šī, ne aiz tā. Jaunie neprot novērtēt dzīvi. Pans Foltīns dēvēja mani par baltu rozi, tas man traki patika, un es slepus dzēru etiķi, lai kļūtu vēl bālāka. Pans Foltīns toreiz arī šad tad kāsēja, un vakaros rokas viņam drebēja it kā drudzi; es domāju, aiz slikta uztura, vēlāk viņš atzinās, ka veselām dienām pārticis vienīgi no bulciņas, lai tikai varētu atnest man pušķīti tuberožu vai divas trīs baltas rozes. Viņam bija tieksme uz kaut ko tamlīdzīgu. Jā, mēs bijām bērni, turējām viens otru aiz rokas un spriedām, ka drīz mirsim, — cilvēkam kļūst sevis tik žēl, tik jauki ir domāt, ka tu esi pārāk labs šai pasaulei. Tas mūs abus tuvināja.

Kad mēs apprecējāmies, par nāvi, protams, vairs nebija ne runas. Manējie iekārtoja mums skaistu sešistabu dzīvokli — par to papiņš bija parūpējies, pans Foltīns staigāja pa to zīda halātā un staroja. Bija redzams no viņa izskata, ka viņam patīk būt bagātam un viņš prata lieliski uzvesties. Daudz labāk nekā tad, ja būtu šādā bagātībā piedzimis. Viņš tik dabiski uzņēma savu labklājību un visus šos dārgos, krāšņos priekšmetus; arī nauda bija viņam pa prātam, bet, lai kā viņš mīlēja greznību, tomēr tūliņ sāka sekot, lai naudu veltīgi nešķiestu, lai personāls ievērotu taupību un tā tālāk. Es jau sāku baidīties, ka tikai viņš nekļūst par sīkstuli, bet manējie teica: nepārmet viņam, gluži otrādi, tas ir ļoti labi, turīgiem cilvēkiem jāprot taupīt. Viņi tikai priecātos, ja viņš drīzāk būtu nolicis doktora pārbaudījumus, taču pirmais gads bija tāds kā medusmēnesis, tā ka neviens neko neteica. Dažreiz tikai pans Foltīns pats ierunājās par to — pakāsē un pagaužas, ka vēl neesot pilnīgi vesels, mācīšanās beidzot viņu nost. Vispār mēs brīnījāmies vien, ka viņš pēkšņi tā sācis drebēt par savu veselību: līdzko nošķaudās, tā tūliņ gultā — un mums jākopj viņš kā mazs bērns. Protams, ar rūpēm par veselību viņš mazliet pārcentās, bet ar turīgiem cilvēkiem tas notiek, tādas paniskas bailes no slimībām un nāves. Turklāt man bija tāda sajūta, ka viņš vairāk pieder man, kad lieku viņam kompreses vai gatavoju limonādi, tā ka šai ziņā es viņu drīzāk uzskubināju. Pat nemanīju, ka pamazām kļūstu par viņa verdzeni; sapratu to tikai tad, kad jau bija par vēlu, jo viņam sākās cita dzīve. Nu, ko tur lai dara!

Ar mūziku viņš tagad daudz nenodarbojās; dažkārt, tiesa, šo to spēlēja un runāja, ka vajadzētu pieņemt vislabāko skolotāju, jo viņam kreisajai rokai tušē nav īsti labs, bet neizdarīja neko. Palaikam, kad uznāca laba oma, viņš piesēdās pie klavierēm un nospēlēja mums kaut ko; pa- piņš, nabadziņš, klausījās un aizkustināts lielīja: «Nu, Bedržih, skaņas tev birst kā pērles!» Man viņš patika neizsakāmi, kad tik dedzīgi spēlēja un purināja savus cirtainos matus; es lepojos ar viņu un stāstīju sev, ka varbūt papiņš liks viņu mierā ar tiem doktora pārbaudījumiem, — kam tie Bedikam vajadzīgi! Māksliniekam nebūt nav jābūt doktoram. Pēc tam Beda pārvilka ar roku pār matiem un ar vieglu uzvarētāja smīnu piecēlās no klavierēm — man tie bija paši laimīgākie mirkļi. Dažreiz viņš ieslēdzās savā kabinetā — un rnēs nedrīkstējām viņu traucēt: viņš stāstīja, ka sacerot; visai mājai bija jāstaigā uz pirkstgaliem. Reiz es netīšām tur ieskatījos — Beda gulēja uz dīvāna, aizlicis rokas aiz galvas. Nu, tad viņš gan bruka man virsū, ka mēs nerēķinoties ar viņa daiļradi, paķēra platmali un aizcirta durvis. Kopš tās reizes, kad runa bija par mākslu, neviens vairs nerunāja viņam pretī, kur nu!

Pēc kāda laiciņa mūs atkal apmeklēja papiņš, sākumā runāja par šo, par to un pēkšņi skaidri un gaiši noprasīja panam Foltīnam, kad viņš domājot nolikt doktora pārbaudījumus. Bedržihs nobālēja un piecēlās.

— Pan Mašek, — viņš teica, — jums par zināšanu, esmu nolēmis veltīt sevi mākslai, un man vienalga, vai tas kādam patīk vai nepatīk. Dariet, ko gribat, mans ceļš man skaidrs.

Paķēra cepuri un izgāja. Papiņš, protams, noskaitās — kādu, sak, eksistenci var nodrošināt māksla? Viņš neesot tāds muļķis, ka visu mūžu uzturēšot znotu, viņš ar šo slaistu vel nopietni parunāšot. Dabiski, ka man tūliņ spruka asaras vaļā, un māmiņa arī nostājās mana vīra pusē. Viņa, nabadzīte, visu laiku vainoja sevi, ka esmu Foltīnu apprecējusi, un reizē viņai bija glaimojoši, ka viņš reizes desmit dienā skūpstīja viņai rociņu. Viņa ilgi runāja ar papiņu un pierunāja viņu, lai nemaitā manu laulības dzīvi, un vispār komponists vai diriģents, kaut arī nepelna daudz naudas, sabiedrībā ieņem pilnīgi solīdu stāvokli; viņš, piemēram, var kļūt par profesoru konservatorijā vai par ko citu. Papiņš kurnēja gan, bet vēlāk, redzams, nolēma, ka par viņa naudiņu kāds var nodarboties arī ar mākslu. Tolaik kaut kāda princese bija aizbēgusi ar mūziķi, bija liels negods, tomēr uz mūziķiem šis skandāls atstāja tādu kā apšaubāmu un reizē cildenu zīmogu. īsi sakot, papiņš samierinājās ar to, ka viņa znots ir mākslinieks, un nerunāja vairs par doktora titulu, tikai pans Foltīns lika saprast, ka viņš tomēr ir no citas pasaules nekā manējie.

Kopš tā laika viņš lika sevi godināt par maestro. Maestro Bēda Foltēns, nekādi citādi. Man tas nepatika: viņu uzrunā «maestro Foltēns», bet mani «pane Foltīnova», it kā es nemaz nebūtu viņa sieva. Un tad viņš sāka aicināt pie mums mūziķus un literātus; reizi vai divas reizes nedēļā pie mums izpildīja kvartetus vai klavieru gabalus un ļaužu salasījās ap piecdesmit, jaunai saimniecei, atklāti sakot, tas nav joks. Pans Foltēns pieņēma viesus samta svārkos, ar platu, melnu lenti ap kaklu un zelta ķēdīti ap locītavu; viesu klātbūtnē man vajadzēja teikt viņam «Beda» un «jūs», bet mani viņš sauca «pane Foltīnova», lai izklausītos dižciltīgāk. Sad tad viņš ļāvās pierunāties un pats kaut ko nospēlēja, bet savu neko nespēlēja, negribēja; dažreiz pie mums izpildīja jaunu mūziķu pirmos sacerējumus, lasīja jaunas lugas — to sauca «premjeras pie Foltīniem»; tās izmaksāja milzumu naudas, tik daudz tur tika apēsts un izdzerts. Mākslinieki lielākoties bija ļoti jauki, vienkārši un kautrīgi cilvēki; tiesa, daži nosēdēja vel ilgi pēc pusnakts un pamatīgi piedzērās; kādi pēc tam izskatījās ar dūmiem piekvēpušie paklāji un aizkari, tas nav izsakāms. Man tas nebija pa prātam, bet pans Foltēns teica: «Redzi, tie ir mākslinieki, pie viņiem tev jāpieiet ar citu mēru, gadās, ka viņiem šad tad vajag piedzerties. Zinu pēc savas pieredzes, ko nozīmē bads,» viņš mēdza sacīt. Viņam bija patīkami tēiot mecenātu un lielmani. Bedržiham ļoti patika ar viņiem strīdēties; viņš gandrīz neko nedzēra, toties nešpetni diskutēja par modernās mākslas jautājumiem. Man tas šķita pārāk gudri, un es labprātāk būtu likusies gulēt, bet dažreiz gandrīz līdz rītam bija dzirdams, kā mans laulātais draugs ber vārdus, bet viņa sarunu biedri kaut ko murd aizvien dumjākās žūpu balsīs. «Labi, ja viņam tas sagādā prieku,» es domāju, «ar mani jau viņš par to nevar runāt…»

Drīz vien nabaga papiņš nomira pēc triekas. Mums bija sēras, un mākslinieku vakari izbeidzās. Panam Foltēnani to ļoti pietrūka, un viņš sāka sastapties ar mūziķiem un literātiem citur. Es biju pat priecīga, ka viņš var mazliet izklaidēties; taisnību sakot, viņa mākslinieku sabiedrībā es nekad nejutos ērti un it īpaši pēc papiņa nāves skaudrāk sapratu, pie kādas pasaules piederu. Pēc tam pie mana vira atkal sāka nākt visādi literāti un mūziķi; pans Foltēns stāstīja, ka strādājot kopā ar viņiem, bet es domāju, ka viņš aizdeva tiem naudu. Dažreiz, viņš lika manīt, ka rada kaut ko grandiozu, un ieslēdzās uz veselām dienām savā kabinetā. Baidījos, ka viņš atkal nesāk kāsēt, un teicu: «Es tevi lūdzu, nestrādā tik daudz, tev tas nav vajadzīgs,» — bet manas pierunās viņu joti uztrauca. «Tev nav jausmas,» viņš kliedza, «ko nozīmē radīt! īstam radītājam vajag sevi tieši sadedzināt savā darbā, viņam jāupurē tam viss, paša «es», paša dzīve…» Pēc tam atkal nedēļām ilgi ne pie kā neķērās klāt, tikai gulēja uz dīvāna vai klaiņoja pa ielām — to sauca par «koncentrēšanos». Nu, es to nesapratu, tornēr, spriežot pēc tā, ko redzēju, radīšana ir visai ērmīga nodarbošanās.

Viņš neizskatījās diez cik labi, bieži apvainojās, zaudēja savaldīšanos nieku dēļ un skaidroja — tas, sak, esot mākslinieka temperaments, bet es domāju, ka viņu kaut kas mocīja. Viņš visu laiku runāja tikai par savu darbu — tas esot viss viņa dzīves mērķis, tai vajagot būt operai, tikai man šķita dīvaini, ka viņš sauc to te «Jūdīte», te «Abelars un Eloiza»; patlaban viņš sacerot libretu un pēc tam tūliņ ķeršoties pie mūzikas. Galvā, sak, viss esot gatavs, atliekot tikai uzrakstīt. Un pēkšņi, še tev, pameta visu un nozuda uz vairākām dienām, atgriezās bāls un kā drudzī; tagad, saka, es patiešām esmu daiļrades transā. Un pēc tam atkal iekrita kā akā, atstāja tikai zīmīti, ka sekojot savam mākslinieka liktenim. Varat iedomāties manu stāvokli! Un otrā dienā dabūju zināt, ka viņš aizbēdzis ar kādu ārzemju dziedātāju. Nesaukšu viņu vārdā, viņa bija jau gados, liela un spēcīga kā ķēve, balsi jau zaudējusi, viņa braukāja pa pasauli, vilkdama sev līdzi slavas atliekas; cilvēki gāja, lai paskatītos uz viņu un pasmietos . >,

Dīvaini, ka pēc dabas es neesmu greizsirdīga, man ir tādas zivs asinis, bet varbūt tāpēc, ka ar vīru mums sen vairs nebija tādas attieksmes, lai rastos greizsirdība, — nezinu. 7vlan drīzāk bija kauns, ka viņš tik dumji aizbēdzis ķā samīlējies puišelis un ka par viņa negodu tik plaši runā; stāstīja, ka tā vecene iegādājoties mīļākos katrā pilsētā, kur ierodoties uz viesizrādēm. Pēc desmit dienām viņš atgriezās kā nožēlnieks, nometās manā priekšā ceļos un sūdzēja grēkus; viņam vajadzējis to izdarīt, jo šinī sievietē viņš ieraudzījis savu Jūdītes tipu un viņa ārkārtīgi iedvesmojusi viņu kā mākslinieku. Māksliniekam viss, viss jāupurē savai daiļradei, viņš atkārtoja ar asarām acīs, viņam jāiziet cauri visiem pārbaudījumiem, lai viņa dzīves darbs iegūst noslēgumu. Māksliniekam ir uz to tiesības, viņš izmisīgi kliedza, tvarstīdams manas rokas, tev jāsaprot un jāpiedod man, es jūtos pie tevis tik droši…

Es ar viņu nemaz nestrīdējos, es tikai nodomāju, cik tas viss īsti izmaksājis. Lūdzu, es teicu, vari te palikt, tev ir sava istaba, un ļaužu priekšā izturēsimies, it kā nekas nav noticis. Bet ar manu īpašumu tu vairs nerīkosies; izdevumiem es tev naudu došu, bet darīšanas kārtošu pati. Es pat nobrīnījos, cik cietsirdīga var kļūt sieviete. Viņš aizgāja apvainots, un kopš tās reizes viņam taisni uz deguna bija rakstīts, cik nežēlīgi un netaisni esmu viņam darījusi pāri.

Cik dīvaini gan ir ļaudis: agrāk, kad Bedržiham naudas bija pilnas kabatas, viņš bija teju pat sīkstulis, tagad, saņēmis savu uzturnaudu, viņš to notrieca nekavējoties un, pārmetoši skatīdamies uz mani, devās uz savu istabu un radīja. Viņš novājēja un sāka pat dzert, un pāris reižu es manīju, ka viņš izņēmis man no somiņas naudu. Es neko neteicu, bet viņš laikam noprata, ka es to zinu, un sāka izrunāties, ka man vajagot uzmanīties no kalponēm un naudu noglabāt. Pēc tam jau es tīšuprāt šad tad atstāju viņam mazliet naudas redzamā vietā; katrs no mums zināja, ka otram viss zināms, bet mēs to neizrādījām, lai nemulsinātu viens otru. Ap to laiku viņš sāka sastapties ar kaut kādiem ērmīgiem cilvēkiem, piemēram, ar aklo Kanneru, — no viņa man bija taisni bailes; pans Foltēns vienmēr dzirdīja Kanneru ar konjaku, un tas pēc tam auroja un dauzīja klavieres — nu, šausmas, ko citu teikt! Protams, man trūka rakstura, bet vajadzēja to kaut kā izbeigt, tādi kustoņi neiederas dzīvoklī. Ko lai dara, es domāju, tie ir mūziķi, nebāzies viņu darīšanās, vismaz Bedržihs ir aizņemts ar savu mākslu un aizņemts no tiesas. Jā, taisnība, tolaik viņš vienā gabalā rakstīja un svītroja, nospēlēja uz klavierēm un atkal skrēja pierakstīt; dažreiz, dzirdu, ņemas visu nakti un staigā pa istabu. Novājēja viņš drausmīgi, deguns vien rēgojās, un mati spurojās uz visām pusēm. «Nu es visiem parādīšu,» viņš teica, «kas manī ir! Jūs vēl redzēsiet, uz ko spējīgs Beda Foltēns, visi redzēsiet!»

Pie tam acis viņam dzirkstīja, it kā viņš nāvīgi nīstu arī mūs, kuri verdziski kalpoja viņam, nešpetni nīstu. Un vienā laidā noņēmās ar to aklo Kanneru, vilka viņu ārā no dzertuves nakts vidū un atveda mājās, tad abi auroja un dārdināja klavieres, un no rīta mēs atradām Kanneru guļam gaitenī. Jūs redzat, ka es visu to pacietu, pārliecināju sevi, ka varbūt patiešām pans Foltēns sacer ko diženu un viņam nepieciešami tādi bohēmiski izlēcieni. Bet reiz viņi nikni sastrīdējās: es dzirdēju kliedzienus, uzmetu rīta svārkus un ieskrēju Foltēna istabā. Šis Kanners sēž atzveltnī, spārdās ar kājām un brēc kā aizkauta cūka, pa seju viņam plūst asinis; pans Foltēns stāv pie viņa ar nazi rokā, bolīdams acis kā jucis. Nu, tad es tā iejaucos, ka labāk neprasiet, Kanners vairs pie mums nerādījās. Pans Foltēns raudāja, ka tas nelietis viņu aplaupījis, nozadzis muzikālas idejas, tāpēc viņš arī tā pārskaities un būtu veco nokāvis, nebūtu es ienākusi. Ar mokām viņu nomierināju, tādā izmisumā viņš bija; gribēja lēkt pa logu ārā. Jā, pan, viegla dzīve man nebija!

Pēc tam kādu laiciņu viss ritēja labi, pans Foltēns cītīgi rakstīja un bija kluss kā pelīte. Viņš stāstīja, ka jau beidzot savu operu par Judīti un Olofernu un ka sižets esot satricinošs. Viņš nospēlēja man uz klavierēm dažas ārijas un atsevišķas pasāžas; tiesa, es mūzikā gan neko nesaprotu, bet es jums teikšu, ka tanī ainā, kur Jūdīte ir Oloferna teltī, taisni baismas pārņem, no kurienes manā vīrā radusies tāda mežonīga kaislība. Turklāt uz lūpām viņam bija tas vieglais uzvarētāja smīns, ko es tā mīlēju. l\ā gribat, bet viņš tomēr bija liels mūziķis. Varbūt pat ģēnijs, nezinu. Es sev teicu: nu, kaut arī manas laulības par laimīgām nevar nosaukt, taču, ja Bedržihs uzrakstīs kaut ko diženu, tad es veltīgi nebūšu dzīvojusi.

Tolaik pie mums jau nāca cits mūziķis, viņu sauca par panu Trojanu, tas nemaz neatgādināja mākslinieku: tāds garš un vājš, brilles uz deguna, drīzāk mācīts vīrs — viņš bija kluss, smalkjūtīgs un pieklājīgs. Pans Trojans bija operā konsultants vai vēl kas cits, stāstīja, viņš esot lielisks muzikants. Augas pēcpusdienas viņi sēdēja abi ar panu Foltēnu, klusu par kaut ko sarunājās un bungoja kaut ko uz klavierēm. Es vienmēr pati nesu viņiem kafiju ar maizītēm, un pans Trojans aši uzlēca kājās un pieklājīgi palocījās man; viss bija piemētāts ar nošu papīriem, pans Foltēns pat sagaidīt nevarēja, kad iešu ārā, viņš domāja tikai par savu darbu. Ne par ko citu viņš vairs nerunāja, tikai par operu — sak, cik mokošs tas darbs; laikam instrumentācija, vai? Reiz es gandrīz saskrējos ar panu Trojanu, kad viņš gāja projām, viņš apjuka un stostīdamies izrunāja:

Godātā pane… godātā pane, sakiet viņam, lai met to pie malas… vai lai pārtaisa visu! Es jūs lūdzu, sakiet to viņam!

Man bija žēl Bedržiha, viņš taču bija tik daudz strādājis.

Vai jūs domājat, ka viņam nav talanta? — es prasīju.

Nē jel, — pans Trojans izgrūda gandrīz nepacietīgi. — Talants viņam ir, bet… uz talantu vien es nepaļau- jos. Talants ir nieks. Lai sacerētu mūziku, tad vajag.., kaut ko vairāk, ne tikai to vien, kas ausīs …

Viņš atmeta ar roku, nezinādams, kā to izskaidrot.

Sakiet viņam… ka viņam jāk|ūst par citu cilvēku! Ardievu!

Un nozuda. Tāds dīvains cilvēks. Pie vakariņu galda es piezīmēju panam Foltēnam, ka Trojanam laikam ir kādi iebildumi pret viņa operu.

Pans Foltēns piesarka un nolika dakšiņu.

Vai viņš tev kaut ko teica?

Nē jel, — atbildēju, — man tikai radies tāds iespaids. Vai viņš patiešām saprot mūziku?

Pans Foltēns paraustīja plecus.

Protams, tikai… tikai iztēles viņam nav ne par grasi. Sacerēt oratorijas, jā, lūdzu, bet operai nepieciešama taisni velnišķīga iztēle. Ko nu Trojans, viņš gluži vienkārši ir mākslas faķīrs, izkaltis kā piepe. Mākslinieks tomēr nav mūks!

Un nu gāja vaļā: pats iesāka, un pats it kā strīdējās ar panu Trojanu — radīt neesot iespējams bez kaislības, māksliniekam jāizvingrina savas jūtas un instinkti un tamlīdzīgi.

Pie reizes, — es piezīmēju, — par to vingrināšanu. Dzirdēju jau, ka tu atkal skraidot pakaļ kaut kādai dziedātājai.

Tā bija pavisam jauna meitenīte, nule kā iznākusi no konservatorijas un dažas notis nodziedājuši uz skatuves. Es neesmu greizsirdīga, jūs zināt; bet, kad viņš pats sak sarunu, vai lai es palieku kurla?

Pans Foltēns pat aci nepamirkšķināja.

Iedomājies, — viņš iesaucās, — šis Trojans domā, ka Judīte nav viņai piemērota! Viņa ir lieliska, vienreizēja Judīte! Viņā tikai jāpamodina dziļais sievišķīgums, erotiskais velnišķums… — Un sazin kas vēl; es, zināt, tamlīdzīgas runas neciešu.

Un tu gribi viņā to pamodināt? — es apjautājos.

Viņš uzpūtās, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Un kāpēc gan ne? — viņš pašapzinīgi izmeta. — Jums jāzina, ka es no viņas izveidošu lielu mākslinieci, es, Beda Foltēns. Viņai jāpriecājas, ka mani sastapusil Manī ir kaut kas barbarisks, kaut kas olofernisks, es izveidošu no viņas Jūdīti pie miesas un dvēseles.

Iedomājieties vien, to viņš stāsta pie galda savai likumīgajai sievai! Nekad nebiju redzējusi viņu tik bezgala pašapmierinātu; viņš klaigāja par sevi, par savu mākslu, par to, ka visi gribot viņu paverdzināt — gan Trojans, gan pārējie, un par to, kā viņš nicinot šo sīkumaino, mietpilsonisko vidi. Jā, kaut kur citā vietā Bedu Foltēnu gan prastu novērtēt! Bet tagad viņš, par spīti visam, pilnīgi nodošoties savai daiļradei, tikai tagad viņš jūtot sevī briesmīgu, pirmatnēju radošo spēku …

Viņam bija putas uz lūpām, zods raustījās, Foltēns dauzīja ar dūri galdu. Man pēkšņi kļuva viņa tik žēl. Ai, ai, nabadziņ, es nodomāju, redzams, ar operu slikti, no tās nekas neiznāks. Es to jau ne aiz šī, ne aiz tā pēkšņi skaidri sapratu, pati nezinu, kāpēc, — varbūt tāpēc, ka viņš tik drudžaini un taisni vai izmisīgi lielījās? Redzams, nekas tev, mīlīt, neiznāks un tev vajadzēs ar to samierināties. Man pat kļuva tā kā vieglāk: ja viņš pametīs savu mākslu, būs vismaz mājās miers… Iztikai mums abiem pietiks, neesam jau vairs divdesmitgadīgie — kāpēc jātrako? Nē, protams, es justos kā laimīgākā sieviete pasaulē, ja Bedržihs būtu sacerējis ko diženu un kļuvis slavens, bet mūsu — sieviešu sirdīs dažreiz atdzimst alkas vai nepieciešamība piekāpties. Tad cilvēks jūtas kaut kā ērtāk.

Nu, protams, kādu laiku viņa nemaz nebija mājās —• skraidīja pakaļ dziedātājai, tikai no rītiem mēs dzirdējām, kā viņš vannas istabā svilpo vai dzied, lai parādītu, cik viņš jauns un laimīgs, pogcaurumā vienmēr zieds, uzvalks izgludināts, sasmaržots, un viss staro. Nu, es domāju, daudz tu pie viņas panācis neesi. Mājās viņš pārradās uz rīta pusi, lai mēs domātu, ka viņš nakti pavadījis pie dziedātājas, bet īstenībā, kā man stāstīja, viens pats sēdējis kafejnīcās vai bāros, sūcis aperitīvu un, kad slēguši ciet, klaiņojis līdz rītausmai pa ielām. Istabene bija redzējusi, kā viņš mājās spoguļa priekšā triepj ar pomādi plankumus sev uz vaigiem — it kā dziedātāja būtu viņu skūpstījusi; pie pusdienām viņš iznāca halātā, žāvājās platu muti — nu, īsta komēdija! Es domāju, tas viss tāpēc, lai nebūtu manāms, ka viņš pametis savu operu. Bet nē — operu pametis viņš nebija; nezinu, kur, bet viņš bija atradis kādu Molendu, un tas teju pat apmetās dzīvot pie mums; atkal viņi abi ieslēdzās kabinetā, un Foltēns izlikās, ka strādā, pabeidz savu «Jūdīti». Reiz viņš uzdūrās avīzē uz tās jaunās dziedātājas uzvārdu. Nolika avīzi un nievīgi noteica:

— Tā skuķe, šķiet, apgalvo, ka dziedāšot manu Jūdīti! Stulbene! Līdz Jūdītei viņai deguns vēl nesniedzas…

Ar to viss beidzās.

Molenda bija kādreiz bijis mediķis, bet vairāk mīlēja mūziku un iemešanu; stāstīja, ka viņš spēlējis mediķiem traktieros, sacerējis parodijas un visādas dziesmiņas. Viņš bija jauns vīrietis ar mazliet uztūkušu seju, zobgalis un jokupēteris, visu centās pārvērst jokā, bet bija dzimis mūziķis, ideju pilna galva, mūzika sūcās taisni no pirkstiem. Medicīnu viņš bija pametis, sāka sacerēt šlāgerus, tango un ko tamlīdzīgu un, stāsta, pelnījis milzu naudu. Pēc tam ne aiz šī, ne aiz tā nozudis un atradies kaut kur Amerikā, varietē, vai kādā nēģeru džezbendā par tādu kā muzikālo ekscentriķi. Mājās viņš atgriezās kā tāds noplucis dīkdienis un šausmīgi dzēra; ap to laiku pans Foltēns bija viņu uzmeklējis un nodibinājis draudzību. Pa pusi dienas viņi sēdlja Foltēna kabinetā, ķīvējās, spēlēja klavieres, bet beigās vienmēr iznāca valsis vai tango. Būtu jūs redzējuši, kā ākstījās pans Molenda, kad, palēkdamies uz taburetes, klimperēja un dziedāja savus priekšnesumus; pārsinieties varēja, kas tas bija par ākstu. Nezinu, kā viņi varēja saprasties, Bedržihs pēc dabas drīzāk ir nopietns un svinīgs… Vakaros abi devās uzdzīvot, protams, ja panam Foltēnam bija kas kabatā. Dažreiz šis āksts Molenda krita izmisumā un dzēra vairāk nekā parasts, atnācis bāls, izpuris, ilgi spēlēja kaut ko neprātīgu uz klavierēm… kamēr atkal neiznāca parastais trādirīdis.

Reiz pēc tāda vētraina perioda abi pēkšņi it kā atguva saprātu un nosēdās cieši kopā, pēc tam no saimnieka istabas sāka skanēt vieni vienīgi fokstroti un tango, un visādas mīlas serenādes… Zināt, jautra mūzika man patīk daudz vairāk nekā nopietna, bet… Bedržiham tā, kā lai saka, kaut kā neatbilda. Pēc tam pie mums sāka braukt visādi lieli pani, kaut kādi direktori, vārdu sakot, augstmaņi, katrs izskatījās tā, it kā viņam piederētu puse Amerikas; pans Foltēns izturējās ārkārtīgi solīdi un sauca tās par apspriedēm. Šo apspriežu laikā bija dzirdams, kā spriedelēja mans vīrs un Molenda plinkšķināja savus fokstrotus, — nu, tas man diezin kā nepatika. Kādu vakaru pans Foltēns it kā garām ejot ieminējās, ka viņam laiks likt nopietni runāt par sevi un parādīt, ko prot Beda Foltēns; laiks viņam sākt pelnīt savu helleru un dzīvot kā kņazam — to viņš man uztraukumā un karstumā izpļāpāja. Plāns esot milzīgs: viņi ar Molendu uzrakstīšot opereti filmai. Scenārijs gandrīz jau gatavs, un, ja runā par mūziku, tad šlāgeri esot ellīgi labi. Pašreiz mode tikai filmas, viņš man iegalvoja, pats piemērotākais laiks ķerties pie tām īstiem meistariem, bet, protams, jāsāk ar kaut ko vieglāku…

Man taisni vai kaklu sažņaudza, tik žēl man viņa tapa, un viņš droši vien to manīja, jo sāka dedzīgi apgalvot, ka mēs iegūšot fantastiskas summas un tad viņš atgriezīšoties pie savas «Judītes». Viņš iekampās ar abām rokām matos un sāka kliegt kā parasti, kad gribēja pārliecināt pats sevi. Tad, kad viņa operete tikšot atzīta visā pasaulē, tad atbalsošoties visā pasaulē arī viņa «Jūdīte». Tikai tās dēļ viņš sākot šo visu, tikai tās dēļ. Nedomā, viņš drudžaini atkārtoja, mūsu dienās pat Mocarts un Sme- tana rakstītu kino vajadzībām, turklāt librets tik poētisks …

Paklau, — es viņam teicu, — kas tev ir, intrigas ar kinoaktrisēm?

Viņš apmulsa un pietvīka.

Kāpēc tu tā domā? Protams, man jāapspriežas ar kinoaktieriem! Tur ir skaista sieviešu loma — Eloiza… šai lomai mēs atradām pasakainu dziedātāju — pilnīgi jauns vārds, bet cik skaista — brīnums! Gan balstiņa, gan sex-appeal! Kino jābūt seksapīlam — saproti? Nebaidies, mūs gaida grandiozi panākumi! Šī sieviete spēlēs Holivudā, to es tev rakstiski varu.. „

Pag, — es viņam saku, — tik tāla nākotne man neinteresē; es tikai gribētu zināt, kāpēc tu man visu to stāsti.

Nu, saproti, — viņš iesāka, un tad viss kļuva skaidrs. Filmu producenti gan esot aizrāvušies ar viņa ideju un pilni apņēmības to realizēt, šai ziņā panākta vienošanās. Taču, lai gūtu vispasaules panākumus, tad vajag lieliskas dekorācijas un visu tamlīdzīgu. Protams, šo naudu atgūs ne mazāk kā trīskārtīgos apmēros, bet sākumam vajag skaidras naudas, lai atbilstoši iemiesotu ideju…

Cik? — es prasu.

Pans Foltēns vairākkārt norija siekalas, tā ka ādam- ābols viņam sāka lēkāt. Nu, ne jau pārāk daudz. Pietikšot ar pusotra miljona. Tas esot smieklīgi maz salīdzinājumā ar summu, ko filma noteikti ienesīšot…

Vai tev ir šā pusotra miljona? — es jautāju.

Pans Foltēns visu laiku rija siekalas un braukāja ar pirkstiem caur matiem. Viņš… viņš esot rēķinājis, ka es pārdošot vienu vai divus namus (ap to laiku, jāsaka, no pieciem tētiņa namiem bija palikuši tikai trīs). Man tas būšot izdevīgs kapitāla ieguldījums, pēc gada es saņemšot visu līdz pēdējam helleram kā likts.

Ja es to saku, — viņš kliedza, — tad tu vari uz mani palaisties! Tas taču mans garabērns, un tev arī jārūpējas, lai es vienreiz tiktu uz ceļa …

Pagaidi, — es sacīju. — Par savu laulības dzīvi esmu jau samaksājusi ar diviem namiem, nerēķinot iegūto pieredzi. Nu, bet labi. Taču palīdzēt, lai tu aizej bojā arī kā mūziķis, — to tu no manis, draudziņ, nesagaidīsi! Nē! Un tam es nedošu ne hellera. Un es lūdzu tevi — vairāk par to nerunā!

Pans Foltēns piecēlās, acis viņam bija pilnas asaru. Viņš izlikās, it kā grib iet projām.

To es gan negaidīju, — viņš aizvainots izdabūja, — ka tu man neticēsi. Es tev zvēru, ka daru to tikai savas «Jūdītes» dēļ. Kam gan es neesmu to piedāvājis!… Cik tūkstošu samaksāts par pārrakstīšanu vien! Bet, kamēr cilvēks nav parādījis sevi kā komponists, viss vienalga. Man gals klāt, — viņš nočukstēja un izmisumā atmeta ar roku. — Beigas, beigas!

Viņš aizgāja līdz durvīm un apstājās, satvēris rokturi.

Ja gribi zināt, — viņš izšļupstēja, — tagad man atliek tikai nošauties.

Tev? — es prasu. — Kādas blēņas!

Viņš stāvēja, nokāris galvu kā bērns, kas atzinies pārkāpumā.

Es toreiz… parakstīju vekseļus, — viņš izteica stostīdamies un šņurkādamies.

Par cik?

Par… septiņsimt tūkstošiem …

Pēc tam izrādījās, ka par miljonu divsimt tūkstošiem, bet viņam jau tie bija sīkumi.

Ak dievs, — es saku, — kas par vekseļiem? Tev taču nav ne hellera!

Es viņiem teicu, ka esmu tavu namu līdzīpašnieks, — viņš sagrauzts stostījās. — Es tā rēķinājos ar to, ka tu ieguldīsi kapitālu šinī pasākumā… ja panākumi nodrošināti.

Bīsties dieva, vājprātīgais, — es kliedzu, — tā taču ir krāpšana!

Zinu, — viņš atbildēja. — Bet es to darīju «Jūdītes» dēļ. Zinu, ka esmu pazudis cilvēks. Nu labi, — viņš pēkšņi iebrēcās niknumā un lepni atmeta galvu. — Sitiet mani nost! Beda Foltēns neko jums nelūdz!

Man pietika. Tu vēl manā priekšā uzpūtīsies, es domāju.

Rīkojies, kā zini, — es saku, — es nododu šo lietu savam advokātam.

Tālāk par to runāt nebija nozīmes.

Visu nakti pans Foltēns dārdināja savā kabinetā, klaudzināja skapja durvis un galda atvilktnes vai gāja pie klavierēm un uzsita pāris akordu it kā atvadīdamies. No rīta viņš nozuda un desmit dienas nerādījās mājās. Istabā palika tikai sadedzināta papīra dvinga; uz paklāja pie kamīna bija gar malām apsvilusi papīra lapa ar uzrakstu: ««Judīte», opera piecos cēlienos. Bēdas Foltēna librets un mūzika.» Kamīns bija pilns ar sadegušu papīru. Es apskatījos — tās bija tīras nošu papīra loksnes.

Mūsu advokāts bija vecs, ļoti gudrs pans, nelaiķa papi- ņam liels draugs. Kā jurists viņš man deva padomu:

Metiet visu pie malas, lai viņu, blandoni, tiesā!

Taču kā vecs mājas draugs viņš labprāt bija ar mieru

izpildīt manu lūgumu un visu kaut kā nokārtot.

Ar vienu noteikumu, pane Karlička, — viņš teica. — Sķirieties no tā lielības maisa, citādi jums drīz vien nepaliks ne durvju rokturu no tiem pieciem namiem, kurus jūsu nelaiķa tētiņš uzcēla.

Kā viņam tas izdevās, nezinu, bet galu galā viņš nopirka visus vekseļus par četrsimt tūkstošiem un ieslēdza savā seifā.

Ap to laiku pans Foltēns atgriezās mājās, briesmīgi iz- ģindis, it kā būtu nakšņojis parkā uz soliem, stāstīja, ka atnācis tikai paņemt šādas tādas mantas, bet, kad kalpone ienesa viņam uz paplātes pusdienas, ļoti nopriecājās; viņa stāstīja, ka pati tikko valdījusi raudas, tā viņš pateicies, un zods viņam drebējis aiz uztraukuma. Viņš sēdēja savā istabā kluss kā pelīte un tikai rakstīja kaut ko vai čukstus spēlēja uz klavierēm. Pēc tam salika savas notis un aizgāja sazin uz kurieni; bija novembris, bet viņš tīšuprāt neuzvilka silto mēteli, aizskrēja tāpat vien samta svār- ciņos, ar plīvojošu kaklasaiti, lai izskatītos pēc bada cietēja muzikanta. Viņam patika spēlēt tādus trikus.

Kad mūsu advokāts uzgrūda viņam šķiršanos, pans Fol- lēns, stāsta, esot sācis raudāt. Atzīstu, viņš teicis, atzīstu: savienot savu likteni ar mākslinieka likteni — tā ir īsta elle. Pasakiet panei Šarlotei, ka atdodu viņai brīvību. Nekādus šķēršļus viņš necēla, bija pieklājīgs un padevīgs liktenim. Tikai kad advokāts paziņoja, ka nosaku viņam nelielu ik mēneša pabalstu, ko viņš var saņemt advokāta kantorī, pans Foltēns izslējies, nosarcis un sašutumā kliedzis:

Ko? Nauda? Jūs domājat, ka esmu ubags? Es labāk miršu badā nekā pieņemšu jūsu žēlastības dāvanas!

Labi, — advokāts atteicis, — tad es tā panei Kar- ličkai arī paziņošu.

Stāsta, pans Foltēns saķēris galvu un sācis smieties kā vājprātīgs. Jums taisnība, viņš murminājis, es esmu ubags. Esmu mākslinieks! Piedodiet — vai jūs nevarētu izsniegt man uz priekšu piecsimt kronas?

Kopš tā laika par viņu neko daudz nezinu. Reiz es sastapu viņu uz ielas; kas ar mani notika, to nevaru izstāstīt! Viņš izskatījās pēc vājprātīga, savu plušķaino galvu nesa tā, it kā peldētu pa mākoņiem, ap kaklu netīra lente, padusē notis.

Ik mēnesi viņš ieradās kantorī pēc naudas, nepieejams kā dievs, ar nevērīgu žestu iebāza naudu kabatā un stāstīja, ka patlaban vedot sarunas ar Zalcburgu vai ar Met- ropolitēnoperu Amerikā par «Jūdītes» premjeru. Vai atkal runāja, ka tikai tagad jūtoties brīvs, jo vienīgi trūkumā un netīrībā mākslinieks varot būt mākslinieks, nu, kaut ko tamlīdzīgu. Reiz viņš atnācis, drebēdams kā drudzī, stāstījis, ka pēc nedējas būšot «Jūdītes» ģenerālmēģinājums kaut kādā filmu ateljē, ieeja ar īpašiem ielūgumiem. To skatīties sabraukšot diriģenti un operu antreprenieri no visas pasaules… Iedevis advokātam divas bijetes: viena jums, teicis, otra… varbūt kāds vēlēsies ierasties…

Nu, es uz turieni, protams, negāju.

Apmēram pēc nedēļas man paziņoja, ka viņu aizveduši uz Bohnicēm; pēc divām dienām viņš tur, nabadziņš, nomiris. Avīzēs par viņa nāvi nebija ne vārdiņa… Es viņam sarīkoju pieklājīgas bēres krematorijā; viņš vienmēr gribēja, lai viņu sadedzina. Kā putnu Fēniksu, viņš mēdza teikt. Uz bērēm salasījās cilvēku divdesmit trīsdesmit, visi lielākoties mūziķi, kuri nāca pie mums uz mūzikas vakariem. Pans Trojans arī tur bija, tā bēdīgi skatījās caur brillēm, netrūka arī tā āksta Molendas ar viņa kompāniju, viņš raudāja kā bērns. Ieradusies bija arī tā jaunā dziedātāja, kurai nelaiķis kādreiz skraidīja pakaļ, — nu jau viņa ir slavenība, zvaigzne! — ļoti jauki no viņas puses. Bet pats apbrīnojamākais: pēkšņi sāk spēlēt ērģeles un atskan Ilcrideļa Largo — un tik izjusti… Spēlēja kāds pazīstams konservatorijas profesors. Un pēc tam stīgu kvartets. Paši labākie mūsu muzikanti, varat iedomāties! Viņi nospēlēja Bēthovena kvartetu. Nezinu, kurš par to bija parūpējies, droši vien pans Trojans vai kāds cits, bet tas bija tik skaisti un svinīgi, ka man pēkšņi kļuva viegli un asaras plūda pašas no sevis. Laikam gan pans Foltēns tomēr bija liels mākslinieks, ja viņu izvadīja tādi meistari un pie tam gluži par brīvu. Jā, bēres viņam bija kā īstam mūziķim.

Un es sev dažreiz saku: varbūt viņš patiesi varēja kaut ko radīt? Es, protams, nebiju tā sieva, kāda vajadzīga māksliniekam, to es zinu, bet es tomēr atnesu viņam mantu un traucēju tik maz, cik vien sieviete var. Droši vien es diezin cik labi nesapratu viņu, bet parastais cilvēks var dot tikai to, kas viņam ir. Es viņam toties uzliku skaistu kapa plāksni: bronzas lira — un tai pāri lauru zariņš. Un uzraksts: Beda Foltēns. Vairāk nekas.

UNIVERSITĀTES PROFESORS DR. STRAUSS

abelars un eloiza

Ar panu Foltīnu iepazinos, kad reiz piedalījos viņa mājas koncertā, kurā spēlēja mūsu privātais «profesoru kvartets» (divi profesori, viens tiesas priekšsēdētājs un mūsu lieliskais pirmās vijoles spēlētājs, anatomijas institūta līdzstrādnieks), kurā es spēlēju altu; viņa mājās bieži rīkoja muzikālus vakarus ar visai pieklājīgu programmu. Kad pēc muzicēšanas pans Foltīns dabūja zināt, ka mana specialitāte ir salīdzinošā literatūru vēsture, viņš ieaicināja mani blakus istabā; man viņš likās izglītots, bagāts un cildeni noskaņots jauns cilvēks, kurš jūsmo par mūziku un visu skaisto. Tātad viņš pasauca mani sānis un sāka runāt, ka aizrāvies ar Abelāra un Eloizas mīlestības stāstu un gribētu rakstīt par to romānu vai pat operu; vai es nebūtu tik laipns un nepastāstītu viņam kaut ko par Abelāru un viņa laikmetu?

Aiz tīras nejaušības vienpadsmitais un divpadsmitais gadsimts ar savu sholastiķu un klosteru uzplaukumu ir mans jājamais zirdziņš; baidos, ka toreiz mazliet aizrāvos un kā īstā lekcijā sāku runāt par viduslaiku nominālismu, analizēju «Glossulae super Porphijriumun polemizēju ar Smeidleru; uzņēmos apgalvot, ka vismaz daļa Abelāra un Eloizas vēstuļu ir oriģināli. Pans Foltēns klausījās, it kā tas viņu ārkārtīgi interesētu, lai gan nezinu, ko viņam sniedza operai Abelāra «Glossulae» vai «Introduclio in theologiam» [3] , bet profesoriskajā aizrautībā es par to nedomāju. Beidzot apsolīju viņam pagādāt atbilstošu literatūru, ja šis jautājums viņu tā interesē. Pans Foltēns bija sajūsmā un pateicās man jau iepriekš. Man patika, ka komponists vai dzejnieks izturas tik nopietni pret izvēlēto materiālu un grib tanī iedziļināties kā speciālists, tāpēc aizsūtīju viņam veselu saini pirmavotu, dažādus Abelāra izdevumus, Hausrātu, Karjeru un vēl šo to. Pēc kāda laika satiku panu Foltēnu un apjautājos, kā klājas

Eloizai. Pans Foltēns pastāstīja, ka strādā pie šīs vielas nepārtraukti; Abelāra un Eloizas mīlestība esot visaizraujošākais un cildenākais temats operai, kādu vien varot iedomāties. Mani tas iepriecināja; divpadsmitais gadsimts ar saviem garīgā rakstura konfliktiem un cilvēciskajiem, jau daļēji pirmsrenesanses faktoriem ir patiešām interesants un lielisks laiks. Negribējās atprasīt viņam manus pirmavotus, ja tie viņam var vēl noderēt kā iedvesmotāji un vadītāji. Diemžēl vēlāk es zaudēju viņu no acīm tā, ka nevarēju aizsūtīt viņam jauno, kritiski komentēto Geiera izdoto Abelāra traktātu «De unitate et trinitate divitict»x\ tanī bija ineresanta piezīme par to, kāpēc Abelārs ieslēgts klosterī.

Pēc tam es, dziļi noskumis, dzirdēju, ka pans Foltēns nomiris nabadzībā; manas grāmatas, sevišķi retais un tagad nepieejamais Kuzena 1849. gada izdevums droši vien pazudis pēc viņa nāves. Žēl, ļoti žēl, ka jauns, apdāvināts komponists acīmredzot nav pabeidzis savu operu par Abelāru un Eloizu; tas patiešām ir rets gadījums, ka mākslinieks ķeras pie materiāla, kas viņu aizrāvis, ar tādu dziļu nopietnību un profesionālu sagatavotību,

VI

DR. J. PETRO

JUDĪTES TEKSTS

Ar panu Foltēnu mani iepazīstināja teātra foajē kādas premjeras laikā. Biju jau agrāk dzirdējis par viņu kā par neparasti bagātu jaunu cilvēku, kurš dievina mākslu. Pirmajā sastapšanās reizē man radās iespaids, ka viņš ir mazliet afektēts un iedomīgs, bet visumā sirsnīgs cilvēks; man nepatika viņa vaigu bārda, viņa monoklis, viņa sa- smaržotā elegance un zelta ķēdīte ap rokas locītavu. Atklāti runājot, es nodomāju: snobs. Viņš spieda man neparasti mundri un jūsmīgi roku un tūliņ aicināja pie sevis, «pie panes Šarlotes un manis uz mūsu intīmajiem mūzikas vakariem», kā viņš izteicās. Viņš aicināja tik uzstājīgi, ka es, kaut ar nepatiku, tomēr solījos aiziet; vēlāk es saņēmu iespiestu aicinājumu uz <rsoiree musicale chez Mme et Maitre Beda Foltin. Comme chez soi.»K

Piedalījos tikai vienā tādā muzikālā vakarā. Foltēns ar plīvojošu kaklasaiti un samta svārkos apsveica mani vētrainā sirsnībā.

— Nāciet vien, nāciet, — viņš skaļi sauca, — te jūs esat pie māksliniekiem!

Viņa sieva bija tāda kā bezkrāsaina un anēmiska, bet acīmredzot krietna sieviete; viņa man atgādināja bībeles Martu, kura vajadzīga vienīgi tāpēc, lai gādātu par ēdieniem un dzērieniem, tikai šad tad viņa mātišķi un bikli uzsmaidīja vientulībā pamestam viesim, ar kuru, dieva vārds, nezināja, ko runāt. Toties mūs apkalpoja divi man pazīstami no kafejnīcas ataicināti viesmīļi; tos bija ieģērbuši īsās biksēs, zīda zeķēs un uzlikuši galvās pilnīgi baltas, pūderētas parūkas, lai viņi vairāk svīstu, iznēsādami tēju un šampanieti. Bija ap četrdesmit viesu, lielāko tiesu es pazinu; puse bija neziņā tāpat kā es, toties otra puse steidzās pēc iespējas vairāk apēst un izdzert. Visā bija kaut kas uzspiests un nesaskanīgs. Foltēns jo- viāli apstaigāja visus savā samta svārciņā, vienam plīkšķināja pa plecu, otru vilka pie bufetes, garām ejot, lakstojās ap kādu muzikālu pani, tāds dīvains labvēlības, koleģialitātes, reprezentācijas un pārāk uzspēlētas familiāras sans — fagoti [4] vai bohēmiska pas de chichi [5] sajaukums. Tad mūs sadzina «mūzikas salonā» un sasēdināja uz grīdas, uz spilveniem, zemiem dīvāniņiem vai atbalstīja pret kamīnu un durvju stenderi — un sākās koncerts: jauns komponists nospēlēja savu klavieru svītu, un kāda jaunkundze uz vijoles izpildīja garmataina, briļļaina jaunieša kompozīciju, kurš pavadīja viņu uz klavierēm, — manuprāt, tas nebija slikti, tomēr visvairāk mani interesēja tas, ka Foltēns ar sievu sēž salona vidū atzveltņos kā karaļu pāris un visapkārt uz grīdas un spilveniem nometušies «mākslinieki»; Foltēns, piemiedzis acis, kā lietpratējs locīja galvu, kamēr pane Foltīnova, sakniebusi lūpas, acīmredzot domāja par rīkojumiem, kādī dodami kalpotājiem. Nezinu, kāpēc tas mani kaitināja; laikam mēs neesam radīti tādam cildenumam.

Pēc programmas Foltēns paņēma mani draudzīgi zem rokas un ievilka mazā salonā.

Man tāds prieks, ka iepazinos ar jums, — viņš man dedzīgi apgalvoja, — es būtu laimīgs, ja varētu jums kaut kā pakalpot.

Nevarēju iedomāties, kādu pakalpojumu pans Foltēns varētu man izdarīt, bet viņš turpināja, ka neparasti un izcili augsti vērtējot manus teātra kritiķa un mākslas teorētiķa spriedumus.

Redzat, es komponēju operu «Jūdīte», — viņš, mazliet pietvīcis, atzinās. — Arī libretu esmu uzrakstījis pats. Manuprāt, — viņš teica un izbrauca ar rokām caur krēpēm, — manuprāt, komponistam jāraksta teksts pašam, lai viņa sacerējums būtu viengabalains, lai tur nav nekā sveša, nekāda priekšstata, kas neiederētos viņa intuīcijā …

Pret to galu galā nav ko iebilst. Foltēns to atkārtoja visādos veidos, kamēr beidzot izdabūja, ko grib no manis. Lai es esot tik ārkārtīgi laipns un izlasot viņa libretu. Un tad lai viņam atklāti pasakot, kur tas neiztur visstingrāko kritiku.

Redzat, es drīzāk esmu mūziķis, nevis dzejnieks, — viņš atvainojās un atkal atkārtoja, cik bezgalīgi cienot manus spriedumus un tamlīdzīgi. Ko lai dara: biju apēdis pie viņa divas sviestmaizītes, tāpēc biju spiests teikt, ka ar lielāko prieku un tā tālāk. Viņš man dedzīgi spieda roku. — Rīt aizsūtīšu jums rokrakstu, un tagad, lūdzami, iesim pie jauniešiem.

Jaunieši tikmēr bija galīgi pilnā un auroja, ka rūtis trīcēja; mājasmāte sēdēja apjukusi un piespiesti smaidīja, bet Foltēns sauca:

Esiet jautri, bērni, kā mājās! Te visi ir mākslinieki!

Otrā dienā pienāca rokraksts, ielikts lielā grozā ar

vīnu, vīnogām, langustiem un sazin ar ko vēl; man radās ellīga kāre aizsūtīt to visu atpakaj. Librets bija baismīgs: dažas lieliskas rindas vai pieklājīgs fragments, tad vairākas lappuses ar paranoiķa murgiem; atkal daudzsološs dialogs vai diezgan izteiksmīga aina un no jauna šīs juceklīgās, lielmanīgās tirādes; viss pretendēja uz dēmo- nismu, uz kaislīgumu, bet bija patiešām maniakāls un drausmīgs savā patētiskajā pārspīlētībā. Personas iznira sazin no kurienes — bez sakara ar iepriekšējo un pēkšņi nozuda; pusi no tām autors bija piemirsis minēt personu sarakstā… Pirmajā cēlienā Judītē iemīlējies gans Ezrons, trešajā viņš pārvērties par karavadoni Roboanu, pēc tam nozūd abi. Pilnīgs haoss. Nekādi nesapratu, ko Foltēns ar visu to domājis; šķirstīju rokrakstu no jauna un pārlasīju Oloferna dialoga viltīgi skanīgos, neuzkrītoši ironiskos pantus, un pēkšņi man iešāvās prātā: to varēja uzrakstīt vienīgi Franta Kupeckis!

Man nebija miera, paķēru rokrakstu un vakarā aizgāju uz traktieri, kurā Kupeckis mēdza uzturēties.

Izlasi šo dzejoli, Frantik, — es viņam saku. — Ko tu teiksi?

Kupeckis pameta man ar acīm un pasmīnēja.

Tas nav slikts. Bet tas turpmākais — tas šeit neder. — Viņš šķirstīja rokrakstu un grozīja galvu. Tad sāka rēkt. — Ļautiņi mīļie, — viņš rēca, — ļautiņi mīļie, tas ir ko vērts!

Frantik, — es viņam teicu, — paskaties — šis Jū- dīties monologs skan tā, it kā to būtu uzrakstījis Tereba, kā tu domā?

Kupeckis pamāja.

Tātad Tereba arī, — viņš nomurmināja. — Nu jā, protams, viņam arī nebija ko likt uz zoba.

Cik viņš jums par to samaksāja?

Viņš? — Franta norūca. — Man viņš iedeva trīs tūkstošus par visu libretu, sīkstulis tāds, bet šinī penterē- jumā no manis ir tikai trīs fragmenti. Labākos pantus izmetis ārā. — Kupeckis sāka smīnēt kā ķīniešu dieviņš. — GesamtkunstwerkV Manuprāt, te piedalījušies vismaz pieci cilvēki! Sis, piemēram, ir no Vosmika. Bet tas, — viņš gudroja, pētīdams kādu lappusi, — kurš varēja ko tādu uzrakstīt? «Jūdīte, kam tavi soļi tik nedroši…» To es nezinu. «Manās spalvainajās krūtīs…» — tas būs Lhota. Atceries viņa dzejoli: «Dobji dun spalvaino vīriešu solis.,.» Vai nepazīsti Lhotu? Tāds jauns, vārgs kā cālēns…

Paklau, — es jautāju, — kā viņš pasūtīja jums šo darbu?

Kupeckis paraustīja plecus.

Kā pasūtīja! Iegriezās te… it kā nejauši. «Kāds prieks sastapt šeit mīļoto dzejnieku!…»

Vai uz muzikāliem vakariem tevi neaicināja?

Nē, — Franta ar cieņu atbildēja, — tādus sušķus viņš neaicina. Pie viņa vari būt bohēmietis tikai lakādas kurpēs. Salons, saproti? Viņš sēdēja pie manis šeit traktierī, tas mecenāts. Es tīšuprāt izlikos piedzēries, lai varētu teikt viņam «tu», viņš locījās vien, — Kupeckis ķiķināja. — Nu, tad viņš iesāka: es, draugs, komponēju operu; libretu rakstu pats…

… lai darbs būtu viengabalains.

Pareizi. Bet galva viņam pilna ar mūziku, un viņš nevar koncentrēties pie libreta. Ja nu kāds viņam vispārējos vilcienos uzmestu plānu, dotu dažas idejas un uzrakstītu pāris monologu dzejā… Tad viņam būtu orientieris muzikālajai inspirācijai. Sarunāja velns zina ko! Šādam komponistam gan laikam ir radīšanas mokas…

Un tu viņam pieprasīji avansu, vai ne?

Kā tu to zini? — Kupeckis brīnījās. — Paklau — vai tev nav kāds darbs man?

Nav vis, — es atbildēju. — Un tie vājprātīgie murgi — vai tos uzrakstījis pats pans autors, ko?

Kur nu, — Franta norūca. — Viņam ir kāds jautis dzejnieks no tiem, kuri nāk pie viņa lakādas kurpēs.

—• Jucis?

Laikam gan ne, — dzejnieks Kupeckis noteica. — Tomēr par dzejniekiem neko nevar noteikti apgalvot.

* # &

Kad Foltēns ieradās pie manis pēc rokraksta, es viņam sacīju apmēram tā:

Paklau, Foltēn, tā nevar rīkoties! Kā jums pašam labpatika pilnīgi pareizi izteikties, mākslas darbam jābūt viengabalainam. To, ko jūs saucat par libretu, šķiet, rakstījuši pieci cilvēki, Jūs it kā esat saņēmis piecus dažādu autoru rakstītus tekstus un pa gabaliņiem salipinājis kopā. Libretam nav ne sākuma, ne beigu. Nav sakarīgas darbības. Katrai ainai cits stils, cita intonācija, citas personas .,. Varat sviest to ugunī, Foltēn!

Viņš vairākkārt kaut ko norija un mirkšķināja acis kā nogrēkojies skolnieks.

Pan doktor, — viņš stostījās, — vai jūs nevarētu pats to mazliet palabot? Protams, ne jau par velti…

Nē. Bet kā jūs. varat pirkt no vairākiem autoriem tekstus un uzdot tos par savējiem? Tā gan neviens nerīkojas!

Viņš izbrīnījās un pat jutās tā kā aizvainots.

Kāpēc gan nevaru? Jūdīte ir taču mans garabērns! Sacerēt par viņu poēmu vai operu — tā ir mana ideja, pan!

Jā, — es atbildēju. — Tikai pirms jums šī ideja radusies kādam Joahimam Graffam, Mikulašam Konačain, Hansam Saksam, Opicam, Hebelim, Nestrojam, Kaize- ram — un operu par Jūdīti sacerējuši Serovs, Vetcs, Ho- negers, Gūzens un Emils Nikolaus fon Rezničeks. Bet tieši tāpēc par Jūdīti vēl var uzrakstīt kādu duci operu, — es mirklī pieliku, redzēdams, cik viņš satriekts. — Viss atkarīgs no tā, kā šo sižetu izprot, vai ne?

Viņš manāmi atplauka un sāka starot.

Protams! Un šī izpratne ir pilnīgi manējā! Oloferns pamodina jaunavīgajā Jūdītē sievieti… tādu nešpetnu erotisku apsēstību, tāpēc Jūdīte viņu nogalina.». Lieliska ideja, vai ne?

Man bija viņa teju pat žēl; viņš acīmredzot nesaprata, cik tas viss ir triviāli.

Nu, — es sacīju, — manuprāt, viss atkarīgs no mūzikas. Zināt ko, palūdziet kādam pieklājīgam dramaturgam, lai uzraksta jums visu libretu un pats lai parakstās; saprotat?

Viņš dedzīgi spieda man roku un aizkustināts pateicās. Es esot viņu sapratis un iedvesis jaunu patiku strādāt; ar ko iedvesis, nezinu. Viņš tūliņ atsūtīja man jaunu lepnu grozu ar ananasiem, slokām un «Mariju Brizaru»1. Laikam tāpēc, ka sauca sevi par kaismīgu sensuālistu un hedonistu.

* * *

Pēc kāda mēneša viņš parādījās no jauna un staroja vairāk nekā jebkad.

Pan doktor, — viņš uzvaroši sauca, — nesu jums savu Jūdīti! Nu tā beidzot ir visā īstenībā! Esmu ieguldījis tanī visu savu koncepciju! Domāju, ka šoreiz jūs būsiet apmierināts gan ar kompozīciju, gan ar darbību…

Es paņēmu rokrakstu.

Vai jūs pats to rakstījāt, Foltēn?

- Viņš tikko manāmi norija slienas.

Pats. Visu pats. Es nevarēju nevienam uzticēt savu Jūdītes vīziju. Tas ir pilnīgi mans priekšstats …

Pāršķirstīju rokrakstu un drīz vien sapratu visu. Tā bija nevīžīgi pārtulkota un vietumis nekaunīgi izķēmota Hēbeļa Jūdīte; tekstā bija iesprausti Kupecka sausie, ironiskie panti, Lhotas spalvainās krūtis un šis tas no iepriekšējām pusprātīgajām tirādēm …

Man pietiek, Foltēn, — es sacīju. — Kāds jūs izvazājis aiz deguna. Četras piektdaļas no visa ir Hēbeļa Jūdītes plaģiāts. Ar tādu jus nedrīkstat rādīties atklātībāl

Foltēns pietvīka un norija slienas.

Vai tad nevarētu tā, — viņš, vārgi aizstāvējās, — pēc Hēbeļa drāmas sacerējis Beda Foltēns.

Nedariet tā, — es viņu brīdināju. — Ar Hēbeli te ir tā apgājušies, ka tas brēc uz debesīm; par to vajadzētu sodīt ar nāvi. Zināt, labāk sadedzināsim to.

Viņš izrāva man rokrakstu no rokām un spieda to sev pie krūtīm kā dārgumu.

Tikai pamēģiniet vien, — viņš kliedza, un acis viņam zvēroja nāvīgā niknumā. — Tā ir mana Jūdīte! Mana! Tas ir mans, tikai mans priekšstats… Un nav svarīgi, ka… ka…

Ka to kāds cits uzrakstījis, vai ne?

Es redzēju, ka problēmas morālā puse viņam, tā sakot, nav pieejama un ka viņš savā Judītē iemīlējies kā bērns; viņš padarītu sev galu, ja kāds gribētu pierādīt viņa maldus. Es paraustīju plecus.

Varbūt jums taisnība, Foltēn. Ja cilvēks kaut ko mīl, tad tas zināmā mērā pieder viņam. Paklausieties, ko es jums teikšu: es joprojām uzskatīšu jūsu libretu par krāpšanu un plaģiātu, bet jūs varat domāt par mani, ka esmu idiots, vai ko vien gribat.

Viņš aizgāja no manis dziļi aizvainots. Kopš tās reizes viņš mani godināja par literāru blusu meklētāju, kroplu pedantu un sazin vēl par ko. Taisnība gan: nīst viņš prata kā īsts literāts, šai ziņā viņš bija nepārspējams.

VASA AMBROŽS

mecenāts

Mēs, trīs trūcīgi jaunieši, toreiz mācījāmies konservatorijā, kompozīcijas klasē: vijolnieks Prohazka, iesaukts par Ladičeku, resnais un miegainais Mikešs, iesaukts par Papuci, un es. Kas mūs uzturēja pie dzīvības, to zina tikai mīļais dievs, — laikam tas, ka aizņēmāmies cits no cita divdesmit kronas, kuras Papucis kādā laimīgā vakarā bija nopelnījis, spēlēdams klavieres nakts lokālā.

Kādu vakaru mūs iesauca pie sevis mūsu mīļotais skolotājs un maestro un priecīgi pavēstīja:

Jaunekļi, es atradu jums mecenātu! — Pie viņa esot atnācis kāds turīgs mākslas draugs un teicis, ka labprāt pabalstītu divus trīs apdāvinātus nākamos komponistus. — Simt piecdesmit kronas mēnesī, zēni, — profesors turpināja, — tas nav daudz, bet atkarīgi no jūsu uzvedības summa vēlāk var pieaugt. Tad nu nedariet man kaunu, plikatas, — vecais labsirdis aizkustināts pabeidza, — un uzvedieties godīgi! Atcerieties, ka apkaklītei vienmēr jābūt tīrai un ka platmali nedrīkst likt uz klavierēm! Un nu ņemiet kājas pār pleciem un aši projām!

Protams, kājas mums tūliņ bija pār pleciem; simt piecdesmit kronas — tā mums bija neiedomājama debesu dāvana. Kad piezvanījām pie pana Foltēna durvīm, mums šķita, ka esam vesels pulks daudzsološu komponistu melnos, apnēsātos uzvalkos, un mēģinājām izskatīties tievāki, lai mūsu nav tik daudz. Istabene baltā priekšautiņā ieveda mūs pie pana Foltēna; viņš sēdēja pie milzīga rakstāmgalda, ģērbies ar zeltu izrakstītos brokāta rīta svārkos, un rakstīja. Viņš pacēla galvu, uzlika brilles, kuras padarīja viņu vecāku un bargāku, un vērīgi aplūkoja mūs pa kārtai. Acīmredzot (nezinu gan, kāpēc) viņš likās apmierināts ar mums, jo draudzīgi pamāja un teica:

Tad tie esat jūs? Man jūs ieteica jūsu skolotājs. Tas ir liels mākslinieks, pani! Liels mākslinieks un cilvēks!

Mē nomurminājām, ka jā, patiešām, nudien. Pans Foltēns pazvanīja un piecēlās. Man sirds salēcās, ka esam kaut ko aplamu izstrādājuši un ka mūs metīs ārā; Papucis uztraucies sēca, un Ladičeks, iepletis acis, pētīja šo samta istabu. Mūs neizmeta vis, parādījās tā ņiprā istabene un pakniksēja kā teātrī.

Annij, atnesiet paniem tējul — pans Foltēns pavēlēja. — Sēstieties, panil Lūdzu, šeitl

Mēs murminājām, ka mums patīk stāvēt, bet mums vajadzēja iesēsties atzveltņos, kādos līdz šim nebijām nekad sēdējuši. Papucis iegrima tik dziļi, ka sastinga aiz bailēm, Ladičeks nezināja, Kur likt savas garās kājās, bet es uzņēmos drosmi uzsākt sarunas un nedroši nokāsējos. Pans Foltēns iemetās savā atzveltnī un salika kopā garo pirkstu galus.

Liels maestro, — viņš vēlreiz atkārtoja. — Apsveicu jūs, pani, ar tādu skolotāju! Vispār… ziedoties mākslai — tas ir skaists dzīves ceļš. Skaists… un grūts. Es zinu ļoti labi, kas tās par ciešanām — būt māksliniekam. — Viņš izbrauca caur matiem ar garajiem pirkstiem. — Jums jāgatavojas uz skarbu, atteikšanās pilnu dzīvi…

Papucis Mikešs izbijies mirkšķināja acis, bet Ladičeks klaiņoja ar skatienu pa aizkariem un paklājiem. Pans Foltēns runāja par neizpratni, ar kuru saduras liels mākslinieks, bet es palaikam izmurdēju kaut ko piekrītošu. Ieradās istabene ar milzu paplāti; Ladičeks pielēca kājās, lai galanti izņemtu to viņai no rokām, bet to laikam nevajadzēja darīt, jo viņa nelikās to redzot un novietoja visu šo greznību mums priekšā. Kaut ko tādu mēs savu mūžu nebijām redzējuši: plāniņas porcelāna tasītes, trausli šķīvīši, kanniņa ar tējas ekstraktu, kanniņa ar verdošu ūdeni, karafe ar rumu, karafe ar citronūdeni, krūzīte ar krējumu, bļoda ar garnētām sviestmaizītēm, šķīvis ar biskvītiem, trauciņš ar cukuru un sazin kas vēl; un to visu istabene lika mums priekšā uz galda. Ladičeks pilnīgi nekaunīgi vēroja viņu ar lielajām, dzejiskajām acīm; izskatījās, it kā viņš gribētu satvert istabeni aiz rokas; Papucis pārsteigts aizturēja elpu un tik bikstīja mani zem galda, bet es viens uzturēju sarunu, palaikam iebilstot kādu «jā».

Lūdzu, pani, — pans Foltēns aicināja mūs pie mielasta un pats lēja mums tēju. — Gaišu? Tumšu? — viņš taujāja.

Mēs todien neko nebijām ēduši; Papucis pastiepa roku pēc sviestmaizītēm un jau tuvināja mutei ar šķiņķi un lasi bagātīgi apkrautu kumosu. Vēl paspēju iebikstīt viņam, lai paciešas. Pans Foltēns ielēja sev tēju un lēni maisīja to ar sudraba karotīti; cukuru viņš neņēma. Es rīkojos tāpat. Papucis apjukumā nolika sviestmaizīti uz mežģīņu salvetes, lai nenotrieptu šķīvīti, un arī sāka maisīt tēju. Pans Foltēns domīgi maisīja vien tālāk tēju un sprieda par mākslinieka grūto likteni mūsu laikos; viņš paņēma mazu cepumiņu, koda sīkiem kumosiņiem un dzēra nesaldināto tēju. Es darīju tāpat, kodu pa gabaliņam no cepuma un uzdzēru rūgto tēju. Papucis jautājoši pavērās manī un arī paņēma cepumu. Ceru, ka uz panu Foltēnu bijām atstājuši labu iespaidu. Tad Ladičeks attapās no aizrautīgās apkārtnes vērošanas, pielēja pie tējas rumu un sāka rīt garnētās sviestmaizītes; diemžēl es nevarēju aizsniegt viņu zem galda. Es vienmēr saku: vijolnieki neprot uzvesties un pārāk daudz domā par sevi. Kad Papucis to ieraudzīja, tad paņēma savu sviestmaizīti un iecirta tanī zobus. Tas bija nelaikā, jo pans Foltēns nomērīja viņu ar skatienu un apjautājās:

Jūs tātad esat pianists, pan … pan?

Nelaimīgais Papucis nosarka, norija pusi maizītes un

otru pusi nolika atpakaļ uz salvetes.

Mikešs, — viņš apspiestā balsī izdvesa. — Jā.

Pans Foltēns vēl kādu brīdi viņu iztaujāja, bet Ladičeks

mierīgā garā rija sviestmaizītes citu pēc citas. Tad pienāca mana kārta; pans Foltēns laipni apjautājās, no kurienes esmu, kas bijis mans tēvs, kādu mūziku es visvairāk mīlu un tā tālāk; jautājumi atbilda manam vecumam. Pēc tam viņš paskatījās uz Ladičeku. Ladičeks piecēlās, izstaipījās kā pārēdies runcis un mierīgā garā piegāja pie klavierēm, kur atradās tumšbrūna vijole; viņš kā lietpratējs pastrinkšķināja stīgas un nevērīgi apvaicājās:

Mitenvaldes?

Tas bija pirmais vārds, ko viņš šeit izteica.

Pans Foltēns sāka starot.

Jā. Meistara Matiasa Klotca pašrocīgs darbs. Pagaidiet, es jums parādīšu atestātu.

Mēs ar Mikešu saskatījāmies. Pagaidi, Ladiček, to mēs tev nepiemirsīsim! Tad Ladičeks Prohazka pabāza vijolīti zem zoda, pāris reižu pārvilka tai ar lociņu un nospēlēja de Faļjas «Dziesmu». Sis zēns prata sevi parādīt, it kā visu mūžu būtu aizvadījis kopā ar mecenātiem. Pans Foltēns atlaidās atzveltnī un klausījās, acis aizvēris un atzinīgi locīdams galvu.

— Labi, — viņš beidzot noteica. — Vai jums ir ari kaut

kas paša?

Ladičeks, ne aci nepamirkšinājis, nospēlēja savas variācijas par bērnu tēmu; nospēlēja trīs, noteica «tā», nolika vijoli un piesēdās atkal pie sviestmaizītēm. Pans Foltēns paskatījās uz mani. Es mirklī atrados pie klavierem un diezgan braši nospēlēju savu «Andante»; tagad zinu, ka tanī daudz kas bija piesavināts no mūsu dārgā skolotāja, bet toreiz biju gluži lepns uz savu opusu Nr. 3. Pēc tam pienāca kārta mūsu ģeniālajam Papucim; viņš briesmīgi apjuka un slikti nospēlēja savu skaisto «Ca- konu» ar lielisku galveno tēmu. Pans Foltēns neteica par to neko; atzīstos, ka mani tas mazliet aizskāra, — tiesa, Papucis spēlēja todien taisni nejēdzīgi un pie katras kļūdas savieba seju kā resns zīdainis, kurš tūliņ laidīs raudas vaļā, bet viņa «Cakona» bija tik kristāldzidra mantiņa, ka ik viens, kas mazliet saprot mūziku… bet kas tad īsti to saprot?

Visumā bija gluži labi; pans Foltēns paziņoja, ka ļoti interesējas par mums, un visai taktiski pasniedza mums aizlīmētas aploksnes; izrādījās, katrā bija divi jauni simtnieki. Beigās viņš mums sirsnīgi spieda rokas, un lai mēs pēc mēneša ierodoties atkal ar kaut ko jaunu. Mēs jutāmies kā septītās debesīs; mums bija pašiem savs mecenāts, naudas, pēc pašu domām, mums bija kā spaļu un vispār laimes bez gala; vienīgi Ladičeks ar skumjām pieminēja istabeni; puiši, vai atceraties, kādas viņai bija kurpītes un tā cepurīte? Interesanti, kad ieradāmies tur otro un trešo reizi, istabene mums nebūt vairs nelikās tik skaista, un vēl interesantāk, ka ar diviem simtiem kabatā mums ne par helleru neklājās labāk nekā bez tiem. Kā tas tā, to nezinu.

Pēc mēneša mēs atkal ieradāmies, nesdami padusēs vairākas nošu lapas: sacerējumus, kas veltīti maestro Bedarn Foltēnam. Ladičeks bija uzrakstījis fandango vijolei klavieru pavadījumā, es biju komponējis kādu dzejoli, bet Papucis atnesa mazu romantisku rondo klavierēm. Pans Foltēns nopriecājās no sirds; pats piesēdās pie klavierēm un nospēlēja manu dziesmu, dūkdams līdzi vārdus, viņš nospēlēja arī Mikeša rondo un apmierināts māja ar galvu. Viņa spēle nebija profesionāla, bet viņš spēlēja mundri un ar muzikālu izjūtu. Tad viņi abi ar Ladičeku nospēlēja fandango; Ladičeks bija tanī vēl ielicis velnišķīgi labu

improvizāciju piccicato a la guitarra, un pans Foltēns gluži vienkārši staroja.

Labi, zēni, — viņš teica, — man prieks par jums.

Tad viņš sāka runāt par komponēšanu.

Manuprāt, jaunekļi, ir nepareizi rakstīt tikai par to, kas iekrīt prātā. Es šādam jaunam komponistam dotu uzdevumu: parādi, puis, ko tu spēj! Radošai iedvesmai tev vēl daudz laika, kad būsi atradis pats savu stilu.

Viņš mirkli padomāja un tad sacīja:

Būtu ļoti interesanti, ja jūs visi apstrādātu vienu un to pašu tēmu. Es ar jums labāk iepazītos un varētu ieteikt, kādā virzienā strādāt. — Viņš pārvilka ar roku pār pieri. — Piemēram… piemēram, tāda maza uvertīra: nakts karavīru nometnē. Nakts kā pirms kaujas. Tas ir spēcīgs muzikāls priekšstats, vai ne?

Papucis izbolīja acis.

Vai… zvaigznes spīd?

Pans Foltēns aizsedza acis ar roku.

Nē. Tā ir nakts pirms vētras. Es redzu sarkanus zibeņus apvārsnī. Nometnē rīb bungas un sargi taurē…

Kas tas var būt par karaspēku? — Ladičeks dzestri ieprasījās.

Kāpēc jūs prasāt?

Lai zinātu, kādus instrumentus izvēlēties.

Pareizi, — pans Foltēns piekrita un atzinīgi pamāja ar galvu. — Teiksim… karaļa Nebukadnecara karaspēks. Tas būs pavisam eksotiski.

Papucis izskatījās apjucis.

Tie taču bija pagāni, — viņam izlauzās.

Pans Foltēns izbrīnā pavērās viņā.

Un tas jums ir šķērslis?

Papucis pietvīka un kļuva gluži nožēlojams.

Es taču par viņiem neko nezinu, — viņš stostījās. — Bijušas tur vismaz zvaigznes… Tās vēl var kaut kā izteikt.

Radošs mākslinieks spēj iztēloties visu, — mūsu mecenāts aizrādīja. — Bet es jau jūs nespiežu. Man tikai ienāca prātā tāda ideja.

Šoreiz aploksnē katram bija trīs simti. Kā par brīnumu, tie izgāja tikpat ātri kā iepriekšējie divi. Uz naudas laikam guļ kāds ērmīgs lāsts: lai cik cilvēks saņem, nekad viņam nav par daudz.

Protams, ka mēs sākām strādāt pie šīs Nebukadnecara nometnes, lai iepriecētu panu Foltēnu. Ladičeks īsi un aši nolēma, ka tur jābūt «kaut kam saracēniskam», un sāka partitūru ar turku bungām un timpāniem; tālas, stieptas gaudas attēloja muedzīnu (Ladičeks gan tiepīgi teica «muzeīns»); man iznāca tāda kā liriska noktirne ar biklu mājienu uz karaspēka vakara jundu, bet nabaga Papucis līdz vēlai naktij svīda pie Nebukadnecara nometnes un izmisumā plēsa matus, ka nekādi nevarot dabūt «ugunīgos zibeņus apvārsnī». Turklāt vienmēr rādoties zvaigznes; nakts bez zvaigznēm, viņš bezcerīgi daudzināja, tā neesot nekāda nakts, tikai tukša, melna ala. Beidzot viņam izšķīlās īss heroisks Largo klavierēm, manuprāt, pats labākais, ko Papucis līdz tam bija sacerējis, bet ar karaspēka nometni tam nebija nekāda sakara.

Mūsu laipnais mecenāts bija ļoti apmierināts; uzlicis brilles, viņš pētīja mūsu sacerējumus un bez skaņas kustināja lūpas.

Nav slikti, — viņš atzinīgi murmināja, noliecies pār Ladičeka partitūru. — Tās šakāļu gaudas — tā ir laba ideja.

Ladičeks piegrūda mums ar kāju, lai neiedomājamies pieminēt viņa «muzeīnu». Manā sacerējumā pans Foltēns uzteica vakara jundu, bet pie Papuča Largo sarauca pieri un sāka urbināt ausī ar zobu bakstīkli.

Mazliet par vēsu, — viņš nosprieda. — Un tā lielā vēriena arī nav.

Jā, — nočukstēja satriektais Papucis.

—• Paklau, — pans Foltēns Izlēma, — jums laikam tuvāk pie sirds ir visādas pastorāles. Iedomājieties avju baru… jauns gans stabulē mīlestības dziesmu…

—• Jā, — Papucis izdvesa, padevīgi mirkšķinot acis, bet viņa apaļajos vaigos bija rakstītas šausmas un uz pieres izspiedās sviedri, iedomājoties avju baru un gana mīlestības dziesmu. Ladičekain uzdeva svinīgu barbaru karavadoņa maršu. «Tas būs apmēram tā,» Ladičeks mundri atsaucās un nobungoja ar pirkstiem uz galda barbaru karagājienu. Man pans Foltēns izsniedza kaut kādus pantus, lai es pamēģinot tos komponēt. Laikam sieviešu koris, kas apraud kara briesmas. Panti bija baismīgi, it sevišķi tas «Ak vai, ak vai» un tamlīdzīgi. Taču pana Foltēna roka šoreiz bija vēl dāsnāka, un mēs pacentāmies izpatikt viņam, cik labi vien varējām.

Zini ko, Papuci, — es teicu, — es tev iztaisīšu to avju baru un stabuli ar gana dziesmu; aitu blēšana un mīlestības sapņi ir mana specialitāte. Tu savukārt komponē to «Ak vai». Tu esi kā radīts visādiem «Ak vai» un sievu koriem. Pans Foltēns jau nezinās, kurš no mums ko darījis.

Mīlestības dziesma man skanēja tā, ka tikumīgais Papucis sarka vien: tanī bija gan dūdošana, gan kaislīgas

elsas.

Apžēlojies, vai es tādu varu viņam dot, viņš mani izsmies! — Papucis gaudās. — Vai tas pēc manis izskatās?

Toties «Ak vai» viņš bija kontrapunktējis kā cantus fir~ mus, piešķīris vieglu atbalsi un nobeidzis ar tādu altu monotoniju, ka šermuļi skrēja pār muguru.

Kad mēs nodevām panam Foltēnam savus darbus, viņš neslēpa apmierinājumu, tikai pār manu pastorāli uzmeta Papucim teju pat pārmetošu skatienu.

Vēsa mūzika, — viņš ar nožēlu sacīja. — Labi izstrādāts, bet bez kaislības.

Jā, — murmināja nelaimīgais Papucis. Ko tas mūsu mecenāts bija viņam tā piesējies!

Jūs vēl neesat mīlējis, vai ne?

Nē, — Papucis nožēlnieka tonī čukstēja.

•— Tas ir slikti, — pans Foltēns paziņoja. — Māksliniekam vajag mīlēt kaislīgi, nevaldāmi, dionīsiski…

Jā, — izdvesa Papucis un šausmās mirkšķināja ačeles; laikam baidījās, ka nākamreiz mūsu mecenāts prasīs no viņa šīs nevaldāmās kaislības pierādījumus. Viņam gan tikai uzdeva komponēt tēmu «jaunava ar ainforu iet uz aku». Papucim kā akmens novēlās no sirds; tēma bija viņa garā. Man iedeva herolda rečitatīvu, kurš pieteic kādam karu, bet Ladičeks saņēma uzdevumu komponēt gana Ezrona mīlestības duetu ar kādu Jūdīti. Duetu komponēju es, un Ladičeks pievāca heroldu, jo dievināja fanfaras; viņš vēl pievienoja tur sešus taurētājus — «sešas taures, brālīt», viņš priecājās — «tur būs ko klausīties!».

Pans Foltēns teju pat apkampa mūs, kad atnesām viņam savas partitūras. Viņš bija tēvišķīgi apmierināts ar mums.

Šīs jūsu lapas, jaunekļi, es paglabāšu, kamēr jūs kļūsiet par lieliem mūziķiem. Redzu, ka jūs progresējat.

Mēs patiešam mīlējām viņu; viņš bija augstsirdīgs un dievināja mūziku; ko vēl no cilvēka var prasīt? Viņš iztaujāja mūs, kā mēs dzīvojam, kādi mums sakari un tā tālāk.

Tā neiet, puiši, — viņš enerģiski teica, — redzu, ka man vajadzēs ievest jūs sabiedrībā. Lielam māksliniekam jāprot izturēties arī visaugstākajās aprindās. Viņam jābūt kā kņazam. Pienāks laiks, kad jūs sēdēsiet pie viena galda ar karaļiem un mīlēsiet dižciltīgākās princeses…

Papucis šausmās izbolīja acis, bet Ladičeks tikai pamirkšķināja, it kā gribētu teikt: ja runa par princesēm, tad kaut vai tūliņ.

Pagaidiet, — pans Foltēns turpināja. — Pie manis vai katru nedēļu salasās muzikāla sabiedrība. Izcili mākslinieki, intelektuāļi, kritiķi… Pilnīgi intīmas aprindas; bet jums tās varētu būt noderīgas, vai ne? Jums radīsies labi sakari — māksliniekam tādi nepieciešami. Vismaz jums būs atvērts ceļš uz panākumiem. Kādas jums ir labākās drēbes, puiši?

Izrādījās, ka vislabākās ir tās, kas mums pašreiz mugurā.

Pans Foltēns kritiski aplūkoja mūs un sarauca degunu.

Nē, tās neder! Zināt, es likšu uzšūt jums glītus smokingus. Un tad jūs ieradīsieties pie maniem viesiem un nospēlēsiet kaut ko no savām kompozīcijām, jā? Tas būs jums labākais starts dzīvē.

Viņš bija acīmredzot priecīgs, ka var izdarīt mums arī šo pakalpojumu; viņš aizsūtīja mūs pie pirmklasīga drēbnieka un piekodināja, lai nākam parādīties, kad smokingi būs gatavi.

Labi, mēs ieradāmies; bija tveicīga vasaras diena, un mums šķita, ka visa pasaule noskatās, kā trīs jauni cilvēki gaišā dienas laikā soļo pa ielu vakara uzvalkos. Garais Ladičeks soļoja nevērīgi, kā skaists un dižciltīgs princis, man šķita, ka eju uz iesvētībām, bet Papucis svīda un rādīja nelaimīgu ģīmi, it kā viņu vestu uz soda vietu un smokings spiestu viņam zem padusēm. Pans Foltēns sasita rokas, ieraudzījis mūsu kreklus un kurpes.

Tas neder, jaunekļi, — viņš teica. — Jums vēl jānopērk pieklājīgas kaklasaites — tauriņi, krekli un lakādas kurpes; nākamo ceturtdien atnāksiet astoņos vakarā, salasīsies sabiedrība. Būšu priecīgs, ja nospēlēsiet tās kompozīcijas, kuras man veltījāt.

Labi, mēs ieradāmies pilnās bruņās, līdzko nosita as* toņi: Ladičeks — nevērīgs kā kņazs, es — svinīgi satraukts, un Papucis Mikešs aiz bailēm stīvs kā no koka. Mēs piezvanījām, un durvis atvēra sulainis zīda zeķēs un baltā parūkā. «Dievs kungs,» izdvesa Papucis, bet Ladičeks iesoļoja dižciltīgi, it kā viņam pašam būtu mājās savs desmits sulaiņu; kur tiem vijolniekiem rodas tādas parašas! Priekštelpa bija tukša.

Vai pani ir mūziķi? — sulainis apvaicājās. — Lūdzu šeit, es jūs pieteikšu.

Mūs ieveda mazā istabiņā un atstāja, lai mēs apskatām cits citu. Pēc brītiņa parādījās pans Foltēns brūnos samta svārciņos, ar plīvojošu kaklasaiti.

Sveicināti, jaunekļi, sveicināti, — viņš nevērīgi nobēra, — tūliņ likšu, lai jums atnes ko ēdamu. — Un projām viņš bija.

Pēc mirkļa iepeldēja istabene ar paplāti.

Jums jāieēd, — viņa sacīja.

Ladičeks iekoda zobos maizīti un sāka ap viņu lakstoties; viņa to uztvēra kā kaut ko pilnīgi dabisku un tikai pīkstēja: «Ah, jūs,» — vai: «Liecieties mierā,» — un tamlīdzīgi. Papucim bija aizžņaudzies kakls, viņš neko nevarēja ieēst, bet es, mūsu trio jaunākais loceklis, biju samulsis, pats nezinu, kāpēc. Kad istabene izpeldēja ārā, parādījusi Ladičekam mēli, Ladičeks savilka uzacis un teicaj

Jaunekļi, man šķiet…

Kas? — Papucis apspiestā balsī prasīja.

Ladičeks paraustīja plecus.

Es labāk dotos mājup.

Tad durvīs parādījās sulainis.

Maestro Foltēns jūs gaida.

Mēs sekojām viņam zosu gājienā. Lielajā salonā stāvēja pans Foltēns savos brūnajos svārciņos, blakus neizskatīgai, ikdienišķai un nedabiski smaidošai panei.

Mana dārgā, — pans Foltēns bruņnieciski teica, — atļaujiet, ka iepazīstinu jūs ar saviem jaunajiem draugiem.

Mēs kaut ko nomurkšējām par īpašu godu un skūpstījām viņas strupo, mīksto roku. Pēc tam pans Foltēns līksmi apsveica pirmo viesi.

Nāciet, nāciet, — viņš jūsmīgi sauca, — jūtieties kā

mājās!

Parādījās otrais un trešais viesis; pans Foltēns vairs nelikās par mums ne zinis. Ladičeks piegrūda man ar elkoni.

Redzi, neviena smokinga!

Mēs stāvējām visi trīs kaktā kā melna saliņa, kamēr pans Foltēns pie durvīm klaigāja, sirsnīgi apsveikdams viesus, un viņa sieva sniedza atnācējiem roku ar nedabisku un mīļu smaidu. Nāca viesis aiz viesa, uzmeta jautājošu, svešādu skatienu mūsu melnajai grupiņai un elastīgā gaitā iesoļoja nākamajā salonā, kur acīmredzot atradās bufete< Ar katru mirkli mēs jutāmies sliktāk: smokinga nebija nevienam. Un neviens ar mums nerunāja.

Ko lai darām? — es čukstēju.

•— Pagaidi, — nošņāca Ladičeks un iegrūda dunku Papucim, kurš stāvēja sastindzis, kā īss, resns elku dievs. — Pakusties taču mazliet, cilvēkbērns! .

Papucis patiešām samirkšķināja acis un sāka drebēt.

Mums vajadzētu izklīst, lai mēs tā neduramies acīs, — Ladičeks niknumā murmināja.

Uz kurieni? — Papucis, galīgi apjucis, izdvesa. Nabadziņš cieta tā, ka bija jau tuvu asarām — aiz pazemojuma vai sazin aiz kā; viņa bērnišķās lūpas šķobījās un drebēja. Ladičeks nobālēja un savilka uzacis; tai brīdī viņš izskatījās lielisks. Tieši šinī mirklī pans Foltēns veda uz bufeti kādu visai slavenu personu, spriežot pēc viņa varen jūsmīgajiem apsveikumiem. Ladičeks paspēra divus soļus uz priekšu un viegli palocījās.

Atļaujiet, pan, — viņš skaļi teica, — ka iepazīstinu jūs ar komponistu Mikešu.

Slavenā persona pārsteigta blenza uz mums, bet nabaga Papucis pārbīlī palocījās kā krītošs miltu maiss. Pans Foltēns piesarka un kaut ko norija.

Jā, jā, — viņš steigā nervozi teica, — visai apdāvināts komponists. Un tas ir pans,,, pans… pans Prohazka.

Ladičeks pasniedza slavenībai roku dzimuša prinča bezkaunībā.

Ļoti priecājos, pan.

Kas tas bija? — čukstēja apstulbušais Papucis.

Vai es zinu, — Ladičeks vienaldzīgi un drūmi atbildēja.

Pans Foltēns, iznācis no bufetes, steidzās tūliņ pie mums.

Pani, — viņš teica klusā niknumā, — neaizmirstiet, ka jūs šeit neesat viesi, bet… bet…

… algoti muzikanti, — Ladičeks mierīgi pabeidza. — Lūdzu.

Pans Foltēns apsviedās un atgriezās pie ieejas. Tikmēr lielais salons pildījās ar viesu grupām, kuri atgriezās no bufetes.

Iesim, draugi, — čukstēja Ladičeks. — Uz mūzikas salonu!

Tur jau telpas vidū bija izbīdīts Steinveja pianīno un uz tā tumši brūnā mitenvaldiete. Arī mūsu sacerējumi, daiļrunīgi veltīti maestro Bedam Foltēnam. Es zinu, ka tas no mūsu puses bija saimes dumpis, bet mēs neko nevarējām darīt. Pēkšņi sāka šķindēt un trinkšķēt, trādi rīdi rallallā, mēs ar Papuci četrrocīgi pie klavierēm, Ladičeks ar mitenvaldieti zem zoda, īsts pirmklasīgs žvingulis nakts kabareiā; Papucis līksmi vieza zobus, bet Ladičeks lēkāja un locījās kā īsts čigānu kapelmeistars; uz pieres šķelmis vēl bija izlaidis matu šķipsnu. Durvīs parādījās pārsteigtas sejas. Mēs plinkšķinājām vēl ugunīgāk, un Ladičeks piepūtās vēl vairāk un locījās tik zemu, it kā gribētu spēlēt viesiem pie auss. Bet pans Foltēns jau bija klāt un aizcirta durvis sev aiz muguras. Viņš bija bāls un trīcēja aiz negantām dusmām.

Vai jukuši esat, jūs… jūs…

Atvainojiet, pan, — Ladičeks jautāja, izbrīnā pacēlis uzacis, — vai tad mēs neesam jūsu mājas orķestris?

Pēc mirkļa mēs jau bijām uz ielas: mums kļuva viegli ap sirdi. No rīta aizsūtījām panam Foltēnam savus jaunos uzvalkus, tikai atriebīgais Ladičeks vispirms sadabūja sveci, lai nopilinātu savu smokingu ar vasku.

Toreiz mums bija tāda sajūta, ka esam vīlušies savā mecenātā, bet kopš tā laika mums kā muzikantiem vajadzēja šo to izbaudīt, kas nemaz nebija labāks. Taču arī pans Foltēns vīlās: neviens no mums nekļuva par komponistu. Mūsu nabaga Papucis, mūsu ģeniālais Mikešs, drīz vien nomira pēc gripas ar Parkinsona slimību, Ladičeks Prohazka kaut kur pagaisa Krievijā, un es esmu, kā raksta uz afišām, «pie klavierēm Vaša Ambrožs».

DIVAS PIEZĪMES

Panes Karlas Foltīnovas stāstā tika pieminētas divas personas, kurām bija noteikta, kaut arī epizodiska loma Bēdas Foltēna dzīvē un daiļradē. Aiz pilnīgi saprotamiem iemesliem mēs nevarējām dabūt viņu atmiņas par nelaiķi komponistu; lai saglabātu notikumu secību un sakarību, ievietojam šeit tās nedaudzās ziņas, kuras tiešā vai netiešā ce|ā izdevies iegūt par šīm personām.

Pirmā no tām ir «ārzemju dziedātāja», kā viņu nosauca pane Kārla Foltīnova. Kādreiz tā patiešām bija viena no slavenākajām operas zvaigznēm — un par viņas prima- donnas untumiem, par viņas mīlas dēkām un dārglietām, par viņas honorāriem un saplēstajiem līgumiem khda visneticamākās baumas. Toreiz, kad viņa viesojās uz mūsu skatuves, viņas dziedātājas slava jau sāka bālēt; māksliniecei bija krietni pāri piektajam desmitam, bet Beda Foltēns bija tikko ticis pāri trešajam. Tomēr viņa vēl bija impozanta sieviete, un viņas uzstāšanās nebija neveiksme, kā stāstīts, viņas aktrises māka joprojām radīja spēcīgu iespaidu.

So rindu rakstītājs pats bija teātrī, kad viešņa uzstājās «Karmenā»; starpbrīdī es foajē sastapu Bedu Foltēnu.

Kā viņa jums patika? — es apvaicājos.

Foltēns mazliet saviebās.

Nekādi, — viņš dzestri atbildēja. — Pārāk veca.

Kā nu ne, — es saku. — Parēķiniet vien, ka viņa bija jau slavenība, kad bija mīļākā… — Un es nosaucu vienu no slavenākajiem operu komponistiem pasaulē, kurš jau bija miris pirms kādiem divdesmit gadiem. Tādas lietas nerunā aiz ļaunprātības, bet grūti atturēties no kārdinājuma.

Beda Foltēns izbolīja acis.

Patiešām? Tas taču ir satriecoši! Kā jūs to zināt?

Tas jau visiem zināms, — es atbildēju. —- Pēc tam viņai bija tas un tas, — un es nosaucu kādu valdošu personu, kādu slavenu tenoru un kādu izdaudzinātu rakstnieku. Foltēnu tas acīmredzot ārkārtīgi iespaidoja.

Paklau, tai taču jābūt pasakainai sievietei! — viņš apbrīnā iesaucās. — Man gribas ar viņu iepazīties!

Kad operas beigās noslīdēja priekškars, es ieraudzīju Foltēnu pirmajā sēdekļu rindā; viņš aplaudēja kā neprātīgs, brīnums, ka neiekrita orķestrī. Viņš stāvēja tur teju pat viens vienīgs un dedzīgi aplaudēja, kamēr sagaidīja, ka izslavētā primadonna viņam īpaši palocījās un nosūtīja gaisa skūpstu.

Pēc divām dienām abi aizbēga kaut kur uz Alpiem; viņai vēl bija jādzied «Madame Butterfhj» vai kādā citā operā, bet šī bija kārtējā no viņas pazīstamajām eskapadām. Vēl pēc trim dienām pie manis ieradās Beda Foltēns — iznīcināts un tā satraukts, ka zods viņam drebēja vien.

Lūdzu, lūdzu, — viņš čukstēja, — ļaujiet man palikt pāris dienu pie jums; es vēl negribu doties uz mājām…

Es sasitu rokas.

Kā, vai tad tā vecā Venera jūs jau padzinuši?

Viņš piesarka un apvainots sarauca pieri.

Kas jums prātā, — viņš izteica caur zobiem. — Viņai pret mani bija taisni neprātīga kaisle… Baismīgs sievišķis! Jūs redzēsiet, ka viņa atskries pēc manis… Es negribu, ka viņa mani atrodi

Foltēn, — es prasu, — kāpēc jūs īsti aizbēgāt ar viņu?

Lūpas viņam trīcēja, un viņš ar pūlēm rija slienas.

—• Kad… kad es domāju, ka viņā diezin kas ir! Jūs taču pats stāstījāt, kādi gan viņu nav mīlējuši…

Viņš nodzīvoja pie manis nedēļu; pēc dažiem mājieniem un atsevišķiem teikumiem nopratu, ka viņi noīrējuši villu kaut kur pie Volfganga ezera; jau pirmajā naktī izcēlies drsusmīgs skandāls — un nevaldāmā operas dieviete uzgāzusi Foltēnam uz galvas veselu kristāla glāžu servīzi. No rīta viņa laikam aizbraukusi uz Itāliju, bet Foltēns paklusām atgriezies mājās.

īstenībā man bija viņa žēl. Manuprāt, viņam tas nebūt nebija mīlestības trakums, bet tāda kā godkāre: viņa taču bijusi mīļākā kādam no slavenākajiem komponistiem, kādam karalim un sazin kam vēl, turklāt pati tik izdaudzināta un slavena, nu, kas zina; dažreiz es domāju, ka Foltēns vismaz šādā ceļā bija gribējis kļūt par tādu kā mantinieku tam diženajam mūziķim un komponistam, kurš šo sievieti kādreiz mīlējis. Varbūt Foltēnam šķita, ka šāds liktenis ir liela mākslinieka cienīgs — apsvilināt pirkstus šinī gandrīz jau vēsturiskajā liesmā. Pēc vairākiem gadiem viņš ar patiku rādīja pēc skrofulozes palikušu plankumiņu uz kakla un apgalvoja, ka tā esot piemiņa no dūriena ar kinžalu. Sak, aiz greizsirdības. Un tad noslēpumaini pavēstīja: tur esot vainīga tā dievišķīgā būtne, kas bijusi tā slavenā komponista mīļākā. Viņš arī man izstāstīja šo versiju; laikam bija piemirsis, ka es par šo notikumu zināju mazliet vairāk.

Otra persona, kuru pane Foltīnova savā stāstā pieminēja, ir «aklais Kanners». Jādomā, ka runa Ir par Ladis- lavu Kanneru, pašreiz nozudušu, kurš savā laikā bija labi pazīstams zināmās muzikālās aprindās un Prāgas nakts dzīves nomaļākajos kaktos. Viņš patiešām bija gandrīz akls un bija muzikants; kur viņš bija mācījies spēlēt, to neviens nezina. Viņš fanātiski nīda konservatoriju un nicināja «mācītos panus māksliniekus»; ja viņam kādu parādīja un teica, ka tas esot «pans 110 konservatorijas», tad viņš šo panu tik tikko nenožņaudza nešpetnu dusmu lēkmē. Kanners bija zema auguma, plikpauris un baismīgi netīrs; pēc sejas viņš atgādināja kaut ko vidēju starp Ver- lēnu un Sokrātu. Viņš dzīvoja kaut kur aiz Olšanu kapsētas dēļu būdā, kur nebija ne klavieru, ne arī kā cita; no kā viņš pārtika, nav zināms, bet ap pusnakti viņu varēja sastapt kaut kādā kabakā starp 2ižkovu un Koširžu, ja vien tur bija kaut viena resna bufetniece un kaut kādas nožēlojamas un draņķīgas klavieres; ap to laiku viņš jau bija galīgi pilnā, melsa visādas aplamības un stulbi bolīja stiklainās, neredzošās acis. Palaikam viņš piecēlās un devās pie klavierēm spēlēt; piedzēries viņš vienmēr gāja spēlēt, kā citi iet uz mazmājiņu; viņam tā bija tāda neremdināma, neatlaidīga un netīra tieksme no kaut kā atbrīvoties. Dažreiz viņš dzēlīgi un izsmējīgi parodēja «panu mākslinieku» sacerējumus — dievs zina kur viņš tos vispār bija dzirdējis; dažreiz spēlēja pats sev mežonīgas un tumšas improvizācijas, dažreiz spēlēja par naudu, bet nekad nespēlēja svešus sacerējumus vai dziesmas. Ja kāds viņam teica: «Kanner, nospēlē man valsi no «Rožu kavaliera»,» — tad Kanners nočirkstināja brūno zobu atliekas un sēca: «Kanners nespēlē!» Viņam vajadzēja teikt: «Kanner, nospēlē man, ka es spļauju uz visu pasauli. Kanner, nospēlē man, ka man vajag iegrūzt nazi savam skuķim, tai apvazātajai slampai. Kanner, nospēlē man kaut ko baismīgi bezkaunīgu!» Un Kanners tūliņ

sāka spēlēt. Es pats neesmu muzikants, bet mūziku mīlu pār visu pasaulē; reiz es tīšuprāt atvedu nakts bārā, kur Kanners klabināja izkaltušu pianīno, kādu visai slavenu diriģentu. Viņš klausījās Kannera spēlē sasprindzis un kā drudzī un vaibstījās kā neprātīgs.

Cilvēkbērns, — viņš aizsmacis čukstēja un žņaudzīja man roku, — tas tips ir ģeniāls! Ak kungs, tas lopiņš pat nezina, ko viņš spēlē! Pag, pag, — un atkal viņa seja nervozi noraustījās, — ko nu viņš spēlē? Dievs kungs, īsts cūka! Paklausieties tagad … tagad …

Bet Kanners bezkaunīgi izķēmoja savu barbarisko rap- sodiju un saraustīti zviedza.

Vēl! Vēl! — viņš ķērca un lēkāja kā apsēsts uz taburetes. — Un vēl! Sitā!

Es nevarēju savu diriģentu noturēt; viņš uzlēca kājās, piegāja pie Kannera un uzmeta tūkstoš kronu gabalu uz klavierēm.

Cūka, — viņš teica bāls aiz dusmām, — un nu jūs spēlēsiet to, ko jums pieklājas spēlēt, tādam lielam un ģeniālam muzikantam, kāds esat jūs, — jūs, lops!

Kanners piecēlās viss zils un izpuris; es domāju, ka viņš metīsies virsū diriģentam un sāks to žņaugt, bet viņš tikai kāpās atpakaļ un stostīdamies atkārtoja:

Kanners nespēlē! Kanners nespēlē!

Maestro diriģents satvēra viņu aiz apkakles.

Kanner, — viņš bargi uzsauca.

Pēkšņi Kanners sāka tā ērmīgi un nožēlojami smīnēt.

Es zinu, — viņš izstostīja, teju pat atžilbis, — jūs esat tas un tas.

Un viņš nosauca lielo diriģentu vārdā; kā šis pusaklais cilvēks bija viņu pazinis, to nespēju aptvert.

Nu, kas būs? — diriģents izteica caur zobiem. — Vai spēlēsiet tagad kaut ko pieklājīgu?

šķita — Kanners grib mesties ceļos.

Lūdzu, maestro, — viņš gārdza, — lūdzu, ne… Lūdzu … Jūsu priekšā ne!

Kāpēc?

Kanners drebēja kā apšu lapa.

Es esmu cūka, maestro… Es vairs nevaru… Lūdzu, laidiet mani vaļā!

Nāc, pasēdēsim kopā, Kanner, — maestro sacīja. — Vari teikt man «tu». Es taču arī šo to jēdzu no mūzikas, zini?

Tas bija brīnumains vakars. Kanners, tikko kustinādams mēli, blenza diriģentā izmisīgā un fanātiskā dievināšanā ar izbolītajām, zaļganu plēvi pārvilktajām acīm; kad diriģents pieminēja Bahu, Bēthovenu, Smetanu vai līdzīgu vārdu, viņš dauzīja galdu ar pieri un šļupstēja:

Maestro, es neesmu cienīgs…

Tad viss kaut kā sajuka, pie mūsu galda gadījās kāds krāsotājs — un mēs visi teicām cits citam «tu».

Es arī esmu meistars, — viņš kliedza. — Kanner, spēlē!

Kanner, tagad es spēlēšu tev, — sacīja maestro un piesēdās pie klavierēm. — Vai šo tu atceries?

Kanners tikai sita pieri pret galdu un elsoja:

Neesmu cienīgsl

Vai šo tu atceries, Kanner? Vai tādu pazīsti? Tas ir Gliks. Un šo pazīsti? Tas ir Hendelis. — Maestro nebija sevišķi labs pianists, bet atmiņa viņam bija teicama. — Un šito Bahu tu arī pazīsti? Pag, es tūliņ nospēlēšu to vietu. Dzirdi, Kanner?

Šķita, ka viņš notur kādu juceklīgu aizlūgumu par pazudinātu cilvēka dvēseli vai drudžainā steigā dzen ārā velnu. Viņš bija bāls, mati izpuruši, seja krampjaini raustījās; nekad viņu nebiju redzējis tik bargi un pašaizliedzīgi nodevušos mūzikai.

Kanner, tagad klausies! Vai tu dzirdi? Cilvēkbērns! Mīļais dievs, tā taču ir mūzika! Kanner, vai tu vēl neesi cienīgs?

Kanners izmisis kratīja galvu.

Uz rīta pusi es vadīju maestro diriģentu uz mājām. Viņš bija drūms pēc velna.

2ēl tā sasodītā žūpas, — viņš bezcerīgi murmināja. — Tam puisim ir vairāk mūzikas vienā pirkstā nekā man

abās rokās!

Un maestro nebija no tiem, kas sevi zemu vērtē.

Pieminēju šo mazo epizodi tikai tāpēc, lai parādītu, kāds cilvēks bija Kanners. Tāpēc jo dīvaināk bija, kā viņš iepazinies ar Bedu Foltēnu vai pareizāk — Foltēns ar viņu. Visiem, kas pazina eleganto, kopto Foltēnu ar viņa krāšņajām krēpēm, monokli un zelta ķēdīti ap locītavu, Foltēnu no labākajām aprindām, cēlo un sabiedrisko, bija grūti aptvert, kā viņš cieš sev līdzās tādas nožēlojamas un panīkušas cilvēka atliekas un ne vien cieš, bet cenšas nodibināt ar Kanneru vistuvākās attieksmes. Viņus redzēja abus lētās kafejnīcās, kur Kanners spēlēja; parasti pēc tam Foltēns iedabūja viņu ekipāžā un veda uz savām mājām. Viņš lika manīt, ka mēģina glābt Kanneru morāli un kā mākslinieku, bet pie tam piedzirdīja viņu līdz nemaņai un arī pats zināmā mērā pagrima, it kā nonācis Kannera graujošajā ietekmē. Viņš nolaidās acīm redzami un pat demonstratīvi, it kā gribētu izskatīties pēc vieglprātīga un morāli diezgan pagrimuša bohēmas pārstāvja. Viņš dedzīgi piebalsoja Kanneram, kad tas nicinoši izsacījās par mācītiem paniem muzikantiem.

Mūzikai jābūt šeit, — viņš sauca, sizdams sev pa krūtīm, — nevis skolas apliecībā; Kanner, mēs vēl viņiem parādīsim, tiem burta kalpiem! Cilvēkam jābūt mūzikas apsēstam, — viņš kliedza ar dzirkstošām acīm, — daiļrade ir neprāts un aizrautība!

Kanners tikai šūpoja galvu un kaut ko ķērca nevietā; Foltēns iekrāva viņu ekipāžā, un abi aizbrauca. Ērmīgs pārītis.

Kāpēc viņi pēc kāda laika izšķīrās, to nezinu. Reiz sastapu Foltēnu, atkal iznesīgu, sasmaržotu, ar monokli, un apvaicājos, kā klājas Kanneram. Viņš saviebās un sarauca degunu.

Neiespējams radījums, — viņš ar nepatiku norūca. — Tur nekas nav vairs līdzams. Mēģināju viņu glābt, bet…

Un viņš atmeta kopto roku ar zelta ķēdīti ap locītavu.

Vēlāk es nakti sastapu Kanneru uz ielas, viņš bija galīgi pilnā; apvaicājos, starp citu, par Foltēnu. Kanners muldēja, ka Foltēns gribējis nodurt viņu ar nazi, un vienā laidā pieminēja kādu Jūdīti.

Jūdīte bija manējā, — viņš daudzināja, — un viņam nebija tiesību… nebija tiesību… Es nospļaujos par viņa naudu, pan, — viņš ļauni ķērca, — pasakiet to viņam, pan! Un teiciet viņam, ka savu Jūdīti es viņam neatstāšu!

Sākumā domāju, ka runa par operu, par kuru Foltēns bija tik daudz satenkojis, bet vēlāk atcerējos, ka vienā kabakā, kuru viņi abi apmeklēja, bija melnmate bufetniece, liela grēciniece, kuru viņi sauca par Jūdīti. Manuprāt, viņi abi meta uz bufetnieci acis, vismaz Kanners bija viņā neprātīgi iemīlējies; reiz dzirdēju viņu improvizējam «dziesmu par Jūdīti», tādu mežonīgu seksuālu triumfu, vai kā to lai sauc; žēl, ka maestro diriģents to nedzirdēja. Iespējams, ka viņi šķīrās ar naidu šīs pašas Jūdītes dēļ, bet panes Foltīnovas atmiņas liecina par pirmo hipotēzi.

Kā jau sacīts, Ladislavs Kanners drīz pēc tam nozuda; viņš gluži vienkārši vairs neparādījās savos lokālos, un, kad viņa pudeles brāļi sāka par viņu domāt, bija jau daudz ūdens aiztecējis un Kanners nozudis bez vēsts. Katrai mākslinieku paaudzei ir savi savādnieki; šis ju- kušais un pusaklais muzikants tomēr pagaisa pārāk agri, lai paspētu ieņemt pelnītu vietu vismaz sava laika hronikā.

IX

JANS TROJANS

«judītes» instrumentācija

Mana pazīšanās ar nelaiķi panu Foltēnu nebija ilga un visumā gluži lietišķa rakstura. Viņš reiz ieradās operā, kur es biju par vokālu konsultantu, ar sevišķu lūgumu: lai es palīdzot instrumentēt viņa operu «Jūdīte», kuru viņš esot pabeidzis. Viņš teica, ka mūzikā esot nemācīts autodidakts, ka spēlējot jau kopš bērnības un kaislīgi mīlot mūziku, bet apstākļi viņam neesot ļāvuši iestāties konservatorijā.

Iespējams, — viņš teica, — ka es drīzāk esmu dzejnieks, bet «Jūdītes» sižets mani aizrāvis, un es gribēju rakstīt par to drāmu. Diemžēl pie katras ainas, kuru rakstīju, pie katra dialoga, kuru sastādīju, manā apziņā nepielūdzami un uzvaroši radās muzikāls tēls. Tie, kuriem vajadzēja vienīgi runāt, dziedāja. — Viņš bezpalīdzīgi paraustīja plecus. — Biju spiests uzrakstīt visu kā muzikālu sacerējumu. Soli pa solim tas auga pats no sevis — teksts un mūzika. Tagad mans darbs melnrakstā ir pabeigts, bet nezinu, ko darīt tālāk. Man pilnīgi trūkst tīri tehnisku, es teiktu, amatniecisku zināšanu, piemēram, or- ķestrācijā …

Piedodiet, pan, — es viņam aizrādīju, — mākslā nav nekā amatnieciska. Mākslai vispār jābūt pilnīgam amatam un reizē pilnīgai mākslai. Tā nedrīkst runāt, pan, — es teicu. — Orķestrēšana nav nekāds amats. Paskatieties uz Berliozu, pan. Vai pārlasiet «Dona Džovanni» partitūru, — vai tas ir amats! Tas neder, lūdzu, tad mums nekas nav runājams.

Viņš atvainojās, ka neesot tā domājis, ka pilnīgi apzinoties, cik ārkārtīgi viņam trūkstot īstas tehniskas pieredzes un mūzikas likumu zināšanas; viņam vajagot tikai norādījumus vai padomus, kā strādāt tālāk, tāpēc viņš griezies pie manis pēc palīdzības; pēc tam viņš piedāvāja man honorāru, pārsteigdams mani ar savu dāsnumu.

Tas neder, pan Foltēn, — es viņam teicu. — To es nevaru pieņemt. Varu jums tikai pasniegt stundas, kamēr atradīsiet kādu, labāku par mani; es jums ieteiktu tādu un tādu, — un es nosaucu vairākus labus muzikantus.

Mana specialitāte ir vokāli sacerējumi, — es sacīju,

bet es pasniedzu arī stundas. Ņemu tik un tik par stundu. Bet es jums gan ieteiktu kādu citu, ja runa ir par instrumentāciju. Instrumenti nav mana specialitāte, pan Foltēn. Man pietiek ar cilvēka balsi. No manis jums labuma nebūs.

Bet man vajag tieši jūsu palīdzības, >— viņš teica.

Stāsta, ka jūs esot pats stingrākais un prasīgākais muzikants. Man taisni trūkst disciplinētības. Baidos, vai mans muzikālais sacerējums nebūs pārāk anarhistisks. Es zinu, — viņš teica, — ka manī ir radoša spēka un fantāzijas pārmērība, bet neesmu pārliecināts, ka manā sacerējumā ir patiesa un noteikta kārtība.

*— Tas neder, pan Foltēn, — es viņam sacīju. — Kārtībai jābūt jūsu pašu sirdī. Zināt ko, es apskatīšu jūsu operu, bet es nevarēšu iemācīt jums nekā tāda, kā jums trūkst. Ļoti žēl, piedodiet, bet tas nav iespējams. Tāds bībeles sižets kā Jūdīte, — es teicu, — ir visai nopietna tēma, pan Foltēn. Kaut arī tas ir apokrifs. Es pats esmu mēģinājis sacerēt psalmus, pan, es zinu, ko tas nozīmē. Grūti. Drausmīgi grūti.

Norunājām, ka ieradīšos pie viņa un viņš man nospēlēs savas Jūdītes galvenās tēmas, kuras tad apspriedīsim. Ierados norunātajā laikā, pans Foltēns mani sirsnīgi apsveica un sāka stāstīt par Jūdītes vispārējo koncepciju.

Nevajag, lūdzu, — es pārtraucu, — vispirms īsumā darbību — un tūliņ nospēlējiet to! Gabaliņu pēc gabaliņa, pan Foltēn. Rindiņu pēc rindiņas. Kā nav rindiņās, tā nav arī koncepcijā.

Kā gribat, — viņš atteica. — Tad sāksim ar uvertīru Betulijas vārtu priekšā. Iedomājieties ganu ainavu, un stabules spēlētu mīlas motīvu. Ir rīts, un jaunava Jūdīte iet ar krūzi uz aku pēc ūdens.

Aiz vārtiem? — es brīnījos. — Tā ir kļūda. Cietokšņos akām jābūt iekšpus vārtiem, pan. Tas neder.

Tas taču nav svarīgi, — pans Foltēns aizstāvējās. —• Runa ir par mūziku, nevis par ģeogrāfiju. — Likās, viņš ir apskaities. — Nu, pēc tam ienāk Oloferna herolds ar taurētājiem un pieprasa, lai Betulijas pilsēta padodas. Tad taures ziņo trauksmi un sieviešu koris gaužas par kara sākšanos. Tā ir uvertīra.

Esiet tik laipns, nospēlējiet, — es teicu. — Te jau ir ko parādīt.

Viņš nespēlēja diezin cik tīri, bet pietiekami raiti. Pec ainas ar jaunavu pie akas viņš apstājās.

Man trūkst pārejas pie taurētājiem un herolda, —« viņš atvainojās. — Es nezinu, kā no šīs pastorāles pāriet uz fanfarām.

Tas jums jāzina pašam, pan Foltēn, — es aizrādīju. — Jums jāzina, kas tur notiek. Spēlējiet tālāki

Viņš turpināja un pats nodziedāja herolda āriju. Tad atkal apstājās.

Pilsēta atsakās padoties Olofernarn. Tās vietas man trūkst. Tagad sākas trauksme, — viņš teica un uzsita pa taustiņiem, — un sievu gaudas.

Visa aina vilkās astoņpadsmit minūtes.

Tur nekas neiznāk, pan Foltēn, — es sacīju. — Gluži vienkārši neiznāk. Varat mest to projām un sākt no jauna.

Viņš bija pilnīgi satriekts un ar pūlēm rija slienas.

—• Jūs domājat, ka tas ir tik slikti?

Pavisam slikti, — es atbildēju. — Piedodiet, man ļoti žēl, bet man tas jāsaka. Lielākoties tur ir laba mūzika, bet kopā — galīgi nesaderīga. Tā pastorāle — tas ir De- bisī, bet gans ar stabuli šeit neder, pan Foltēn. Tas ir rokoko laika gans. Tāds nedrīkst šeit būt. Bībeles gans bija nomads, pan, nomads ar pīķi. Mūziķim vajag domāt! Jaunava ar krūzi ir laba, teju pat klasiska. Tīrs darbs, pan, bet stabule ar viņu nesaderas. Stabulē ir kaut kas no fauna. Te nav saskaņas, pan, tas neskan pietiekami nopietni un tīri. Tas ir absolūti izslēgts. Tās fanfaras — tas ir Verdi, tā ir «Aīda». Veikla kompozīcija, pan, spoži, dramatiski, efektīgi, bet es to šeit neliktu iekšā, te jābūt kaut kam stingrākam. Trauksme pilsētā ir pavisam slikta. Tas ir verisms, ja atļauts sacīt, tas ir naturālisms, tā nav nekāda mūzika. Tad jums ir sievu koris ar vārdiem «Ak vai». Ļoti labs, pan Foltēn. Izcils. Žēl tādu ielikt operā. Tas varētu būt patstāvīgs vokāls sacerējums. Es jūsu vietā atmestu šo operu, pan Foltēn. Opera nav tīra māksla. Tur ir teātris un daudz kas cits. Tā nav tīra mūzika. Labāk būtu, ja jūs nodarbotos ar tīru mūziku, pan, teiksim, kā jaunava pie akas vai sievu koris. Nezinu, ko lai es vēl jums saku.

Viņš klausījās un klusiņām skāra taustiņus.

Jums laikam taisnība, — viņš ar pūlēm izrunāja. — Manī tik daudz tā visa… Laikam neprotu to pietiekami apgūt un nogludināt…

Viņš pēkšņi piecēlās un piegāja pie loga. No viņa muguras varēja redzēt, ka viņš raud.

Paklau, pan Foltēn, — es teicu, — tas neder! Raudāt nedrīkst. Māksla nav rotaļlieta, ka tās dēļ jāraud. Cilvēks nedrīkst domāt tikai par sevi. Nav svarīgs tas, kas ir jūsos, bet gan tas, ko jūs no tā iztaisāt. Ja gribat operu, taisiet operu, bet raudāt — tur es jums nevaru palīdzēt. Nekādu tamlīdzīgu jūtu, pan Foltēn. Māksla ir darbs. Radīšana ir tikai darbs un vienīgi darbs. Tāpēc piesēdieties pie klavierēm un spēlējiet variācijas par savu pastorāles tēmu. Pamēģiniet Largo mažorā.

Viņš nošņauca degunu kā bērns pēc raudām, paklausīgi piesēdās pie klavierēm un pieskārās taustiņiem.

Šodien es, lūdzami, nevaru, — viņš teica. — Parādiet pats, kā jūs to domājat.

Man nepatīk improvizēt, bet es tomēr nospēlēju heroisku variāciju par viņa motīvu. Viņš vai staroja aiz laimes.

Tas nav slikti, — viņš izsaucās. — Vai domājat, ka tāda uvertīra derētu?

Pamēģiniet tagad pats, — es viņam teicu.

Viņš apsēdās pie klavierēm un precīzi — līdz pēdējai notij nospēlēja manu variāciju mažorā; acīmredzot viņam bija neparasta muzikāla atmiņa.

Tas jau nu neder, pan Foltēn, — es sacīju. — Tā bija mana variācija. Pamēģiniet kaut ko savu!

Saraucis pieri, viņš mēģināja, bet viņam iznāca atkal tā pati variācija, kurā viņš no jauna iepina pretīgo stabules motīvu. Viņš pārtrauca spēli un teica:

Piedodiet, man šodien nav īstas iedvesmas.

Jums nevajag nekādas iedvesmas, — es teicu. — Mākslai, pan, jābūt tikpat precīzai kā zinātnei. Jums jāzina, kam tur jābūt. Jādomā — saprotat? Nekādas iedvesmas. Vienīgi darbs.

Viņš savilka lūpas kā untumains bērns.

To es neprotu. Tā radīt es nemāku, es neesmu sausiņš.

Zēl, — es noteicu. — Tad es jums neko nevaru iemācīt, pan Foltēn. Man žēl, bet man nav ko darīt pie jums.

Viņam acīs atkal saplūda asaras.

Ko tad lai es daru? — viņš satriekts čukstēja. ^— Man taču jāpabeidz mana «Jūdīte»!

Viņš bija tik bērnišķi nelaimīgs, ka man kļuva viņa žēl.

Paklausieties, pan Foltēn, — es viņam teicu, — darīsim tā: jūs spēlēsiet man priekšā savu operu noti pēc nots, un es jums pateikšu, kur skan slikti vai kā to būtu rakstījis profesionāls komponists. Un jūs tad pats seciniet, kas jums jādara, — jā?

Viņš piekrita, un tā sākās manas stundas pie pana Fol- tēna.

Es tik plaši aprakstu savu pirmo sarunu ar panu Foltēnu tāpēc, ka, manuprāt, no tās jau rodas secinājumi. Pirmkārt, viņš fatāli mīlēja mūziku, un viņu bija apsēdusi vēlēšanās uzrakstīt operu; viņš laikam būtu izlēcis pa logu, ja viņam kāds šai ziņā stātos ceļā. Otrkārt, viņš patiešām bija autodidakts un diletants, kurš nonāca strupceļā pie uzdevumiem, kurus viegli veiktu jebkurš viduvējs konservatorijas audzēknis. Treškārt, spriežot pēc dažiem viņa nospēlētajiem fragmentiem, viņam bija reti sastopamas un skaistas gara dāvanas, tāpēc mani jo vairāk mulsināja un pārsteidza, ka līdzās tādām apbrīnojami dzidrām kompozīcijām kā jaunava pie akas vai sievu koris viņš liek diezgan banālas vai otrās šķiras pasāžas un pat neapzinās, kāda tur starpība.

Tā es diemžēl jau kopš pirmās stundas nopratu, ka mēs ar panu Foltēnu nekad labi nesapratīsimies. Viņš acīmredzot piederēja pie tiem māksliniekiem, kuri uzskata mākslu par sevis izteikšanu un sevis iemiesošanu, par līdzekli, ar kuru neierobežoti izpauž savu «es». Es nekādi neesmu varējis samierināties ar šādu uztveri; neslēpšu, ka viss personiskais man drīzāk šķiet mākslas darba piesārņojums. Tas, kas ir tevī, tavs cilvēciskums, tava savdabība, tu pats esi tikai matērija un nebūt ne forma; tu neesi tāpēc, lai vairotu matēriju, bet lai piešķirtu tai formu un kārtību. Man vienmēr aizraujas elpa, kad lasu svētajos rakstos: «Sākumā dievs radīja debesi un zemi. Un zeme bija bez izskata un tukša, un dieva gars lidinājās pār ūdeņiem.» Lidinājās izmisumā, jo zeme bija tikai matērija bez formas, «bez izskata un tukša». «Un dievs teica: lai top gaisma! Un tapa gaisma.» Tas jāizprot kā pirmā sevis apzināšanās: matērija apzinās pati sevi un izbrīnā lūkojas uz sevi pirmajā gaismas svīdā. «Un redzēja dievs, ka gaisma ir laba, un atšķīra gaismu no tumsas.» Ir teikts: atšķīra. Tas nozīmē: atdalīja, norobežoja un šķīstīja. «Un atšķīra ūdeni, kas ir zem izplatījuma, no ūdens, kas ir virs izplatījuma. Un nosauca dievs izplatījumu par debesīm. Un teica dievs: lai saplūst kopā viss ūdens, kas ir zem debesīm, un lai rodas sausa vieta. Un tā notika. Un dievs nosauca sauso vietu par zemi. Un dievs redzēja, ka tas bija labi.» Tā kā bija teikts, ka dievs sākumā radīja zemi un debesi, tad ar to ir teikts, ka nevis pati radīšana, bet šī atdalīšana un norobežošana ir īstais sākums un radošs dieva akts. Nemāku skaidrot bībeli, esmu tikai muzikants un saprotu to tā: sākumā tu esi viens, matērija bez izskata un tukša; tu pats, tavs «es», tava dzīve, tavs talants — tas viss ir tikai matērija, tā nav radīšana, bet tikai radījums. Un, lai cik plaši tu izplestu savu «es» un lai kā piepildītu savu dzīvi, tu esi tikai tukša un haotiska matērija, pār kuru dieva gars lidinās izmisumā, nezinādams, kur nomesties. Tev jāatdala gaisma no tumsas, lai matērija iegūtu veidu; tev jāatdala un jāierobežo, lai rastos skaidras kontūras un pasaule parādītos pilnā gaismā, skaista kā savā radīšanas dienā. Tu radi vienīgi tiktāl, ciktāl piešķir matērijai veidu; radīt nozīmē atdalīt un atkal, atkal radīt galīgas un nesatricināmas robežas matērijā, kura ir bez izskata un tukša. Atdali, atdali! Citādi tava pasaule sabruks kā bezveida matērija, uz kuras vēl nav dusējusi dieva žēlastība. Taču jau skatoties, pievēršot savu ausi, uztverot un apzinoties tu jau atdali priekšmetus vai skaņas no sevis; cik 1111 šķīsti un skaidri, cik stingri un gudri tev viss jānorobežo, ja esi mākslinieks un mēģini iet pa dieva pēdām! Atdali, atdali! Un, ja tava radīšana izriet no tevis, tad tai jāsākas un jābeidzas sevī pašā; tās formai jābūt tik pilnīgi noslēgtai, ka tanī nav vietas nekam citam, arī tev ne, ne tavai savdabībai, ne tavai godkārei, nekam tādam, kurā atklāj sevi un tīksminās ar sevi tavs «es». Ne tevī, bet sevī pašā tevis radītajam jāatrod sava ass. Viss sliktais un netīrais mākslā rodas tāpēc, ka tanī palicis kaut kas personisks, kas nav ieguvis veidu un kļuvis par atdalītu priekšmetu; tā nav sausa vieta, ko dievs nosauca par zemi, ne ūdeņu saplūdums, ko viņš nosauca par jūru, bet purvs, nesadalīta un tukša matērija. Vairums mākslinieku, tāpat kā vairums ļaužu, tikai līdz bezgalībai vairo matēriju, nevis piešķir tai veidu; vieni to izverd kā pekles lavu, un citi to sakrauj kā saglumējušas dūņas ūdeņu krastos; no jauna verd un krājas zeme bez izskata un neizpirkta, gaidot uz bargo un skaisto radīšanas aktu. Atdali, atdali! Nekad nezaudēs spēku un nepārstās biedēt šis stingrais likums, pirmās dienas likums.

Jo arī velns jaucas iekšā un maitā mākslu; viņu var nekļūdīgi pazīt, jo viņš pēc savas dabas ir godkārs un pašmīlīgs. Viņš plātās ar oriģinalitāti vai varenību; katru pārmērību, katru trakošanu rada viņa samaitātā elpa; jebkuru lieluma māniju, jebkuru izlikšanos viņš piepūš ar savu nešķīsto un drudžaino lepnību; viss, kas mākslā ir lēts, spīdošs, viegliem panākumiem domāts, ir nozagti spī- duļi no viņa mērkaķīgās iedomības; viss, kas ir negatavs un nepabeigts, ir viņa trakās nepacietības un mūžīgā laiskuma pēdas; jebkura viltota vai ārišķīga forma ir nomāta maska, ar ko viņš veltīgi cenšas aizsegt savu bezcerīgo tukšumu. Visur, kur strādā mākslinieks, tāpat kā visur, kur runa par cilvēku pārākumu, klīst ļaunais gars, meklēdams izdevību sevi parādīt, iekārdināt tevi vai piedabūt savā pusē. Tā kā pats viņš nespēj radīt, tad rauga tevi pieveikt. Lai pazudinātu tavu darbu, lai uzsūtītu tev kaites, lai saēstu tavu dvēseli ar pašlielību un pašmīlību. Lai tevi piekrāptu, lai tu viņu nesaskatītu viņa īstajā bezveida izskatā, viņš uzdodas par tevi pašu un uzņemas aizstāvēt tavas intereses. «Tas esmu es,» viņš čukst, «es, tavs dēmonisms, es esmu tavs ģeniālais un godkārais es. Kamēr esmu pie tevis, tu esi dižens un neatkarīgs; tu radīsi to, kas tev patīk, un kalposi tikai pats sev.» Jo velns nekad neprasa, lai tu kalpotu viņam, vienīgi pats sev; viņš labi zina, kāpēc tā dara un kā var valdīt pār cilvēku dvēselēm un rīcību. Viņa mūžīgā nelaime un arī viņa spēks ir tas, ka viņam nekas nepieder; pasaule pieder dievam, un nelabajam nav tur savas mājvietās. Viņš var tikai sagraut to, kas nav viņa; neviens nekad nevar būt pārliecināts, ka velns neiejauksies viņa darīšanās; tikai vienu viņš neprot: darīt tīru un pilnīgu darbu.

Paldies dievam, nu beidzot es varu runāt tikai par mākslu, bet man bija jārunā par dievu un velnu, jo lai neviens nedomā, ka māksla stāv ārpus laba un ļauna. Gluži otrādi — mākslā vairāk nekā jebkurā citā cilvēku profesijā ir gana vietas ne vien viscildenākajam tikumam, bet arī visnekrietnākajam zemiskumam un nešķīstībai. Ir tīra māksla, kas cenšas radīt tīru un pilnīgu darbu; ir māksla, kurā lietas forma ir atdalīta un izpirkta, jāsaka, pielīdzināta dievam, jo uz darītā ir redzama ne vien svētuma, bet arī neskaidra lāsta zīme. Viss atkarīgs tikai no tevis; jo vairāk tu mīli pasauli, jo ar lielāku cītību lauzīsies klāt pie tās noslēpumaini pilnīgās esības. Tev ir dots uzdevums, nevis lai tu varētu izpaust sevi, bet lai tu tanī šķīstītos, atbrīvotos pats no sevis; tu neradi no sevis, bet pār sevi; tu stingri un pacietīgi centies panākt labāku redzēšanu un dzirdēšanu, skaidrāku izprašanu, lielāku mīlestību un dziļāku zināšanu, nekā tev bija tad, kad tu stājies pie sava darba. Tu radi tāpēc, lai savā darbā atzītu pasaules veidu un pilnību. Tava kalpošana tam ir kalpošana dievam.

Un pretēji tam ir netīra un nolādēta māksla…

Te beidzas Karela Capeka teksts.

AUTORA SIEVAS LIECĪBA

Vēl dažiem lieciniekiem vajadzēja papildināt un ar savām liecībām noskaidrot komponista Foltīna pēdējo dienu ainu. Diemžēl autors vairs nespēja uzklausīt viņus vai izlasīt materiālus. Uz papīra lapiņas palika tikai pāris piezīmju — klusu un mēmu kā nāve. Pāris rindiņu, kuras rakstītas bezgala mīļā rokrakstā, daudz tuvākā par zudušā cilvēka seju vai balsi. Šīs rindiņas maz ko sacītu nekompetentai personai, ja nebūtu bijis neseno vakaru traģiskās laimes, kad divi cilvēki zem viena jumta stāstīja viens otram par savu darbu.

Karelarn Capekam tas, par ko viņš rakstīja, bija vienmēr dzīvāks par jebkuru dzīvu cilvēku; parasti mazrunīgs — viņš varēja stundām stāstīt par savu varoni ar liesmojošām acīm, ar īpašu sejas izteiksmi, kura padarīja seju skaistu kā vienmēr, kad viņš runāja par mākslu. Tāpēc es tik daudz zinu par komponistu Foltīnu, bet neiedrošinos papildināt citu stāstītāju liecības, jo domāju, ka aiz nāves liktajiem daudzpunktiem nedrīkst būt pārāk daudz svešu vārdu.

Es zinu, ka autors gribēja, lai Foltīns beidzot kaut kā salipina savu operu «Jūdīte» — no plaģiātiem, krāpšanas, nozagtām mākslinieciskām idejām tādu nožēlojamu, baismīgu muzikālu izdzimteni, kurš gadiem ilgi bijis viņa mānija. Pats viņš nebija ieguldījis tur neko, vienīgi slimīgo godkāri būt par mākslinieku — šis cilvēks, kas nespēja izpaust sevi ne mācībās, ne mīlestībā, ne kur citur.

«Iespējams, ka viņā bija kaut kas tāds, kas bija viņu apsēdis,» Karels Capeks man kādreiz stāstīja krēslā, kad mēs vairs neredzējām viens otra acis, «bet viņu, nabagu, nobeidza meli, viņš bija iekļuvis dzīves melu pasaulē un nekādi netika ārā. Viņš iemiesoja melīgu fantāziju un pilnīgu patiesas īstenības neizpratni, viņš bija sarāvis ar īstenību savus morālos sakarus, saproti, — kā tad un no kā viņš gribēja radīt, šis nelaimīgais muļķis?»

Vispār viņa operu neviens nepieņēma, kaut gan viņš kā bagāts cilvēks mēģināja novērst šķēršļus un grūtības ar naudu, bet reiz, kad viņš bija jau stipri nogājies un nabags, viņš atrada «savējos», kuri palīdzēja Judītei tikt uz skatuves.

Tas notika tā: Beda Foltēns, tolaik jau novecojis un iz- ģindis, staigāja pa traktieriem, meklēdams jaunus un vecus draugus. Viņš raudāja, lielījās, melsa aplamības un dzēra, un ikvienam stāstīja par savu operu. Tad viņš vilkās mājup bez cepures, lepni kratīdams savas mākslinieka krēpes un šad tad nobiedēdams vēlu gājēju ar skaļo runāšanu. Bieži viņš atbalstījās pret nama auksto sienu un afektēti spieda roku pie sirds; ielas zeņķi un visādi stulbeņi, nejauši iedami garām, smīnēja, jo neviens nezināja, ka viņam patiešām žņaudzas un sāp sirds.

Tad kāda jautra kompānija uzķērās uz Foltīnu un Judīti. Ko lai ar viņu, muļķi, iesāk, nospēlēsim viņam jautru komēdiju un paši izsmiesimies.

— Šī netaisnība ir jāizlabo, Foltīn!

— Mēs jums palīdzēsim tikt slavenam, maestrol

Viņš skraidīja apkārt kā neprātīgs un aicināja uz izrādi visus vecos paziņas, galvenokārt tos, kuri nebija Judītei ticējuši.

Kāds no labiem draugiem pagādāja telpu šai viltīgajai izrādei, kādu ateljē, kur interesentiem demonstrēja filmas; aiz ekrāna atradās maza skatuvīte, tikai dažus kvadrātmetrus liela, bet nebija jau naudas, lai samaksātu lielākam kolektīvam. Foltīns pats sadabūja orķestri un dziedātājus no bezdarbniekiem aktieriem un iesācējiem, skrēja uz mēģinājumiem, tvarstīja ar roku sirdi un dega sajūsmā. Izrādes vakarā viņš ieradās, aizņēmies fraku, un, ienācis zālē, vairākkārt pateicīgi kratīja krēpes pret pirmajām rindām, kur sēdēja draugi, kuri bija viņam palīdzējuši. Protams, viņš nezināja, ka viņu sen jau neuzskata par normālu cilvēku, ka viņš iejaukts baismīgā spēlē, ka laiks padarījis viņu par stulbeni, ākstu, komisku figūru, pļāpu, melkuli, krāpnieku un nožēlojamu būtni, jo ikviena cilvēka seja, lai cik ilgi viņš slapstās aiz frāzēm un garīga grima, beigu beigās vienmēr atklājas skatītājam.

Protams, operai bija vētraini panākumi pie lūgtās publikas, aplausi un bravo saucieni piespieda nosarkušo un laimīgo Bedu Foltēnu iznākt šaipus priekškara, kur viņš pateicās, purinādams krēpes un tēlodams nervu sabrukumu aiz radošā sasprindzinājuma. Augstsirdīgā atzinībā viņš vēroja pirmās rindas, kur sēdēja tie, kas bija palīdzējuši gūt šo triumfu, tad palūkojās tālāk uz trokšņainajiem skatītājiem — un slavas un panākumu sārtums viņa nosvīdušajā sejā pārvērtās nāves bālumā.

Beda Foltēns pirmo reizi pēkšņi ieraudzīja savu pasauli skaidri, bez meliem un pašreklāmas, tādu, kāda tā izskatījās no teātra rampas, simtiem pazīstamu seju, kuras viņš bija redzējis savos tējas un muzikālos vakaros, simtiem cilvēku, kuriem bija plātījies ar savu izdomāto un netīro darbu, kritiķus, kurus bija veltīgi centies uzpirkt, tēlodams te izdomātu mākslinieka biklumu, te uzpūtību.

Žoklis viņam ērmīgi atkārās, viņš nespēja noturēt muti ciet, kā pieklātos un piederētos šādā svinīgā brīdī, jo redzēja skaidri un nepārprotami, ka šis aplaudējošais pūlis ņirgājas par viņu. Pani no traktieriem, kuri bija uzjautrinājuši sevi ar mazliet dārgāku joku, bijušie draugi, kuri bija pieņēmuši ielūgumu, lai izsmietos pēc sirds patikas par stulbeni. Viņa skatītāji bija izspēlējuši ar viņu tādu pašu joku kā viņš ar tiem, un viņš tagad redz to, šis satriektais, nodotais, nožēlojamais melis, viņš redz, kā tie skubina cits citu aurot un jūsmot vēl skaļāk, redz elkoņus, kas biksta kaimiņus, izsmieklā saviebtas sejas, kuras līgojas šurpu — turpu, it kā mazā skatuvīte būtu vētrā iekļuvuša kuģa klājs.

Viņš aizsteberē aiz kulisēm, grīļodamies aiz šausmām, kauna un izmisuma, sirds viņam saraujas kamolā kā piekauts suns, un elpot ir grūti, pārāk grūti. Ņirdzīgie aplausi zālē pastiprinās, daži pavisam nepieklājīgi dauza ar kājām grīdu, un nekrietnas, izsmejošas balsis auro atkal viņa vārdu.

Beda Foltēns kaunas krist ģībonī, aizbēgt viņam nav spēka, turklāt aiz kulisēm saspiedušies aktieri, kuri aiztur viņu kā mīksta, necaurlaidīga siena.

Jūs sauc, pan komponisti

Ejiet taču pateikties, maestro!

Parādieties viņiem, Beda Foltēn!

Parādieties viņiem, Beda Foltēn! — verkšķ izbadojušos muzikantu šķidrās balsis; viņi par dažiem simtiem piekrituši piedalīties šai jautrajā komēdijā. — Parādieties viņiem, — sauc viņu izsmejošie skatieni, — parādieties šai rēcošajai bandai zālē, kura ieradusies nodrošināt jums panākumus, jo jūs neko citu neesat pelnījis, jūs nelaimes putns! Parādieties viņiem, lai viņi beidzot redz, kāds jūs izskatāties īstenībā, un lai, tāpat kā mēs, izbauda šo smieklīgo ainu!

Vēl vairākas reizes viņu izstumj ārpus priekškara, un vēl vairākas reizes viņš atgriežas izrādes dalībnieku izsmejošo seju priekšā. Viņā nekas nav vairs palicis no agrākā Bēdas Foltēna, zudusi viņa lepnā stāja, mati vairs nekrīt pār bālo seju kā agrāk, kad garais kakls bija iz- sliets, sviedri neglīti plūst pa trūcīgās frakas atlokiem, un kājas komiski liecas ceļgalos. Tā ir liela, liela izprieca aplaudējošajam pūlim, un visvairāk viņi rēc smieklos, kad Foltēns spiež abas rokas pie sirds, jo līdz šim šis āksts bija tikai izlicies un šis, protams, ir komisks turpinājums ainai, kā ģēnijs pagurst zem slavas sloga.

Kā tas ir iespējams, domā Foltēns, jo viņam žņaudzas sirds un spiež apkaklīte, un skatuves grīda nodevīgi un huligāniski slīd projām zem kājām. Kas noticis ar viņu un viņa acīm, ka tās pēkšņi redz visu tā, kā tas ir? Cik ļauns, cietsirdīgs un naidīgs pūlis ir šī sabiedrība, kuras auri un aplausi savelk viņam sirdi un kaklu kā ar cieši sagrieztu skrūvi! Viņam gribas raudāt kā mazam bērnam, viņš atspiežas pret fagotista plecu, ar otru roku slauka sviedrus netīrā kabatas lakatā un prāto, kuram lūgt žēlastību, lai nevajadzētu vairs rādīties šai zemiskajai un nekrietnajai bandai zālē.

Fagotists pacietīgi tur sasvīdušo un bezspēcīgo ķermeni, un Bedam Foltēnam ir dažas sekundes, lai grieztos pie dieva kunga: «Visu mūžu esmu sities un mācījies, rijis un pircis, lai sagaidītu šo dienu! Visu mūžu esmu kalpojis tiin, ko uzskatīju par savu aicinājumu!» Viņš domā, ka šņauc degunu, bet pats skaļi raud, sirds kā piekauts suns raustās briesmīgās sāpēs. «Kā tas iespējams, kungs, man taču tas maksāja visu mūžu, visu šo nožēlojamo, niecīgo laika sprīdi, ko tu man esi piešķīris!»

Tovakar «Jūdīti» nenospēlēja līdz galam, jo Beda Foltēns sajuka prātā, ko zālē nebūt negaidīja tie, kuri viņu jau sen uzskatīja par nenormālu. Viņu, nabagu, aizveda uz Bohnicēm ar to pašu aizņemto fraku mugurā, un psihiatriskās slimnīcas direktoram, kurš autora sarakstā skaitījās kā priekšpēdējais liecinieks, vajadzēja sniegt liecību par viņa nāvi. Es varu teikt tikai to, ko zinu no autora un panes Foltīnovas stāsta: pēc divām dienām viņš tur nomiris.

«Viņam būs skaistas bēres,» stāstīja man Čapeka balss mūsu kopīgās dzīves pēdējā nokrēslā. «Daudzi viņa paziņas aizkustinošā līdzjūtībā ieradās atvadīties no viņa. Zini, dzīvei galu galā vajag arī savu nelaimīgo neprāšu, un nāve pamazām kļūst par pēdējo dieva nolikumu, pret kuru cilvēkiem ir vēl mazliet cieņas. Pane Foltīnova bija lāga dvēsele un sarīkoja viņam ļoti jaukas bēres, kas ir viņas ģimenes labā vārda vērtas un cienīgas. Un krematorijā kāds slavens konservatorijas profesors nospēlēja uz ērģelēm Hendeļa Largo un ceremonijas beigās mūsu labākais vijolnieku kvartets — Bēthovenu. Katram tā vis negadās, vai ne?

Protams, es apvaicāšos, kā tas tā noticis, bet jau iepriekš zinu, ko man atbildēs: viņš gan nav bijis mākslinieks, bet tomēr miris mākslas dēļ. Tā arī dažs labs no mums uzņemas pienākumus pāri saviem spēkiem, un tad vienmēr rodas traģēdija. Un bez tam, kāds no viņiem noteikti piemetinās, šis Foltīns nudien bija dīvains. Tāds plaģiāts, nožēlojama ķēpāšanās un balagāns, un tomēr viena otra dzirksts viņā bija. Tiesa, visai dzīvei tas ir maz, pārāk maz, pan, bet pastarās tiesas priekšā nedrīkst zust neviens zelta graudiņš. Foltīns mums atstājis divus savā sadriskātajā, nožēlojamajā «Judītē». Tur ir kāda vieta ar visai komisku tekstu «Ak vai» un tad jaunavas motīvs — tur mūzika ir dzidra un tīra kā ūdens svētā avotā. Mēs ilgi domājām par to, pan, diezin kur viņš to ņēmis!»

«To viņam sacerēja tas Papucis, kuram tu jāvi nomirt ar Parkinsona slimību.»

«Jā, viņš. Redzi, kādreiz neviens negribēja atzīt, ka tam zēnam ir talants, bet šīs kompozīcijas ir palikušas mutns, un tas ir galvenais. Lai kaut vai par to jukušo Foltīnu apglabā kā īstu mākslinieku.»

KOMENTĀRI

HORDUBALS. METEORS. PARASTA DZĪVE.

Capeka filozofiskās triloģijas romāni «Hordubals», «Meteors» un «Parastā dzīve» bija sarakstīti divu gadu laikā — no 1932. gada līdz 1934. gadam.

Rakstnieks sāka strādāt pie «Hordubala» 1932. gada vasarā. Otrajā augustā, rakstīdams vēstuli sievai Olgai Seinfligovai, viņš pastāsta, ka jau nonācis līdz simt divdesmit devītajai lappusei. «Rit es nogalināšu nabaga Hardubeju (tā sākumā saucās romāna varonis), un sāksies otrā daļa,» piemetina Capeks un piezīmē, ka ar pirmo daļu ir apmierināts, bet mazliet bīstas par otro, jo tai jābūt pavisam citā tonī. Redzams, darbs Capeku bija ļoti aizrāvis, jo tanī pašā vēstulē viņš raksta: «Esmu pilnīgi pārhardubējies, kļuvis nopietns un skumīgs kā mans varonis, tikpat nerunīgs un tāpat kaunos no savām jūtām, vienīgi vēl nestaigāju gāzelēdamies.» Astotajā augustā Capeks paziņo brālim Jozefam: «… Nupat kā, pirmdienā, līdzko pulkstenis sāka sist divpadsmit, es pabeidzu romānu… rakstīju to četras nedēļas un trīs dienas, pēdējā laikā pa desmit lappusēm ik dienas. Tas ir dīvains, smags sacerējums, tanī ir kaut kas nomācošs.»

«Hordubalu» publicēja avīzē tLidovš noviny» (no 1932. gada 27.novembra līdz 1933. gada 21 janvārim). Atsevišķā izdevumā tas iznāca tanī pašā 1933. gadā F. Borovoja izdevniecībā.

Līdz pēdējam laikam tika uzskatīts, ka tiešais impulss, kura ietekmē radies romāna sižets, bijis raksts «Karpatu traģēdija», kurš publicēts avīzē «Lidove noviny» (1932. gada 14. oktobrī). SinI rakstā bija ziņots par zemnieka Jirži Hardubeja nogalināšanu Barbovas ciemā Mij- kačovas tuvumā. Hardubejs, atgriezies no Amerikas, kur braucis peļgā, bija atklājis, ka viņa sieva Polana sagājusies ar algādzi Vasili Man- jaku, ar kuru saderinājusi savu vienpadsmit gadus veco meitu Mafiju. Hardubejs padzinis algādzi, bet tas pēc tam iekļuvis nakti mājā un ar Polanas palīdzību nokāvis saimnieku. Slepkavas bija iedūruši viņam sirdī grozu pinamo īlenu.

Capeks romānā saglabājis šīs krimināllietas faktisko līniju. Tomēr, kad avīzē publicēja rakstu, viņa romāns bija jau pabeigts. Redzams, autors bija iepazinies ar šīs lietas materiāliem pirmajā tiesas instancē 1932. gada 23. aprīlī Užgorodas apgabaltiesā. Vēstulē brālim Capeks raksta, ka vajadzēs mainīt Hardubeja uzvārdu, jo prāvu pārsūdz.

Tanī pasē vēstulē brālim Capeks izmet zīmīgu frāzi: «Šoreiz nebūs nekādas aizsargājošas lojalitātes attiecībā pret valsti.»

«Vēstulē kādam lasītājam», kas publicēta pēc Capeka nāves, viņš rakstīja: ««Hordubalā» es mēģināju nodemonstrēt, cik dažāds var izskatīties cilvēka liktenis un paši cilvēki, kad tos aplūko no dažādiem viedokļiem, un cik izkropļotu un varmācīgu konstrukciju mēs radām, pūlēdamies retrospektīvi atjaunot īstenību.»

Capeks sāka strādāt pie triloģijas otrās daļas — romāna «Meteors» 1933. gada vasarā. Kā liecina 0. Seinfligova, strādādams pie romāna, Capeks vienā laidā darbinājis plati ar kubiešu dejas ierakstu, «apskurbināts no ritma monotonās dārdoņas». 24. jūlijā Capeks paziņo, ka viņam vēl jāuzraksta tikai rakstnieka stāsts, kuram jābūt labākam par visu. No šinī laika pabeigtajām nodaļām viņam visvairāk patika gaišreģa stāsts. Augustā Karlovivaros Capeks jau labo romāna gatavo tekstu. «Meteoru» sākumā publicēja avīzē «Lidovš noviny» (no 1933. gada 5. novembra līdz 1934. gada 10. janvārim). Atsevišķā izdevumā romāns iznāca 1934. gadā F. Borovoja izdevniecībā. «Meteoram» piešķīra 1934. gada valsts literāro prēmiju.

Runājot par romāna ideju «Vēstulē kādam lasītājam», Capeks atzīmē, ka «Meteorā» viņa pasāktā cilvēka apziņas ceļa pētīšana notiek vēl metodiskāk nekā «Hordubalā». «Sinī stāstā es biju nolēmis parādīt, kā vienu un to pašu notikušo faktu izdodas rekonstruēt pa dažādiem ceļiem, pa kuriem var doties mūsu pasaules apzināšanās, jo pats sīkākais īstenības fragments ir jau kaut kas milzīgs: tas atrodas dažādu ceļu krustojumā, un to var atklāt no diametrāli pretējām pusēm.»

Pēdējo daļu — «Parasto dzīvi» viņš rakstīja 1934. gada vasarā. Vēstulē O. Seinfligovai 18. jūlijā viņš raksta, ka ticis jau līdz piecdesmitajai lappusei, un piemetina: «Darbs virzās uz priekšu pamazītēm, bet pagaidām grāmatiņa ir diezgan pelēka. Apmēram pēc nedēļas sāksies dramatiskāka un sarežģītāka daļa, par ko jau iepriekš priecājos.» Redzams, darbs Capekam sagādāja grūtības. 13. augustā viņš raksta: «Esmu briesmīgi iestrēdzis šinī romānā, man jāpārstrādā pēdējās nodaļas; viss ritēja tīri labi, bet uz beigām vieni vienīgi prātojumi. Un, lai kā es pūlos, prātojumi nekad nesasniegs īstenības inten- sivitāti.., Tāpēc man tie jāpārvērš darbībā, un tas ir velnišķīgi grūti.» Pilnīgi iespējams, ka dialoga forma pēdējās romāna nodalās radās šādas pārstrādes rezultātā, lai izvairītos no pārlieka abstraktuma. Romānu «Parastā dzīve» pirmo reizi publicēja avīzē «Lidovk noviny» no 1934. gada 30. septembra iidz 27. novembrim, un tas iznāca grāmatā tanī pašā gadā F. Borovoja izdevniecībā.

Pirmo reizi Capeks nostāda šos trīs romānus kā vienu veselu rakstā «Ko es gribēju sacīt» 1934. gada žurnāla «Pritomnost» septembra numurā. So rakstu pievienoja romāna «Parastā dzīve» pirmajam izdevumam, un turpmāk tas figurēja kā autora pēcvārds visos triloģijas Izdevumos. Krievu valodā «Pēcvārds» pirmoreiz ievietots Kopotu rakstu izdevumā.

Krietna daļa čehoslovaku kritikas, triloģijai iznākot, izturējās pret to zināmā mērā vulgāri. «Vēstulē kādam lasītājam» Capeks sarūgtināts atzīst, ka kritika nav sapratusi «Hordubalu»: «Trīs ceturtdaļas recenzentu pēc tam daudzināja, ka stāsta varonis ir primitīvs pusidiots: viņi bija sapratuši visu, kas tur par viņu sacīts, pilnīgi burtiski.» Daži kritiķi pārmeta Capekam, ka romānos trūkstot vietējā kolorīta un — galvenais — sociālu konfliktu, un pameta neievērotu triloģijas māksliniecisko oriģinālitāti, citi apgalvoja, ka triloģiju vispār nevarot uzskatīt par māksliniecisku sacerējumu, bet drīzāk par estētisku traktātu, psiholoģisku etīdi vai filozofisku eseju. Pamatīgāko triloģijā ietilpstošo romānu savdabīgās mākslinieciskās formas analīzi toreiz sniedza J. Mukaržovskis. Viņš pieskaitīja tos pie sacerējumiem, kuri veidoti pēc «notikuma rekonstrukcijas» principa, tāpat kā «Stāsti no vienas kabatas».

Viens no čehu proletāriskās poēzijas pamatlicējiem J. Hora pēc triloģijas iznākšanas atzīmēja, ka «Capeka radītā romāna forma ir jauns solis pasaules romāna attīstibā». «Parastās dzīves» cilvēciskumu uzsvēra ari Fučiks rakstā sakarā ar Capeka nāvi. Dziļu triloģijas novērtējumu sniedza M. Puimanova, nosaukdama «Parasto dzīvi» par «bezgala smalku cilvēka dvēseles zondēšanu un viena cilvēka «es» pētīšanu, jo cilvēka piespiestajā aprobežotībā slēpjas neierobežotas iespējas». Puimanova runā ari par triloģijas vietu Eiropas literatūrā: «Mar- sels Prusts meklēja savā slavenajā romānu ciklā zaudēto laiku, bet Karels Capeks savā triloģijā, kuras slava nākotnē neapšaubāmi pieaugs, meklē zaudēto patiesību, iegremdējoties ar visu mākslinieka pašaizliedzību klusumā, kurš pārdzīvos vēstures krustceļos valdošos dārdus.»

Puimanovas paredzējums piepildījās, un triloģijas slava paticš.im

pieaug.

Padomju Savienībā krievu valodā «Hordubals» iznāca 1937. gadā, un padomju kritika augsti novērtēja romāna māksliniecisko savdabību, pasvītrojot tā sociālo saturu.

Otrā triloģijas daļa (romāns «Meteors») krieviski pārtulkota piecdesmito gadu beigās Karela Capeka Rakstiem piecos sējumos; trešā daļa — «Parastā dzīve» Iznāca pirmo reizi krievu valoda 1970. gadā.

KOMPONISTA FOLTINA DZĪVE UN DAIĻRADE

Pie šā sava pēdējā sacerējuma Capeks sāka strādāt 1938. gada rudenī, tūliņ pēc Minhenes katastrofas, un nepabeidza to. Romānu izdeva pēc autora nāves ar O. Seinfligovas pēcvārdu, kura mēģina pēc Capeka stāstiem rekonstruēt grāmatas noslēgumu (1939; Lidovā tis- kārnā). Sinī sacerējumā Capeks turpina meklēt jaunu romāna formu. Olga Seinfligova min Capeka vārdus, kas svarīgi, lai izprastu vienu no romāna centrālajām tēmām — mākslas tēmu: «No mana «Foltīna» negaidot iznāk kaut kas līdzīgs mākslinieka ticības apliecinājumam.., Padomā vien, tāds neapdāvināts diletants, melsējs, pozētājs un melis — un tomēr piespieda mani bezbailīgi pieskarties tādiem svētumiem kā māksla un atbildība par to un novērtēt tās visstingrākā veidā. Ko tur, pieklājīgs cilvēks no manis neko nebūtu izvilcis, ar tādu jau kauns runāt atklāti…» Capeks vairākkārt gan publicistikā, gan savā daiļradē atgriežas pie mākslas ētiskās jēgas un mākslinieka morālās atbildības problēmām. Rakstā ar nosaukumu «Literatūra un tikumība» (1933) Capeks rakstīja: «Jo augstāk māksla paceļas pa garīgo un sociālo vērtību skalu, jo nopietnāku atbildību tā uzņemas… Runājot atklāti, bez jebkāda snobisma, es esmu pārliecināts, ka netikumīga māksla neeksistē. Skaistums, pilnība, diženums nevar būt netikumīgi, jo tie nevar būt zemi garīgā un niecīgi cilvēciskā nozīmē. Eksistē netikumīga literatūra, bet, ja mēs padomāsim, tad nāksim pie slēdziena, ka amorāliskums ir reizē arī mākslinieciski meli.., īsta poēzija nevar būt amorāla tāpat, kā nevar būt amorāla taisnība.»

Romānā «Komponista Foltīna dzīve un daiļrade» tēma par mākslas morālo saturu pāraug tēmā par cilvēka morālo atbildību. Tanīs Ceho- slovakijai traģiskajās dienās Capeks sāk domāt par stingru tikumisku kritēriju nepieciešamību sabiedriskajā dzīvē. Par to viņš raksta 1938. gadā: «Tauta var justies nemirstīga tikai tad, kad tā jūtas augsti tikumīga… Tā tam jābūt politikā, saimniecībā, grāmatās, ikdienas dzīvē — vārdu sakot, visur.,. Pamēģiniet atņemt tautai tikumību, un jūs atņemsiet tai nemirstību.»

Strādājot pie romāna, Capeks sacīja: «Pasaule ir pilna ar Foltī- niem gan politikā, gan mākslā, tie jānostāda savās īstajās vietās.»

Šodienas čehoslovaku kritika pieskaita «Komponista Foltīna dzīvi un daiļradi» pie Karela Capeka labākajiem darbiem.

(No I. Bernšteina komentāriem K. Capeka Kopotu rakstu 3. sējumam krievu valodā.)

SATURS TRILOĢIJA

Hordubals 7

Pirmā daļa 7

Otrā daļa 79

Trešā daļa 96

Meteors 114

Žēlsirdīgās māsas stāsts 128

Gaišreģa stāsts 150

Rakstnieka stāsts 172

Parastā dzīve ^38

KOMPONISTA FOLTTNA DZĪVE UN DAIĻRADE

I. Apgabala tiesnesis Simeks. Jaunības draugs . 355

11. Pane Jitke Hudcova. Ariels 365

Dr. V. B. Universitātē 374

Pane Kārla Foltinova. Mans laulātais draugs 379 V. Universitātes profesors Dr. Strauss. Abelārs un

Eloiza 395

VI. Dr. J. Petrū. Jūdītes teksts 396

VII. Vaša Ambrožs. Mecenāts 403

VIII. Divas piezīmes 414

IX. Jans Trojans. «Jūdītes» instrumentācija . . 420

Autora sievas liecība 427

1. Bernšteins. Komentāri 433

Карел Чапек ТРИЛОГИЯ ЖИЗНЬ И ТВОРЧЕСТВО КОМПОЗИТОРА ФОЛТЫНА Издательство «Лиесма» Рига 1979

На латышском языке Перевела с чешского Анна Бауга Художник Виестур Грант

MB A's 2208 Karels Capeks TRILOĢIJA.

KOMPONISTA FOLTTNA DZĪVE UN DAIĻRADE

Redaktore G. Ramosa Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss Tehniskā redaktore V. Brālēna Korektore B. Vārpa Nodota salikšanai 08.12.78. Parakstīta iespiešanai 05.04.79. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 23,10 uzsk. iespiedi.; 25,84 iz- devn. 1. Metiens 45 000 eks. Pašūt. JVs 3199. Cena 2 rbļ. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. 172/29717/D-714. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gra- matu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Capeks K.

Ca 480 Triloģija. Komponista Foltīna dzīve un daiļrade: Romāni / Karels Capeks; No čehu vai. tulk. A. Bauga; Māksi. V. Grants. — R.: Liesma, 1979. — 437 lpp., il. — I. Bernšteina koment./ No krievu vai. tulk. A. Bauga.

Cehu rakstnieka Ķarela Capeka (1890—1938) romāni «Hordubals», «Meteors» un «Parastā dzīve» (1932—1934) veido savdabīgu filozofisku triloģiju pār cilvēkā dzīves izziņas celiern. Siem darbiem pievienojas arī problemātiski triloģijai radnieciskais pēdējais rakstnieka daiļdarbs «Komponista Foltīna dzīve un daiļrade».

1 «Porfīrija darbu skaidrojumi» (lat.).

1 Par dieva vienību un trīsvienību (lat.). 306

1 Muzikāls vakars pie maestro Bēdas Foltēna un viņa kundzes. Bez liekām ceremonijām (fr.).

1 Dažādu sacerējumu kopojums (vāc.).

1 Aperitīvs.

[1] bedržihs atbilst vācu fridriham, tāpēc radies šis pamazināmais vārds.

[1] Zemiskie plebeji (lat.).

[2] pierakstīts pēc liecinieces vārdiem.

[3] «ievads teoloģijā» (lat.).

[4] vaļība (fr.).

[5] ceremoniju trūkums (fr.).

Content

Čapeks Karels Komponista Foltīna dzīve un daiļrade