Čapeks Karels

Meteors romāna Triloģija otrā grāmata

METEORS

i

Straujš vējš brāzieniem liec kokus slimnīcas dārzā. Katrā brāzienā koki briesmīgi uztraucas, lokās kā izmisumā, šaudās kā pūlis panikā; tagad tie sastingst drebēdami: nu gan mēs dabūjām, klusāk — vai neko nedzirdat? Bēgsim, bēgsim, tūliņ būs atkal klāt! Jauns vīrietis baltā virsvalkā staigā pa dārzu un smēķē cigareti. Laikam jauns ārsts; vējš plucina viņa kuplos matus, un baltais virsvalks plivinās vējā kā karogs. Jauc un rausti vien tos, trakais vējš; vai tad meitenēm nav prieks ar abām rokām iekrist šinīs krāšņajās un pašmīlīgajās krēpēs? Kāda valdonīga, izslieta galva, kāda jaunība un neslēpta pašapmierinātība! Pa taciņu skrien šurp jauna medmāsa, vējš iezīmē viņas priekšautā glītu trijstūri; viņa pietur abām rokām matus, skatās augšup uz izpurušo, plecīgo ārstu un kaut ko ātri stāsta. Nu, nu, māsa, kāpēc tāds skatiens, un kāpēc tie mati..,

Jaunais ārsts efektīgā lokā aizmet cigareti un taisni pāri zālienam iet slaidiem soļiem uz korpusu. Ahā, kāds mirst, tāpēc jāiet tādiem medicīniskiem soļiem, kuri pauž steigu, bet nebūt ne mulsumu. Medicīniskā pa'tdzība jāsniedz ātri, bet mierīgi un saprātīgi; kāpēc jāuztraucas, jaunais cilvēk, nav ko skriet pie mirēja gultas. Tu gan, māsiņ, teci viegliem soļiem, kuros izpaužas tava žēlsirdīgā un pienākuma pilnā cītība, turklāt tie izceļ šo un to, kas

piederas tava auguma glītumam. Ziedoša meitene, teiks ļaudis; žēl, ka tādai jāstrādā slimnīcā.

Tātad kāds mirst; vējam kaucot un brāziena grūstītajiem stumbriem lokoties, mirst cilvēks; slimnīcā pie tā jau pierasts, bet tomēr… Pa balto segu taustās drudžaina roka. Nožēlojamā, nemierīgā roka, ko tu gribētu satvert, ko atstumt? Ko — neviens tevi neņem pretī? Nu, tagad es esmu te, nebaidies, nemeklē, tās baismīgās vientulības nav, kura tevi tā biedēja. Jaunais ārsts noliecas, mati krīt viņam pār pieri, viņš paņem meklējošo roku plaukstā un murmina:

Puiss diegveidīgs, agonija; nolieciet te aizslietni,

māsiņ!

Nē, nē, šo vieglprātīgo, pinkaino jaunieti mēs nesēdināsim blakus cilvēkam, kurš mirst vētras ērģeļu dunā, vox coelestis, vox angelica!, un cilvēku vaimanu skaņās. Kur nu, mazā māsiņ, tas nav exitus [1] , tikai lēkme, — teiksim, viņam ir kaut kas ar sirdi. Tie saltie sviedri un nemiers — tas tikai no bailēm, šim cilvēkam šķiet, ka viņu smacē; iešļircināsim viņam morfiju, un viņš ieinigs.

Rakstnieks novērsās no loga.

Dakter, — viņš jautāja, — kas tas par korpusu tieši pretī?

Terapeitiskais, — hirurgs nomurmināja, nenolaiz- dams acu no spirta lampiņas liesmas. — Kāpēc jūs jautājat?

Tāpat vien, — rakstnieks atbildēja un atkal pievērsa skatienu vētras locīto koku stumbriem. Tātad šī māsa ir no terapeitiskā korpusa, un nav ko iztēloties, kā viņai trīc lūpas pie asiņainā miesnieku galda operāciju telpā. Ņemiet to, māsa, dodiet vati! Vati! Nē, viss notiek citādi; viņa stāv kā koka lelle, jo maz vēl zina un redz vienīgi baltā virsvalkā tērptā jaunieša izpurušo cekulu. Tā tas ir, tā tas ir: viņa iemīlējusies šinī dakterī līdz ausīm un bieži apmeklē viņu kabinetā. Kāds stulbenis, kāds plus- kains un pašpārliecināts fanfarons! Nebaidies, meiten, nekas ar tevi nenotiks; es taču esmu ārsts un zinu, kas un kā.

Rakstnieks ir sapīcis. Tas jau mums skaidrs; katrs vīrietis pazīst to īgnumu un dusmas, kas rodas, ieraugot pievilcīgu sievieti, kura ir mīļākā citam. Teiksim, seksuāla skaudība, teiksim, greizsirdība. Jāpadomā, vai vispār dzi- mummorāle nedibinās uz nepatikas, ka citi izjūt savstarpēju baudu. Vējš parādīja, ka viņai ir skaistas kājas; tas ir viss. Bet es izdomāju velns zina ko. Esmu pārāk neobjektīvs.

Rakstnieks sliktā omā saviebies nolūkojās vēja lauzītajā dārzā. Cik veltīgas pūles, ak dievs, kādas skumjas uzdzen šis vējš!

Ko? — ieprasās hirurgs.

Kādas skumjas uzdzen šis vējš!

Jā, tas krīt uz nerviem! — piebalso hirurgs. — Iesim iedzert melnu kafiju!

II

Smaržoja pēc karbola, kafijas, tabakas un vīriešiem. Labi un stipri tā kā lazaretē. Nē, pagaidiet: tā kā karantīnā. Kubas tabaka, Puertoriko kafija un viesulis Jamaikā: tvanīgi, vējš un locīto palmu sprakšķoņa. Septiņpadsmit jaunu saslimšanas gadījumu, dakter; ļaudis mirst kā mušas. Izsmidziniet kreosolu, atnesiet hlorkaļķi; kustieties, ļaudis, un uzmaniet visas ieejas; nevienu nelaist ārā, pie mums epidēmija. Jā, nevienu no mums, kamēr nenobeigsimies visi. Rakstnieks sāka smaidīt par savām domām. Tikai šādā gadījumā, dakter, atbildīgo vietu gribētu ieņemt es, autors. Es vadu šo kauju, vecs koloniju feldšeris, rūdīts rnēra epidēmiju veterāns, un jūs esat mans zinātniskais līdzstrādnieks. Nē, jūs ne, bet tas pluskainais jaunietis no terapeitiskās nodaļas. Nu, puis, mums ir septiņpadsmit jaunu saslimšanas gadījumu, teicams zinātniskais materiāls; ko dara jūsu baktērijas? Jaunietim aiz pārbīļa acis spiežas ārā, pinkas krīt pār pieri. Dakter, dakter, liekas, esmu saslimis! Ahā, tātad astoņpadsmitais gadījums; apguldiet viņu! Šonakt, māsiņ, pie viņa palikšu es. Re, kā tā meiča skatās, kā skatās uz viņa matiem, kas salipuši aiz drudža! Es zinu, viņa ir iemīlējusies; muļķa skuķe, līdzko aiziešu, viņa sāks slimo skūpstīt — un tas pielaidīs viņai slimību. Kā šņāc un sprakšķ vējā izpluinītie oreo- doksi! Degošā plauksta, ko tu gribētu satvert? Netiecies pēc mums, mēs neko nezinām un nevaram; dod man roku, es tevi vedīšu, lai tu nebaidītos. Pulss diegveidīgs, agonija; nolieciet aizslietni, māsiņ!

Cukuru? — hirurgs iejautājās.

Rakstnieks atjēdzās no domām.

Ko?

Hirurgs klusēdams nolika viņam priekšā cukurtrauku.

Šodien bija daudz darba, — viņš nenoteikti sacīja. — Jāgaida atvaļinājums.

Uz kurieni brauksiet?

Medīt.

Rakstnieks vērīgi ielūkojas nerunīgajā vīrietī.

Jums vajadzētu braukt kaut kur labi tālu — šaut tīģerus vai jaguārus. Vēl jau visi nav nošauti.

Man nebūtu iebildumu.

Paklau — kā jūs to visu iedomājaties? Kā iztēlojaties… teiksim, sastapšanos mūžamežā; nezināmi putni klikšķina kā ksilofons, smaržo pēc ruma un eļļas..,

Hirurgs papurināja galvu.

Es neko neiztēlojos. Es… man vajag pamatīgi noskatīties. Skatīties — saprotat? Un, kad cilvēks šauj, —• viņš piebilda, piemiedzis acis, — tad jāskatās sevišķi uzmanīgi, lai redzētu.

Rakstnieks nopūtās.

Jā, jums ir labi, dārgais. Es arī skatos, bet turklāt kaut ko iztēlojos. Vai atkal tā: iztēle sāk darboties patstāvīgi, rada kaut kādas ainas, dzīvo pati uz savu galvu… Protams, es jaucos iekšā: dodu padomu, laboju un tā tālāk. Saprotat?

Un tad rakstāt to uz papīra, — hirurgs burkšķēja.

Kur nu! Parasti nerakstu. Tādas aplamības… Pa to brītiņu, kamēr jūs vārījāt kafiju, es minētajā veidā izdomāju divus galīgi dumjus notikumus ar jūsu plušķaino kolēģi no terapeitiskās nodaļas. Pasakiet, lūdzami, — viņš piepeši iejautājās, — kas viņš ir par cilvēku?

Hirurgs pavilcinājās.

Nu, — viņš beidzot noteica, — mazliet pārmērīgi iedomīgs… Ārkārtīgi pašpārliecināts — tādi jau ir jaunie ārsti. Tomēr nezinu, — viņš paraustīja plecus, — ar ko viņš jūs ieinteresējis.

Rakstnieks nenovaldījās.

Vai viņam nav kaut kas ar to mazo medmāsu?

Nezinu, — hirurgs norūca. — Kas jums tur par daļu?

Nekādas daļas, — rakstnieks sagrauzts atzinās. >— Kāda man vispār daļa gar īstenību? Mans amats ir izdomāt, sacerēt, dzīt jokus,,. — Rakstnieks pielieca

smagos plecus. — Tur jau ir tā nelaime, pan, ka man īstenība ir ārkārtīgi svarīga. Tāpēc es to izdomāju, tāpēc man visu laiku kaut kas jāsacer, lai es tiktu pie pašiem pamatiem. Man nepietiek ar to, ko redzu, es gribu redzēt vairāk — un tāpēc es izdomāju visādas pasakas. Vai tam ir kāda jēga, kā jums šķiet? Un kāpēc tas vispār jādara ar dzīvi? Pieņemsim, ka man šis tas ir uzrakstīts…

Pieņemsim, ka es šo to rakstu, — viņš pēc brītiņa izklaidīgi turpināja. — Es zinu, ka tā ir… tikai fikcija. Es jau zinu, kas ir fikcija, zinu, kā to rada: teiksim, viena daļa īstenības, trīs daļas fantāzijas, divas daļas loģisku kombināciju un pārējais — slīpēts aprēķins; vajag, lai būtu kas jauns, laikmetam atbilstošs, lai tur būtu kaut kas izlemts vai pierādīts un — galvenais, galvenais — lai tas būtu interesanti. Un pie tam dīvaini ir tas, — viņam apspiestā balsī izlauzās, — ka visi šie triki, visa šī nožēlojamā noņemšanās rada cilvēkā, kurš ar to nodarbojas, sasodīti uzmācīgu ilūziju, it kā tas notiek īstenībā. Iedomājieties iluzionistu, kurš zina, kā jāizvelk no cilindra trusis, un reizē tic, ka tas patiešām nav nekāds triks un blēņas. Kāds stulbums!

Jums kaut kas nav izdevies, jā? — hirurgs dzestri ieprasījās.

Taisnība. Kādu vakaru gāju pa ielu un izdzirdēju aiz muguras sievietes balsi, kura teica: «Tā tu ar mani nerīkosies.» Tas bija viss — vairāk neko neviens neteica, un varbūt man tas vispār tikai šķita. Tā tu ar mani nerīkosies.

Un tālāk? — hirurgs pēc brītiņa ievaicājās.

Kas varēja būt tālāk? — Rakstnieks saīga. — No tā radās… vesels notikums. Šai sievietei bija taisnība, saprotiet: nomocīta, nokaitināta, nelaimīga sieviete… Un tas posts, kādā šie cilvēki dzīvo! Bet viņai bija taisnība; viņa ir ģimenes, mājas pavarda, īsi sakot, kārtības iemiesojums, kamēr viņš… — Rakstnieks atmeta ar roku. — Bezgodis, akls un truls dumpinieks, slinks un brutāls radījums…

Un kā tas beidzās?

Kas?

Ka tas beidzās? — hirurgs pacietīgi atkārtoja.

Nezinu. Bet taisnībai vajadzēja būt viņas pusē. Visa tā vārdā, kas ir pasaulē, visu likumu vārdā taisnībai vajadzēja būt viņas pusē. Saprotiet, viss atkarīgs no tā, ka viņai taisnība. — Rakstnieks drupināja pirkstos cukura ga« balinu. — Bet šis puisietis bija ieņēmies galvā, ka viņam arī taisnība. Un, jo negantāks un stūrgalvīgāks viņš kļūst, jo vairāk apzinās savu taisnību. Turklāt vēl izrādās, ka arī viņš cieš; zināt? — rakstnieks murmināja. — Ko lai dara: līdzko viņš sācis dzīvot īstu dzīvi, tā nav ļāvies komandēties un dzīvojis pēc sava prāta, ar grūtībām un bez novirzīšanās… — Rakstnieks paraustīja plecus. — Zināt, galu galā es pats pārvērtos par šo bezgodi, par šo no ceļa nogājušo, izmisuma pārņemto klaidoni; jo vairāk viņš cieta, jo vairāk es jutos viņa ādā… Un jūs sakāt — tā ir fikcija!

Rakstnieks pievērsās logam, jo ir jautājumi, kurus vieglāk izsacīt tukšumā.

Nekas neiznāk, jātiek no tā vaļā. Man gribētos… gribētos nodarboties ar kaut ko tādu… nereālu. Tikai lai tam nebūtu itin nekā kopēja ar īstenību… un ar mani pašu. Atbrīvoties beidzot no tās nomācošās pārslēgšanās. Sakiet — kāpēc man vienmēr jāpārdzīvo ikviena cita bēdas? Man tā gribētos pafantazēt par kaut ko tālu un aplamu… It kā es pūstu ziepju burbuļus.

Nošķinda iekšējais tālrunis.

Tad kāpēc jūs to nedarāt? — hirurgs prasīja, noceldams klausuli, bet viņam nebija vairs laika gaidīt atbildi.

Hallo, — viņš teica tālrunī, — jā, pie aparāta. Ko? Bet… Lai viņu nes uz operāciju zāli… Protams. Es tūliņ ieradīšos.

Atveduši tur kādu, — viņš teica un pakāra klausuli.

Nokritis no debesīm… tas ir, lidmašīna nokritusi un sadegusi. Kā nu ne, velns parāvis, tādā viesulī! Pilots pilnīgi pārvērties oglē, bet tas otrais… nabags. — Ārsts pavilcinājās. — Man vajadzēs atstāt jūs vienu. Pagaidiet, iesūtīšu jums kādu pacientu. Interesants gadījums. No medicīniskā viedokļa pavisam banāls: pārgriezu viņam augoni uz kakla; bet viņš ir gaišreģis. Smags neiropāts un tā tālāk. Pārāk daudz viņam neticiet!

Un hirurgs izšāvās pa durvīm kā bulta, negaidot rakstnieka protestu.

III

Tad šis nu bija gaišreģis, šī nožēlojamā figūra svītrainā pidžamā, ar pārsietu kaklu un sānis nošķiebtu galvu, ak tu nabadziņš! Pidžama karājās uz viņa kā uz pakaramā, viņš piesteberē pie galda un ar drebošiem, stīviem pirkstiem aizdedzina cigareti. Nebūtu jel bijušas tik tuvu šīs iekritušas acis, nebijis tik izklaidīgs un stings skatiens! Jauku sabiedrību pagādājis šis ārsts, nudien: par ko lai runa ar tadu briesmekli? Skaidrs, ka par šīs zemes lietām nevar; kā zināms, ar aizkapa personām ir netaktiski tērzēt par pēdējiem notikumiem.

Ir gan traks vējš, — gaišreģis noteica, un rakstnieks atvieglots uzelpoja. Lai svētīts šis laiks, tā ir glābēja tēma cilvēkiem, kuriem nav par ko runāt. Ir gan traks vējš, viņš saka un pat nepapūlas paraudzīties pa logu, cik nežēlīgi vējš lauza kokus. Nu jā, gaišreģis! Par ko tad jāskatās, labāk pašķielē uz sava garā deguna galu un, re, jau zina, ka ārā trako viesuļvētra. Vareni gan! Sakiet, ko gribat, bet tā jau ir tā otrā redze…

Ja nu kāds būtu noskatījies viņos abos: rakstnieks, iz- riezis masīvos plecus un izslējis zodu, mērī ar nekautru ziņkāri, jā, pat ar neslēptu naidīgumu šo noliekto galvu, šaurās krūtis un pretimsēdošā cilvēciņa tievo, kā knābi izvirzīto degunu. Vai viņš iekodīs gaišreģim? Nē, neiekodīs; aiz tīri fiziska derdzīguma un vēl tāpēc, ka tas ir gaišreģis: viņā ir kaut kas netīrs un atbaidošs. Bet gaišreģis, piešķiebis galvu kā putns, gan blenž kaut kur, bet neko neredz. Starp abiem atrodas kaut kas svešs, sasprin- dzis, antagonistisks.

Spēcīga personība, — gaišreģis nomurmināja it kā pats sev.

Kas?

Tas, kuru atveda. — Gaišreģis izpūta kuplu dūmu mutuli. — Viņā ir viss… šausmīgi saspīlēts, es teiktu, liesmas, ugunsgrēks, izvirdums… Tagad gan tas ir jau dziestošs ugunsgrēks.

Rakstnieks pasmīnēja; viņš necieta tādus patētiskus un neprecīzus izteicienus.

fii.s arī dzirdējāt par to? — viņš apvaicājās. — Degoša lidmašīna un tā tālāk.

Lidmašīna? — izklaidīgi apjautājās gaišreģis. — Tātad viņš ir lidojis — iedomājieties vien, tādā viesuļvētrā! Kā nokaitēts meteors, kuram lemts iet bojā. Kāpēc tāda ārkārtīga steiga? — Gaišreģis pagrozīja galvu. — Nezinu, nezinu neko; viņš ir nemaņā un neapzinās, kas ar viņu noticis. Bet arī pēc nomelnējuša pavarda izskata var spriest, cik augsti šāvusies uguns. Cik dziļi viņā viss izdedzis! Un tomēr viss vēl nokaitēts!

Rakstnieks saērcināts nospurcās. Nē, šis vārgulīgais ērms ir patiešām nepanesams. Kā lai nebūtu nokaitēts, ja zināms, ka pilots sadedzis, bet šim svītrainajam rēgam nav pat neviena līdzcietības vārda! Tomēr taisnība viņam ir: kāpēc šim no debesīm nokritušajam vajadzēja lidot tādā vētrā?

Dīvaini, — gaišreģis pusbalsī runāja. — Un vēl no tāda tāluma! Viņam taču vajadzēja šķērsot okeānu. Dīvaini, kā cilvēku apzīmogo tā vieta, kur viņš nupat kā bijis. Viņu ir apzīmogojusi jūra.

Pēc kā tas redzams?

Gaišreģis paraustīja plecus.

Gluži vienkārši jūras un tāluma zīmogs. Viņa mūžā laikam bijuši daudzi ceļi. Vai nezināt, no kurienes viņš ieradies?

To jums pašam vajadzēja atklāt, — rakstnieks atbildēja, ielikdams šinīs vārdos iespējami daudz dzēlīguina.

Kā lai atklāj? Viņš taču ir nemaņā un neko nezina. Vai jūs varētu izlasīt aizvērtu grāmatu? Iespējams tas ir, tikai grūti, neiedomājami grūti.

Izlasīt aizvērtu grāmatu, — rakstnieks nomurmināja.

Es teiktu, ka šāda nodarbība ir vismaz nevajadzīga.

Tikai jums, — gaišreģis noteica, šķielēdams kaut kur uz kaktu. — Jā, jums tā patiešām ir nevajadzīga. Jūs esat rakstnieks, vai ne? Priecājieties, ka no jums neprasa precīzu domāšanu, priecājieties, ka jums nav jālasa aizvērtas grāmatas! Jūsu ceļš ir vieglāks.

Ko jūs ar to domājat? — Rakstnieks kareivīgi paliecās uz priekšu.

To, ko teicu, vairāk neko, — gaišreģis atbildēja.

Sacerēt un uzzināt nav viens un tas pats.

Un jūs no mums abiem esat tas, kurš uzzina, vai ne?

Šoreiz jūs uzminējāt. — Gaišreģis palocīja galvu, it kā ar degunu pielikdams sarunai punktu.

Rakstnieks sāka smīnēt.

Es teiktu, ka mums abiem diezin vai atradīsies kaut kas kopīgs. Protams, es jau visu tikai saceru un izdomāju pēc patikas, vai ne? Tikai aiz tīras aušības un uz labu laimi…

Es zinu, — gaišreģis viņu pārtrauca. — Jūs ari domājat par šo cilvēku, kas nokritis no debesīm. Jūs ari iztēlojaties, ka zem viņa bijis okeāns. Zinu. Bet jūs nācāt pie šāda slēdziena loģiskā ceļā, jo vairums aviolīniju saistītas ar ostām. Pilnīgi paviršs slēdziens, pan. Tas, ka viņš varēja pārlidot okeānu, vēl nenozīmē, ka viņš ir to pārlidojis. Tipisks noti sequitur gadījums. Patiesību nevar aizstāt ar iespēju. Bet zināt, — viņš pikti iesaucās, — šis cilvēks patiešām ir lidojis pāri okeānam. Es to zinu.

Kā?

Gluži vienkārši. Analizējot iespaidus.

Vai jūs viņu redzējāt?

Nē. Man nevajag vispirms redzēt vijolnieku, lai saprastu, ko viņš spēlē.

Rakstnieks domīgi glāstīja pakausi.

Jūras iespaids… Man tas laikam radies tāpēc, ka mīlu jūru. Bet es nedomāju par jūrām, kuras esmu kādreiz skatījis. Es iztēlojos jūru siltu un biezu kā eļļu; tai jābūt taukainai, lai tā spīd. Tā ir pilna ar ūdenszālēm it kā pļava. Šad tad no ūdens izlec kaut kas spīdošs un smags kā dzīvsudrabs.

Tās ir lidojošās zivis, — gaišreģis piebilda it kā savām domām.

Sasodīts, — nomurmināja rakstnieks, — jums taisnība, tās patiešām ir lidojošās zivis.

IV

Pagāja diezgan ilgs laiks, kamēr hirurgs atgriezās. Ienācis viņš izklaidīgi noteica:

A, jūs vēl esat šeit!

Gaišreģis blenza tukšumā, uz kurieni bija vērsts viņa grūtsirdīgais deguns.

Smags smadzeņu satricinājums, — viņš sacīja. — Acīmredzot bojāti iekšējie orgāni. Pārlauzts apakšējais žoklis, un plīsums galvaskausā. Uz sejas un rokām otrās un trešās pakāpes apdedzinājumi. Fractura claviculae. [2]

Pilnīgi pareizi, — hirurgs domīgi piekrita. — Slikts stāvoklis. Bet kā jūs to zināt?

Jūs nupat kā domājāt par to, — gaišreģis it kā taisnojās.

Rakstnieks sarauca pieri. Vācies pie velna, burvestību taisītāj, nedomā mani pārsteigt ar saviem trikiem! Ja tu pat nolasītu sveša domas vārdu pa vārdam, tad nedomā, ka es tev ticētu.

Kas viņš īstenībā ir? — viņš iejautājās, lai pievērstos kaut kam citam.

Kas to zina, — ārsts atrūca. — Viņa dokumenti sadeguši. Kabatās atrastas dažas franču, angļu un amerikāņu monētas. Arī holandiešu sīknauda. It kā būtu lidojis pāri Roterdamai, bet tā nebija reisa lidmašīna.

Viņš pats jums neko neteica?

Hirurgs papurināja galvu.

Kur nu! Pilnīgi zaudējis samaņu. Es brīnītos, ja viņš vispār spētu kaut ko pateikt.

Iestājās nospiedošs klusums. Gaišreģis piecēlās un ste- berēja uz durvīm.

Aizvērta grāmata, ko?

Rakstnieks drūmi noskatījās viņam pakaļ, kamēr viņš nenozuda gaitenī.

Dakter, vai jūs patiešām tā domājāt, kā viņš sacīja?

Ko? Vispār — jā. Tā bija diagnoze, ko nupat kā nodiktēju. Man nemaz nepatīk šāda domu lasīšana. No ārsta viedokļa, — viņš praktiski piebilda, — tā ir medicīnas noslēpumu atklāšana.

Šķita, ka nu viņam šis jautājums liekas izsmelts.

Bet tās taču ir blēņas! — rakstnieks sapīcis izsaucās. — Neviens nevar zināt, par ko otrs domā. Līdz zināmai pakāpei to var izzināt loģiskā ceļā. Kad jūs ienācāt, es tūliņ nopratu, ka jūs domājat… par to cilvēku, kas nokritis no debesīm. Redzēju, ka esat noraizējies, ka par kaut ko šaubāties un ka tas ir ārkārtīgi svarīgi. Un tad es sev sacīju: pag, te būs runa par iekšējiem orgāniem!

■— Kā jūs to uzzinājāt?

Ar saprātu. Ar loģiku. Es pazīstu jūs, dakter, jūs neesat izklaidīgs cilvēks, bet, kad ienācāt, tad izdarījāt tādu kustību, it kā gribētu atpogāt virsvalku, kura jums mugurā vairs nebija. No tā es spriedu, ka jūs domās esat vēl pie tā pacienta. Skaidrs, es sev sacīju, kaut kas viņam nedod mieru. Kaut kas tāds, ko viņš nevar ne redzēt, ne iztaustīt, — acīmredzot iekšējo orgānu bojājumi.

Hirurgs drūmi pamāja.

Bet es taču vēroju jūs, — rakstnieks turpināja.

Tur jau slēpjas tas triks: skatīties un kombinēt — tas

ir godīgs darbs. Bet šis jūsu būrējs, — rakstnieks nicīgi norūca, — skatās uz sava deguna galu un stāsta, par ko jūs domājat. Es viņu uzmanīju, viņš uz jums pat aci ne- uzmeta. Gluži vienkārši… pretīgi.

Un atkal klusums, tikai vēja auri.

Jūs arī tagad domājat, dakter, par to ievainoto. Vai viņā ir kaut kas neparasts?

Viņam taču nav sejas, — hirurgs klusu scīja. —• Viņš tā apdedzināts… Ne sejas, ne vārda, ne apziņas,.. Ja es būtu jel kaut ko varējis par viņu dabūt zināt!

Kaut vai to: kāpēc viņš lidojis tādā vētrā? Kurp viņš tik ārkārtīgi steidzies? Ko baidījies pazaudēt? Kas viņu tik aplam un nepacietīgi dzinis uz priekšu? Skaidrs, ka no nāves viņš nav baidījies. «Samaksāšu jums desmitkārtīgi, pilot, ja aizvedīsiet mani, kurp gribu. Orkāns no rietumiem — jo labāk: lidosim ātrāk!» Vai pie viņa nekas nav atrasts?

Hirurgs papurināja galvu.

Nu, iesim palūkoties uz viņu, ja viņš tā nedod jums mieru, — hirurgs pēkšņi teica un piecēlās.

Žēlsirdīgā māsa, kura sēdēja pie slimā gultas, ar pūlēm uzslējās kājās. Tās bija resnas, uztūkušas, seja plakana, bez krāsas — vecs, nodzīts medicīnas zirgs. Večuks pretējā gultā vienaldzīgi aizvērsa galvu; viņš bija pārāk aizņemts ar paša ciešanām un nespēja tikt pāri tam atstatumam, kas atrodas starp slimnieku un pārējiem cilvēkiem.

Līdz šim vēl nav nācis pie samaņas, — ziņoja žēlsirdīgā māsa un salika rokas uz vēdera; acīmredzot tā jāstāv mūķenei, kad viņa kā vecs zaldāts ziņo priekšniecībai, tikai acis viņai mirkšķinājās raizīgi un līdzjūtīgi. Rakstnieks atcerējās pērtiķu acis un nokaunējās; nu jā, bet pērtiķu acis tik negaidīti un pārsteidzoši atgādināja cilvēku acis!

Un te nu viņš ir, te ir šis pacients! Rakstnieks ar sažņaugtu sirdi bija gatavojies ieraudzīt kaut ko tādu, kas liek aizcirst elpu un bēgt, aizspiežot muti un drebot šausmās, bet te gulēja tīrs un teju pat skaists, rūpīgi satīts liels sainis, glīts izveicīgu roku darbs; vīstoklim ir pat veikli izveidotas rokas no vates, marles un vaskauta, lielas, baltas ķepas guļ uz segas. Mak gan šeit no vates un pārsaitēin iztaisīt lelli, kas to būtu domājis!

Rakstnieks savilka uzacis un svelpjoši noelsās. Tas taču elpo: mazlietiņ, mazlietiņ paceļas un atslīgst baltās ķepas, it kā elpotu. Un tā melnā svītra starp apsaitēm droši vien ir mute; un tie tumšie plankumi vates maigajā vainadziņā… ak dievs… nē, paldies dievam, tās nav izdzisušas acis, tās nav cilvēka acis, tikai aizvērti plaksti. Būtu gan šausmīgi, ja viņš skatītos! Rakstnieks noliecās pār veiksmīgo pārsiešanas rezultātu, un pēkšņi aizvērto plakstu kaktiņi noraustījās. Rakstniek? atrāvās, viņam uzmācās bezspēks un kļuva baigi.

Dakter, — viņš nočukstēja, — dakter, vai viņš nenāks pie samaņas?

Nenāks, — hirurgs nopietni atbildēja, un žēlsirdīgā māsa joprojām raizīgi un līdzjūtīgi mirkšķināja acis, tik vienmērīgi, it kā pilētu ūdens. Līdzcietības uzbangojums rakstnieka sirdī noplaka; tie divi ir tik mierīgi, nomierinies tu arī, nomierinies, viss kārtībā; tik vienmērīgi, kā pil ūdens, paceļas un noslīgst baltā sega uz bezvārda pacienta krūtīm. Viss ir kārtībā, nav ne panikas, ne pārbīļu, nav pat nekādas nelaimes, neviens ncskraidā apkārt un nelauza rokas; arī sāpes rimstas, kad kļūst par slimnīcas kārtības sastāvdaļu. Vienmērīgi vaid vienaldzīgais slimnieks pretējā gultā.

Nabags, — nomurmināja hirurgs, — izkropļots kā Jēzus Kristus.

Žēlsirdīgā māsa pārmeta krustu. Rakstnieks arī ar prieku būtu pārmetis krustu tai pārsietajai galvai, taču kaunējās tā rīkoties un mulsi paskatījās uz hirurgu. Tas pamāja. — Iesim! — Un viņi uz pirkstgaliem izgāja ārā. Nav par ko runāt; lai tagad sakļaujas klusuma un kārtības klaids, lai nekas netraucē pastāvīgo klusēšanu; klusāk, klusāk, it kā mēs pamestu kaut ko apbrīnojamu un cienījamu.

Tikai slimnīcas vārtos, aiz kuriem sākas dzīves troksnis un kņada, hirurgs domīgi sacīja:

Dīvaini, ka neko par viņu nezinām. Vajadzēs viņu pierakstīt kā pacientu Iksu. — Viņš atmeta ar roku. — Labāk nedomājiet par viņu!

V

Jau otro dienu pacients Ikss nenāk pie samaņas, temperatūra ceļas, un sirds gurst. Nav šaubu, ka dzīvība pamet viņu; ak dievs, kādas raizes! Kā var salabot plaisu, ja nezinām, kur tā ir? Var tikai nolūkoties uz mēmo augumu, kam nav ne sejas, ne vārda, pat ne plaukstas, uz kuras varētu salasīt bijušā pēdas. Bijis jel viņam vārds, bijis jel kaut kāds vārds, tad viņš nebūtu tāds… nu, kāds īsti? Nu, satraucošs, vai? Jā, to var gan saukt par noslēpumainību.

Šķiet, ka žēlsirdīgā māsa izraudzījusies šo bezcerīgo pacientu par savu īpašas gādības priekšmetu; viņa nogurusi sēž uz cietā sēdekja gultas kājgalī, bet slimnieka galvgalī uz tabcles nav vārda, vienīgi latīnisks diagnozes nosaukums; viņa nenolaiž acu no baltās, vārgi un saraustīti elpojošās lelles; liekas, viņa skaita lūgsnu.

Nu, godātā, — hirurgs uzrunā viņu bez smaida, — kluss pacients, vai ne? Šķiet — viņš jums iepaticies.

Žēlsirdīgā māsa aši mirkšķina acis, it kā gribētu taisnoties.

Viņš taču pilnīgi viens. Pat vārda viņam nav… (It kā vārds būtu cilvēkam kāds atbalsts.) Šonakt redzēju viņu sapnī, — viņa turpināja un pārvilka ar roku pār acīm. — It kā būtu nule atjēdzies un gribētu kaut ko teikt… Es zinu, ka viņam ir kas sakāms.

Hirurgam jau bija uz mēles: «Māsa, šis cilvēks mums pat labu nakti nepateiks,» — bet viņš paturēja to pie sevis. Vārdu vietā viņš viegli noglaudīja māsai plecu. Slimnīcā nav pieņemts izteikt atzinību. Vecā mūķene izvilka prāvu iestīvinātu kabatas lakatu un aizkustināta nošņauca degunu.

Vismaz kāds būs viņam blakus, — viņa apmulsusi taisnojās; šķita — viņa kļuvusi vēl rūpīgāka, vēl pacietīgāka un nosēdusies vēl stabilāk nekā līdz šim. Jā, lai viņš nejustos tik vientuļš.

Lai nejustos pavisam vientuļš; jā, bet vai ar citiem pacientiem tā noņemas kā ar šo? Reizes divdesmit dienā hirurgs bezmērķīgi aizstaigā pa gaiteni, lai it kā nejauši ieskatītos palātā. «Nekā jauna, māsa?» Nē, nekā. Šad tad kads iebāž galvu pa sestās palātas durvīm — ārsti, māsas — un apvaicājas, vai te neesot tāds un tāds. Tas tikai iemesls, lai varētu brītiņu pastāvēt pie šīs gultas bez vārda, pie cilvēka bez sejas. Viņi saskatās: «Nabadziņš!» — un uz pirkstgaliem iet ārā, bet žēlsirdīgā māsa sēž,_ mazliet šūpodamās, savā lielajā un mēmajā vāķēšanā.

Ir jau trešā diena, joprojām dziļa nemaņa, temperatūra pacēlusies pāri četrdesmit grādiem; pacients ir nemierīgs, rokas taustās pa segu, viņš kaut ko nesaprotamu murmina. Kā pretojas organisms, kaut tam nav ne apziņas, ne gribas, kas palīdzētu cīnīties, tikai sirds klaudz kā atspole sarautos metos; atspole skraidā .veltīgi un nevelk līdzi dzīvības diegu. Mašīna vairs neauž, kaut arī darbojas.

Žēlsirdīgā māsa nenolaiž acu no slimnieka gultas; hirurgs labprāt viņai teiktu: «Māsiņ, dieva vārds, jūs te veltīgi sēžat; ejiet labāk atpūsties!» Viņa raizīgi mirkšķina acis, viņai, redzams, kaut kas ir uz mēles, bet disciplīna un pagurums neļauj viņai pavērt muti; pie šīs gultas vispār runā maz un klusu.

Ienāciet vēlāk pie manis, māsa, — hirurgs izrīko un iet tālāk savās ikdienas darīšanās.

Māsa tūļīgi un neveikli apsēžas hirurga kabinetā un nezina, kā sākt, novērš skatienu, un aiz uztraukuma viņai parādās sarkani plankumi uz vaigiem.

Kas ir, māsiņ, kas ir? — hirurgs palīdz vecajai sievietei kā mazai meitenei, un tad viņai izlaužas:

Šonakt es jau otrreiz redzēju viņu sapnī!

Tā, nu tas ir izteikts, un hirurgs nav smējies, nav sacījis neko tādu, kas samulsinātu godājamo māsu; gluži otrādi — ieinteresēts pacēlis acis un gaida.

Ne jau tā, ka es daudz ticētu sapņiem, — žēlsirdīgā māsa mulsi taisnojas, — bet, ja divas naktis no vietas rādās viens un tas pats sapnis ar turpinājumiem, tad tas nav nekāds nieks. Tiesa, es daudziem skaidroju viņu sapņus, bet tas ir tā aiz gara laika; sev es no tā neko negaidu. Pašas sapņi nekad nav piepildījušies, tāpēc tā nav māņticība, ka es nepiemirstu šos sapņus. Es zinu, ka sapņi atkārtojas un atgriežas, bet turpināties, tāpat kā īstenībai, sapnim neklājas. Ja manā sapnī ir kaut kas tāds, par ko man nepienāktos runāt, to lai dievmāte man piedod, bet es jau esmu pieradusi pie dakteriem vairāk nekā pie mācītājiem, tāpēc izstāstīšu visu kā grēksūdzē.

Hirurgs nopietni palocīja galvu.

>— Izstāstīšu jums visu, — māsa turpināja, — jo mans sapnis ir par jūsu pacientu, bet saturs būs tāds, kāds tas man vēlāk radās galvā. Sapnī tās bija drīzāk tādas bildītes, kuras ātri mainījās; dažas bija skaidras, citas juku jukām kā sacensībās vai cita citai virsū. Brīžiem likās — tas cilvēks pats visu stāsta, brīžiem, it kā es pati skatītos, kas tur notiek; viss bija tik juceklīgs un aplams, ka es lūdzu dievu, kaut pamostos, bet nevarēju. Sapnis bija tik dzīvs un spilgts, ka it kā turpinājās pat dienā, bet dienu es to gluži vienkārši atcerējos labākā kārtībā, bez tām izmētātām bildītēm, un ta4 tas vairs nebija sapnis. Pasaulē mums viss liktos sapnis, ja tur nebūtu zināmas kārtības, jo kārtība ir tas, kas tikai īstenībā pastāv. Tāpēc šis sapnis mani tā nobiedēja, ka tanī bija daudz vairāk sakarības nekā parastajos sapņos, un es varu izstāstīt to tikai tā, kā patlaban izprotu.

žēlsirdīgas masas stāsts

Aizvakar naktī viņš man parādījās pirmo reizi. Viņam bija balts uzvalks ar vara pogām, kājās ādas zābaki un galvā balta kaska, bet tā nebija karavīra kaska, un tādas drēbes es nekur nebiju redzējusi. Seja viņam bija dzeltena kā čigānam un acis drudžainas kā tīfa slimniekam; viņam laikam bija temperatūra, jo viņš šad tad aizrunājās.

Ja jūs sapņojat, tad nedzirdat runātāja balsi un neredzat, ka viņš kustina lūpas, jūs tikai zināt, ko jums stāsta, un es nekad neesmu varējusi saprast, kā tas notiek. Zinu tikai, ka viņš uzrunāja mani, ka aši runāja svešā valodā, ko nesaprotu; atceros vienīgi, ka vairākkārt uzrunāja mani «sor»\ bet nezinu, ko tas nozīmē. Viņš dega nepacietībā, bija teju pat izmisis, ka es viņu nesaprotu, un runāja ilgi. Bet vēlāk, it kā atjēdzies, kur atrodas, sāka runāt, es teiktu, mūsu mēlē, un tad es pēkšņi sāku saprast.

— Māsa, — viņš teica, — lūdzu jūs, ceļos mezdamies, izdariet man pakalpojumu, ja varat; jūs taču redzat, kādā stāvoklī esmu. Kāda nelaime, ak dievs, kāda nelaime! Nezinu, kā tas gadījās; šķita, ka zeme pēkšņi skrien mums pretī. Būtu es varējis rakstīt ar pirkstu uz segas, tad būtu uzrakstījis visu vajadzīgo, bet paskatieties uz mani. —- Viņš parādīja man rokas bez pārsaitēm; patlaban nezinu vairs, kas tanīs bija tik briesmīgs. — Nevaru, nevaru, —• viņš teica, — paskatieties uz manām rokām! Es pateikšu visu, tikai, dieva deļ, palīdziet man kaut ko nokārtot!

1 Žēlsirdīgā māsa (lat.). 128

Lidoju kā neprātīgs, lai to visu izdarītu, bet zeme strauji sašūpojās un krita mums virsū. Es zinu, ka tur kaut kas bija noticis; mums priekšā uzliesmoja uguns, kādu nekad nebiju redzējis, lai gan noskatījies esmu daudz: degošus tvaikoņus, degošus cilvēkus, pat veselu degošu kalnu; bet par to tagad nestāstīšu; nekas nav tik svarīgs kā tas pats nepieciešamākais.

Tikai tas vien, — viņš turpināja, — bet nu redzu, ka tanī ir visa mana dzīve. Ak, māsa, vai jums nestāstīja, kas ar mani noticis? Vai man nav ievainota galva? Esmu aizmirsis visu un zinu tikai, ka esmu dzīvs. Esmu aizmirsis visu, ko esmu kādreiz darījis, nezinu, kur esmu bijis, esmu aizmirsis cilvēku vārdus un pat nezinu, kā pats saucos; tie visi ir nieki un bez nozīmes. Laikam man ir smadzeņu satricinājums, ka nevaru neko atcerēties, vienīgi to, kas notika īstenībā. Ja jums nosauks manu vārdu, tad ziniet, ka tie ir meli, un, ja es pats sākšu kaut ko melst par salām un visādam dēkām, tad uzskatiet to par murgiem; tas ir drumslas, un es nezinu, kur tās piederas, bet no tām nevar izveidot cilvēka dzīves gaitu. Cilvēks ir tas, kas viņam vēl jāveic; viss pārējais ir lauskas un atlūzas, kuras nedod nekādu skaidrību. Jā, jā, jā: dažreiz cilvēks izrok kaut ko no pagātnes un domā — tas esmu es. Bet ar mani ir vēl grūtāk, māsiņ; noticis kaut kas tāds, ka mana atmiņa sašķīdusi drupatās; manī nav nekā vesela, tikai doma par to, kas man vēl bija veicams.

VI

Žēlsirdīgā māsa stāstīja, mazliet šūpodamās un nolaidusi acis, it kā atkārtotu no galvas iemācītu tekstu.

Dīvaini gan, ka šis sapnis ir reizē skaidrs un neskaidrs. Nezinu, kur tas notika; viņš sēdēja uz koka pakāpieniem, pa kuriem varēja iekļūt kādā salmu būdā … — Mirkli viņa vilcinājās. — Jā, tā būda stāvēja uz stabiem kā galds uz savām kājām; viņš sēdēja, kājas izpletis, uz apakšējā pakāpiena un sita plaukstā pelnus no pīpes. Galva bija noliekta, varēja redzēt tikai balto kasku; likās — galva viņam bija pārsieta.

129

Jums jāzina, māsa, — viņš turpināja, — ka savu māti es neatceros. īstenībā es viņu nemaz neesmu redzējis,

5—3199

tāpēc man atmiņā palikusi tukša vieta, kurā kaut kā trūkst. Jūs redzat, ka atmiņa man vienmēr bijusi ar robiem., jo tanī trūcis-mātes. — Viņš palocīja galvu, kad to sacīja. — Manas dzīves kartē tas vienmēr paliks kā balts laukums; es nevarēju nekad iepazīt pats sevi, jo nepazinu savu māti.

Ja runājam par tēvu, — viņš stāstīja tālāk, — tad jāteic, ka mūsu attieksmes nebija ne sirsnīgas, ne uzticības pilnas. Taisnību sakot, mūs šķīra kluss, nerimstošs naids. Mans tēvs bija patiešām priekšzīmīgs cilvēks, ieņēma redzamu stāvokli sabiedrībā un bija no sirds pārliecināts, ka ikvienā gadījumā pilda savu pienākumu. Viņš uzskatīja par pienākumu ziedoties darbam, gūt bagātību un panākumus un baudīt līdzpilsoņu cieņu; tie ir tik svarīgi uzdevumi, ka tos var partraukt vienīgi nāve. Viņš patiešām nomira svinīgi un cienīgi, it kā apmierināts, ka izpildījis arī šo savu pienākumu. Runājot ar mani, viņš pastāvīgi minēja sevi kā paraugu; droši vien viņš uzskatīja cilvēka dzīvi par kaut ko gatavu — kā mantotu namu vai no priekšgājēja saņemtu firmu. Viņš ārkārtīgi cienīja pats sevi, savus principus un nopelnus; viņa mūžs viņam šķita cienījams piemērs, kam jāseko. Iespējams, ka viņš zināmā mērā mani mīlēja un domāja par manu nākotni, bet to iztēlojās vienīgi kā savas pieredzes atkārtojumu. Es nīdu tēvu no visa spēka, ļaunprātīgi un pa- slēpšus rīkojas gluži otrādi, nekā varēja gaidīt no saprātīga un paklausīga dēla; biju slinks, untumains un netikumīgs un jau pusaudža gados gulēju ar kalponēm — vēl līdz šim atceros viņu raupjās rokas; piepildīju visu māju ar slēptu mežonīgumu un domāju, ka bieži vien satricināju vecā vīra pašpaļāvību; viņam es iemiesoju dzīvi bez valda un bez iemauktiem, tai pretoties viņam trūka spēka.

Es nestāstīšu jums par savu jaunību, māsa. Jā, bija viss kā parasti, bet, atskaitot šo un to, man nav par ko kaunēties. Tiesa, bērnībā es biju ļauns un samaitāts, bet jaunekļa gados neko neatšķīros no citiem, tāpat kā viņi, domāju tikai par sevi; man bija mīlas piedzīvojumi, bija dēkas, bija savi uzskati, viss savs. Tikai vētik cilvēks redz, ka tas viss nav bijis viņa un tikai viņa, bet raksturīgs visiem pārējiem, ka caur to vajadzējis iziet, iedomājoties sevi par atklājēju. Cilvēka atmiņā vairāk paliek no bērnības nekā no jaunības; bērnība — jā, tā ir vesela un gluži jauna īstenība, kamēr jaunība… Dievs vien zina kāpēc tanī gadās tik daudz maldu un rēgainu priekšstatu, tāpēc tā arī tiek aizmirsta un aizmesta. Paldies dievam, katrs jau neapzinās, kā ticis apkrāpts un cik dumji uzķē- ries uz āķa. Man nav ko atcerēties, un, ja kaut kas uzpeld atmiņā, tad jūtu, ka neesmu vairs tas un ka mani tas neskar.

Tolaik es vairs nedzīvoju pie sava tēva; viņš bija man svešs un tāls kā neviens cits visā pasaulē, un, kad stāvēju pie viņa zārka, man likās baismīgi un neticami, ka mani radījis šis svešais un nāves pārvērstais cilvēks; nekas, nekas mani vairs nespēja saistīt ar nelaiķi, un asaras, kuras saplūda man acīs, izsauca tikai pilnīgā vientulības apziņa.

Laikam jau teicu, ka tēvs man atstāja diezgan prāvu bagātību, bet arī šī nauda man šķita sveša, pie tās it kā arī likās pieķēries mana tēva kārtīgums un pienākuma apziņa. Savu bagātību viņš bija radījis, lai dzīvotu tanī arī pēc nāves, viņa naudai vajadzēja būt viņa dzīves un sabiedriskā stāvokļa turpinājumam. Es nemīlēju šo naudu un atriebos tai, izmantodams to sava laiskuma un baudkāres vajadzībām. Nedarīju neko, jo strādāt nekas mani nespieda; bet sakiet — kāda vērtība ir dzīvei, ja tā nav cieta un nepadevīga kā akmens? Varēju apmierināt visas savas iegribas, bet tas ir tik nepasakāmi garlaicīgi, māsa, un izdomāt, kā nosist dienu, ir nesalīdzināmi grūtāk nekā dauzīt akmeņus. Tam nebija nekādas vērtības, un ticiet man, ka nepastāvīgs cilvēks saņem no dzīves mazāk nekā ubags.

Viņš brītiņu klusēja un tad sacīja:

— Kā redzat, man patiešām nav ko nožēlot savu jaunību. Ja domās atgriežos pie tās, tad ne jau tāpēc, lai padzertos no jaunības avota. Es kaunos, ka esmu bijis jauns, jo toreiz sabojāju savu nākotni. Tas bija pats trakulīgākais un bezjēdzīgākais laiks manā dzīvē, bet tieši tad ar mani atgadījās kaut kas tāds, ko toreiz nemaz nepratu novērtēt. Es runāju par notikumu, bet tas ne ar ko neatgādināja dēku: iepazinos ar meiteni un nolēmu viņu iegūt; tiesa, es viņu mīlēju, bet jaunībā tas nav nekas sevišķs. Dievs liecinieks, ka tā nebija mana pirmā mīlestība, ne arī mana stiprākā aizraušanās, kuras visas esmu aizmirsis.

Žēlsirdīgā māsa noraizējusies pagrozīja galvu.

To visu viņš stāstīja, kā grēkus sūdzēdams, un bija redzams, ka neko negrib no manis slēpt. Viņš patiešām gatavojās uz nāvi, un man atlika vienīgi lūgties, lai dievs ar kādu brīnumu vai aiz savas žēlsirdības pieņem šo grēksūdzi, kas notikusi sapnī un necienīgai personai, un lai ņem vērā arī to, ka cilvēks bezsamaņas stāvoklī nevar just tik dziļu nožēlu, kāda nepieciešama grēku apziņai.

Es jums aprakstīšu, kāda viņa bija, — viņš sacīja. — Dīvaini, ka nevaru atcerēties viņas seju; viņai bija pelēkas acis un paskarba balss — kā zēnam. Arī viņa bija zaudējusi māti bērnībā; dzīvoja kopā ar tēvu, kuru dievināja, jo viņš bija jauks vecs pans un talantīgs inženieris dieva vaiga priekšā. Viņam un sev par prieku un lepnumu, viņa izstudēja par inženieri un iestājās darbā fabrikā; māsa, māsiņ, man gribētos, kaut jūs varētu iztēloties viņu kalēju cehā starp tvaika veseriem, darbmašīnām un puskailiem vīriešiem, kuri sita nokaitētu dzelzi! Viņa bija vēl meitenīte, elfa, dūšīgs pusaudzis zēns, un šie strādnieki viņu dievināja un izturējās pret viņu sevišķi saudzīgi, jo viņa nemitīgi bija starp vīriešiem. Vienreiz, tikai vienreiz viņa ieveda mani tanī cehā, un pēc tam es viņā iemīlējos: starp šīm spēcīgajām vīriešu mugurām, kuras klāja sviedri, viņa izskatījās tik trausla, tik drosmīga un jauka ar savu paskarbo balstiņu, ar inženiera autoritāti, kurš rīko uguni, dzelzi un darbu. Ļaudis teiktu, ka tur nav vietas meitenei; dievs, piedod man grēkus, bet tieši tur es viņu iekāroju mokoši un nevaldāmi, tieši tobrīd, kad viņa pieņēma kādu darbu un pikti rauca garās uzacis. Vai tobrīd, kad viņa nostājās blakus savam dižajam tētim un viņš uzlika meitai roku uz pleca it kā dēlam, ar kuru lepojas un kuram novēl savu mūža darbu. Strādnieki viņu uzrunāja «pane inženiere», bet es nenolaidu acu no viņas mcitenīgā kakla, mokošu alku pilns, kuras nedeva man miera, it kā tanīs būtu kaut kas pretdabisks.

Viņa bija bezgala laimīga; laimīga tāpēc, ka lepojās ar savu veco tēvu un sevi, laimīga, ka ļaudis viņu mīl un ka viņa pati pelna sev maizi; viņas laime bija mierīga, skaidra un nosvērta. Viņas acis izstaroja mieru, zēniskā balss runāja maz un nosvērti, plaukstas un pirksti bija vienmēr notriepti ar tušu, un es mīlēju šos plankumus. Es toreiz biju jauns un tāpēc iedomīgs, biju vēl puika un tieši tāpēc pašpārliecināts, bet šī meitene mani izsita no sliedēm. Man šķita, ka viņa grib būt bezdzimuma būtne, un ar ļaunumu sirdī zvērēju sev, ka pakļaušu viņu kā sievieti, iztēlojos, ka tad jutīšos kā uzvarētājs. Redzams, man bija kauns par sevi, par savu dīkdienību un niecīgumu, un tāpēc, vienīgi tāpēc man gribējās izbaudīt vīrieša iekarotāja triumfu. Saprotiet, tā es to izskaidroju šodien, bet toreiz bija tikai mīlestība, tikai alkas, tikai neuzveicama vēlēšanās noliekties pār viņu un izspiest atzīšanos, ka viņa mani mīl.

Viņš iegrima domās un mirkli klusēja.

Un tagad, māsa, es pāreju pie tā, par ko grūti runāt; bet lai tiek izsacīts viss! Tā nebija pirmā mīlestība, kurā viss — spriediet, kā jums patīk, — notiek gandrīz vai negribot un neatvairāmi; es gribēju viņu iegūt un meklēju visādus līdzekļus, lai to panāktu. Kauns atcerēties, cik nejēdzīgi1, rupji un bezspēcīgi man šķita zināmie labāko aprindu triki pret šīs savdabīgās meitenes teju pat skarbo taisnprātību un šķīstību. Es redzēju, ka viņa stāv augstāk par visu to un par mani, ka veidota no cildenāka materiāla nekā es, bet nevarēju vairs atkāpties. Cilvēks ir dīvains, māsa! Mani bija pārņēmušas mokošas un netīras iedomas, kā es ar krāpšanu, hipnozi vai narkotiskām vielām, vai ko citu iegūšu meiteni, apgānīšu viņu, kā apgāna templi, — dzirdiet, māsiņ, es neko jums neslēpju, pats sev toreiz likos kā no elles nācis. Bet, kamēr es viņu pazemoju savā dvēselē, viņa manī iemīlējās. Māsa, viņa mani iemīlēja un kādu dienu atdeva savu mīlu tikpat vienkārši, kā zieds nokrīt no koka. Viss bija citādi, ak dievs, pavisam citādi, nekā mana sakairinātā kaislība bija iztēlojusies. Un turklāt vēl es biju neveikls kā zēns, kurš pirmo reizi mīl sievieti…

To izteicis, viņš aizsedza seju ar rokām un sastinga.

Jā, es esmu dzīvnieks, — viņš turpināja, — un esmu pelnījis visu, kas pēc tam notika. Viņa gulēja ar aizvērtām acīm, un es noliecos pār viņu, pūlēdamies izbaudīt iedomāto uzvaru. Man būtu gribējies, lai viņai no acīm izlaužas asaras, lai viņa aizsedz seju kaunā un izmisumā, bet viņas vaigs bija mierīgs un skaidrs, un viņa elpoja kā miegā. Man kļuva nelāgi, es apsedzu viņu un atkāpos pie loga, lai uzkurinātu sirdī velnišķu augstprātību. Kad atskatījos, viņa raudzījās manī ar vaļsirdīgu un skaidru skatienu. Pasmaidīja un noteica: «Tā, nu es piederu tev!»

Es pārbijos — jā, pārbijos šausmās un pazemojumā. Viņā bija tik daudz gaišuma, pārliecības, šķīstuma — nezinu, kā to nosaukt. Gluži vienkārši: es piederu tev, un viss kārtībā; tā gadījies, ka esam kopā, un tur neko nevar darīt. Kads vieglums, kāda skaidrība, kāds neapšaubāms un dižens lēmums! Jā, viss ir izlemts, viss skaidrāks par skaidru, viss izteikts līdz galam: šī gudrā meitenīte pasacījusi to droši un bez svārstīšanās. Tā, nu es piederu tev. Skat, cik viņa lepna, cik apmierināta, ka atklājusi sevī šo svētīto, šo tīro un drošo, šo dzīvo patiesību; acis vēl viņai plaši ieplestas aiz šā pārsteidzošā un neparastā atklajuma, bet viņu jau pārņem nelokāmā lēmuma diženais miers. Smalkie sejas panti, vēl pirms dažām sekundēm savilkti mulsumā un sāpēs, nu bija ieguvuši jaunu, noteiktu izteiksmi — es teiktu, tāda cilvēka izteiksmi, kurš atklājis pats sevi. Jā, nu es zinu, kas esmu. Piederu tev, viss notikušais ir pareizs, viss kārtībā. Ņirboņa norimusi, ūdens līmenis kļuvis gluds un dzidrs, un var redzēt lidz dibenam.

Māsa, es neslēpju jums neko. Ja viņa būtu aizspiedusi acis ar rokām, būtu raustījusies elsās, viņas skatiens būtu saucis: «Ko tu izdarīji ar mani, ļaunais?» — es būtu izjutis uzvaras gaviles. Uzvara varēja būt ļauna vai laba, augstprātīga, augstsirdīga vai nožēlu pilna, to es nezinu, bet es būtu nokritis viņas priekšā uz ceļiem, zvērējis mīlestību un skūpstījis viņas ar miniju un tušu notraipītās rokas. Bet tā nebija mana i>zvara; es izjutu vienīgi mulsumu un kaunu. Mēģināju kaut ko izšļupstēt par mīlestību; viņa pārsteigta savilka uzacis: kāpēc par to jārunā, kas vēl vajadzīgs? es piederu tev, ar to pateikts viss — ar to izsacīta mīlestība, pieķeršanās, viss notikušais un viss «jā» pasaulē. Rupji un nekautri būtu tagad pļāpāt par jūtām un pateicību. Ko tur runāt? Tas ir noticis, esmu tava, un, ja tu par to runātu, man liktos, ka jūties vainīgs. Ak, māsa, masa, vai jūs nesaprotat, kāds šeit izpaudās gudrs briedums, kāda cieņa un šķīstība! Vai tad nefeija tā, ka es biju gribējis grēku, bet viņa pārvērta to par svētumu? Kāds kauns! Es nesapratu, ko atbildēt. Viņa ziņkāri apskatīja manu dzīvokli, it kā redzētu to pirmo reizi, un dungoja dziesmiņu — viņa, kura nekad nedziedāja. Gluži vien- kārsi viņa jutās te kā mājās, lai arī neteica to, bet iederējās šeit.

Pasmaidīja, nosēdās man blakus un sāka stāstīt mazliet aizsmakušajā balstiņā — ne jau par to, kas ir vai būs, bet par sevi, savu bērnību, pieķeršanos, aizraušanos; atklāja savu pagātni, it kā tam visam vajadzētu piederēt man. Mani mocīja ērmīgas pazemojuma un mazvērtības jūtas; gribēju viņu no jauna apskaut, bet viņa tikai pacēla roku — ar to pietika, lai mani nomierinātu. Nē, viņa teica nekautrēdamās, citreiz. Viss bija tik vienkārši un neapšaubāmi. Ja es tev piederu, tad tā nav nekāda blēņošanās, bet saprātīgas, ilgstošas un nepieciešamas jūtas. Viņa noskūpstīja mani, it kā teikdama — nerauc pieri, mazulīt. It kā būtu mana māte, it kā būtu vecāka un stiprāka par mani, vairāk nobriedusi nekā es… Skūpsts bija neizturami salds, bet reizē, lai dievs man piedod, pazemojošs kā pļauka.

Tad viņa aizgāja; jūs zināt, māsa: visgrūtāk cUvēkam ir aiziet. Cilvēka aiziešana parasti izpaužas vai nu viņa mulsums, vai apjukums, vai pārsteidzība, pašpārliecība, vieglprātība vai pašmīla. Mūsu mugura nodod mūs, kad aizejam, jo tā nav aizsargāta. Nezinu, kā viņa aizgāja. Mirkli pastāvēja durvīs, pieliekusi galvu, un tad nozuda. Pavisam viegli un klusu. Tas ir svarīgi, jo tai mirklī es viņu redzēju pēdējo reizi.

Jo tanī pašā naktī es aizbēgu kā ielas zeņķis.

VIII

Godājamā māsa sarūgtināta skaļi nošņaucās sastīvinā- tajā kabatas lakatā un turpināja:

— Tā viņš man sacīja. Tā bija zemiska rīcība, un, šķiet, viņš to nožēlo, bet man jāsaka: nav ko attaisnot to meiteni, viņa taču, kā redzams, atdevās labprātīgi. Lai gan pēc viņa stāsta meitene bijusi laba un cildena, taču viņa saņēmuši pelnītu sodu, un mums grūti izlemt, vai šis cilvēks zināmā mērā nav bijis kā ierocis dieva rokās, — tas gan nemazina viņa vainu.

-^"Es tagad domāju, — viņš turpināja, — par savas bēgšanas dīvainajiem iemesliem, redzu tos tagad citā gaismā.. Toreiz biju jauns, man bija visvisādi dēkaini un miglaini plāni, bez tam kopš bērnības manī mājoja protests pret visu, ko sauc par pienākumu. Manī bija skaudra, baiļu pilna derdzība pret visu, kas varētu mani saistīt, un šo gļēvulību es uzskatīju par tieksmi pēc brīvības. Mani biedēja viņas mīlestības stingrība un nopietnība; lai gan viņa bija pārāka par mani, es tomēr baidījos, ka tikšu saistīts uz mūžu. Jutu, ka man jāizšķiras starp sevi un viņu, un es izšķīros par sevi.

Tagad es zinu vairāk un redzu visu citādā gaismā. Tagad es zinu, ka viņa bija nostaigājusi tālāku ceju nekā es, ka bija izlēmusi visu, kamēr es neko, ka viņa bija nobriedusi, bet es joprojām apjucis, neizveidojies, bezatbildīgs puika. Tas, ko uzskatīju par protestu pret saitēm, bija bailes no viņas pārākuma, bailes no viņas lielās pārliecības. Man nebija piešķirta velte ziedoties, es nevarēju teikt: es arī piederu tev, es, kādu tu mani redzi, — nemainīgs, viengabalains, viss. Mani nebija viengabalainības, un es nevarēju atdot sevi visu. Stāstu jums par to dzestri, it kā sniegtu atskaiti; varu tā runāt, jo tā ir manas dzīves bilance. Ienākumi, izdevumi. Viņa man atdeva sevi, sacīdama: tagad es piederu tev. Bet es… viss, ko varēju dot, bija mīlestība, bija kaislība, bija miglaini solījumi, it kā nesegts vekselis. — Viņš klusu iesmējās. — Es taču esmu komersants, māsa, un gribu savest savas lietas kārtībā. Zināt, ka es aizbēgu kā bankrotējis cilvēks. Es paliku viņai parādā pats sevi.

Man šķita, — žēlsirdīgā māsa sacīja, — ka viņš smīn, it kā ņirgātos par mani; mēģināju ko teikt, bet viņš smīnēja vēl dzēlīgāk un sāka izgaist. Ar pūlēm uzmodos no miega, uztraukusies par tik spilgtu sapni. Aizlūdzu par viņu un to meiteni, bet es jums teikšu, ka visu dienu nespēju aizmirst viņa stāstu. Nakti es ilgi nevarēju iemigt, bet, līdzko iemigu, tā viņš bija klāt, it kā būtu to gaidījis. Viņš atkal, noliecis galvu, sēdēja uz tā paša apakšējā pakāpiena, šķita, ka viņš ir skumjš un nemierīgs. Aiz būdas vējā viļņojās lauks, pieaudzis ar kaut ko līdzīgu kukurūzai vai purva zālēm.

Tā nav kukurūza, — viņš pēkšņi teica, — tās ir cukurniedres. Var likties, ka es gadiem ilgi esmu uzpircis cukurniedres salās un tecinājis no tām rumu, Lgucirdiente, kā to tur sauc, bet tas nav svarīgi. īstenībā es biju tikai nenobriedis zeņķis, kurš aizbēdzis svešumā. Man derdzas, ka par visu to esmu stāstījis jums diezgan nesakarīgi, bet man gribētos labot šo nelabvēlīgo iespaidu. Piemēram, man skaidrs, ka jūs zināmā mērā nosodāt šo meiteni; mans stāsts par viņas izturēšanos liek jums redzēt tikai pakļaušanos grēcīgai miesas kārei. Ja būtu tā, tad viss, ko viņā saskatīju — bezgalīgs godīgums un īstas mīlestības pacietība, būtu tikai maldi, ko izjūt iemīlējies zeņķis, bet, ja tas tā būtu, māsa, tad īstajai mīlestībai vajadzēja mājot manī, kaut es to neapzinājos, un tāpēc mana bēgšana bija tīrais neprāts. Tā bija neaptverama rīcība, un tāda pati neaptverama bija visa mana pārējā dzīve. Es zinu, tas ir tā saucamais netiešais pierādījums. Varat iebilst, ka cilvēka dzīve vispār ir neaptverama un nav izskaidrojama, bet es redzu, ka jūs tā nedomājat.

Manu vārdu patiesību apliecina vēl viens netiešs pierādījums. Šis pierādījums ir mana dzīve, kāda tā bija pēc šīs dīvainās bēgšanas. Laikam biju rīkojies kā pats pēdīgais gļēvulis, laikam biju pārkāpis kādu mūžsenu likumu, jo kopš tā brīža pār mani gulēja lāsts. Tas neizpaudās neveiksmēs, kādas man gadījās, — nē, tikai kopš tā brīža man nebija ne miera, ne pastāvības. Teikšu jums, māsa, ka pēc tam dzīvoju sliktu dzīvi, tadu dzīvi, kurai liktenis nav bijis žēlīgs, tāda cilvēka dzīvi, kura vaina nav piedota. Tā droši vien sacītu jūs; es esmu pārāk pasaulīgs cilvēks un teiktu, ka esmu dzīvojis kā pēdīgais lops, kā paklīdis suns, kā avantūrists un tā tālāk, vēl daudz ko nekrietnu un zemisku varat piedomāt; tas viss tāpēc, ka svarīgā mirklī neizturēju līdz galam. Biju pārāk tukšs, nožēlojams un iekšēji nenobriedis, lai varētu pieņemt šo negaidīti sastapto dzīves viengabalainību. Pag, kā lai to paskaidroju? Man prātā kaut kas tāds kā kārtība, noteiktība, izturība, miers uz mūžu mūžiem. Ja īsta dzīve ir noteiktība un pastāvība, tad es esmu aizbēdzis no tās; tā bija sasodīta bēgšana, jo pie īstas dzīves vairs netiku. Jūs nezināt, māsa, cik svārstīgs un šaudīgs ir jebkurš netikums; to vienmēr vajag atjaunot, bet tas arī nelīdz; cilvēks nevar piepildīt sevi ar ļaunumu: dieva zaimotājs, slepkava, skauģis vai izvirtulis dzīvo apbrīnojami apstru- pinātu un svaidīgu dzīvi. Ak, es nespēju jums parādīt savu dzīvi visā visumā, tie ir tikai gabaliņi, drumslas, lauzas, no kā neveidojas veselais! Veltīgi, veltīgi mēs noņemamies ar saviem sīkajiem un ļaunajiem darbiem; tie ir nesakarīgi un izmētāti, vienīgi atlūzas un haoss bez sākuma un gala. Tā ir, tā ir — un āmen; bet jūs to saucat par netīru sirdsapziņu.'

Varu jums parādīt savas kabatas; kādreiz tās bija piebāztas ar zeltu. Varu parādīt savus plecus; uz tiem ir pātagu rētas un mulatieņu kodienu zīmes. Pataustiet šeit: manas aknas palielinātas un sacietējušas no žūpošanas. Reiz man uzbruka sarkanais drudzis, reiz mani kā dezertieri vajāja apbruņoti zaldāti. Es varētu izstāstīt jums kādas piecdesmit savas dzīves, bet tās visas nav īstas, pēc tām palikušas tikai brūces. Lūk, šinī būdā es gulēju slims un nāvei nolemts — viens pats kā sašauts kaķis; pārskaitīju savas dzīves un netiku nekādā galā; manuprāt, esmu tās visas izdomājis drudža murgos, tie bija pretīgi un riebīgi sapņi. Pagājuši divdesmit gadi, kaut kas līdzīgs sajauktiem, aplamiem, rēgainiem murgiem. Toreiz mani aizveda uz slimnīcu un nurses [3] baltos priekšautiņos lika man apkārt ledu. Ak dievs, cik tas bija labi, kā tas atvēsināja, kompreses, baltie priekšautiņi; un tas viss… zināt, it kā es butu kādam vajadzīgs, bet toreiz jau pie manis pieskārās nāve.

IX

Manuprāt, tas ir dieva pirksts, — žēlsirdīgā māsa sacīja. — Slimība ir brīdinājums, un baznīca rīkojas gudri, sūtīdama savus kalpus pie slimnieku gultām, lai viņi būtu ceļa rādītāji šinīs krustceļos. Bet mūsu laikos cilvēki pārāk bīstas no slimībām un nāves un tāpēc nesaprot šos brīdinājumus un nemāk izlasīt «mene tekel», ko slimība raksta ar savu ugunīgo roku.

Tad pie manis pieskārās nāve, — viņš turpināja. — Mani paglāba no šīs nelaimes, tikai es gulēju kā bez spēka, vārgs kā muša. Neteikšu, ka es baidītos mirt, drīzāk brīnījos, ka vispār esmu spējīgs mirt, tas ir, izdarīt tik nopietnu un tālu ejošu rīcību; likās, tas ir neveicams uzdevums. Man šķita, ka no manis gaida kaut ko pārāk nozīfīiīgu, svarīgu un galīgu un veltīgi atteikties, atsaucoties uz nespējību; jutos it kā bezgala nedrošs un bikls. Dīvaini, pirms tam es daudzkārt biju sastapies ar nāvi, un dievs mans liecinieks, ka mana dzīve bija vētraina un bieži vien briesmu pilna, bet toreiz nāve man likās tikai risks vai nejaušība, es varēju s-mieties par nāvi vai strīdēties ar viņu, bet nu viņa parādījās kā neizbēgamība, kā neaptverams, bet nenovēršams un galīgs lēmums. Brīžiem mani pārņēma vārgums un vienaldzība, un es viņai teicu: nu labi, aizvēršu acis, un dari visu bez manis, tikai drīzāk; negribu neko zināt. Citreiz es dusmojos par šo bērnišķo gļēvulību. Tas taču nav nekas, es sev teicu, tur nav nekā grūta, gluži vienkārši beigas. Katrai dēkai bija savas beigas, nu būs par vienām beigām vairāk. Bet dīvaini gan, lai kā es prātoju, tomēr nevarēju iedomāties nāvi kā beigas — žviks, it kā kāds pārgrieztu diegu. Toreiz redzēju viņu gluži tuvu, viņa likās kaut kas neizmērojams un ilgstošs; nevaru pateikt, kas īsti, jo nāve aizņem ārkārtīgi daudz laika, viņa ilgst. Teikšu jums, ka iieši šī ilgstība mani loti biedēja; mazdūšīgi bijos, ka nelikšu galā; nekad nebiju stājies pie ilgstoša darba, nekad nebiju parakstījis līgumu, kas saistītu mani uz ilgāku laiku. Man bieži gadījās iespēja apmesties uz vietas un dzīvot godīgi bez lielam pūlēm, bet ikreiz es izjutu pret to skaudru un neuzvaramu pretīgumu; uzskatīju to par sava rakstura izpausmi, jo tas prasa maiņas, pārgrozības un eksotiku. Un tagad, tagad lai slēdzu līgumu uz mūžu? Man plūda salti sviedri, un es vaidēju aiz šausmām. Tas taču nav iespējams, tas nav man, nav man! Dievs debesīs, palīdzi man, es vēl neesmu pietiekami nobriedis, lai spētu galīgi izšķirties! Jā, kad varētu nomirt uz laiku, teiksim, uz trim mēnešiem, uz sešiem, — labi, še mana roka, tikai neprasi, lai saku: rtu es piederu tev.

Un tad, māsa, tas bija kā zibens vai parādība. Es atkal viņu ieraudzīju, to meiteni, "tai brīdī, kad viņa atdusējās prieka un pārliecības pilna un čukstēja: «Tā, nu es piederu tev.» Un es no jauna jutos sīks un niecīgs pret viņas apņēmību dzīvot, tikpat sīks kā nule, kad smieklīgi trīcēju, nolēmis mirt. Un es sāku saprast, ka dzīve, tāpat kā nāve, ir bezgalīga, ka viss dzīvais pēc savām spējām un saviem spēkiem grib dzīvot mūžīgi. Dzīvība un nāve ir divas puses, kuras papildina un noslēdz viena otru. Jā, tā tas ir: nāve aprij vienīgi aplamas un nejaušas dzīves, bet mērķtiecīgu un nozīmīgu dzīvi nāve tikai vainago. Dzīvība un nāve saplūst kopā mūžībā. Drudža murgos es redzēju tās kā tukšas puslodes, kuras vajag salikt kopā, lai tās sakļautos, bet viena bija noberzta un saliekta, īsta atlauza, un, lai kā es pūlējos, tā nepiekļāvās otrai, nevainojami gludajai, kura bija nāve. Vajag pirmo labot, es sev teicu, lai abas sakļautos: tā, nu piederu tev.

Un tad es, māsa, izdomāju sev dzīvi. Es saku: izdomāju, jo daudz kas pagātnē nekur nederēja un bija atmetams, turpretim trūka svarīgā un vajadzīgā. Arī manā jaunībā būtu daudz kas labojams, bet pie tās es ilgi nekavējos, pats svarīgākais bija un ir, lai tanī īstajā dzīvē, kuras nebija un kura tomēr it kā bija… nevis kā dēkas, bet kā jūtas.,, teiksim, kā no grāmatas izplēsta lapa… ak dievs, ko es gribēju teikt? Drudzis jauc man domas. Jā, pats svarīgākais, lai šinī īstajā dzīvē viss būtu citādi, pilnīgi citādi; saprotat? Tas ir, varēja būt citādi, tas ir galvenais, bet tie notikumi, kuriem īstenībā vajadzēja būt, tie… tie… — Zobi viņam klabēja, viņš ar pūlēm novaldījās. —« Atcerieties, ko es jums stāstīju, —- viņš stostījās, — ko es jums teicu, ka viņa gulēja… un sacīja: tā, nu es piederu tev. Tā ir svēta patiesība, māsa, bet tālāk visam vajadzēja ritēt citādi. Nu es to zinu, jo manī ir iegājusi dzīve un nāve. Jā, tā tas ir, paldies dievam, man vajadzēja teikt, tu esi mana un gaidīsi, gaidīsi, kamēr es atgriezīšos, aptvēris dzīvi un nāvi. Tu taču redzi, ka vēl neesmu pietiekami nobriedis dzīvei. Vēl… vēl neesmu tik viengabalains, lai būtu pastāvīgs, neesmu tik drosmīgs, ka spētu izlemt; vēl neesmu veidots no viena gabala kā tu, kā tu. Saki, lūdzama, — ko tu darītu ar tādu bezveida masu? Es pats nezinu, kas no manis iznāks, kur man sākums, kur gals. Kas tev, tu esi mūžīga, tu zini visu, kas nepieciešams, tu zini, ka esi mana, bet es …

Viņš drebēja pie visām miesām, tā runādams.

— Pagaidi, un es ieradīšos un teikšu: tā, nu es piederu tev. Ak, māsa, saprotiet, viņa to zināja, viņa aptvēra, kaut arī es neko netiku teicis! Tāpēc viņa arī sacīja: nē, šoreiz ne, nākamreiz. Tas nozīmē, ka man jāatgriežas, vai ne? Sakiet, sakiet pati — tas taču nozīmē, ka viņa mani gaidīs, vai ne? Tāpēc viņa arī neatvadījās, tāpēc es neredzēju, kā viņa aizgāja. Es atgriezīšos, un abas puses sakļausies kopā kā dzīve un nāve; tā, nu es piederu tev. Nav nekādas citas īstas un veselas dzīves, vienīgi tā, kurai jābūt. — Viņš dziļi nopūtās — kā cilvēks, kurš nometis bezgala smagu nastu. — Saplūdīs vienuviet mīlestība, dzīve un nāve, viss, kas manī ir nepieciešams un neapstrīdams. Es piederu tev, nule tikai esmu savā vietā; īstā neapšau- bāmība ir piederēt kādam.. Es atradu pats sevi, visu sevi, atklādams, ka piederu citam cilvēkam. Paldies dievam, paldies dievam, beidzot esmu galā!

Nē, laidiet mani, es nevaru gaidīt, es atgriežos. Bet viņa tikai pasmaidīs: tā, nu es piederu tev; es vairs nebaidīšos, neatteikšos no viņas, es nāku, es nāku; zinu, ka viņa jau rauj vaļā lentītes un pogas savām drēbēm. Pasteidzieties, zināt, ka man jāatgriežas! Un to jūs saucat par vētru? nieki, esmu redzējis, kas ir ciklons, zinu, kas ir viesuļu stabi; šis vējiņš ir par vāju, lai aiznestu mani neceļos. Vai tad neredzat, ka viņa traucas manos apskāvienos, pieliecas un lido; piesargies, mēs sasitīsimies ar pierēm un zobiem, piesargies, tu krīti uz manis, es uz tevis, cik tu esi nepacietīga, kā piekļauj mani pie saviem pleciem! — Pēkšņi viņš sāka murgot drudzī. — Ko šis pilots lido tukšumā? Māsa, sakiet viņam, ka tur nekā nav, sakiet, ka jāgriežas uz otru pusi! Jeb vai ne, ejiet pie viņas, pavēstiet viņai, pastāstiet, ka es atgriežos! Jūs taču zināt, ka viņa gaida! Dieva vārdā lūdzu, pasakiet, ka esmu ceļa, lai tikai pilots atrod vietu, kur nolaisties; rakstīt nevarēju, jo nezināju, kur viņa ir… — Viņš pievērsa man izmisušās, šausmu pilnās acis. — Ko… kāpēc jūs tā… kāpēc nesakāt viņai neko? Man jālido aplī — kā burvju lokā, bet jūs tikai mirkšķināt acis un negribat viņai neko teikt, jo… — Pēkšņi viņš sāka pārvērsties, galva apsieta ar pārsaitēm, pats drausmīgi trīc, un es sapratu, ka viņš smejas. — Es zinu, jūs esat ļauna, skaudīga, pretīga mūķene; jums dusmas uz viņu, jo viņa ir mīlējusi. Neapskaudiet viņu; jums jāzina, ka es arī šai ziņā toreiz nogāju neceļos. Varbūt tāpēc es rīkojos kā gļēvulis, saprotiet mani. Zināt, ka citreiz …

Žēlsirdīgā māsa vērās vienā punktā ar skumjām, pazemīgām acīm.

— Tad viņš sāka kliegt zaimus; likās, it kā ar viņa muti runātu pats sātans. Viņš virda aiz lamu vārdiem un bezkaunībām… Dievs, esi man žēlīgs! — Viņa pārmeta krustu. — Pats briesmīgākais, ka šie vārdi nāca no lelles, kurai nebija ne mutes, ne acu. Mani pārņēma tādas bailes, ka es uzmodos. Es zinu, ka man vajadzēja ņemt rožukroņi un aizlūgt par viņa dvēseli, bet es iegāju palātā un izmērīju viņam temperatūru. Viņš gulēja nemaņā, temperatūra bija četrdesmit un trīs desmitdaļas: viņu kratīja drudzis.

Šodien viņam tikai trīsdesmit astoņi un septiņas desmitdaļas; viņš murmina drudzī, un pārsietās rokas nemierīgi taustās pa segu.

Vai nezināt, māsa, ko viņš saka? — hirurgs jautā. Žēlsirdīgā māsa papurina galvu, lūpas viņai cieši sakniebtas.

Viņš saka «jesr», — iejaucas vecais no otras gultas.

— Jesr.

Yes, sir/ hirurgs attapās. Tātad angliski.

Vēl viņš saka «maņjana», — vecais atceras. — Maņ- jana vai maņana. — Vecis sāka aizsmacis ķiķināt. — Ma- ņana, maņana. Kā bērns autiņos. — Viņam tas likās ārkārtīgi smieklīgi, viņš vai aizelsās no smiekliem, rīklē viņam gārdza; vajadzēja viņu apsaukt.

Un vēl līdz šim nekādu ziņu, kas ir šis pacients. Rakstnieks zvana trīs reizes dienā:

Hallo, vai nezināt kaut ko tuvāk par viņu?

Nē, neko nezinām.

Un sakiet, lūdzami, — kā viņam klājas?

Nu, vai pa tālruni var paraustīt plecus? Pagaidām vēl dzīvs.

Pēcpusdienā temperatūra slīd uz leju, bet pacients (vismaz tas, kas no viņa redzams) kļūst vēl dzeltenāks un sāk žagoties. Vai nu aknas ievainotas, vai viņam dzeltenā kaite, hirurgs lauza galvu un, lai tiktu pie skaidrības, aicina palīgā slavenu terapeitu. Terapeits ir jautrs un sārts večuks, joku pilns un aiz priekiem teju pat apskauj godājamo māsu.

Jā, jā, mēs kopā krietni tikām pastrādājuši, kamēr jūs pārcēla uz hirurgisko nodaļu!

Hjrurgs pusbalsī un galvenokārt latīniski izklāsta slimības vēsturi. Terapeits, mirkšķinādams acis, skatās caur zeltītajām brillēm uz vatē un pārsaitēs satīto augumu.

Dieva brīnumi, — viņš atzinīgi nosaka un apsēžas uz gultas malas. Žēlsirdīgā māsa klusēdama atvelk segu. Terapeits ievelk gaisu nāsīs un paceļ acis. — Diabēts?

Kā jūs to zināt? — hirurgs norūca. — F.s, protams, liku izdarīt urīna analīzi… vai tanī nav asinis. Izrādījās, ka ir arī cukurs. Vai jūs to nosakāt pec ožas?

•— Parasti es nekļūdos, — terapeits sacīja. — Acetonu var pazīt. Mūsu ars medica [4] par piecdesmit procentiem ir intuīcija, mīļais.

Es uz to nepaļaujos, — hirurgs atsaucās. — Es tikai… ja kādu redzu pirmo reizi, tad tūliņ jūtu: šo es neoperētu, kaut runa būtu tikai par varžaci. Viņam būs vai nu embolija, vai kas cits. Bet, kāpēc, — to pats nezinu.

Terapeits vieglītēm pārlaida plaukstu un pirkstus pār nemaņā guļošā cilvēka ķermeni.

Es labprāt viņu izmeklētu, — viņš izjusti sacīja,

bet laikam nedrīkst viņu traucēt, ko? — Piesardzīgi, teju pat maigi viņš piespieda sārto ausi pie slimnieka krūtīm, atbīdījis brilles uz pieres. Tāds klusums, ka var dzirdēt mušu sitamies gar loga rūti. Beidzot terapeits uzslējās. — Sirds viņam gan pamatīgi novalkāta, — viņš murmināja. — Tā, mīlīt, varētu daudz ko pastāstīt. Labā plauša nav kārtībā. Aknas palielinātas…

Kāpēc viņš tik dzeltens? — hirurgam izlauzās.

To es pats gribētu zināt, — terapeits domīgi atteica.

Temperatūra tā krīt… Parādiet man urīnu, māsa! — Māsa klusēdama pasniedza trauku; tanī bija dažas lāses bieza un tumša šķidruma. — Sakiet, lūdzami, — terapeits izbrīnā savilka uzacis, — kā jūs tikāt pie šā cilvēka? Ak tā, jūs nezināt, kur viņš nokritis no debesīm. Vai viņu nekratīja drebuļi, kad viņu atveda pie jums?

Kratīja, — māsa atbildēja.

Šķita, ka terapeits skaita līdz pieci.

•— Piecas, vislielākais, sešas dienas, — viņš murmināja.

Tas diezin kā nav iespējams. Vai viņš varēja atlidot uz šejieni… teiksim, no Rietuinindijas… pa piecām vai sešām dienām?

Diezin, — hirurgs apšaubīja. — Tas gandrīz izslēgts. Ja nu vēl viņš lidotu pār Kanāriju salām vai tamlīdzīgi.

Tad jau tas nav izslēgts, — terapeits pārmetoši aizrādīja. — Kur tad citur viņš būtu varējis saķert fiebre amarilla [5] ? (viņš izrunāja «amariļja» it kā ar sevišķu baudu.)

Ko saķert? — Hirurgs nesaprata.

Tijphus icteroides. Dzelteno drudzi. Esmu redzējis visā savā mūžā tikai vienu tādu gadījumu — pirms trīsdesmit gadiem Amerikā. Patlaban viņam ir phase trom- peuse\ kas pāriet nodzeltēšanas stadijā.

Hirurgs nelikās īsti pārliecināts.

Paklausieties, — viņš vilcinoties ierunājās, — bet vai tā nevar būt Veila slimība?

Bravo, kolēģi! — terapeits izsaucās. — Var. Gribat, lai to pārbaudām pie jūras cūciņām? Tas būtu kaut kas manam pinkainajam asistentam, viņam ārkārtīgi patīk mocīt jūras cūciņas. Ja cūciņa paliks sveika un vesela, tad man būs taisnība. Bet man šķiet, — viņš kautri piemetināja, — ka es nekļūdos.

Bet kāpēc?

Terapeits noplātīja rokas.

Intuīcija, draugs. Rīt temperatūra atkal celsies un iestāsies vomilo negro [6] . Noteikti atsūtīšu to jaunekli, lai iztaisa asins analīzi.

Hirurgs mulsi pakasīja pakausi.

Bet… paklau — kas ir sarkanais drudzis?

Sarkanais drudzis? A, fievre rouge. Tas ir Antiļu drudzis.

Tas ir tikai Antiļu salās?

—- Antiļu salās, Rietumindijā, pie Amazones. Kāpēc tā jautājat?

Tāpat vien, — nomurmināja hirurgs un pašķielēja uz žēlsirdīgo māsu. — Bet dzeltenais drudzis sastopams arī Āfrikā, vai ne?

Nigērijā un apkārtnē, bet tur tas ieklīdis. Ja runā par dzelteno drudzi, tad man prātā nāk Haiti vai Panama — visa šī ainava, palmas un pārējais.

Bet kā viņš varēja ar šo drudzi nokļūt šeit? — hirurgs prātoja. — Inkubācijas periods ir piecas dienas, vai ne? Un pa piecām dienām… Tad viņam vajadzēja lidot visu laiku.

■— Lidoja arī, — terapeits noteica tā, it kā tas būtu tīrais nieks. — Laikam bija sasodīti jāsteidzas, vai ne? Velns zina kas viņu ta trenca! — Terapeita pirksti straujā tempā bungoja pa gultas galvgali. — Manuprāt, viņš jums vairs nepateiks, kas viņu tā dzinis. Sirds viņam pārāk slikta, un viņš ir daudz ko pārcietis.

Hirurgs viegli pamāja un ar skatienu izraidīja žēlsirdīgo māsu ārā.

Es jums kaut ko parādīšu, — viņš sacīja un atsedza slimā gurnus: pašos cirkšņos bija redzamas puslokā cietas, baltas rētas — viena garāka, četras īsākas. >— Varat pataustīt, cik tās ir dziļas. Visu laiku domāju, kā tās varējušas rasties…

Nu, un?

Ja viņš dzīvojis tropos, tad tās iecirta ķepa — plēsīga zvēra ķepa. Redzat, cik konvulsīvi sažņaugušies nagi. Tīģera ķepa būtu prāvāka, šī izskatās pēc jaguāra,,, tātad runa ir par Ameriku.

Redzat nu! — Terapeits uzvaroši nošņaucās kabatas lakatā. — Viņa biogrāfija sāk noskaidroties. Ločus: Rie- tumindija. Curriculum vitae: mednieks un dēku meklētājs…

•— Un arī jūrnieks. Kreisajā delnā zem apsaitēin iete- tovēts enkurs. Cēlies no tā saucamajām labākajām aprindām: viņam diezgan šauras pēdas …

Vispār, es teiktu, ķermenis ir inteliģents, Anamnēze: žūpa, izteikts alkoholiķis. Ielaista plaušu kaite, kura nesen atkal atsākusies, redzams, aiz drudža, kurš radies infekcijas ceļā. Zināt, man ar to sarkano drudzi pilnīgi pietiek.— Terapeita acis mirdzēja priekā. — Un ar aizdziedētu tropu framboziju [7] . Ak, kolēģi, tas man atsauc atmiņā paša jaunību! Svešas zemes, indiāņi,, jaguāri, saindētas bultas un pārējais. īstas dēkas! Klaidonis, kurš dodas uz Rietum- indiju, — kāpēc? Kāds velns viņu trenc uz turieni? Droši vien dodas bez mērķa, cik varam spriest no likteņa uzspiestiem pasta zīmogiem. Dzīve tur ir ērmīga un nemierīga, sirds priekš viņa gadiem neticami nokausēta, viņš dzer aiz izmisuma un aiz diabētiķa slāpēm.., Kolēģi, es redzu viņa dzīvi kā uz delnas. — Vecais ārsts domīgi pakasīja degungalu. — Un tad šī pēkšņā un straujā atgriešanās, šī bezprātīgā dzīšanās pēc kaut kā… un teju pat mērķa tuvumā viņš ņems un nomirs ar dzelteno drudzi, kas viņam pielipis no niecīga, sīciņa Stegomijia fasciata [8] , kad viņš pēdējo dienu klīda pa tropiem.

Hirurgs papurināja galvu.

— Viņš mirs no smadzeņu satricinājuma un iekšējā asins izplūduma. Atstājiet man šo diagnozi.

—< Dzeltenais drudzis pie mums ir retums, — terapeits neatlaidās. — Novēliet viņam, kolēģi, slavenu nāvi, lai viņš atstāj šo pasauli kā reti sastopams un ievērības cienīgs pacients! Vai tad šis apsaitētais vīstoklis, kam nav rie sejas, ne vārda, nav noslēpuma iemiesojums? — Terapeits saudzīgi apsedza nemaņā guļošo pacientu. — Tu jau mums vēl šo to pastāstīsi, nabadziņ, kad taisīsim sekciju, bet tad jau tavai dzīvei būs pienācis gals.

XI

No rīta temperatūra pacēlās pāri par trīsdesmit astoņiem grādiem, pārsaitēs pie lūpām ir tumšas it kā no asinīm. Pacients ir dzeltens, kā to varēja gaidīt, un ar viņu acīm redzami iet uz beigām.

Nu, — hirurgs apvaicājās žēlsirdīgajai māsai, — vai šonakt nekā nebija, viņš jums nerādījās sapņos?

Žēlsirdīgā māsa kategoriski pakratīja galvu.

Nē. Es lūdzu dievu, un tas palīdzēja. Un bez tam, — viņa drūmi piezīmēja, — es iedzēru trīs bromurālus.

Ienāca otra māsa un teica, ka pacientam trešajā palātā, kuram bijis abscess uz kakla, esot drudzis un žagas, viņš neko nerunājot un gurstot acīm redzot. īgni kurnēdams, hirurgs steidzās uz gaišreģa palātu tā, ka baltais pārvalks plīvoja vien. Gaišreģis gulēja, acis aizvērtas, tievais deguns patētiski vērās griestos.

Nu, kā jums var gadīties drudzis? — hirurgs uzsauca. — Parādiet! — Temperatūra bija pāri trīsdesmit astoņiem grādiem; hirurgs pikti noņēma pārsējumu, bet brūce bija tīra, skaista, nekāda iekaisuma. Vispār it nekādu slimības pazīmju, vienīgi žagas un mazliet dzeltenīgi acu baltumi.

Hirurgs klīst pa gaiteni un atkal iegriežas sestajā palāta: tur pie pacienta Iksa gultas stāv izdaudzinātais terapeits ar četriem jauniem ārstiem baltos plitvalkos un izrunā «fjebrc amariļja» ar lielu baudu.

Kolēģi, — viņš uzrunāja liirurgu, — neko nevar darīt, jums jādalās šinī pacientā arī ar mums, internistiem. Tāds rets un interesants gadījums! Pagaidiet vien, drīz te ieradīsies vesela fakultāte ar visiem zinātnes spīdekļiem; jums vajadzēja uzcelt pārjumu virs viņa gultas un uzlikt ar skujām apvītu uzrakstu: «Esiet sveicināti!» — vai ko tamlīdzīgu. — Viņš nošņaucās kabatas lakatā, it kā ragā pūzdams. — Ar jūsu atļauju noņemsim viņam pāris pilīšu asiņu. Pan ordinator, pasakiet panam asistentam, lai noņem slimniekam asinis!

Saņēmis tādā ceļā šādu rīkojumu, pans asistents, stalts, garmatains jauneklis, kurš stāvēja izcilajam terapeitam pie kreisās rokas, pieliecās pie slimnieka apakšdelma un noslaucīja to ar vati.

Kad atbrīvosieties, — hirurgs noburkšķēja terapeitam, — tad jūs uz mirkli palūgšu.

Taču vecais ārsts vēl nebija izsmēlis savu jūsmu par dzelteno drudzi un runāja par to ari tad, kad hirurgs ieveda viņu gaišreģa palātā.

Tā, — hirurgs noteica, — un tagad pasakiet, kas viņam vainas!

Vecais pans nospurcās un ķērās pie pacienta ar visām savām īsajām komandām un taustīšanu, kas piederējās viņa mākslai. Izelpot, neelpot, dziji ievilkt elpu, apgulties, teikt, ja sāp, un tā tālāk. Beidzot viņš apstājās, pārdomās pakasīja degungalu un aizdomīgi lūkojās pacientā.

Kas tad viņam ir? — viņš teica. — Itin nekā nav, viss kārtībā. Smags neiropāts, — viņš bez ceremonijām piezīmēja. — Bet, kāpēc viņam temperatūra, to es nezinu.

Re nu, — hirurgs bruka virsū gaišreģim. — Un tagad pastāstiet, kādus jokus jūs taisāt!

Itin neko, — gaišreģis mēģināja liegties. — Tikai varbūt tas ir sakarā ar to gadījumu.

Ar kādu gadījumu?

Ar to cilvēku no lidmašīnas. Es taču visu laiku par viņu domāj.u … Vai viņam vel ir drudzis?

Jūs viņu redzējāt?

Nē, — gaišreģis murmināja, — es tikai domāju par viņu… tas irt koncentrējos uz viņu. Redzat, tas ir kontakts. Briesmīgi mokoši.

Viņš ir gaišreģis, — hirurgs pasteidzās paskaidrot. — Vai vakar jums drudža nebija?

Bija, — gaišreģis atzinās, — bet… es pārtraucu kontaktu, un temperatūra krita. To var regulēt ar gribas palīdzību.

Hirurgs jautājoši paskatījās uz terapijas spīdekli, bet tas burzīja bārdiņu un prātoja.

Bet sāpes, — viņš pēkšņi iejautājās, — vai nekādās sāpes nejutāt? Es domāju, tās sāpes, kuras jūt tas otrais pacients.

—• Jutu, — gaišreģis atbildēja it kā neomulīgi un nelabprāt. — īstenībā tās bija gluži garīgas sāpes, tikai lokalizētas zināmās ķermeņa vietās. Grūti to precīzi noteikt, — viņš bikli taisnojās, — bet es sauktu tās par psihiskām sāpēm.

Kur? — terapeits prasīja.

Šeit. — Gaišreģis rādīja.

Ahā, vēdera dobuma augšdaļāl Teicami, — vecais terapeits apmierināts nosacīja. — Un šeit, pakrūtē?

Tāds spiediens un nelaba jušanās.

Ļoti labi, — terapeits nopriecājās. — Vairāk nekā?

Briesmīgi sāp galva šeit, pakausī… un mugura. It kā pārsista.

Coup de barre,] — vecais ārsts līksmoja. — Mīļais draugs, tas ir coup de barre\ Jūs to lieliski attēlojāt! Tas ir dzeltenais drudzis. Viss, kā grāmatā rakstīts.

Gaišreģis sabijās.

Bet tas taču… Jūs domājat, ka esmu to kaut kur saķēris?

Kur nu! — Terapeits smīnēja. — Esiet bez bēdu, pie mums tāda oda nav! Suģestija, — viņš atbildēja uz hir- urga jautājošo skatienu un acīmredzot domāja, ka ar šo vārdu viss pienācīgi izskaidrots. — Suģestija. Un es nemaz nebrīnītos, ja viņam urīnā būtu mazliet olbaltuma un asiņu. Par histēriķiern nav ko brīnīties, — viņš piemetināja, — tie izstrādās tādus trikus… Pagriezieties pret gaismu!

Bet man tā asaro acis, — gaišreģis protestēja. — Nevaru skatīties uz gaismu.

Viss kārtībā, puis, — terapeits viņu uzteica. — Pilnīga klīniska aina, draugs. Diagnostiķim jūs būtu zelta vērts, jūs protat labi novērot. Tas ir, novērot sevi. Jūs būtu labs pacients. Taisni neticami, cik daudzi cilvēki nemāk noteikt, kur un kas viņiem sāp.

Šī uzslava gaišreģim acīmredzot glaimoja.

Un šeit, pan dakter, — viņš nedroši rādīja, — man tā kā smeldz.

Epigastrisks simptoms, — lielīja terapeits, it ka eksaminētu centīgu studentu. — Teicami.

Un mutē tāda sajūta, — gaišreģis atcerējas, — it kā viss būtu uztūcis.

Vecais pans atkal pērkonīgi nošņauca degunu.

—- Redzat nu, — viņš uzrunāja hirurgu, — te mums būtu visi Febris flavae [9] simptomi. Mana diagnoze apstiprinās. Un ja padomā vien, — viņš sentimentāli piezīmēja,

ka es trīsdesmit gadus neesmu redzējis dzelteno drudzi… Trīsdesmit gadi — tas ir ilgs laiks.

Hirurgs nejutās tik apmierināts un, pieri saraucis, vērās gaišreģī, kurš gulēja bezspēcīgs un nokausēts.

Jums šādi eksperimenti nenāk par labu, — viņš stingri sacīja. — Es jūs šeit nepaturēšu, brauciet uz mājām. Jūs sev iedvesīsiet visas slimnīcas kaites. Vārdu sakot, pievāciet savu zobu suku un… — Viņš norādīja uz durvīm.

Gaišreģis piekrītoši un grūtsirdīgi palocīja galvu.

Es jau te neizturētu, — viņš klusu atzinās. — Jūs nevarat iedomāties, kā tas izsmeļ spēkus. Ja viņš… tas nezināmais, tas Ikss, būtu pie samaņas, tad varētu visu izjust noteikti, skaidri kā … kā melnu uz balta. Bet tāda dziļa nemaņa… — Gaišreģis nogrozīja galvu. — Baismīgs, teju pat bezcerīgs darbs. It nekā noteikta, nekādu aprišu… — Viņš to parādīja ar tievajiem pirkstiem.

Turklāt vēl viņa drudzis un tāds juceklis zemapziņā … Viss sajucis un nesakarīgs. Un bez tam — te visur jūtama viņa klātbūtne, visi par viņu domā — jūs, māsas, visi. — Gaišreģa sejā izpaudās dziļas, koncentrētas ciešanas.

Man jāiet projām, citādi sajukšu prātā.

Terapeits klausījās ar interesi, galvu piešķiebis.

Vai jūs kaut ko uzzinājāt par viņu? — viņš kā garām ejot ievaicājās.

Gaišreģis apsēdās un ar drebošiem pirkstiem aizsmēķēja cigareti.

So to. <— Viņš atvieglots izpūta dūmus. — Lai ko es uzzinātu, visur būs neskaidrības un tukšas vietas. — Viņš atmeta ar roku. — Uzzināt, tas nozīmē — pastāvīgi sadurties ar visādiem noslēpumiem. Ja gribat zināt, vai cs sadūros ar jautājumiem un neskaidrībām, tad teikšu: jā, šo to esmu uzzinājis. Zinu, jūs gribat, lai jums to pastāstu, tikai negribat jautāt. — Uz mirkli viņš pārdomās aizvēra acis. — Es grrbu no tā atbrīvoties. Ja izstāstīšu, tad varēšu atlikt savas domas uz ilgu laiku, kā jums labpatiktos izteikties. Cilvēks nekad netiek vaļā no tā, par ko klusē.

gaišreģa stāsts

Gaišreģis apsēdās gultā, pievilcis kalsnos ceļgalus pie zoda, izģindis un grotesks savā svītrainajā pidžamā, un šķielēja kaut kur tukšumā.

Man vajadzētu paskaidrot jums savu metodi un dažus izejas punktus, — viņš svārstīdamies iesāka. — Pieņemsim, ka jus iedomājāties apli — vara stieples apli. — Viņš uzzīmēja to gaisā. — Aplis ir redzams priekšmets. Mēs varam to iztēloties abstrakti, varam definēt matemātiski, bet psiholoģiski aplis ir kaut kas redzams. Ja jums aizsietu acis, jūs varētu sataustīt stiepli un teiktu, ka tas ir aplis. Jūs varētu apli sajust. Ir cilvēki, kuri ar aizsietām acīm var pateikt no dzirdes, kāda forma ir priekšmetam, kurš skan. Viņi dzirdētu apli, ja pa to uzsistu ar rundziņu. Un, ja pa šo stiepli līstu domājoša muša, tad arī viņai būtu pilnīgi skaidra apļa nojauta. Jums jāsaprot, cik cieši saskaras šīs tīri fiziskās nojautas ar cilvēka garīgo stāvokli, kurš pilnīgā tumsā jūt, ka tuvumā ir aplis. Jut bez redzes, dzirdes vai taustes palīdzības. Pilnīgi skaidra apļa nojauta. Es jums teikšu, ka, šādi izslēdzot fizisko .^uztveri, jūs daudz skaidrāk nojautīsiet tieši apli, nevis materiālu, no kā tas taisīts, jo forma — nevis materiāls — ir psiholoģiska kategorija. Un, ja es runāju par sajūtu, tad nedomāju par pieņēmumu vai uzminējumu, bet par pilnīgi precīzu, radikālu, es teiktu, mokoši skaidru uztveri; bet formulēt šo uztveri un izteikt vārdos kā atziņu ir grūti, ārkārtīgi grūti…

Gaišreģis apklusa.

Kāpēc es, piemēram, izvēlējos tieši apli? — viņš murmināja. — Redzat, es aizsteidzos priekšā pats savam stāstām. Noslēgta loka sajūta. Tropu paralēles un reizē dzīves veids. — Viņš noliedzoši pakratīja galvu. — Nē, tā nekas neiznāks. Es zinu, ka jūs abi esat noskaņoti pret telepatiju. Pareizi. Telepātija ir aplamība, mēs nevarām neko iepazīt, kas atrodas tālu; priekšmeti jātuvina: zvaigznes ar astronomiskiem aprēķiniem, matērija ar analīzi un mikroskopu; un, ja mēs izslēdzam juteklisku uztveri, tad varam kaut ko tuvināt ar koncentrēšanos. Es pielaižu, ka ir priekšsajūtas, sapņi, parādības un vīzijas; pielaižu, bet noraidu un noliedzu kā metodi. Es neesmu vīzionārs, bet analītiķis; patiesā īstenība mums neparādās redzamā veidā, pie tās jātiek ar precīzu darbu, analīzi un koncentrēšanos. Jūs atzīstat, ka cilvēka smadzenes ir analīzes ierocis, bet noraidāt domu, ka tas var būt kā linza, kura tuvina priekšmetus, kaut mes nekustamies no vietas un neatveram acis. Apbrīnojama linza, kuras spēks mainās atkarīgi no koncentrēšanās un gribas. Apbrīnojama tuvināšanās, kura nenotiek ne telpā, ne laikā, bet izpaužas tikai jūsu sajūtu un atziņu intensitātes pakāpē. Apbrīnojama griba, kura ievieš jūsu apziņā no jūsu gribas neatkarīgus priekšmetus. Jūs domājat ar priekšstatiem, kuri ir ārpus jūsu gribas, radušies ārpus jums, un jūs nevarat tos ietekmēt. Jus tikai koncentrējat uz tiem savu uzmanību. Kad jūs skataties, kad klausaties, uztverat ar saviem orgāniem, ar saviem nervu centriem lietas un paradības, kuras ir ārpus jums, atceraties atmiņas, kuras ir ārpus jums un neskar jūsu «es». Tas ir tikpat dabiski kā redzēt vai dzirdēt, tikai jums trūkst uzmanības un ieraduma.

Hirurgs nepacietīgi sagrozījās krēslā, bet gaišreģis to acīmredzot neievēroja; viņš ar baudu klāstīja savas pamācības, māja ar degunu un rokām un vai ķērca pašapmierinātā pārliecībā.

— Uzmanība! — viņš sacīja un pielika pirkstu pie deguna. — Es nupat teicu — domas, atmiņas, priekšstati, jūtas. Tie ir rupji un nepareizi psiholoģijas termini, bet es lietoju šos aplamos apzīmējumus tikai tāpēc, ka jums tie ir parasti. īstenībā, kamēr es tā uztveru, es uztveru apli, nevis materiālu, no kā tas taisīts; es izjūtu un uztveru cilvēku visumā, nevis viņa atsevišķos pārdzīvojumus, priekšstatus un atmiņas. Saprotiet, — viņš teica, saraucis pieri un pūlēdamies atrast īstos vārdus, — tas ir abstrakts cilvēks, kurā patlaban ir viss, kas viņš ir bijis un ko kādreiz darījis, tikai nevis notikumu secībā, bet kā … kā … — Viņš rādīja ar rokām gaisā it kā kādu kopēju summu. — It kā jūs uzņemtu filfriā cilvēka dzīvi no dzimšanas līdz pat pēdējam brīdim, uzliktu šos kadrus citu uz cita un reizē parādītu uz ekrāna. Kāds juceklis, jūs teiktu. Jā, jo tagadne un pagātne, saplūdušas kopā, visu apsedz — un paliek tikai dzīves aprise, kaut kas neaprakstāms un bezgala savdabīgs, kāda īpaša aura, kurā ieguldīts viss… — Viņa deguns traģiski pastiepās. — Viss, arī nākotne, — viņš izdvesa. — Šis cilvēks nedzīvos.

Hirurgs nospurcās. Viņš to arī zināja. Un droši.

Mēģināšu paskaidrot jums to uzskatāmāk. — Gaišreģis sakopoja spēkus. — Teiksim, te ierodas cilvēks ar izcili jutīgu ožu — gadās tādi ļaudis. Vispirms viņš saostu kopīgas, diezgan nepatīkamas un visai sarežģītas smakas; ja viņam piemīt spēja ar ožu novērot, viņš sāktu analizēt šo kopējo smaku, atšķirtu slimnīcas, hirurģijas, tabakas, urīna, ēdienu, mūsu triju un mūsu māju smakas un varbūt atklātu arī, ka pirms manis uz šīs lāviņas ir nomiris kāds vecs virs — laikam pēc nieru operācijas.

Hirurgs sarauca pieri.

Kas jums to teica?

Neviens, tikai jūs nepazīstat ožas intelektu. Kas prot koncentrēties, tas var sadalīt doto simultāno iespaidu sastāvdaļās vai hronoloģiskā secībā. Ja jums no kādas personības ir pietiekami spēcīgs, pietiekami skaidrs un viengabalains iespaids, tad jūs ar zināmām analīzes un loģiskas domāšanas spējām varat izvērst šo iespaidu par secīgām viņa biogrāfijas ainām. No dzīves kopīgās aprises varat deducēt atsevišķus gadījumus. Es teiktu, ka tas ir apmēram tas pats, kas dabūt atsevišķus saskaitāmos no galīgās summas, kura radusies, saskaitot veselu rindu skaitļu. Jūs teiktu, ka tas ir bezcerīgs uzdevums. Jā, tas ir grūti, bet bezcerīgi nav, jo jums jāzina, ka pēc iekšējās būtības četrinieks, kurš radies, saskaitot divus divniekus, nebūt nav tas pats, kas četrinieks no četriem vieniniekiem vai no vieninieka un trijnieka.

Viņš sēdēja uzkumpis, un skriemeļi uz viņa muguras slējās kā izpūrusi sekste.

Baismīgi, — viņš vaidēja, — tas bija baismīgi, šī nemaņa un drudzis! Jo vairāk es viņā iegremdējos, jo dziļāk iegrimu murgos un delīrijā. Tas ir, es ne, es biju nomodā, bet jutu sevī visu to nemaņu un drudzi. Saprotiet, man vajadzēja to izjust sevī, citādi… citādi es nebūtu varējis to aptvert un nekas nebūtu iznācis. — Viņš drebēja, viņa izdilusi seja pauda tādas ciešanas, ka uz viņu bija sāpīgi skatīties. — Lauzties cauri šai baismīgajai nemaņai, šim haotiskajam fiziskajam delīrijam, kurā miesīgās sāpes peld kā ledus šķembas … un pie tam vienmēr, vienmēr, vienmēr uzsvērti skaidri, neatlaidīgi izjust visu šīs dzīves apveidu… — Viņš piespieda dūres pie deniņiem, izbolīja acis un vaidēja: — Ak dievs, ak dievs, tā var prātā jukti

Terapeits nokāsējās un izvilka no kabatas karameļu kārbiņu.

— Nu, draudziņ, ņemiet, — viņš noburkšķēja. Tas bija liels gods, kuru retais bija izpelnījies, vienīgi smagi slimie ar spilgti izpaustām klīniskām pazīmēm.

XIII

Gaišreģis kļuva mundrs, sūkāja karameli un sēdēja, sakrustojis kājas kā turks vai skroderis.

— Es paskaidrošu jums to savādāk, — viņš sacīja, — tikai brīdinu, ka tas būs tikai salīdzinājums. Ja liksiet kamertonim skanēt «la», tad atsauksies «la» skaņa uz kokles vai klavierēm un saviļņosies, kaut mums nedzirdams, viss, kas skan šinī «la». īstenībā skanēsim arī mēs, ieklausīdamies un atkārtodami šo skaņu; muzikāli vērīgi ir tie, kuri prot ieklausīties paši sevī. Iedomājieties, ka dzīve ir kāds akords, ka cilvēks skan, skan viņa domas, atmiņa, zemapziņa; arī viņa pagātne skan vienā vai otrā brīdī; tas ir ārkārtīgi sarežģīts un bezgala polifonisks akords, kurā piedalās arī bijušais, pastāvīgi skandinot un atbalsojot pamata un blakus toņus; pagātne iekrāso tagadnes skaņas. Iedomājieties, ka arī mūsu iekšienē rodas tādi paši viļņi, kamēr mēs atrodamies kādā kontaktā ar cilvēku, kurš raida pasaulē noteikta biežuma svārstības — kā ikviens no mums, ikviens no mums; rezonanse var būt vājāka vai stiprāka atkarīgi no mūsu noskaņošanas, no mūsu jūtīguma un uzmanības un no minētā kontakta intensitātes. Rezonanse var būt tik vārga un neskaidra, ka mēs to nemanām, vai var būt tik spēcīga un dziļa, ka mēs dzirdam tikai to, tikai to rezonansi, kura mums raidīta. Bet, kad mēs arī nedzirdam šo skaņu, tā emocionāli izpaužas mūsu simpātijās vai antipātijās, neskaidrās un neizskaidrojamās reakcijās, ar kurām mēs instinktīvi atsaucamies uz mums pilnīgi svešiem cilvēkiem.

Gaišreģis bija redzami apmierināts un cītīgi sūkāja karameli šmakstinādams, elpai aizraujoties, kā zīdainis pie mātes krūtīm.

•— Jā, tā tas ir, — viņš pārliecināts apstiprināja. — Mums jāieklausās sevī, jāizpētī savs «es», lai varētu pazīt to kluso, daudzskanīgo vēsti, kuru kāds cits mums sūta. Nav citas gaišredzības kā pašnovērošana; tas, ko sauc par telepātiju, nav uztvere no tālienes, bet no tuvienes, vistuvākās tuvienes, tāpēc grūti pieejama; tā ir lasīšana sevī. Iedomājieties, ka jūs iedarbināt uzreiz visas ērģeļu stabules, reģistrus un pedāļus; tas būtu apdullinošs skaņu haoss, bet tad jūs aptvertu šā instrumenta elpu, vērienu, spēku un cildenumu. Nē, jūs ne ar kādu analīzi nespētu atklāt, kas agrāk uz šīm ērģelēm spēlēts, jo (vismaz mūsiļ ausīm) ērģelēm nav atmiņas, kura iekrāsotu to skaņas. Tā pirmā, tā nedalītā rezonanse, ar ko atbildam uz kāda cita svārstībām, tā vispirms ir vēriena, dzīves sj)ēka un cildenuma izjūta … pilnīgi noteiktas un vienreizejas telpiskas formācijas izjūta, un šinī formācijā izveidojusies tā dzīve ar savu atmosfēru un perspektīvu … — Gaišreģis mazliet apjuka. — Re nu, kā visu sametu kaudzē: ērģeles un perspektīvu, redzi un dzirdi. To visu ārkārtīgi grūti izskaidrot. Mūsu vārdi ir mūsu izjūtu — redzes, dzirdes, taustes — nepilnīgs atspoguļojums; nav iespējams izteikt to, kas šiem jutekļiem nepieejams. Tāpēc esiet pacietīgi, pani!

Nekas, — terapeits uzmundrinoši sacīja. — Šāda priekšstatu un uztveru nomaiņa ir tipiska dažu halucinācijām radniecīgu garīgu satricinājumu pazīme. Turpiniet vien, tā ir klīniski pareiza aina.

Raksturīgi ir tas, — gaišreģis turpināja, — ka, analizējot šo viengabalaino uztveri, jūs iegūsiet pavisam citu dzīves ainu nekā to, ko sniedz pieredze. Pieredze veido dzīvi no atsevišķiem faktiem; minūtes un stundas veido dienu, dienas veido gadu, stundas un dienas ir dzīves būvmateriāls. Cilvēks sastāv no pieredzes, jūtām, īpašībām, rīcībām un izpausmēm. Viss sastādīts no sīkiem gabaliņiem, kuri kopumā atgādina veselo; taču, ja gribam šo veselo kaut kā iztēloties, tad mēs īstenībā saucam atmiņā tikai lielāku vai mazāku virkni šo gabaliņu, tikai epizožu grēdu, atsevišķu sīkumu kravu. Teiksim, jūs esat atraitnis, vai ne? — viņš uzrunāja terapeitu. — Atcerieties savu nelaiķi sievu, kuru no sirds mīlējāt, ar kuru ceturtdaļgadsimta dzīvojāt laimē un saticībā, un es jums pateikšu, kas jums uzpeld atmiņā. Viņas nāve, grūtā cīņā par dzīvību, jūsu bezspēkā nolaistās rokas, lādot savu medicīnu; viņas paraša atgriezt grāmatu ar matadatu, ar ko jūs veltīgi karojāt; diena, kad viņu ieguvāt, laimīgā diena, kad abi lasījāt gliemežvākus kaut kur pie jūras.

Tas notika Rimini, — vecais pans aizkustināts noteica un atmeta ar roku. — Viņa bija laba sieviete.

Bija. Bet, ja jūs pat stundām ilgi atcerētos viņu, jums nāks prātā tikai vesela virkne dažādu sīkumu, daži teikumi, dažas epizodes … Tas ir viss. Tāds ir jūsu priekšstats par jums vistuvākā cilvēka dzīvi.

Vecais terapeits noņēma brilles un cītīgi slaucīja tās; hirurgs uzsvērti meta gaišreģim ar acīm. Nevajag, nevajag, pārmainiet tematu!

Jā, — gaišreģis paklausīgi atbildēja un pilnā sparā devās citā virzienā. — Pieredze mums nespēj sniegt citu priekšstatu; mēs nekad neuztveram cilvēku vai viņa dzīvi visumā, tikai tādus nesakarīgus gabaliņus un mirkļus un, paldies dievam, tos pašus lielākoties palaižam garam neievērotus. Veltīgas pūles, no tā nevar ne izveidot, ne iztēloties veselu dzīvi. Griezieties atpakaļ, es saku, griezieties atpakaļ! Pamēģināsim iziet, loģiski iziet no priekšstata par viengabalainu, noslēgtu dzīvi, kas nav sadalīta pagātnē un tagadnē. Tas ir vareni, — viņš izsaucās un sajūsmā teju pat sāka plēst matus. — Iedomājieties upi, veselu upi, nevis līkumotu līniju uz kartes, bet īstu, ūdeņiem bagātu upi, visu to ūdeni, kas kādreiz plūdis starp tās krastiem, tad jūsu priekšstats aptvers ari tās izteku un jūras ūdeņus, visas pasaules jūras, mākoņus, sniegu un garaiņus, mirušo elpu un varavīksni debesīs, to visu — un šī upe kļūs par visu ūdeņu plūdumu pasaulē. Cik tas lieliski, — viņš aizrautībā elsoja, — kada neaptverama īstenība! Cik tas skaisti un satricinoši — uztvert dzīves izjūtu, dzīvības izjūtu, cilvēka izjūtu visā viņa augumā un diženumā! Nē, nē, nē, — viņš daudzināja, mādams ar pirkstu, — šo viengabalainību nevar skaldīt dienās un stundās, nevar izmainīt atmiņu sīkumos, bet to var sadalīt likumsakarīgi, pēc iekšējiem iemesliem, kas atgādina uzceltas velves un sastāda vienotu dzīves celtni; te nav nejaušības, viss ir nepieciešams un ārkārtīgi skaists, te viss izpaužas iemeslu un seku sakarībā. Nav īpašību, nav notikumu, ir tikai radoši spēki, — viņš izdvesa, — un to cīņa un līdzsvars nosaka cilvēka darbības sfēru.

Viņa lūpu kaktiņos parādījās putas, viņš izskatījās baismīgs, pat novājējis aiz satraukuma.

Nu, nu, — noburkšķēja vecais terapeits un izvilka pulksteni. — Un tagad, draudziņ, uz piecām minūtēm at- gulstieties un aiztaisiet muti! Aizveriet acis un elpojiet dziļi un lēni!

XIV

Gaišreģis atvēra acis un dziļi nopūtās.

Vai var turpināt? Tas patiešām iedarbojas uz nerviem. — Viņš pārvilka ar roku pār seju. — Labi vēl, ka tas pagaidām skar to cilvēku, kas nokritis no debesīm … Kā lai viņu sauc?

Mēs viņu dēvējam par pacientu Iksu, — hirurgs sacīja.

Gaišreģis apsēdās.

Pacients Ikss, jā. Ja gaidāt, ka pateikšu, kā viņu sauc, kas viņš ir un no kurienes ieradies, tad jau iepriekš brīdinu, ka neko tādu nezinu. Tie ir sīkumi, no kuriem maz kas atkarīgs. Lielāko daļu savas dzīves viņš nodarbojies ar ko citu, nevis ar to, kas bijusi viņa profesija. Es jūtu, ka viņa dzīvei milzu vēriens, daudz plašuma, daudz jūras, bet viņš nav bijis ceļotājs. Saprotiet, ceļotāja dzīves plašums ir izmērāms, bet šeit… Viņam nav mērķa, nav stingra izejas punkta, no kura var sākt mērīt atstatumus un noteikt virzienus.

Gaišreģis saīdzis mirkli klusēja.

Nē, nē, jāsāk citādi. īstenībā būtu jāsāk ar viņa nāvi, kura drīz vien iestāsies, un jākāpjas atpakaļ, kā virvi vijot. Cēzara dzīve sākās tad, kad radās Cēzars, nevis krunkains, brēcošs zīdainis. Dzīves stāstu vajadzētu sākt no cilvēka pēdējā elpas vilciena, lai aptvertu, kā veidojusies viņa dzīve un kāda nozīme tam, ko viņš pārdzīvojis. Tikai ar nāvi noslēdzas cilvēka jaunība un nākšana pasaulē. — Viņš noskurināja galvu. — Bet es nevaru, nevaru. Kāda nelaime, ka mēs tveramies pie laika kategorijām!

Piemēram, — viņš pēc brītiņa atsāka, — ja es jums teikšu, ka viņš nav pazinis savu māti, tas skanētu kā biogrāfijās sākums. Taču man tas nav sākums, bet gara, grūta atceļa noslēgums. Viņš guļ nemaņā un neko neapzinās, bet šinī nemaņā, šīs tumsas bezdibenī dziļi, dziļi mīt vientulība, un pār viņa nemaņu nenoliecas neviena ēna. No kurienes radusies, no kā cēlusies šī iekšējā vientulība? Jāiet atpakaļ pie priekšmetu, pie dzīves sākuma, kur ir viņa pamestības izteka. Viņš bija vienīgais dēls un nepazina māti. Nekur nebija rokas, pie kuras viņš varētu pietverties, neviens viņam neteica: «Nekas, nekas, noskūpstīšu vainiņu, un sāpes pāries.» Dīvaini gan, cik ļoti viņam tā trūcis dzīvē! Nebija balss, kas viņu mierinātu: «Nekas, tas pāries, neraudi, esi mierīgs, rotaļājies tālāk. Te ir roka, turies pie tās!» Tādas rokas nebija, tāpēc viņš nekad, saprotiet, nekad nevarēja pie tās pieķerties … — Gaišreģis bezcerīgi nogrozīja galvu. — Viņš bija stiprs, bet nepacietīgs. Viņam nebija pie kā turēties.

Vientulība, — viņš turpināja. — Viņš meklē vientulību, lai nebūtu šķelšanās starp viņu un apkārtni. Viņš mēģina izkausēt savu iekšējo vientulību kā ledus gabalu bezgalīgajos jūru vai svešu zemju plašumos. Viņam vienmēr vajag kaut ko pamest, lai vientulībai būtu ārēji iemesli. Tā viņu nekad nav atstājusi… — Gaišreģis sa- drūma. — Bet kur viņa ģimene? Kāpēc tēva roka nav aizstājusi mātes roku? Tas jājautā viņam pašam. Jāieskatās šinī cilvēkā, kas viņā ir tik durstīgs un ērcīgs. Viņš necieš cilvēkus un taisni meklē izdevību sadurties ar viņiem; viņš nenoguris jūt, ka viņam jāaizsargājas, viņš vienmēr ir konfliktā… Atpakaļ! Atpakaļ pie bērna, kuram nav mātes un kurš ved slēptu un nežēlīgu cīņu ar tēvu! Viņi abi nevar saprasties. Atraitnis grib pavēlēt un audzināt savā un mātes vietā, viņš divkāršo savu autoritāti un izmanto to sīkumaini, bezjūtīgi, ar pedantisku pie- siešanos; bērns neatvairāmi pretojas, un šis protests nostiprinās viņā kā ilgstošs psihisks reflekss. Visu mūžu viņš nespēj atbrīvoties no konflikta ar sabiedrību, „ar kārtību, disciplīnu, pakļautību un tā tālāk; līdz pat savai nāvei viņš it kā vēl cīnās ar savu tēvu.

Gaišreģis runāja iekaisis, sažņaudzis dūres, Jt kā viņā pašā noritētu šī nešpetnā cīņa.

— Interesanti, kā šie divi antagonistiskie spēki, vientulība un konflikts, saduras visā šā cilvēka dzīvē! Vientulība sadragā konfliktu, konflikts sadragā vientulību: neuzveic ne viens, ne otrs, par spīti vientulībai, viņš nekļūst par vientuļnieku; visi cīņas satraukumi un izlēeieni nesniedz viņam uzvaras prieku, jo vienmēr viņu moka vientulības sajūta. Viņš ir domīgs un nesaticīgs, straujš un bezpalīdzīgs; jūs teiktu, ka viņš ir nepastāvīgs, bet šī nepastāvība ir divu savā starpā karojošu spēku emocionāla izpausme.

Aprēķināsim, kas viņā atbilst vientulībai. Sapņainība un ilgas pēc miera. Rezignācija, padevība liktenim, gribas trūkums. Laiskums un melanholija. Bezmērķība, pasivitāte un trulums. Apātija, jā. Un kas ir konfliktu pusē: neapmierinātība, uzņēmība, dedzīgs un izdomas bagāts prāts, godkāre, tiepība un stūrgalvība, patvaļība, impulsi- vitāte un tā joprojām. Tā kā jūs gribat noteikt cilvēka būtību, nu, tad savienojiet šīs pretrunīgās īpašības! Cilvēks būs vai nu laisks, vai uzņēmīgs, vai svītrains, te pārsvarā viens vai otrs — jā? Jūs nekad nesapratīsiet cilvēku, ja tikai uzskaitīsiet viņa īpašības. Nav nekādu īpašību, ir spēki, spēki, kuri cīnās savā starpā, noteic vai kavē; cilvēks pats, dzīvodams savā tagadnē, nezina, ka vismazākā kustība, kuru viņš nupat izdara, ir spēku sekas, kuri šaudās caur visu"viņa dzīvi kā zibeņi, izlīdzinot sasprindzinājumu starp dzimšanu un nāvi.

Iedomājieties cilvēku, kas klīst no vienas vietas uz otru, no salas uz salu, kur acis rāda un gadījums aizved: to viņš dara aiz laiskuma un vienaldzības, bez mērķa, meklēdams vientulību un stūrīti saviem apātiskajiem sapņiem. Bet to pašu viņš var izdarīt aiz nepacietības, mīdīdamies uz kuģa klāja kā nemierīgs zirgs stiliņā: ātrāk nokļūt citā vietā, izbaudīt ko citu, tad pamest to un steigties uz nepazītu pasaules daļu. Tā ir viena pati karte, kuras aprises var sakrist, bet tās ir divas pasaules, divi dažādi visuini; viens pieder cilvēkam, kurš cērt kokus, ceļ mītnes un dibina plantācijas, otrs — dīkdienim, kurš blenž uz palmu galotnēm, baudīdams savu vientulību un ciezdams no tās. Es, iedams pa pacienta Iksa pēdām, atradu šīs divas pasaules, kuras nelīdzinās viena otrai; tās uzplūst viena otrai kā priekšmeti sapnī. No tās vienas pasaules, kurā cītīgi cērt un tēš kokus, uz mani raudzījās otra pasaule, skumja un gurdena cilvēka seja, kurš atklājis, ka viss ir nīcīgs; un atkal spiežas cauri pirmā pasaule, kurā steidzas, kliedz, ceļ un taisa dievs zina ko un velns zina kam. Tā… tā nebija īstenība, — gaišreģis izdvesa, — tie bija murgi, tā bija groteska; vienu īstenību cilvēks var pārdzīvot, bet divas var tikai rēgoties; tam, kurš klaiņo vienlaicīgi divās pasaulēs, nav pamata zem kājām, viņš Iekrīt tukšumā, kur nav ar ko izmērīt savu kritienu, jo zvaigznes krīt reizē ar viņu. Paklau, — viņš iesaucās, »- šis cilvēks nekad nav bijis pilnīgi īsts un aizvadījis lielāko daļu sava mūža kā sapni.

XV

Gaišreģis apklusa, satraukti šķielēdams uz saviem pirkstgaliem.

Kur viņš dzīvojis? — hirurgs-jautāja.

Tropos, — gaišreģis murmināja. — Salās. Jūtu kaut ko tumši brūnu kā dedzināta kafija, asfalts, vaniļa vai nēģeru āda.

Un kur dzimis?

Tepat, kaut kur tepat. — Gaišreģis izdarīja nenoteiktu kustību. — Pie mums, Eiropa.

Un kas viņš bijis?

Liekas, uzraugs. Cilvēks, kurš kliedz uz pārējiem.—

Gaišreģis sarauca pieri, it kā ko atcerēdamies. — Bet sākumā viņš ir bijis ķīmiķis.

Kur?

Cukura fabrikā, — gaišreģis atteica, it kā sarūgtināts, ka var jautāt par kaut ko tik acīm redzamu. — Pieņemams darbs, vai ne? Cilvēks ar divām dažādām 'pasaulēm. Ziemu kampaņa, traukšanās, klaigas, bet vasaru klusums, fabrika nestrādā, tikai laboratorijā kāds darbojas. Vai sapņo. — Viņš ar pirkstu uzzīmēja sešstūri. — Jūs taču zināt, kā ķīmijā raksta formulas? Kā sešstūri — un katrā stūrī burti. Vai kā starus, kuri krustojas un izzarojas …

Tās ir strukturālās formulas, — terapeits paskaidroja. — To sauc par stereoķimiju. Zināt, tā uzskatāmi attēlo atomu saistību molekulās.

Gaišreģis it kā pamāja ar degunu.

Jā. Iedomājieties, ka viņam šīs formulas izveido tādu kā tīklu. Viņš raugās tukšumā un redz, ka tās saplūst un izceļas, savijas un krustojas. Viņš uzzīmē tās uz papīra un sirdās, ja viņu kāds iztraucē. Ziemu ne, ziemu ir darbs, trauksme un nepacietība, bet vasaru — tāda saules pielieta fabrikas laboratorija, dedzināta cukura saldenais aromāts… Viņš sēž ar pavērtām lūpām un blenž tukšumā uz šīm formulām; kaut kas līdzīgs bišu šūnām, kur sešstūri saplūst vienā virknē. Tas nav nekas plakans, tā ir triju vai četru dimensiju platība; tas parādās, kad viņš grib to uzzīmēt uz papīra. Un tāda tveice… var dzirdēt, kā muša dūc, sizdamās pret rūti.

Gaišreģis domīgi mirkšķināja acis, piešķiebis galvu.

Tas nav tikai viens mirklis — tās ir nedēļas un mēneši … nezinu, cik gadu. Viņš joprojām cenšas konstruēt šo ķīmisko periodu, šo formulu celtni, kuras savienojas un papildina cita citu. Tie vairs nav reāli un_ pazīstami ķīmiski savienojumi, iespējams, pat fiktīvi; tās ir neesošas un jaunas kombinācijas, kuras piepildītu tukšos laukumus ķīmijā; jauni, vēl nepazīstami «izo» — izomēri un polimēri, — gaišreģis nedroši izrunāja, — polimēri un poli- valcnti, kuri viņu noved pie negaidītiem atomu savienojumiem. Viņš sapņo par šiem iedomātajiem ķīmiskajiem savienojumiem un to potenciālajām iespējām. Tur ir medikamenti, krāsvielas, nebijušas smaržas, sprāgstvielas, plastmasas, ar kurām var pārvērst pasaules izskatu. Viņš pieraksta burtnīcu pēc burtnīcas ar benzola, skābju, cukuru un sāļu formulām, kuru vēl nav pasaulē, bet kuras izkristalizējušās ieņems savu vietu ķīmijas sistēmā. Viņš aizvien vairāk sāk ticēt, ka var paredzēt un aprēķināt nezināmus molekulārus savienojumus, tāpat kā Mendeļejevs aprēķināja nezināmus elementus. Turklāt viņu pārņem prieks, ka viņš apgāž un sagrauj laikmetīgo zinātni, — atkal šis konflikta un protesta motīvs. Viņš sāk laboratorijā mēģinājumus ar šiem hipotētiskajiem molekulu savienojumiem, bet nekas neizdodas, ar fabrikas laboratoriju nepietiek. Viņš paņem divas trīs formulas, kuras, kā viņam šķiet, ir redzamas kā uz delnas, tikai tehniski jārealizē, un iet pie pasaulslavena ķīmijas zinātnes spīdekļa ieteikt tās viņam un pārliecināt šo zinātnes korifeju, ka jāizdara plaši izdomātais eksperiments.

Gaišreģis paraustīja stūrainos plecus.

Protams, viņu sagrāva. Zinātnes korifejs ar paris vārdiem satrieca drumslās jaunā ķīmiķa hipotēzes. Aplamības, tas nav iespējams. Jūs droši vien nezināt tāda un tāda darbu, izlasiet to un to monogrāfiju. Un beidzot augstsirdīgā labvēlībā: «Varat palikt pie manis, došu jums kādu darbu, teiksim, palabot deglampiņu daktis vai apkalpot filtrus. Ja būsiet pacietīgs un iemācīsieties strādāt kā zinātnieks!…» Taču pacients Ikss nebija pacietīgs

un negribēja iemācīties zinātniski strādāt; viņš aizgāja, kaut ko burkšķēdams, un aizbēga no savas ķīmiskās gaisa pils drupām tādā steigā, ka… ka atjēdzās tikai uz gluži citas pasaules sliekšņa, kur nēģeri labsirdīgi un gluži nezinātniski vieza platos zobus.

Gaišreģis pacēla pirkstu.

—< Lai nebūtu pārpratumu: šis zinātnes bonza rīkojās pareizi un godīgi, jo sargāja zinātni no diletantiem. Viņš labprāt būtu pieņēmis pierādītus faktus, bet noraidīja, principiāli noraidīja hipotēzes, kuras vispirms būtu ieviesušas zinātnē pārāk daudz nekārtības un nedrošības. Viņam vajadzēja noraidīt pacientu Iksu; zināt, ka dzīvē nekas nenotiek nejauši un uz labu laimi, bet visu nosaka nepieciešamība.

Hirurgs, acīmredzot baidīdamies, ka gaišreģis atkal pievērsīsies abstraktiem tematiem, pasteidzās apvaicāties:

Vai viņš vairāk nenodarbojās ar ķīmiju?

Nē, vairāk ne. Viņam trūka iekšējās balss, kura teikt u: «Nieki, pāries, rotaļajies vien tālāk!» Katra katastrofa viņa dzīvē bija galīga un nelabojama. Kad pēc dažiem vārdiem sabruka viņa ķīmijas celtne, viņu pēkšņi ar pārvarīgu spēku sagrāba iedzimtā vientulības un pamestības sajūta — saprotiet, teju pat apmierinājums, ka viņš pārcietis tādu traci, tādu baigu sagrāvi. Viņš noglabāja burtnīcas, pat aci tām neuzmetis, pameta cukura fabriku, lai kņada būtu vēl lielāka; pašu pārņēma šausmas par šo tukšības un nīcības izjūtu un vēl vairāk par to, ka īstenībā viņam tik labi šinī apvērsumā, un viņš laidās lapās.

Viņš bija jauns, — hirurgs piezīmēja, — vai tad viņam nebija …

TOC \o "1-3" \h \z Bija.

Meitene, vai?

Jā.

Viņš to mīlēja?

Jā.

Iestājas klusums. Gaišreģis, aptvēris ar rokām ceļgalus, aizvēra acis un saērcināts nosvilpās.

161

Neiešu jau jums visu stāstīt, — viņš beidzot izteica caur zobiem. — Neesmu viņa biogrāfs. Protams, arī viņa mīlestībā bija vientulība un protests; protams, viņš iznīcināja to kā visu savā dzīvē: aiz tiepības un tāpēc, ka aizgāja savā vientulībā. Kāda postaža! Tagad var

6—3199

apsēsties un noskatīties uz pārpalikušajām drupām. Bērnībā viņš mēdza noslēpties pieliekamā ar visādām grabažām, tur viņu neviens nevarēja atrast, tur viņš bija viens pats — un viņa protests izgaisa vientulībā. Viens un tas pats dzīves rokraksts. — Viņš kaut ko zīmēja gaisā. — Tiepība dzen viņu uz priekšu, vientulība atbrīvo. Viņš nebūtu kustējies no vietas, bet protests viņu dzen. Būtu aizstāvējis sevi, bet vientulība atmet ar roku: «Kāpēc, par ko?» Atkal sākas klīšana.

Gaišreģis pacēla galvu.

Iespējams, ka viņš bija ģeniāls ķīmiķis. Iespējams, ka viņa idejas būtu pārvērtušas pasauli. Bet vai jūs domājat, ka cilvēkam ar viņa dabu būtu pacietība soli pēc soļa, ar vienu mēģinājumu pēc otra, ar nejaukām kļūdām un neveiksmēm izdibināt un zinātniski pierādīt savu ķīmisko ordinatu pareizību? Viņš stāvēja uz diža atklā- ļ juma sliekšņa, bet viņu biedēja plānveidīgs, metodisks, zi- [ nātnisks darbs, kas būtu viņu pavirzījis solīti uz priekšu. Viņam vajadzēja ciest fiasko. Tas bija viņa iekšējais lik- tenis, it kā bēgšana no uzdevuma, kas pāri viņa spēkiem, ļ Ja viņš būtu palicis zinātnieks, tad tāpat klīstu starp mē- ģinājumiem un fantāzijām, no problēmas pie problēmas, [ bez mērķa, nomaldījies pārāk lielā plašumā. Tāpēc viņam patiešām vajadzēja klīst pa jūrām un salām, lai aizstātu | sava gara lielo klaiņošanu. Jūs, — gaišreģis parādīja ar pirkstu uz terapeita pusi, — nupat runājāt par priekšstatu aizstāšanu. Zināt, ka arī likteni var aizstāt un ka dažreiz ārējie notikumi aizstāj daudz dziļākus pavirzienus, kuri noris mūsu dvēselēs.

XVI

Gaišreģis pastiepa roku pēc cigaretes; hirurgs noklikšķināja šķiltavas un pasniedza viņam uguni.

Muchisimas gracias— nomurmināja gaišreģis, dziļi palocīdamies, un pat nepamanīja, ka hirurgs vēro viņa acu zīlīšu reakciju. — Interesanti, — viņš teica, izspļaudams tabakas drusciņas. — Interesanti, kā cilvēku ietekmē viņa apkārtne, tas, ko sauc par ārpasauli. Apkārtne ietekmē viņa iekšējo «es» daudz stiprāk par jebkuru faktoru kopību, kuri nosaka viņa rīcību. Drīzāk jā-

UIc, — viņš svārstīdamies turpināja, — ka pati šī ap- Hrtne it kā izpeld no viņa iekšienes vai to aizstāj viņa tklve… it kā tanī gluži vienkārši īstenotos viņam pie- lemtais liktenis. Jā, pareizi, tā tas ir, ja uzskatām cilvēka dzīvi kā kaut ko veselu, nevis kā nejaušību virteni. Ј Aplūkosim notikum,u ar pacientu Iksu. Neparasta pla- ļUuna izjūta, tanī daudz jūru un dažādu zemju, — sapro- lleĻ tieši plašs un skaitliski liels vientulības daudzums, bieža aiziešana un tas nemiers, kas mudina viņu klejot no vienas vietas uz otru. Cilvēks, kura dvēsele ir sarežģīta, daivo sarežģītos un dīvainos apstākļos. Tveicīgā, saules pkkarsētā fabrikas laboratorija, kurā viņš maldījās starp formulām un rēgainām ainām, ir it kā nojausma par tvei- cigām zemēm, kurās viņš maldīsies, ieelpojot dedzināta cukura aromātu. Kur viņš ir bijis? Man noteikti radies iespaids par Ka Līt ko plašu un aromātisku. Tveice trīsuļo |. ii brūnu lauku. Nerimstoša, skaļa dūkoņa un saraustīts troksnis, klaigas rīkles skaņās, spiedzīgi smiekli un grūstīšanās. Zeme, veidota no letarģijas un drudžaina uzbudinājuma. Un visu laiku jūra, nemierīga, fosforescējoša jūra. Kuģi, kuri ož pēc sakarsēta koka, sveķiem un šokolādes. Gvadalupe, Haiti vai Trinidada.

Kā jūs teicāt? — hirurgs iesaucās.

Ko? — gaišreģis izklaidīgi jautāja.

Jūs teicāt — Gvadalupe, Haiti vai Trinidada.

Es? — gaišreģis nobrīnījās. — Nezinu gan, neesmu domājis ne par kādiem nosaukumiem. — Viņš sarauca pieri. — Dīvaini, ka esmu to teicis. Vai jums nav gadījies kaut ko apzināties tikai pēc tam, kad tas jau izteikts? Tā tas būs noticis. Kuba, Jamaika, Haiti, Puerto- rilfp, — viņš uzskaitīja kā skolnieks, — Marti niķa, Bar- badosa, Antiļu un B … Bahamu salas, — viņš atvieglots nobeidza. — Ak dievs, cik gadus jau neesmu šos nosaukumus atcerējies, — viņš priecājās. — Man tā patika šie eksotiskie vārdi: Antiļi, antilopes, mantijas… — Viņš pēkšņi sastostījās. — Mantiļas, mantiļas, pagaidiet: spāniešu dāmas, Kuba… Viņam vajadzēja būt kaut kur Kubā, — viņš izdvesa. — Man ir tāda … spāniska jušanās, nezinu, kā to pateikt; kaut kas līdzīgs romancei.

Jūs pirmīt teicāt «muchisimas gracias», — hirurgs atgādināja.

6*

163

Tā? Neko nezinu. — Viņš domīgi pašķielēja sānis. — Redzat, tas rada .tādus savdabīgus apstākļus. Vienā

puse senlaiku spāniešu dzimtas, aristokrātija, pašu pasaule, tradīcijas un lepnums, mantiļas un krinolīni, no otras — amerikāņu flotes virsnieki; kāda sadursme starp šīm abām pasaulēm! Cik tur daudz dažādu rasu un pirm- tautu … pat nēģeru, meža strādnieku, kuri ar zobiem saplosa dzīvas vistas. Vudu, vudu! Pārojošos varžu spiegšana un kurkstēšana, koka dzirnavu ratu rīboņa, maļot cukurniedres, mulatieņu kājas raustās kaisles ekstāzē, viņu spiedzieni un auri, zobi un spīdošie augumi… Cik karsts, cik karsts, — viņš, pārplūdis sviedriem, murmināja; platā pidžama bija pielipusi pie muguras. — Naktstauriņa dūkoņa un sprakšķis, kad tas ieskrien ugunī. Un virs galvas Dienvidu Krusts, kurš atgādina ķīmisku formulu, un tūkstošiem zvaigžņāju, kuri veido debesīs nezināmu un smagi smaržojošu kausējumu formulas.

Un atkal, — viņš pamāja ar izstiepto pirkstu, — tas viss ir ārpus viņa un reizē viņā pašā: laiskums un plosīšanās — akls radošais spēks un miegains trulums, divi drudži, nāvējoša un apaugļojoša uguns. Viss viņā, viss viņā vien. Atkal šīs vardes, kuras pārojas aiz bezgalīgas garlaicības, koka dzirnu klaudzoņas vienveidība, zvēru rēcieni, basu kāju plīkšķi tumsā, meklējot tvanīgu bez- prieka sastapšanos … un baismīgi liesmojošas zvaigznes, un cilvēks šai pasaulē, piesprausts pie zemes kā vabole ar kniepadatu, un atkal kuģis raujas vaļā no enkura ķēdes un vienmuļi šūpojas ostas stāvošajā ūdenī; neatvairāma vēlēšanās aizbēgt no šīm vardēm un šīm dzirnām; sajūta, ka visam vajadzēja būt citādi; bet vai vērts par to uztraukties? Gabaliņi pasaules vai gabaliņi dvēseles: vai nav visviens? Visviens.

Viņš bija alkoholiķis, vai ne? — terapeits jautāja. — Pamatīgs žūpa, jā?

Kas to zina, vai cilvēks dzer aiz vientulības vai aiz protesta, — gaišreģis nenoteikti atbildēja. — Ko viņš nomāc sevī un ko izkausē: vientulības ledu vai nešpetnuma drebošo liesmiņu? Jums taisnība, viņš bija stipri nolaidies: varēja būt varens valdnieks ar resnu purnu, nevis vāļāties, uztūcis no ruma vai izkaltis kā skaida aiz drudža. Kāpēc viņš neradīja sev zelta teļu, kas būtu piesaistījis viņu pie vienas vietas? īpašums padara cilvēku par no- metnieku, padara to saprātīgu. Viņš varēja būt bagāts un baidīties no nāves.

Un vairāk nekā? — hirurgs iejautājās pēc brītiņa.

Gaišreģis pasmīnēja.

Gribat, lai es kaut ko izdomāju, jā? Skaistu kreo lieti, kuru viņš būtu mīlējis. Eksotisku revolūciju, kuras dcļ viņš būtu riskējis ar dzīvību. Plēsīgus zvērus un ciklonus. Aizraujošu notikumu pilnu dzīvi. Ļoti žēl, — viņš Ironiski noteica, — bet notikumi nav mana specialitāte; es skatos uz dzīvi kā uz kaut ko veselu un nespēju jūs iepriecināt ar raibām dēkām. — Viņš bija sapīcis, ka zaudējis domu pavedienu. — Saprotu, jūs interesē brūce ii/, viņa kājas, — viņš murmināja. — Tie ir nieki, tikai ik jaušiba; viņš nebija kaislīgs mednieks un nemeklēja sali aiikumu briesmās. — Gaišreģis sarauca pieri un šūpojas, pulēdamies atcerēties. — Viņam uzbruka plēsoņa, Kuru medīja citi, — viņš beidzot izsaucās, priecīgs, ka licis vaļā no šī nepatīkamā sīkuma. — Tiesa, viņš daudz Ko izbaudījis dzīvē, bet tas bija tāpēc, ka sākumā viņš Iii i;i ii' pacietīgs un straujš, tad bieži gadās notikumi, kuilis iiepleil/ivo miermīlīga rakstura cilvēki. Vēlāk viņš l.ļiivi I ir i . un Iiiils, viņam sāka vairoties nauda, kaut vii,ii", p ii lo nerupejas; klaiņošana viņu nogurdināja, to alzslāja miegains, apdullinošs domu plūdums. Lielāko daļu karstās dienas viņš pavadīja istabā, elpodams ar pusviru muti, un klausījās, kā mušas sitas pret loga tīklu, veselam stundām, veselām dienām blenza uz griestiem un sienām, kuras klāja tapetes ar tiem pašiem sešstūrainajiem, bišu šūnām līdzīgajiem rakstiem, un vēroja tos bez domām, nekustēdamies.

XVII

-

Interesanti, — gaišreģis prātoja, — kā viņa dzīve šinī vientulības apziņā kļuva noslēgtāka un līdzsvaro- tāka. Laikam bērnībā ap viņu arī bija ar līdzīgām tapetēm aplīmētas sienas, un jau toreiz viņš pazina vientulību. Ja viņš skaļi ieraudātos, ierastos aukle un prasītu, kas viņam vainas, bet tagad te bija veca nēģeriene, kuras nokārušās krūtis sitās kopā kā snaudošas zivis. Iespējams, ka visa viņa dzīve ir sapnis starp šiem simetriskajiem rakstiem; kas gan zina, cik ilgi velkas sapnis — sekundi vai stundu! Viss pārējais tikai parādās, lai izjauktu bārabērna sastingušo vientulību: tētis ar savām pamācībām, skola, jaunība, cukura fabrika un šī skraidīšana, ak dievs, šī veltīgā skraidīšana! Kāda liela,. sarkanzaļi punktota

meža blakts tekalē pa rakstainajām tapetēm — nevis taisni, cenzdamās nokļūt noteiktā vietā, bet te šur, te tur, uz mirkli apstājas un šaudās atkal tālāk; viņš raugās uz to veselu stundu, pārāk laisks, lai pieceltos un aizvāktu to. Un tad — jā, vēl nešpetni un nikni dūc muša, sizdamās ar galvu loga tīklā. Tas ir viss; bet skaņas ārpusē, nēģeru pļāpas, dzirnu klaboņa, palmu sausās šalkas, cukurniedru kūļu švirkstoņa, saules ugunsgrēka sprakstoņa, tūkstošbalsīgā dūkoņa — tas nav nekas, tikai tāda iedoma; jāaizver acis un jāklausās, kā šīs skaņas ieplūst nebūtībā.

Šādā letarģiskā stāvoklī viņam nejauši pagadās pie rokas kāds papīrs vai brošūra, kāda speciāla publikācija; viņš to pārlapo bez intereses un apstājas pie sešstūraina attēla, no kura stūriem izplūst stari ar atomu apzīmējumiem. Ko nu, ko nu, tas jau sen atpakaļ, kad viņu interesēja kaut kas tamlīdzīgs! Taču raksti uz sienas pārvēršas par ķīmijas formulām un it kā smīn; viņš atkal paņem šo brošūru un, savilcis uzacis, pētī zīmējumu un laužas cauri zinātniskajam tekstam. Pēkšņi viņš apsēžas, tad pietrūkstas kājās, skraidā pa istabu un sit sev pa pieri. Jā, jā, tā ir tā pati shēma, tā sasodītā ķīmijas formula, ar kuru toreiz, pirms divdesmit gadiem, — cik sen, ak dievs, cik sen! — ar kuru viņš bija ieradies pie ķīmijas korifeja. «Pan profesor, ja jūs atļautu izdarīt mēģinājumus laboratorijā — plašākā mērogā — ar šo hipotētisko savienojumu.» Profesors pacēla spurainās uzacis kā garas plus- kas. «Aplamība, nav iespējams: jūs nepazīstat tādu un tādu autoritāti, neesat lasījis to un to darbu; esmu zinātniski pierādījis jau sen, ka benzola grupa…» — un tā tālāk. Pacients Ikss skraidā pa istabu un uzbudināts irgo. Un šeit taču melns uz balta, to raksta kāds amerikānis, sak, tas slēpj nebijušas ekonomiskas iespējas … Pacients Ikss apstājas, kā zemē iemiets. Tas taču bija tikai viens posms iespēju ķēdē, viens stūrītis visā celtnē; sešstūri piekļaujas cits citam kā bišu šūnas pēc ģeometrijas likumiem. To viņi vēl nezina, irgoja pacients Ikss, tiktāl vel nav nonākuši; bet tas ir uzrakstīts, viss uzzīmēts un sarakstils tanīs burtnīcās, kuras noglabātas kādā lādītē tanī pieliekamā ar visādām grabažām. Tur bija salauztas rotaļlietas un māmiņas drēbes. Nu jau to visu būs aprijuši termīti. Nē, tur ziemeļos nav balto skudru, tur viss palicis, kā bijis.

Gaišreģis, sēdēdams gultā, sāka šūpot augumu.

— Viņš sēž uz gultas un šūpojas, ar pūlēm atcerēdamies, kācfas bijušas citas formulas un kā tās bijušas sais- iitas. Viņš jau notrulinājies aiz žūpošanas un bezdarbības, aiz gadiem un vientulības; viņš sit ar dūri pa zinātnisko brošūru, it kā gribētu piespiest to padoties; bet ko lai dara, ko lai dara ar šo trulo un stulbo galvu? Ķīmijas lormulu vietā rēgojas Dienvidu Krusts, Eridans, Kentaurs un Hidra. Viņš mēģina visam atmest ar roku, bet dvēselē sēž kā skabarga skaudrs un smeldzīgs nemiers; un tad pēkšņi kā zibens: braukšu uz mājām un uzmeklēšu šīs burtnicasi It kā akmens noveļas no pleciem, viņš jūtas viegls un brīvs. Pieceļas, atver logu mušai, kura nešpetni un izmisīgi sitas pret tīklu, un atbrīvo arī blakti, kura bezcerīgi tekalēja pa sienu.

Gaišreģis, piešķiebis galvu, it kā tīksminājās ar šo ainu.

Interesanti, — viņš turpināja, — ka šo rīcību var izskaidrot divējādi un izskaidrojumi būs dažādi, bet abi pareizi. Kad pacients Ikss tik negaidīti nolēma atgriezties, lad tiklab jūs, kā viņš pats teiktu, ka viņš negrib ļaut

nozagt savu garīgo īpašumu. Viņš sāka ārkārtīgi baidīties par savām burtnīcām, kad redzēja, ka tām var būt zināma vērība. Turklāt tas viss solīja daudz naudas — šis apstāklis Iksam nebija vienaldzīgs, jo viņš nebija vairs jauns. Taču galvenais bija tas motīvs, ka runa bija par viņa mantu, uzsvars bija uz «es», no mums, cilvēkiem, neviens nevar no tā izbēgt. Mēs glabājam savu mantu, savas tiesības, savu darbu tik instinktīvi un kaismīgi kā savu dzīvību.

Bet, no otras puses, — gaišreģis turpināja, pieliecis galvu pie otra pleca, it kā meklēdams tur vajadzīgo redzes viedokli, — tie gan bija tieši vai aktuāli impulsi, es teiktu, tikai iemesli izšķiroša soļa speršanai. Ja raugāmies uz pacientu Iksu no viņa dzīves bilances, tad stāvoklis ir citāds. Galvenais vairs nebija viņa garīgais stāvoklis, bet kaut kas lielāks un svarīgāks: pienākums, no kura viņš bija novērsies, samierinājies ar sakāvi. Viņš nebija izpildījis uzdevumu, kas nebija pa spēkam, izlaidis to no rokām; kopš tā laika viņš dzīvoja neauglīgu, rēgainu, it kā svešu dzīvi; jāsaka, nogāja no ceļa. Jā, to sauc par traģisku vainu un tā patiešām bija viņa vaina, kaut arī viņš nevarēja citādi rīkoties. Un nu viņš atgriežas — vai viņa iekšējā likumsakarība atgriež viņu uz nozaudētā ceļa, jo viņam trūka pacietības un apņēmības noiet to līdz galam. Viņš atgriežas, organiski iznīcināts, saindēts no gurduma narkozes, bet nobriedis. Viņš iepazinis dzīves drausmīgo un neatvairāmo imperatīvu, jo jūt, ka viņam jāmirst. Loks noslēdzas, un viss neizbēgamais piepildās.

Tātad viņš gribēja atgriezties? — hirurgs pēc brītiņa ieprasījās.

Jā, bet pirms tam vajadzēja visu nokārtot, pārdot īpašumu un tamlīdzīgi. Jo ilgāk šie ārējie traucēkļi viņu aizturēja, jo skaudrāka kļuva viņa nepacietība; ar katru dienu steiga kļuva aizvien drudžaināka. Viņš nespēja valdīties, atgriešanās mānijas pārņemts, katra minūte plosīja viņu gabalos; beidzot viņš sapinās, pārtrauca visu un metās atpakaļ, atpakaļ uz turieni, no kurienes bija atbraucis.

Ar tvaikoni? — hirurgs jautāja.

Nezinu. Bet, ja viņu nestu gaismas stars, arī tas viņam liktos neizturami ilgi — un viņš žņaugtu dūres negantā nepacietībā. Viņa atgriešanās patiešām bija tikpat strauja un neapturama kā neprātīgais kritiens.

Es izpētīju karti, — hirurgs piezīmēja. — Viņš varēja lidot caur Floridu un Kanādu uz Eiropu vai caur Na- talas ostu un Dakāru. Taču tā ir tīrā nejaušība, ka viņš dabūjis noīrēt lidmašīnu.

Nejaušība, — gaišreģis nomurmināja. — Nekādu nejaušību nav. Bija nepieciešams ātrāk aizvākties. Viņš atstāja aiz sevis ugunīgu svītru kā meteors.

Bet,,. kāpēc tad viņš cieta avāriju?

Tāpēc, ka jau bija mājās. — Gaišreģis pacēla acis. — Saprotiet, viņam vajadzēja iet bojāl Nekas cits nebija vairs darāms. Pietika jau ar to, ka viņš atgriezās.

XVIII

Ko darīt, ko darīt, kad sirds tik vārga; tā sit ātri, aizvien ātrāk, bet asinsspiediens krīt; drīz vien šī nokausētā sirds it kā aizelsīsies — un beigas. Beigas pacientam Iksam. Kas nolicis puķu pušķīti viņam pie gultas?

— Tagad esot jauns serums pret dzelteno drudzi, — izslavētais terapeits sacīja. — Bet kur lai to ņemam, ko?

I .iru viņš mirs no sirds vājuma, tur viņam pat dievs kungs nevar palīdzēt.

Žēlsirdīgā māsa pārmeta krustu.

Šis jūsu gaišreģis, — turpināja vecais korifejs, at- < dies uz gultas malas, — ir kārtīgs psihopāts. Bet viņš

J'ili interesanti parādīja, kā saduras vientulības alkas un nerimstība. Cilvēkam ar nenosvērtu psihi tā ir cikliskas depresijas un ekstāzes sadursme. Tas labi apgaismo pacienta Iksa dzīvi.

Vai mēs daudz zinām par viņu? — Hirurgs paraustīja plecus.

Kaut ko taču zinām, kolēģi, — terapeits turējās pretī. — Sis ķermenis stāsta par daudz ko. Piemēram, ka viņš ilgi dzīvojis tropos, bet nav tur dzimis; saķēris kādu tropu slimību, tātad nav aklimatizējies. Bet sakiet, lūdzams, — kāpēc viņš līdis tādos posta džungļos?

Nezinu, — hirurgs atrūca. — Neesmu gaišreģis.

Es arī ne, bet es esmu ārsts, — vecais pans diezgan dzēlīgi attrauca. — Ņemiet vērā, ka viņš ir bijis ciklisks neirotiķis, cilvēks ar sašķeltu psihi, kurš viegli pakļaujas depresijām …

To jums sastāstīja tas orākuls. — Hirurgs pasmīnēja.

Pareizi, bet patelarie refleksi saka to pašu. Hm, ko es gribēju teikt? Jā, šādam ciklotimiķim ir pastāvīgi konflikti ar savu apkārtni un profesiju; ja viņu pārņem riebums, viņš pamet visu un laižas lapās. Ja viņš būtu fiziski vājāks, tad pasīvi samierinātos ar visu, bet šis tips ir īsts spēkavīrs — jūs ievērojāt, vai ne?

Protams.

—■ Viņa reakcijām jābūt ārkārtīgi vētrainām, taisni vulkāniskām. Man kā ārstam nevajadzētu to teikt, bet fiziskais vājums daudziem cilvēkiem ir kā smalkas un gudras saites; viņi instinktīvi apvalda reakcijas, lai neievainotos. Bet šim piesargāties nevajadzēja, tāpēc viņš riskēja ar tādu lēcienu … taisnā ceļā uz Rietumindiju, ko?

Viņš bija jūrnieks, — hirurgs atgādināja.

Tas arī norāda uz neatlaidīgu klejošanas tieksmi, vai ne? Kā jums labpatika atzīmēt, viņam ir inteliģenta cilvēka ķermenis; šis Ikss nav piedzimis klaidonis; ja viņš kļuvis par matrozi vai dēkaini, tad tas liecina par smagu lūzumu dzīvē. Kas tas bijis par konfliktu? Tas ir vienalga; šāds vai tāds, bet tas izrietējis no viņa konstitūcijas.

Terapeits noliecās pār sfigmomanometru, kas bija piestiprināts pie slimnieka rokas.

Slikti gan, — viņš nopūtās, — spiediens krīt; ilgi tas vairs nevilksies. — Viņš paberzēja virsdeguni un līdzcietīgi noskatījās uz nekustīgo, vārgi un saraustīti elpojošo ķermeni. — Brīnos gan, — viņš turpināja, — kolonijās taču ir daudz labu ārstu; kā viņi pieļāva, lai fram- bozija viņu tā saēd? Ja nu viņš dzīvojis tādā nostūrī, kur līdz ārstiem pārāk tālu, tad gan; iespējams, ka viņu dziedinājis kāds nēģeru burvis Haiti vai kur citur. Jā, mīlīt, tā nav bijusi civilizēta dzīve. — Viņš skaļi nošņauca degunu un rūpīgi salocīja kabatas lakatu. — Dzīves gājums. Šo to jau varam tur izlasīt. — Vecais pans domīgi palocīja galvu. — Viņš dzēra, viņam vajadzēja piedzerties līdz nemaņai. Iedomājieties pats, tanī klimatā, tanī neizturamajā tveicē… Tā nebija dzīve, tā bija pusnemaņa, prāta aptumšošanās, nepārtraukti murgi…

Mani visvairāk interesē, kāpēc viņš atgriezās mājās, — hirurgs sacīja pašam neparastos runīguma uzplūdos, — kāpēc viņš atgriezās tādā trakā steigā? Jau tas vien, ka lidoja tādā negaisā, it kā nevarētu mazliet nogaidīt… Tāpat tas, ka viņš atveda lidzi dzelteno drudzi. Četras vai piecas dienas pirms avārijas viņam vajadzēja vēl būt tropos, vai ne? Tas nozīmē, ka viņam vajadzēja… es nezinu; burtiski, pārlēkt no vienas lidmašīnas uz otru. Tas ir dīvaini. Visu laiku domāju, ka vajadzēja būt ārkārtīgi svarīgam iemeslam, lai cilvēks atgrieztos tādā tempā. Un še tev — viņš iet bojā šinīs sacīkstēs.

Terapeits pacēla galvu.

Paklau … viņam tik un tā bija jāmirst. Arī bez šīs avārijas. Gals viņam pienāktu tik un tā.

Kāpēc?

Diabēts, aknas… un galvenais — sirds. Tur nekas nebija līdzams. Eh, kolēģi, tie nav nieki — atgrieztiesl Pārāk tāls ceļš. — Vecais pans piecēlās. — Noņemiet, māsiņ, viņam to sfigmometru! Nu jā, viņš ir atgriezies un drīz būs savās mājās. Nu viņš vairs neklejo, viņš ir uz

pareiza ceļa … vai ne, kolēģi?

* * *

«Mīļais dakter, ja Jums būs brīvs brītiņš, tad izlasiet šīs lappuses, kuras te pievienoju. Jau iepriekš pateikšu, ka tanīs runa par cilvēku, kurš nokritis no debe- sīm un kuru slimnīcā iedēvējuši par pacientu Iksu. Jus ieteicat, lai par viņu nedomāju; es nepaklausīju, un tā radās šīs lappuses. Ja uz tabulas viņa galvgalī būtu uz- inkstīti viņa vārds vai Jūs par viņu kaut ko zinātu, tad man prātā nebūtu nācis domāt par viņu, taču viņa fatā- lai incognito nedeva man miera. Tas rāda, cik nejauši un pavirši ir iemesli, kuri ierosina mūsu domas.

Visu laiku domāju par viņu, kas rakstu valodā nozīmē, ka sacerēju par viņu stāstu, vienu no tiem tūkstoš stāstiem, kurus neesmu uzrakstījis un neuzrakstīšu. Tas ir slikts paradums — raudzīties uz cilvēkiem un priekšme- li' iii kā uz iespējamu materiālu stāstiem. Ja kāds pielaiž domās šādu iespēju, tad viņš ir pazudis; viņš, kā mēdz lakt, atrauj līdz galam vaļā savas fantāzijas slūžas, nekas viņam neliedz izdomāt visu iespējamo, jo iespēju sfēra ir neizsmeļama, tā atklājas katrā sejā un notikumā līdz bezgalībai un ielīksmo ar savu plašumu. Bet pagaidiet, apstājieties! Lai kādā virzienā iesiet, jūs sapratīsiet, ka arī šinī fikcijas ceļā var iet droši tikai tad, ja pārbauda katra soļa pareizību. Tā tas ir! tagad jālauza galva, kura no iespējām ir visiespējamākā un patiesībai atbilstošākā, lai to var atbalstīt ar zināšanām un argumentiem, jāapvalda pašam sava fantāzija, lai tā nezaudē to noslēpumaino un pareizo ceļu, kuru sauc par mākslas patiesību. Kāds stulbums — izzīst patiesību no pirksta! Kāda aplamība — izdomāt cilvēkus un notikumus un izturēties pret tiem kā pret patiesiem! Atklāšu Jums metafiziskas ārprā- tibas ideju: pati ticamākā iespēja no visām būtu īstenība. Tā ir visu fantastu uzmācīgā iedoma: dzīties pakaļ īstenībai mūžvecos džungļos. Ja domājat, ka mums patīk sacerēt ilūzijas, tad maldāties; mūsu mānija ir vēl baigāka: mēs mēģinām radīt pašu īstenību.

īsi sakot: trīs dienas (ieskaitot miegu un sapņus) esmu mocījies ar kādas dzīves gājumu, ko esmu bezkaunīgā veidā izdomājis no sākuma līdz beigām. Es neuzrakstīšu šo stāstu tāpat, kā neesmu uzrakstījis daudzus citus, gribu tikai atbrīvoties no tā… Turklāt Jūs zināmā mērā izveidojāt manu varoni no pārsējiem un vates, tāpēc dodu Jums to atpakaļ. Nerunāju par to, ka ieteicāt man laist ziepju burbuļus. Sāds burbulis varētu būt visai spilgts, bet patlaban ir pārāk skarbs laiks, lai varētu apbrīnot košās un mainīgās dzīves krāsas …»

Hirurgs skeptiski pārskaitīja rakstnieka rokraksta lapas, kad atvērās durvis; tanīs parādījās žēlsirdīgā tnāsa un klusēdama pamāja ar galvu uz sestās palātas pusi. Hirurgs nometa rokrakstu un izsteidzās ārā. Tātad gals tuvojas.

Viņš mazliet saviebās, ieraudzījis, ka uz pacienta Iksa gultas atsēdies jaunais garmatis asistents (šie terapeiti sāk man pa galvu dancot!) un tausta pirkstos nemaņā guļošā delnu. Jauna, glīta žēlsirdīgā māsa (arī nav no šīs nodaļas), acīmredzot iesācēja, acis viņai tikai pie asistenta sprogainās paures…

Hirurgs jau gribēja teikt kaut ko nelaipnu, bet asistents, kurš viņu neredzēja, pacēla galvu.

— Pulss nav sataustāms. Nolieciet šeit aizslietni, māsiņ!

rakstnieka stāsts xix

Vispirms atcerēsimies notikumu, kurš dod iespēju atgriezties pie iepriekšējo notikumu virtenes; gribot negribot viss jāsāk no gala, lai varētu rekonstruēt šo stāstu.

Karstā, vētrainā dienā avarēja lidmašīna; pilots sadedzis, pasažieris nāvīgi ievainots un nemaņā. Neviļus jāiedomājas, kā ļaudis saskrien pie šīm degošajām drupām; viņi ir uzbudināti, ka ir katastrofas liecinieki, šausmu pārņemti, cits aiz cita ieteic, ko darīt, bet neviens neiedrošinās pacelt nemaņā esošo, viņus paralizē bailes un fizisks pretīgums. Tikai kad atsteidzas policisti, šim jūklim rodas kāda sajēga; policisti kliedz uz viņiem, liek vienam darīt to, otram ko citu; interesanti, ka ļaudis ārēji nelabprāt, bet iekšēji atviegloti paklausīgi izpilda pavēles. Viņi skrien pēc ugunsdzēsējiem, pēc ārsta, zvana uz ambulanci, tikmēr policisti pieraksta lieciniekus un klātesošie mīņājas godbijīgā klusumā, jo piedalās oficiālā procedūrā. Nekad neesmu bijis tādas nelaimes liecinieks, bet tā mani aizrauj, es arī esmu viens no skatītājiem, skrienu aizelsies pa ežu, lai tikai tiktu tur, cenšos neizmīdīt sējumus (esmu taču laucinieks), šausminos un dodu padomus, izsaku pieņēmumu, ka pilots laikam nav izslēdzis motoru un ka_ uguns jādzēš ar smiltīm; visus šos sīkumus es izdomāju pilnīgi nesavtīgi un veltīgi, jo tie neiederas ne šinī, ne citā stāstā; es pat nevaru palielīties paziņām, ka esmu redzējis lielu katastrofu. Jums nav ne drusciņas fantāzijas; jūs tikai noteicāt «nabadziņš», un ar to jautājums bija izsmelts (nerunājot par jūsu ārsta funkciju). Kāda pareiza un vienkārša reakcija, kamēr es tvarstos ap mokošiem un baismīgiem sīkumiem, kurus pats izdomāju. Es bieži jūtu kaunu, kad redzu, ka ļaudis vienkārši un cilvēciski reaģē uz dažādiem gadījumiem dzīvē, kuri man dod iespēju ļaut vaļu savai neprātīgajai fantāzijai. Skaidri nezinu, vai tā ir šaudīga rotaļība vai otrādi — savdabīga un stūrgalvīga skrupulozitāte; bet (atgriežoties pie mūsu gadījuma) es esmu apkrāvis šo cilvēka nāvīgo kritienu ar tik baigiem un groteskiem sīkumiem, ka aiz kauna un nožēlas esmu gatavs atteikties no visām ārējām detaļām un attēlot lidmašīnas avāriju kā erceņģeļa kritienu ar salauztiem spārniem. Jums tas daudz vienkāršāk: jūs nosakāt «nabadziņš» un it kā pārmetat krustu notikuma vietai.

Šis stāsts jums laikam šķiet tāds kā saraustīts. Fantāzijā pati par sevi šķiet amorāla un nežēlīga kā bērns; viņai patīk briesmīgais un smieklīgais. Cik bieži esmu vadījis savus fiktīvos varoņus pa ciešanu un pazemojumu ceļu, lai varētu viņus jo dziļāk nožēlot! Tādi mēs esam, fantāzijas radītāji: lai varētu cildināt vai pareizi novērtēt cilvēku, mēs uzkraujam viņam grūtu likteni, uzveļam plecos pārmērīgi smagas cīņas un zaudējumus. Bet vai tur patiešām neslēpjas dzīves jēga? Cilvēks, kurš grib pieradīt, l<a nav dzīvojis veltīgi un dīki, loka galvu un saka: «Daudz ko esmu pārdzīvojis!» Labi, dakter, sadalīsim savus pienākumus: jūs, būdams ārsts, aiz mīlestības uz cilvēku ārstēsiet viņa kaites un labosiet viņa fiziskos trūkumus, bet es aiz mīlestības uz cilvēku, būdams rakstnieks, apveltīšu viņu ar kaitēm un konfliktiem un ar pirkstiem dziedēšu viņa brūces, it kā man būtu Peru balzams. Jūs noglāstīsiet šuvi, kura ir tīri un teicami saaugusi, kamēr es drebēdams mērīšu brūces dziļumu. Galu galā varbūt izrādīsies, ka es arī mazinu ciešanas, stāstīdams, cik tās ir sāpīgas.

Es cenšos attaisnot literatūru par tās tieksmi uz traģēdiju un izsmieklu. Tiklab viens, kā otrs ir fantāzijas izgudroti apkārtceļi, lai ar saviem līdzekļiem, ar savām nereālām takām radītu īstenības ilūziju. Pati īstenība nav ne traģiska, ne smieklīga, tā ir pārāk nopietna un bezgalīga. Līdzjūtība un smiekli ir tikai satricinājumi, ar kuriem pavadām un komentējam notikumus ārpus mums. Izsauciet, ar ko vien gribat, lasītājā šo satricinājumu, un viņam radīsies iespaids, ka ārpus viņa noticis kaut kas patiess, jo patiesāks, jo stiprāka ir mākslīgi radītā emocionālā rezonanse. Žēlīgais dievs, kādus trikus un jokus mēs, fantāzijas radītāji, gan neizdomājam, lai tikai pienācīgā nežēlībā satracinātu lasītāja notrulināto dvēselil Mīļais dakter, jūsu cienījamajā un apzinīgajā dzīvē līdzjūtībai un smiekliem nav daudz vietas. Jums neuznāks drebuļi, ieraugot asinīm noplūdušu cilvēku, jūs noslaucīsiet asinis un izdarīsiet visu nepieciešamo. Jūs neņirgāsieties par smieklīgu ar mērci nolējušos cilvēku, bet ieteiksiet viņam noslaucīties, tā apklusinot klātesošo skaļos smieklus, un ar to incidents būs izsmelts. Bet mēs izdomājam notikumus, kuius jūs nevarat iznīcināt, jo praktiski nespējat tanīs iejaukties; tie ir nelabojami un nemainīgi kā vēsture. Aizsviediet šo grāmatu vai pakļaujieties izdomātajiem satricinājumiem un meklējiet aiz tiem īstenību, kas tiem atbilst.

* * *

Te ir tehnisks slēdziens, kas izriet no iepriekš sacītā: ja es eju pa fantāzijas ceļu, tad izraudzīšos satricinošus, neikdienišķus notikumus; vērtēšu fantāziju kā miesnieks liemeni; sensācijām jābūt labi barotām un brangām. Piemēram, cilvēka kritiens, baismīgs negaiss un jūklis, kam nevar vienaldzīgi paiet garām. Ak dievs, kāds bezcerīgs haoss! Ko darīt ar 1iem salauztajiem spārniem un balstiem, kā tos sastiprināt, lai lidmašīna vēlreiz paceltos gaisā kā papīra pūķis, kura auklu es turētu rokā? Uz to var tikai skatīties, elpai aizraujoties, vai kā kārtīgs cilvēks nopietni un līdzjūtīgi noteikt: «Nabadziņš!»

xx

Slasla, ka fantāzija klejojot; varbūt tas dažkārt notiek (tikai ne daiļliteratūrā), bet daudz biežāk fantāzija skrien aši un vērīgi kā medību suns pa svaigām pēdām; taisni elš aiz cītības, rauj sev līdzi un velk mūs te šur, te tur. Jūs esat mednieks un zināt, ka suns, skriedams pa pēdām, savā līčloču gaitā neklejo, bet turas pie tām dedzīgi un neatlaidīgi. Jāsaka, pareizi trenēta fantāzija nav nekāda miglaina sapņošana, bet neparasti centīga un mērķtiecīga rīcība; ja tā apstājas vai met līkumus, tad tikai tāpēc, ka pārliecinājusies par nepareizu virzienu. Kur tu steidzies, nerimstošais šuneli, kam dzenies pakaļ, kāds tavs mērķis? Mērķis? kas par mērķi; skrienu pakaļ kaut kam dzīvam un vēl nezinu, kur to panākšu.

Ticiet man, ka romānus rakstīt ir drīzāk medībām līdzīga rīcība nekā, teiksim, tempļa celšana pēc gatava plāna. Līdz pēdējam mirklim mums gadās visādi pārsteigumi, mēs nokļūstam neparedzētās vietās un tikai tāpēc, ka nelokāmi un neprātigi turamies pie kaut kā dzīva pēdām. Dzenamies pakaļ baltajam briedim un pa ceļam, garām ejot, atklāfam jaunas zemes. Rakstīšana ir dēka, un vairāk es nelielīšu šo profesiju. Nomaldīties nav iespējams, kamēr stingri turamies pie pēdām; kaut mūsu ceļš vestu uz Stikla kalnu vai pakaļ krītošas zvaigznes ugunīgajai svītrai, virziens ir pareizs, un mēs, paldies dievam, neesam zaudējuši īsto ceļu. (Nerunāšu te par grūtībām, kad esam zaudējuši pareizās pēdas, klusēšu par necienīgiem un bezspēcīgiem mēģinājumiem doties tālāk, par atgriešanos bez slavas, kad fantāzija kā nokausēts un apkaunots suns velkas mums nopakaļ, nevis skrien pa priekšu.)

Būtībā jāsaka ta: pie velna ar fantāziju; tā nav vajadzīga un neļaus redzēt tālāk par paša degungalu, ja tās sani neirīc centīga medību suņa aizrautībā. Lai labāk guļ, ja nejūt vēl neredzamu ceļu un, mēli izkārusi, nealkst sekot tam līdz galam. Tas, ko sauc par talantu, lielākoties ir interese vai aizrautība, interese sekot kaut kam dzīvam, sekot pasaules plašumos noklīdušam zvēram. Mīļais draugs, pasaule ir milzīga, milzīgāka nekā mūsu pieredze; to veido saujiņa faktu un vesels kosmoss iespēju. Viss, ko mēs nezinām, ir iespēja, bet katrs fakts ir tikai viena krellīte iepriekšējo un nākamo iespēju rožukroņi. Neko nevar darīt, ja sekojam cilvēkam, tad jālaižas vien šinī izdomu pasaulē, jāizosta visi viņa bijušie un nākamie soļi, jāvajā viņš ar fantāziju, lai parādās visā savā līdz šim neatklātajā realitātē. Vienalga, vai viņš ir izdomāts vai ņemts no dzīves; viņš var būf Ariels vai ielas tirgonis, abi veidoti no .tīra un bezgalīga iespēju materiāla, kurā ietilpst viss, arī īstenībā esošais. Tas, ko sauc par patiesu dēku vai par patiesu cilvēku, mums ir tikai viena no tūkstoš dažādām iespējām, turklāt ne pati likumsakarīgākā un svarīgākā. Jebkura pieredze ir tikai nejauši atvērta lappuse vai uz labu laimi izlasīts vārds Sibilas gudrības grāmatā, bet mēs gribam zināt vairāk.

Es mēģinu jums ieskaidrot, ka, fantāzijas vadīti, mēs pārkāpjam pāri kādas bezgalības slieksnim, mūsu pieredzes neierobežotas pasaules slieksnim, pasaules, kas ir plašāka par mūsu apziņu un ietver sevī neizmērojami vairāk par to, kas mums zināms. Es jums saku, mēs nekad nebūtu iedrīkstējušies spert soli šinī bezrobežu plašumā, ja nebūtu tur ielauzušies negaidot un piepeši, dzīdamies pakaļ kādam, kas no mums slēpjas. Ja kārdinātājs gars mums čukstētu: «Izdomā kaut ko neesošu,» — mēs apmulsti! un atteiktos, nobijušies no tik tukšas un aplamas rīcības; mums būtu bail doties bez mērķa un virziena šinī Mare tenebrarumPajautāsim, kāda jēga cilvēkam, kurš negrib, lai viņu uzskata par nelgu vai krāpnieku, izdomāt kaut ko neesošu. Ir tikai viena atbilde, par laimi, skaidra un nešaubīga: lieciet viņu mierā, viņš citādi nevar; viņš nerīkojas aiz savas gribas, viņu velk, viņš dzenas kaut kam pakaļ, un viņa līčloču ceļš ir nepieciešamības ceļš.

Un, kas ir nepieciešamība, to prasiet dievam, nevis viņam.

* * *

Kāpēc gan esmu ieņēmies prātā cilvēku, kurš nokritis no debesīm, nevis Arielu vai Hekabi? Kas man Hekabel Bet mani var piemeklēt tāds liktenis, ka uz zināmu laiku viņa kļūst man pati svarīgākā pasaulē, ka es cīnīšos ar viņu, kamēr viņa svētīs mani kā eņģelis Jēkabu, un man būs piešķirta žēlastība atrast sevī šīs vecās, aiz raudām uztūkušās sievietes dzīvi un ciešanas. Dievs ar Hekabi; es varbūt aiz vieglprātības neveltīju viņai pienācīgu vērību, bet, kā jau teikts, mani tagad aizņēmis cilvēks, kurš nav sasniedzis savu mērķi. Manuprāt, tur esat vainīgs jūs; toreiz jūs teicāt savā parastajā praktiskumā: «Kāda velna pec viņš lidojis tādā vētrā?» Jā, patiešām — kāda velna pēc? Velns parāvis, kada velna pēc? Pie visiem velniem, kāpēc viņš lidojis tada negaisā? Kādam pārvarīgam un nenovēršamam iemeslam'vajadzēja būt, lai sāktos šis neprātīgais lidojums? Vai te nav jālauza galva un jā- brīnas? Protams, tā ir nejaušība, ja cilvēks iet bojā, bet la nav nejaušība, kad viņš lido, visam par spīti. Skaidrs, Ka aiz kaut kādiem iemesliem viņam vajadzēja lidot; virs šīm drupām, kurās, tāpat kā salauztās rotaļlietās, nav ik 'Kādas jēgas, noslēdzies liels notikums, veidots no ne-jau abas un nepieciešamības. Nepieciešamība un nejaušība li divi trijkāja balsti, uz kura sēž Pitija; trešais balsts ir noslēpums.

Jūs man parādījāt šo cilvēku bez sejas un vārda, cilvēku bez apziņas; apziņa ir pēdējā dzīves pase; kas to nevar uzrādīt, tas ir Nepazīstamais šā vārda stingrākajā un drūmākajā nozīmē. Vai jūs nemocīja doma, ka jūsu pienākums konstatēt viņa personību? To es redzēju no jūsu acīm, kas viņš ir un kur tik ārkārtīgi steidzies; varētu paziņot tuviniekiem, ka viņš atrodas šeit, un tā Izpildīt savu cilvēka pienākumu. Es neesmu tik humāns kā jūs, es nedomāju par viņa šīszemes darīšanām, mani aizrāva detektīva kaisle. Nu mani neviens un nekas nespēs aiz- turēt; palieciet sveiki, man jāseko viņam! Tā kā viņš ir Nepazīstamais, tad es izdomāšu viņu, meklēšu viņu viņa iespējās. Jūs prasāt, kāda man daļa gar viņu? Ja es to zinātu! Zinu vienīgi to, ka esmu aizrāvies ar viņu.

xxi

Uzrakstīju vārdus «detektīva kaisle» un pārliecinājos, ka tas ir pareizi; šī kaisle radās gluži nejauši, un apstākļi tik niecīgi, ka man kauns atzīties. Kad cietušo atveda pie jums, jūs sacījāt, ka viņa papīri laikam sadeguši un kabatās bijusi tikai riekšava sīknaudas — franču, angļu, amerikāņu un holandiešu. Šī sīknaudas kolekcija mani pārsteidza; varētu spriest, ka šis cilvēks bijis visās tanīs zemēs un tāpēc viņam kabatās palikusi neizlietota nauda, bet es pats ceļodams esmu centies vienmēr uz robežas atbrīvoties no pamestās valsts sīkajām monētām, pirmkārt, tāpēc, ka tās vairs nevar apmainīt un, otrkārt, lai nejaucas kopā ar citām. Man ienāca prātā, ka šim cilvēkam tā ir ierasta manta un ka viņš dzīvojis tanīs zemēs, kur šī nauda pastāvīgi ir apgrozībā. Un es tūliņ sev teicu: Antiļu salas, Puertoriko, Martinika, Barbadosa un Kura- sao. Amerikāņu, angļu, holandiešu un franču kolonijas ar metropoļu valūtu.

Psiholoģiski motivējot savu domu lēcienu no sīknaudas saujas uz Riētumiiadiju, atceros, ka:

Todien plosījās stiprs vējš, kurš atgādināja orkānu: asociācija ar Aizvēja salām un izdaudzinātajiem Kārību jūras cikloniem.

Biju sapīcis, nemierīgs, noskaities uz sevi un savu darbu. Tas radīja priekšstatus par klejošanu un ilgas pēc bēgšanas. Skumjas pēc tālām un eksotiskām zemēm; parasti tā ir Kuba, manas nostalģijas sapnis.

Man prātā bija neatlaidīga, mazliet skaudīga doma, ka šis cilvēks atlidojis no tālas tālienes; tā saistās mans sliktais garastāvoklis ar iepriekšējo notikumu.

Beidzot pats šis notikums, lidmašīnas avārija, sensācijā, kura rada teju pal patīkamu satraukumu un reizē tieksmi izpušķot to ar romantiskām izdomām. Tas ir raksturīgi, ka katastrofas ar cilvēku upuriem spēcīgi ietekmē mūsu rotaļīgo fantāziju.

Tas viss noteica manu (kā pašreiz redzu, visai paviršo) hipotēzi, ka šī saujiņa sīknaudas norāda uz Rietum- indijas salām; tobrīd es biju stāvā sajūsmā par savu detektīva asredzību — un man likās skaidrs kā diena, ka šis cilvēks ieradies taisnā ceļā no Antiļu salām; tas mani dziļi saviļņoja, un es jutos apmierināts ar sevi. Kad jūs mani vedāt pie pacienta Iksa, es gāju pilnā pārliecībā, ka redzēšu cilvēku, kas nācis no manām ilgotajām Antiļu salām. Neminēju jums par savu atklājumu, jo baidījos, ka jūs nievīgi nospurksieties — jums ir tāds nepatīkams paradums; man negribējās, lai jūs apšaubītu priekšstatu, kuru es biju tā iemīlējis. Šis cilvēks izskatījās baigs savā nemaņā; viņš šķita necilvēcīgs un mīklains, jo pārsaitēs bija uzlikušas viņa sejai klusēšanas un nezināmības masku; bet man galvenais bija tas, ka viņš ir no Antiļu salām, ka viņš ir cilvēks, kas tur bijis. Tas izšķīra visu. No šā mirkļa viņš kļuva par manu varoni Iksu, kura likteni man vajadzēja uzminēt; es traucos pa viņa pēdām, un tas, mīļais draugs, bija garš un līkumots ceļš.'

Jā, tagad esmu visu noskaidrojis. Nu man ir skaidrs, ka tas, ko uzskatīju par asprātīgu un patiesībai atbilstošu slēdzienu, ir, stingri ņemot, man iepatikusies tukša fantāzija, tāpēc es vairs nevaru rakstīt stāstu par pacientu Iksu. Var izrādīties, ja tas nav jau noticis, ka šis cilvēks ir komivojažieris no Halles vai viduvējs amerikānis, kurš sev iestāstījis, ka tāds enerģisks komersants kā viņš nevar gaidīt divdesmit četras stundas uz labāku laiku. I<āda ;.ara: nabadzība! Es varu sacerēt, ko gribu, tikai ar to norunu, ka pats tam ticu. Ja ir iedragāta mana ticība, ka tas patiesībā varējis tā notikt, tad mana fantāzija kļūst par nožēlojamu un bērnišķīgu diletantismu. Tā, junda jau noskanējusi, tu dumjais un centīgais šuneli; tu veltīgi ostīji nobirušās lapas, izlikdamies, ka uzgājis pēdas, kuru nav vai kuras sen nozaudētas iespēju krustceļos. Tu vēl izliecies, ka ej pa pēdām, jo suņi ir pašmīlīgi; tu vēl spurc pie katras peles alas un pūlies mani pārliecināt, ka taisni to esam meklējuši. Nu, liecies mierā, te nekā nav; tu raugies uz mani ar savām suņa acīm, it kā teiktu: «Vai tad es vainīgs? Tu esi saimnieks, pavēli, kurp jāiet, parādi, ko tu gribi!» Un nu man pašam jāmeklē ceļš, jāmeklē motīvi, kāpēc jāiet uz turieni, nevis uz citurieni. Žēlīgais dievs, iemesli, motivējumi, ticamība — kādas aplamības! Pat suns vairs netic ne man, ne sev un nesaprot, ko no viņa gribu: to, šo, kaut ko citu? Ar tukšām rokām atgriežas saimnieks un suns. Dīvaini, cik vientuļš jūtas cilvēks neveiksmē.

Es teikšu jums tā: ja gribat, lai stāsts sairst jums acu priekšā, tad jāzina, no kā tas veidots. Kamēr tas ir vesels un dzīvs, jūs darba aizrautībā esat gatavs apzvērēt: tā ir pati dzīve, te nav nekādu literāru nieku, es, pani, rakstu aiz skaidra instinkta, pats nezinu, kāpēc, tā ir tira iedoma un intuīcija. Bet, kad stāsts sadrūp gabalos, tad palūkojieties, ka esat to taisījis, cik slīpēti un slepeni esat skubinājis savu iztēli. Ak dievs, kāds konglomerāts! visur rēgojas prāta apsvērumi un izdomātas konstrukcijas; kas tā par mašinēriju! Viss, gandrīz viss ir aprēķināts un iz- spekulēts; viena vienīga montāža un aprēķins. Un es iedomājos, ka viss radies pats no sevis kā sapnī ar vaļējām acīm, bet izrādās, ka tas ir neatlaidīgas konstruktora domas auglis, viņš izmēģina, pārbauda, apsver un paredz. Kad sacerējums ir miris un sašķelts daļās, tad var redzēt tās stieples, to izdomu, visu šo rutīnu un saprāta darba sīkumainību. Un es jums teikšu, ka salauzta mašīna joprojām ir baiga, tanī joprojām slēpjas bezdibenis kā sadragātā dzīvē.

Pat dusmas par neizdevušos darbu nevar salīdzināt ar skumjām par gabalos sadrupušu stāstu. Vai tad nezināt, ka šinīs salauzās ir apglabāta cilvēka dzīve? Nieki, jūs sakāt, šī dzīve bija tikai fikcija, tikai nostāsts, izdomāts laika kavēšanai. Ak, draugs, tas jau ir tas pats dīvainākais, ka nevar droši noteikt, vai šī dzīve bijusi tikai izdomāta; kad noskatos uz to, man šķiet, ka tā ir mana paša dzīve. Tas esmu es. Es esmu tā jūra, un tas cilvēks, tas skūpsts, ko izdveš lūpu tumšā ēna, pieder man, šis cilvēks sēdēja zem bākas uz Hoe, jo es pats esmu sēdējis zem bākas uz Hoe, un, ja viņš dzīvojis Barbadosā vai Bar- budā, tad, paldies dievam, lai slavēts dievs,-man beidzot izdevies nokļūt arī tur. Tas viss esmu es; nekas nav izdomāts, es tikai izsaku to, kas esmu un kas manī norisinās. Un, ja es rakstītu par Hekabi vai par Babilonijas palais- tuvi, tad tur arī būtu es; es būtu vecene, kura vaimanā un plēš ar nagiem savas tukšiem maišeļiem līdzīgās krūtis, es būtu sieviete, kuru plosa izvirtušais asīrietis ar spalvainām rokām un iesmaržotu bārdu. Jā, vīrietis, sieviete un bērns. Ziniet, ka tas esmu es: es esmu tas cilvēks, kurš neaizlidoja līdz mērķim!

xxii

Pietiek, priekšvārdiem beigas, nu varam klejot pa tiem ceļiem, kuros radās mūsu stāsts. Mēs zinām, ka mums dots cilvēks, kurš nav sasniedzis mērķi, un viņa bojāejā traģiski savienojusies nejaušība ar nepieciešamību. Tātad dota nejaušība un nepieciešamība; tā kā neko tuvāku nezinām, tad pieņemsim tās par izejas punktu vai pēdām, pa kurām dosimies; mēģināsim atveidot šo individuālo likteni, izejot no diviem pamatfaktoriem — no nejaušības un nepieciešamības tā, lai tās noteiktu cilvēka galīgo bojāeju likumsakarīgi un pārliecinoši.

Piekrītiet, ka šāds sākums daudz ko sola. Nejaušība, kura nozīmē brīvību un dēkainību, rotaļīgā un neaptveramā nejaušība, pilnības rags, no kura birst iespējas, burvju paklājs: kāds tas ir mainīgs un savdabīgs materiāls, viegls un neatkārtojams, materiāls, kas maigi nogulstas noslēpumainās krokās, materiāls, no kura var izveidot visu, spārni, kuri aiznesīs mūs, kurp vien gribam; kas ir pasakaināks par nejaušību? Un tai pretī stāv nepieciešamība, maskējusies likteņrnāte, pastāvīgs un nemainīgs spēks; nepieciešamība — tā ir rinda un kārtība, skaista kā kolonāde un nelokāma kā likums.

Tā tas ir, jā, tas ir tas, ko gribu un pēc kā alkstu. Pēc nejaušības, kura mani, neuzņēmīgu, no krēsla grūti atrau- jamu mājās tupētāju, aiznestu uz kaut kurieni; pēc ne- jaušības, dēkainas un straujas, pēc traka neprāta, kurš «Izrautu mani virpulī. Mēs novecojam, draugs, un dzīve kļūs mums par garlaicīgu ieradumu. Nu, bet otrs — kategoriskais un neapstrīdamais faktors? Ja mana dzīve būtu pakļauta nepieciešamībai, ja es varētu vienreiz noteikti un nelokāmi sajust, ka visā, ko daru, es izpildu kādu prieekšnoteikumu; paldies dievam, esmu izdarījis tieši to, kass man bija paredzēts. Tad, lūk, šis nepieciešamībai un nejaušībai pakļautais cilvēks būšu es pats; es iešu pa maldu un neizbēgamības ceļiem un maksāšu par to ar visām ciešanām, kādas vien varēšu izdomāt, jo šāda ee|ošana nav izbraukums zaļumos.

Nu, tad dieva vārdā stāsimies pie darba; ja nezināsim, I i tālāk rīkoties, lai mums palīdz nepieciešamība un nejaušība. Ar ko sākt? Kādi būs pirmie vārdi stāstam par cilvēku no Antiļu salām? Sāksim no sākuma: «Bija zēns, kuram nebija mātes.»

Slikti, tā nekas neiznāks. Pacientam Iksam nav ne sejas, ne vārda, nav personības, viņš ir Nepazīstamais. Ja dosim viņam māju un ģimeni, tad pazīsim viņu, tā sakot, no bērna kājas; viņš nebūs nepazīstamais un zaudēs savu galveno un izteiksmīgāko pazīmi. Lai paliktu līdzīgs pats sev, viņam jāsaglabā inkognito; lai viņš ir cilvēks bez izcelšanās un bez dokumentiem. Ievērosim šo noteikumu, turēsimies pie tā, kas mums dots; viņš nokritis no debesim, un tā patiešām ir viņam raksturīga pazīme. Arī mūsu stāstā viņam it kā jānokrīt no debesīm, lai viņš parādītos skaidrā dienas laikā velns zina no kurienes, nejaušības radīts, pilnīgi nobriedis un gluži nepazīstams.

Tātad mums ir personāžs un tā ierašanās; vieta, kur viņš mums parādās, ir jau noteikta iepriekš: tā ir Kuba. Tā varētu būt jebkura Antiļu arhipelāga sala, pat jebkura vieta pasaulē, lai tikai tā atrastos pietiekami tālu. Tālums mums dots tāpēc, ka viņš lidojis sazin no kurienes; šī vieta ir tāla un eksotiska tāpēc, ka tā mums nezināma. Viņa kabatās atrastā sīknauda norāda uz Antiļu salām; tiesa, ir vēl citas zemes, kur angļu, amerikāņu, franču un holandiešu kolonijas ir kaimiņos: tie ir jūras krasti ap Filipīnām, Annamu, Singapūru un Sumatru, un šāda iespēja nebūt nav izslēgta. Man vajadzēja izvēlēties, un es izšķīros par Antiļu salām aiz gluži personiskiem motīviem; es jau stāstīju jums, ka mani tās sevišķi valdzina. Gluži vienkārši man uz turieni vienmēr gribējies aizbēgi; droši vien es nekad tur nenokļūšu, tomēr Antiji dzīvo manā dvēselē daudz spilgtāk par tām zemēm, kurās esmu bijis.

Tādi īsumā ir mūsu stāsta izejas punkti, jānosaka vēl tikai tā terminus ad quemx. Protams, tā ir cilvēka krišana, kurš nav nolidojis līdz galarn. Bet tūliņ rodas svarīgs jautājums: vai viņš lidojis uz kādu jaunu mērķi vai atgriezies? Zinām tikai to, ka viņš ārkārtīgi steidzies, jo lidojis baismīgā vētrā. Jāpieņem, ka cilvēks, kurš dodas uz svešām zemēm un nezināmiem apstākļiem, parasti svārstās, pat bīstas un tas viņu apvalda, turpretim cilvēks, kurš atgriežas mājās, ir ļoti nepacietīgs, viņam svarīgs ir tikai mērķis, bet ceļš ir traucēklis. Es teiktu, ka šis cilvēks steidzās tieši tāpēc, ka atgriezās, un pieņemu to kā patiesībai atbilstošu īstenību. Nerunāsim par to, ka lidotājs var izvēlēties jebkuru virzienu, jo iespējamu un pieņemamu mērķu skai.ts, starp kuriem var izvēlēties, ir neierobežots, bet atgriežoties var lidot tikai uz vienu pašu vietu, jau ceļa sākumā paredzētu mērķi, nepieciešamu un nemainīgu. Atceļš ir tas, kas vienmēr precīzi noteikts. Tā mēs esam tikuši pie stāsta beigām un varam atgriezties pie sākuma.

Sākums ir miglains un neskaidrs kā nejaušība. Darbība norisinās kaut kur Kubā starp bugenvileju dzīvžogiem; kādu vajā, dzirdami revolveru šāvieni, un uz Piena Ceļam līdzīgās takas paliek guļam nepazīstams cilvēks ar asinīm noplūdušu kaklu. Brūce cirsta ar platu nazi, kādu lieto cukurniedru griešanai…

Hirurgs, tiktāl izlasījis, nievīgi nospurcās un nometa rokrakstu uz galda. Aplamības! Pacientam Iksam nav uz kakla nekādas rētas, viena ir virs labās krūts, tikai tur nav vainīgs plats nazis, bet gan stilets. Sīks ievainojums, jo stilets atdūries pret ribu.

XXIII

Darbība norisinās kaut kur Kubā starp bugerrvileju dzīvžogiem; kādu vajā, dzirdami revolveru šāvieni, un uz Piena Ceļam līdzīgās takas paliek guļam nepazīstams cilvēks ar asinīm noplūdušu kaklu. Brūce cirsta ar platu nazi, kādu lieto cukurniedru griešanai. Metrus desmit tālāk guj vēl kāds cits, plati izpletis rokas un kājas kā ma- rionete; viņš ir miris.

Trīs vīrieši noliecas pār ievainoto, klusu lādēdamies, bet viņš jau slejas kājās un murmina:

Ko… ko jūs īsti gribat? Kabaļjēro, nebāzieties man virsū!

Viņš aptausta savu kaklu, saviebjas, pārsteigts blenž uz asiņaino delnu uVi uz trim vīriešiem. Žēlīgā dievmāte, viņš taču ir galīgi pilnā!

Ko tas ēzelis te iepinās! — sirdās viens no trim un kasa pakausi. — [ Que tnierda] [10] puiši, aiznesiet viņu uz māju!

Viņu paķer aiz rokām un kājām un velk pa zemi, šļūkādami ar apaviem; viņiem vienalga, ka ievainotā dibens atstāj putekļos pēdas kā kukurūzas maiss. Elš un velk šo klaidoni pa Piena Ceļu, lai viņš labi izkratās, sašodits!

Viņu noliek otrpus sliekšņa, kāda veča spīdina lukturi viņam acīs un piemin visus svētos, bet mājas īpašnieks, liels vīrs, spriežot pēc sarkanā, niknā ģīmja un nešpetnajām uzacīm, noliecas pār atnesto un prasa, kāpēc tādu cūku esot viņam atstiepuši.

Tas, kurš kasīja pakausi, met, ko māk, ar acīm seņjoram ar spurainajām uzacīm.

Lai viņš neaizbēgtu, jūsu godība! Kad tas kabaļjēro izgāja no šejienes, mēs izdzirdējām ārā šāvienus; aizskrējām paskatīties, un tur gulēja šis slepkavnieks ar revolveri. rokā. Pāris soļu atstatu gulēja tas nelaimīgais seņ- jors. Viņš ir miris, lai dievs viņam žēlīgs!

Pārējie divi klausījās, mutes iepletuši, it kā gribētu ko iebilst; seņjors jautājoši pacēla acis.

Vai skaidri zināt, ka viņš miris?

Garais peons pārmeta krustu.

Beigts kā muša, jūsu godība. Pakausī vismaz trīs lodes. Rokā viņam bija nazis… Laikam ar nazi aizstāvējies, kad šis bandīts viņam uzbruka. Slepkava gribēja aizlaisties, bet mēs viņu saķērām. Jūs esat liecinieki, puiši, vai ne? Sakiet kaut ko, dieva lopiņi!

Nupat jau arī pārējie divi aptvēra, kas un kā, un sāka plati smaidīt: tā tas bija un ne citādi, kā dievs debesīs, jūsu_godība; svēta patiesība, viņš nošāva to kabaļjēro un gribēja šmaukt projām. Un rokā viņam bija pistole.

Varbūt pasaukt policiju, lai viņu pievāc, — ieteica garais un jautājoši paskatījās uz seņjoru.

Seņjors glāstīja zilgano zodu un sadrūmis prātoja:

Nē, Pedro (vai Salvadore — vārdus es neesmu izdomājis), to gan ne. Ja policija viņu meklētu… — Viņš paraustīja plecus. — Tīšuprāt nodot viņu es negribu. Tas nebūs labi. Ieslēdziet viņu kaut kur šķūnī un dodiet viņam iedzert!

Sķeista noplātīja rokas.

Jūsu godība, viņš jau tā pilns līdz ūkai.

Dodiet viņam iedzert, — seņjors nepacietīgi atkārtoja. — Un pagaidām nepļāpājiet tukšu — saprotat?

Saprotam, jūsu godība, vēlam jums labu nakti. Le- jiet, puiši, viņam rumu rīklē, lai nezina vairs, kur atrodas; kas tādam blandonim darāms mūsu saimnieka nama tuvumā, kāpēc jābāž deguns citu darīšanās? Pēc jaukteņa gan viņš neizskatās, bet velns viņu zina; varbūt ir holandietis vai kāds klaidoņa jeņķis, spriežot pēc tā, ko pastrādājis. Cop, čop, vēl drusku vietas ir, lejiet vēl, lai viņam izput pēdējās atmiņas paliekas!

Ievainotajam uzbrūk delīrijs, viņu krata vēl stiprāk nekā drudzī, un veča, kas stāvēja pie viņa ar lukturi, nes viņam vienkāršā māla krūzē ūdeni un liek kompreses uz nepazīstamā seju un pieri (nemaņas motīvs sākumā un beigās; loks noslēdzas). Veča ir pa pusei indiāniete kaut kur no Meksikas, viņai sausa un garena seja kā zirgam, skumīgas acis, kuras raizīgi un līdzjūtīgi mirkšķinās. «Nabadziņš,» viņa čukst un aptin smago galvu ar mitrām lupatām. Attupjas un mirkšķina — klap, klap, klap, it kā ūdens pil uz ķieģeļu klona.

Trīsdesmit sešas stundas turpinās šī nemaņa vai miegs; cilvēks guļ ar slapjās lupatās ietītu galvu un nenāk pie samaņas. Palaikam ierodas tas šķeista un iesper viņam ar kāju: ei, celies augšā, sasodīts suņa gabals!

Viņu vajadzētu nakti aiznest kaut kur un nolikt, scņjor, lai viņu, piedod dievs, velni aizvāc uz elli!

Seņjors groza galvu. Kā tad! Viņu pievāks policija un gaidīs, kamēr viņš sāks runāt. Nē, nē! Kad atjēgsies, es pats ar viņu parunāšu, un tad redzēsim. Tad redzēsim.

Beidzot roka sakustas un grib aptaustīt pieri; uz tās vēl ir lupatas, un, kad tās nomet, tur paliek vēl kaut kas

svešs un ērmīgs, ko nekādi nevar noslaucīt. Cilvēks apsēžas un spēcīgi berž pieri.

—> Pasauciet saimnieku, saimnieks gribēja ar viņu aprunāties.

Seņjors ar biezajām uzacīm (pēc visa spriežot, svarīga persona) pārbaudoši vēro šo skrandaini; nē, spānietis tas nav, spānietis vairāk rūpētos par saviem apaviem; ja spānietis arī būtu galīgi noplīsis, apavi viņam laistītos kā apelsīns.

? Como va?x — jautā seņjors.

Muchas gracias, senor. [11]

Yankee?

Yes, ser. No, ser.

Kā jūs sauc?

Cilvēks berž pieri.

Nezinu, seņjor.

Kubietis sirdīgi nosēcas.

Kā jūs atkjuvāt uz šejieni?

Nezinu, seņjor. Biju piedzeries, jā?

Pie jums atrada revolveri, — seņjors iet uzbrukumā.

Cilvēks groza galvu.

—< Nezinu, nezinu neko. Nevaru atcerēties… — Viņa seja saviebās aiz īgnuma un sasprindzinājuma; viņš piecēlās un paspēra pāris soļu. — Nē, piedzēries neesmu, man tikai… it kā stīpa ap galvu. — Viņš sāka meklēties pa Kabatām; kubietis piedāvāja viņam cigareti. Viņš pamāja ar galvu, gracias, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Nē, tā nav nekāda ostas žurka; sakiet, ko gribat, viņā jūtams seņjors. Piemēram, rokas: baismīgi netīras, bet kā viņš tur cigareti —• īsi sakot, kabaļjēro. Kubietis savilka uzacis; ar klaidoni būtu vienkāršāk; un, ja lieta noietu līdz tiesai, kurš tiesnesis gan ticēs ubagam?

Cilvēks alkatīgi smēķēja un domāja.

•— Neko nevaru atcerēties, — viņš teica smaidīdams. — Tāda dīvaina sajūta: galva pilnīgi skaidra un pie tam galīgi tukša. Kā izbalsināta istaba, kurā kādam jāapmetas.

Varbūt atceraties, ar ko nodarbojāties, — kubietis centās viņam palīdzēt.

Cilvēks uzmeta acis savām rokām un drēbēm.

— Nezinu, seņjor, bet, spriežot pēc mana izskata… —• Ar kūpošo cigareti viņš apvilka gaisā ko līdzīgu nullei. — Neko nezinu, — viņš vienaldzīgi noteica. — Nekas, nekas man nenāk prātā. Varbūt vēlāk atcerēšos …

Kubietis, aizdomu pilns, cieši blenza viņā. Svešinieka neizteiksmīgā, mazliet uztūkusī seja pauda gandrīz vai atvieglojumu.

XXIV

Jā, pareizi: atkal stāsts par atmiņas zaudēšanu, atkal viena jiterāra amnēzija, kurai varam pateikties par tik daudzām romantiskām un aizkustinošām novelēm. Raustu plecus tāpat kā jūs par šo visai ikdienišķo formulu, bet nespēju palīdzēt; ja mūsu varonim jāpaliek nepazīstamam, tad vajag atņemt viņam personību un dokumentus, izārdīt inonogrammas drēbēs un — galvenais, seņjor, galvenais — atbrīvot viņu no atmiņas, jo atmiņa ir materiāls, no ka veidota mūsu pašu personība. Izdzēsiet savu atmiņu — un būsiet cilvēks, kurš nokritis no debesīm, ieradies sazin no kurienes un nezina, kurp viņam jādodas; jūs būsiet pacients Ikss. Cilvēks, kurš zaudējis atmiņu, līdzīgs cilvēkam, kurš zaudējis apziņu; kaut viņa smadzenes joprojām ir skaidras un normālas, viņš ir pametis īstenības pamatus un dzīvo ārpus tās; zināt, ka bez atmiņas mums vairs nebūtu īstenības.

Jūs, kā jau dakteris, būsiet konstatējis, ka šinī gadījuma atmiņas zaudēšana sekojusi pēc akūtas saindēšanās ar alkoholu un pec fiziska šoka, kas saistās ar to nakts notikumu. Viņš atsities ar galvu pret zemi, tā tas ir, un no medicīnas viedokļa pilnīgi pieņemams, ka pēc tam rodas psihiska trauma. Mums tātad ir nejaušības faktors, ar ko mēs rēķināmies, taču apstāklis ir pārāk svarīgs, lai tiktu pakļauts nejaušībai; mūs var apmierināt tikai cēloņsakarība. Pacients Ikss pārdzīvojis garīgu satricinājumu un zaudējis atmiņu, viņam bija jāzaudē atmiņa aiz iemesliem, kuri slēpjas viņā pašā; viņam tas bija vienīgais iespējamais ceļš, vienīgā izeja, lai uzveiktu iekšējo konfliktu; tā bija it kā bēgšana citā dzīvē. Kā tas īstenībā noticis, to izlasīsiet tālāk; es tikai gribu jūs brīdināt, ka šie iemesli ir dziļāki un likumsakarīgāki nekā nejaušība.

Tomēr iespējams, ka personības zaudēšana atbilst cilvēka dabiskajām vēlmēm. Pazaudēt atmiņu ir tikpat kā sākt jaunu dzīvi, pārstāt būt tas, kas līdz šim bijis; tas, mīļais draugs, ir tāda kā atbrīvošanās. Jums droši vien gadījies kādreiz nokļūt svešā zemē, kur nevar saprasties ne ar valodas, ne naudas palīdzību. Jūs nepazaudējāt savu personību; bet kāds labums bija no tās? Jūsu izglītība, sabiedriskais stāvoklis, vārds un pārējais, kas sastāda mūsu pilsoņa «es», jums nekur nederēja; jūs bijāt svešs cilvēks svešas pilsētas ielā. Jūs varbūt atcerēsieties, ka šādos brīžos uztvērāt visu sevišķi skaudri un spilgti kā sapnī; atbrīvojies no visa klāt pieliktā, jūs kļuvāt gluži vienkārši cilvēks, subjekts ar savu iekšējo dzīvi, tikai ar acīm un sirdi, tikai izbrīna, bezspēcība un padevība. Nav nekā liriskāka par paša «es» pazaudēšanu. Pacients Ikss, kurš pazaudējis sevi tik pamatīgi, ka pat nezina, kas ir, būs šāds izbrīnījies cilvēks, viņa dzīve būs kā halucinācija, visi cilvēki sveši, visi priekšmeti jauni, turklāt visu viņš redzes kā caur atmiņu miglu, viņam šķitīs, ka to visu jau zina, ka to jau piedzīvojis, — bet kur tas bija, ak dievs, kur? Lai ko viņš darīs, viņš jutīsies kā sapnī un veltīgi pūlēsies tvert īstenības atlaužas mainīgajā parādību plūsmā; dīvaini, cik pasaule kļūst bezpriekšmetiska, kad zaudēta atmiņa!

Viens apstāklis, manuprāt, tomēr jāpaskaidro, un tā ir kubieša sevišķā interese par pacientu Iksu. Nedomāju, ka kubietis turēja viņu savā mājā kā interesantu psiholoģisku fenomenu; es to izskaidroju tā, ka viņš neuzticējās šim nejaušajam nakts slepkavības lieciniekam. Sākumā kubietis turēja viņu aizdomās, ka atmiņas zaudēšana ir eleganta izspiešanas forma; parūpējieties par mani, un mana atmiņa paliks aptumšota, kas bijis, tas izbijis, un es neko nezinu, bet piesargieties, seņjor, ja atmiņa man uzlabosies. Kubietis varēja beidzot iedomāties arī to, ka pacients Ikss izdarījis ko pretlikumīgu un ieinteresēts slēpties un katrā gadījumā dabūt rokā apliecību, ka ir nepieskaitāms. Tāpēc kubietis pret svešo izturējās pasta- vīgi piesardzīgi, un, kaut arī simtkārt bija pārliecinājies, ka šis cilvēks neapšaubāmi ir pilnīgi zaudējis atmiņu, viņu nepameta bažas, ka vienu dienu tā atgriezīsies un svešais sāks runāt, tāpēc labāk piejaucēt viņu, jo katra diena rāda, ka viņš ir pieklājīgs un pakalpīgs. Nav ko strīdēties, jau tik daudzu valodu zināšana var noderēt, jo murns, paldies dievam, plaši tirdznieciski sakari no karakasas līdz Tampiko, darīšanas ar angļiem, frančiem, holandiešiem un tiem dēliešiem no štatiem, kuri, velns pārāvis, visu mūžu nespēs iemācīties runāt spāniski, un tie tipi Hamburgā arī gaida, ka sāksim rakstīt kaut kādā viņu valodā. Kubietis par to daudz domāja, zelēdams melno cigāru, resnu kā banāns; cigārus taisīja uz vietas, un viņš pats noskatījās, kā jaunās mulates ripināja tabakas lapas uz saviem apaļajiem gurniem; cigārus viņš izvēlējās, palūkodamies uz meitenēm, pareizāk sakot, uz viņu kājām: jo kājas garākas, jo meitene labāk veidota un cigārs labāk satīts. Kad viņš redzēja, ka mājā pieņemtais cilvēks māk ne vien lasīt un rakstīt dažādās valodās, bet arī lamāties (mājās bieži iegriezās apšaubāmi komersanti, un kubietim bija apnicis, ka viņu nesaprot), tad viņš piedāvāja svešajam vietu; pēc viņa domām, tas bija it kā divu blēžu līgums, tomēr draudzīgs un pilnīgi godīgs. Lai nebūtu pārpratumu, jāpaskaidro, ka saimnieks bija vecs Kubas iemītnieks, dzimis Kamagvejā, kur tādus sauc par kamagveijāno, kādreizējs lopkopis savannās; kad izrādījās, ka šinī mantkārības pilnajā laikā nepietiek būt par ganāmpulku kungu un valdīt pār māju un saimi, kamagveijāno paraustīja plecus un sāka tirgoties pēc veco un slaveno bukanjēru parauga, kuri kādreiz uzbruka salām. īsi sakot, este hombre [12] , kā kubietis dēvēja mūsu varoni, labi noderēja sarunām ar ienaidniekiem viņu valodā, tā ievērojot pieklājības formas, lai gan kamagvei- jāno mērķis bija aplaupīt un nogremdēt viņu kuģus. Ļaudis vajag izraudzīties tāpat kā sugas bullēnus, piekasīgi un zināmā mēra pravietiski: šis bullēns mazliet klibo, bet varu derēt, ka tam būs labi pēcnācēji. Este hombre ir gan dīvains un izklaidīgs, tomēr šo to prot. Un vecais pirāts nopūzdamies gāja apspriesties ar sievu, kura sēdēja ar uztūkušām kājām kaut kur dibenistabās un lika kārtis, pie kam sviedri straumītēm plūda pa viņas grumbaino seju kā mūžīgas asaras. Neviens viņu nekad nebija redzējis, vienīgi šad tad kļuva dzirdams viņas dobjais b.-iss, kad viņa lamāja savu melnādaino kalponi.

Pie reizes jāteic, ka kubietis netirgojās tikai ar cukuru, pipariem, melasi un citām svētīto salu balvām, bet pirmkārt un galvenokārt nodarbojās ar visādām citādām operācijām. Daudzi viņu apmeklēja, daži, tiesa, visai aizdomīgi, — velns zina kādi gan nepagadās šai pasaulē; viens ieteica nodibināt eksportfirmu, lai varētu pārdot ingveru, angostūru [13] , muskatriekstus un malagetas piparus no Ta- bāgo salas, otrs apgalvoja, ka Haiti salā ir bitumena slāņi, trešais — ka jāorganizē koksnes eksports: kubavi koks, ciets kā bruņas, pipiri, kas nekad nepūst, Santa Marija vai corkwood [14] , vieglāks par Alžīras ozola mizu. Ieteica dibināt vaniļas, kakao vai cukura plantācijas tur un tur, kur darbaspēks lēts, vai ražot vairumā cieti no maniokas, džemu no mombīnas [15] , kvasijas mizu ekstraktu. Daži nodzīvoja salās veselus trīs mēnešus un jau gudri runāja, ar ko te vajadzētu tirgoties vai ko te vajadzētu ierīkot. Pieredzējušākie runāja par darbaspēka piegādi, par spekulācijām ar zemi, par akciju sabiedrībām, ko slepeni atbalstītu valdības orgāni. Vecais kamagveijāno klausījās, acis pievēris, zelēdams melno cigāru; viņam bija aknu kaite, kura padarīja viņu neuzticīgu un ātri iekaistošu. Pamazītēm visās salās, kuras debesu tēvs bija te izkaisījis, viņam radās pajas visādos uzņēmumos, savas cukurniedru un kakao plantācijas, savas kaltētavas, dzirnavas, pārtvaices ierīces, savi lieli zemes gabali džungļos, kurus bija ieguvuši viņa kompanjoni, kuri vēlāk aizbēguši vai nobeigušies aiz žūpošanas vai drudža. Viņš pats, mocīdamies ar aknām un locītavu reimatismu, gandrīz nemaz neizgāja no mājām, bet daudz mazu pirātu, daudz zagļu, daudz morēno un nekaunīgu metisu noņēmās sviedriem vaigā, žūpoja un nodevās izvirtībai viņa īpašumos visās šīs velnišķīgās, eksotiskās zemes malās. Seit, šinī dzestrajā, baltajā namā, kur iekšējā pagalmā burbuļo zaļgans ūdens Tolēdo fajansā, ārpasaules troksnis bija tikko dzirdams: tiesa, dažreiz ielauzās kāds ar drudžainām acīm, izkaltis kā kasijas pāksts, un kliedza, ka viņu aplaupījuši, bet tāpēc jau saimniekam bija trīs možos [16] , kādreizējie gani savannās, tie izmeta viņu ārā. Jā, tie bija citi laiki, kad varēja jāt pa zāli cilvēka augumā; uz pa- kalniņa aug vecs zarains koks, tā ēnā nostājoties, var redzēt jūdzēm tālu; kur zāle viļņo, tur ganās melnie vērši. Un tagad ļaudis ceļ traci pāris izputējušu dolāru dēļ, it kā runa būtu par kaut ko varen svarīgu. Tādi paši draņķi kā tie, kas savannās ierīkoja cukura fabrikas. Un melno vēršu vietā ieviesa zebu, kuprainus un tūļīgus lopus; zebu esot lētāki. Un tādi ļaudis domā, ka ar viņiem kāds ies ceremonēties. Visi viņi ir svešzemnieki, kāda tur jēga…

XXV

Vecajai dāmai šodien kārtīs kaut kas dīvains: milzums naudas un kāda nelaime; este hombre cēlies no bagātas un dižciltīgas ģimenes, bet piedevām vēl sieviete, visādi strīdi un sazin kāda vēstule. Par sievieti brīnums, jo kubieša nama ir tikai viņa viena pati un tad vel inutates, ar tām neviens nerēķinās. Seņjorai neklājas nodarboties ar pareģošanu un tādējādi sazināties ar ļauniem gariem, tāpēc viņa bija iesaukusi veco nēģerieti, kura ar baismīgi no- taukoto kāršu, ruma un burvestību palīdzību prata visu izskaidrot. Kad kārtis bija izliktas, morēna sāka tarkšķēt tik briesmīgi ātri, ka vecā dāma labi ja saprata katru desmito vārdu; atkal palika neskaidrs, kas zvaigznēs īsti rakstīts, tikai daudz naudas, tāls ceļš, kāda sieviete un drausmīga nelaime, kuru neģēriete uzskatāmi attēloja, ar mežonīgu žestu norādot uz grīdu. Tur nebija nekā, tikai gausi rāpoja vabolīte; kad melnā zīlniece patētiski norādīja uz zemi, vabolīte pievilka kājiņas un izlikās beigta.

Sa vai tā, bet tas bija brīdinājums; ja kubietis nelikās par to ne zinis, tad te izpaudās augstākā nepieciešamība. Vispirms viņš bija nopircis kāda slimnīcā miruša cilvēka dokumentus; este hombre vajadzēja vārda un personības, un viņam nebija iebildumu, ka nu viņš sauksies misters Džordžs Ketelrings. Ketelrings ir labs uzvārds, tas der gan jeņķim, gan vācietim vai sazin kam vēl un izklausās solīdi un ticami. Ja Džordžs Ketelrings, tad Džordžs Ketelrings; neviens nejautās, no kurienes viņš ieradies, jo viņš neizskatās tāds, it kā būtu gadījies šeit tikai vakar- dien. Viņu uzrunā par el secretario, tas nenozīmē neko noteiktu, galvenais pienākums — tulkot un korespondēt. Kad viņš uzmeta pirmo melnrakstu, tad apmulsa un sāka blenzt uz savu rokrakstu; tas laikam atgādināja kaut ko dziļi personisku, ko nespēja atmiņā atdzīvināt; šķiet —» rokraksta līnijās atspoguļojās viņa pazaudētais «es». Kopš InS reizes viņš rakstīja tikai uz mašīnas; viņu mazliet izklaidēja kubieša vērienīgās un sarežģītās tirdznieciskās operācijas. «Mazliet izklaidēja» — tas ir īstais vārds; vai bija runa par procentiem no kapitāla vai par melasi, par tabakas plantāciju ienesību, par kolektīvu līgumu ar Cei- lonas kūlijiem Trinidada, par zemes gabaliem Sandomingo vai Martinikā, par cukura fabriku Barbudā vai aģentūru l'ortoprensā, šķiet, Ketelringam tie nebija īsti cilvēki, īstas muižas, īstas preces, īsta nauda, bet kaut kas komisks, jo tik tāls un neīsts, it kā viņam stāstītu par liipo- leku uz Alfu Kentaura zvaigznājā, par tīrumu ražību uz Algolas vai par šaursliežu dzelzceļu starp Arktura zvaigznāju un Mazo Lāci. No tirdznieciskā un cilvēciskā viedokļa nav diezin cik patīkami, ja kāds raugās uz saimnieka interesēm, kapitālieguldījumiem un hipotēkām no tādiem astraliem augstumiem, un vecais kamagveijāno ne vienreiz vien nīgri uzrāva uzacis, kad este hombre Ketelrings tik ērmīgi un ironiski pasmīnēja, izdzirdējis jaunu vārdu. Cilvēkam nav patīkami, ja kāds izturas pret viņa īpašumu tik nevērīgi, it kā tas būtu tikai kāda mirāža. Tomēr vecais flibustjērs drīz vien atklāja, ka tam ir savas labās puses. Misters Ketelrings, ne aci nepamirkšķinājis, rakstīja visu, ko lika; teiksim, jāatņem kredīts plantato- ram, kurš izmisīgi plēšas kaut kur Marijas Galantes salā, j.iatlaiž cilvēki no darba vai jāpieliek kādam nazis pie nkles; dažkārt pat vecajam kubietim mēle neklausīja, viņš sēca, vilcinājās un gaidīja iebildumus, bet este hombre jautri klabināja mašīnu un ziņkāri pacēla acis, gaidot, kas būs tālāk. Kādreiz pie kamagveijāno kalpoja vecs rakstvedis, spānietis; vecais nešpetni strīdējās ar saimnieku, kad bija jāraksta tamlīdzīgas vēstules, sāka raudāt un aizskrēja, atgriezās piedzēries un sēdās pie mašīnas kā likteņa nolādēts cilvēks, gānīdams savu māti kā pēdīgo palaistuvi. Bet tagad viss ritēja gludi, velnišķīgi gludi, kā pa taukiem. Vecais kubietis pat nejutās lādzīgi; nu vairs nevajag diktēt, pietiek paraustīt plecus par kāda fermera vēstuli, kuram parazīti izpostījuši dārzus, misters Ketelrings pats uzrakstīs visu vajadzīgo, un fermeris var iet kārties. Šķiet, ka misteram Ketelringam nav sirdsapziņas. Redzams, tā pazaudēta reizē ar atmiņu.

Tomēr bija vēl kāds apstāklis, kas skāra tieši atmiņu. Este hombre Ketelrings, kā zināms, bija pilnīgi zaudējis veco atmiņu, toties varēja palepoties ar jauno atmiņu. Viņš atcerējās no galvas vēstules, rēķinus un līgumus, kuri bija gājuši caur viņa rokām. Tam pirms mēneša tika rakstīts tas un tas, ar to mums līgumā tādi un tādi noteikumi. Dzīvs arhīvs! Kamagveijāno, mūžīgi zelēdams cigāru, domīgi vēroja neizprotamo seņjoru Ketelringu. Dažreiz kubietis izvilka no seifa kaut kur mājas dibentelpā vākus ar veciem līgumiem un tirdzniecisku korespondenci. «Izlasiet to,» viņš sacīja, un misters Ketelrings izlasīja un ņēma vērā. Vecais kubietis diezin kā necienīja tādus jauninājumus kā kārtību; turklāt daudzi viņa darījumi bija tādas šķiras, ko labāk nerakstīt uz papīra. Bija daži cienījami pirāti, tādi kā viņš pats, ar kuriem pietika izsmēķēt kopīgi cigāru un apmainīties rokas spiedieniem. Taču cilvēks kļūst aizvien vecāks un nezina, kad pienāks pēdējā stundiņa, tāpēc viņš pamazām sāka iepazīstināt seņjoru Ketelringu ar savām tirdznieciskajām operācijām un uzticēt viņa atmiņai, kas un kā bijis. Var galvot, ka runa nebija tikai par tirdzniecību. Senais Kamagvejas novads, savannas ar ganāmpulkiem, tā laika dižciltīgie muižu īpašnieki, kādreizējās sacīkstes Havannā, izsmalcinātā augstāko aprindu sabiedrība, dāmas krinolīnos … Vai zināt, ka Kubā tolaik bija pati dižciltīgākā un noslēgtākā sabiedrība visā pasaulē? Bija tikai kungi un vergi, nekādu sīkalu. Vecā Kuba, seņjor Ketelring. Un vecais seņjors, uzveikdams reimatismu, rāda, kā kabaļjēro klanījies dāmai un cik zemu reveransā pietupusies dāma, pieturēdama svārkus ar abām rokām.

— Toreizējās dejas čakona vai dansons — tās nav vis tagadējās rumbas vai soni, tās toreiz dejoja tikai nēģeri, tas bija morēno un pardo riesta laiks, bet kubietis, seņjor, tā nepazemojās. Tagad jeņķi pataisījuši mūs par nēģeriem. — Kamagveijāno acis uzliesmoja. — Arī mulates nav vairs tādas kā agrāk. Kādi viņām bija mazi, apaļi dibentiņi! Tagad viņas samaitātas ar amerikāņu asiņu piejaukumu; pārāk plati kauli, senor mioliela mute, kā jau kliegšanai. Tagad viņas bļauj, bet toreiz dūdoja, jā, dūdoja, kad viņām tas uznāca. — Vecais seņjors atmeta ar roku. — Vispār tagad pārāk daudz klaigā; tas viss no amerikāņiem. Agrāk lielākoties klusēja, viss bija solī- dāk…

Misters Ketelrings klausījās, pievēris acis, ar vieglu, izklaidīgu smaidu. Šķita, ka viņa tukšajā dvēselē kā straume Ieplūst senā, bruņnieciskā pagātne.

XXVI

Vispār bija skaidrs, ka ar misteru Ketelringu lielas runāšanas nav, šķita, ka viņš vairās no ļaudīm, it kā baidītos, ka viņu kāds pazīs un uzsitīs uz pleca: «Kā jums klajas, seņjor tāds un tāds?» Ja viņš dzēra, tad parasti d/rra viens pats un pamatīgi; gāja uz dansingiem, ko apmeklēja arī coloradosblenza uz piespļaudīto, ar augļu kauliņiem un smēķu galiem piesvaidīto grīdu un runāja pats ar sevi jebkurā viņam zināmajā valodā. Manuprāt, viņš dažreiz izrunāja teikumu, kura jēgu vēlāk ilgi pūlējās uzminēt, it ka ta būtu kāda Lētas ūdeņu izmesta atlauza; taču parasti viņš bija pārāk piedzēries, lai 110 viņa zemapziņas dzīlēm izpeldētu vārdiem atbilstošs tēls; viņš neko nespēja- uzminēt un tikai pusmiegā locīja galvu, murminādams kaut ko pašam nesaprotamu. Bet neģēru bungas un tamtami rīb, šķind zvārguļi un ģitāras, skan neprātīga un aizelsusies mūzika, pārvarīgs ūdenskritums, no tā iznirst spiedzoša, kaila dejotāja, plikšķinādama spīdošos sānus, rēc taures, un maigi dzied vijole; ak, kā viņš glāstītu gludo muguru un plecus, lokano, mīksto muguru, kurā gribas iecirst nagusl Misters Ketelrings iecērt nagus nosvīdušajās plaukstās un loka galvu, bet netiek līdzi melno muzikantu ritmam, kur nu, tad jau noripos galva un aizvelsies kaut kur pa zemi. Bet ko tie muzikanti tā lēkā, pag, pag, es vēl neesmu tik pilnā, ka acu priekšā viss sajuktu; pag, es aizvēršu acis, un, kad atvēršu, tad sēdiet mierīgi, kad es jums saku, tikai nepārtrauciet spēlēšanu. Misters Ketelrings atver acis: melnie muzikanti lēkā un bola acis, tas ar spiedzīgo tauri pieceļas, it kā iznirdams no tumsas, bet uz grīdas laukumiņa jau grozās melnūksnēja sieviete puķotās drēbēs, olīvkrāsas kubietis apmetis viņai sarkanu lakatiņu ap gurniem un velk viņu pie sevis, vēders spiežas pie vēdera, viņi raustās nešpetnā, konvulsīvā ritmā, kubietis ar vaļēju muti, mulate izbolījusi acis, viņi dejo uz vietas un sēc, atviezuši zobus, it kā gribētu kost viens otram; otrais un trešais pāris, tādu te daudz, grozās starp galdiņiem, šūpojas un skaļi smejas, grūžas cits citam virsū, spīdīgi aiz sviedriem un pomādes; pāri tam visam uzvaroši spiedz un auro taure.

Paskatieties uz misteru Ketelringu, viņš bungo pa galdu un loka galvu. Ak dievs, ko tas atgādina, ko tas atgādina? Kādreiz es arī biju tāpat piedzēries, jā, taisni tāpat, jā; bet kā tas beidzās? Viņš veltīgi pūlas notvert kādu tēlu, kurš bēg projām. Mulate mirdzina zobus un acis, lūpās viņa tur hibisku ziedu un šūpo gurnus; jā, zinu, es varētu iet tev līdzi, bet saproti, meitene, ka es nevaru atcerēties… Kāds jauneklis pieliecas pie mistera Ketel- ringa un kaut ko iesaka viņam. Misters Ketelrings izbola acis. Que vuole?' Jauneklis ar tievo kaklu smīn un paļāvīgi čukst viņam ausī:

— Es varu jus, mister, aizvest pie skaistas meitenes. Skaista, krāsaina, — viņš gārdz un klakšķina ar mēli.

Misteram Ketelringam pēkšņi kaut kas uznāk; viņš pielec kājās un zveļ jauneklim pa seju tā, ka tas atsprāgst un noveļas uz grīdas starp dejotājiem. Misters Ketelrings auro un sit ar dūri pa pieri: nupat, nupat atcerēšos… Viņš neko neatcerējās; pēc tam sākās traks kautiņš un vēl trakāka žūpošana ar kaut kādiem amerikāņiem, kuri izsvieda ārā gan meičas, gan muzikantus un okupēja teritoriju; viņi pasludināja, ka kubieši esot jaukteņu un nēģeru banda, un izrotājās ar papīra rozēm, ar kurām šinī ziedu zemē bija pušķoti Kubas dansingi lielāka krāšņuma pēc.

Ar to sākās Kubas nacionālistu demonstrācija pret amerikāņiem,. Tam piedalījās arī vietējie studenti, kuri, vēcinādami zilbalti svītrotos karodziņus, dedzīgi uzstājās pret štatiem. Protams, varas orgāniem nācās visu pienācīgi noskaidrot. Vecais kamagveijāno pikti kurnēja tabakas dūmu mākonī, tomēr atzina, ka jauniešiem, kuros ieskaitīja misteru Ketelringu un karstgalvjus studentus, šinī klimatā ir tiesības izpaust savus uzskatus, turklāt nīda amerikāņus un no visas sirds ticēja, ka Kuba pieder kubiešiem; kā komersants viņš stāvēja par kārtību, bet kā kamagveijāno — par izrēķināšanos ar sveštautiešiem. Viņam negribējās zaudēt este hombre Ketelringu, bet galvenokārt viņš baidījās, ka oficiālas izmeklēšanas gadījumā

vai tikt pārbaudīta Ketelringa persona; kas zina, vai policija nesāk no jauna interesēties par nelaiķi ar trim lodēm i'.ilvaskausā, kura nāvi piedēvēja nepazīstamiem romdies [17] no ziemeļiem (kubieši, kā zināms, nokārto savus strīdus m naža palīdzību, ko gan nevar teikt par peoniem, kuriem li Ņūmeksikas štata pieredze). Ay, hijos de vacas, cobar- ilcs, cojones! [18] vai senāk Kubā kaut kas tāds noticis? Katrs I nbietis pats bez varas orgānu palīdzības gādāja par savu godu, nebija ne strīdu, ne kautiņu, jo neviens ne- ciibēja tikt nodurts. Un kāda taisna tiesa toreiz bija Kubā! la nodarbojās, kā pienākas, ar pilsoņu īpašumu, ar viņu tiesībām, ar īres līgumiem un mantošanas lietām, nevis ar Zupu plūkšanos. Vecais seņjors, dziļi sašutis, rauca plus- I,ainās uzacis, kamēr misters Ketelrings, uztūcis un iz- pūris, klabināja mašīnu.

Tas holandietis no Haiti atkal lūdz palielināt kredītu cukura fabrikas celšanai. — Misters Ketelrings pacēla ar asinīm pieplūdušas acis. — Pagājušo reizi rakstīja, ka montieri jau beidz montēt preses, bet tagad raksta, ka ēka vēl nav zem jumta.

Kubietis iecirta zobus cigārā; vai tad citu rūpju nav?

Vajadzētu kādam uzmest aci, ko viņš tur ceļ, — murmināja misters Ketelrings un sāka no jauna rībināt mašīnu.

Vecais kubietis klusu ķiķināja.

Laba doma, Ketelring! Vai negribat pats tur aizbraukt?

Este hombre paraustīja plecus — viņam acīmredzot viss bija vienaldzīgs, bet kubietis, ietinies dūmu mākonī, smieklos raustīdamies, runāja:

Lieliski, seņjor, jūs brauksiet uz Haiti! Tikmēr te viss norimsies, bet mani pasākumi tur prasīt prasa, lai tiem kāds uzmestu aci. Aģentūra Portoprensā, uzņēmumi Gonaivā un Samaņā — jūs pats zināt.

1*

195

Vecais kamagveijāno klusībā līksmoja. Gribētos gan zināt, ko este hombre iesāks Haiti. Tā nav Kuba — sabe [19] ? Droši vien pietempsies ar rumu, kamēr nēģerietes nenoplēsīs viņu pliku: tur ļaudis ir tik stulbi, ka pat zagt nezog.

Tiesa, tur vajadzētu sūtīt izmanīgu cilvēku; tur var iedzīvoties lielā naudā.

Kubietis tapa nopietnāks.

Haiti nav Kuba, amerikāņi to vēl nav izlaupījuši, te neviens nevar izturēt, jā, tos apstākļus neviens neiztur, vienīgi nēģeri. Un tomēr te var pirkt un pārdot.., Bet šim cilvēkam nav pārāk daudz sirdsapziņas. Varbūt viņš izturēs; cilvēks iztur daudz, ja viņam nav sirdsapziņas.

Varu jau braukt, — misters Ketelrings izklaidīgi noteica.

Kamagveijāno tapa mundrs; mērcēdams sālī bumbieri, viņš ar pilnu muti sāka skaidrot, kāda informācija viņam no turienes vajadzīga.

Dzeriet, Kctclring; uz jūsu veselību, un piesargieties, draudziņ, no sievietēm; ieraudzījušas gaišmati, viņas kļūst vai trakas. Man vajag zemi cukurniedru plantācijām. Esmu meties uz cukuru, Ketelring, vēl desmit gadus es turēšos pie niedru cukura, a la salud de usted [20] \ Un sargieties no burvjiem, tie lopiņi jau nav pat kristīgie! Jā, pieprasīsim noliktavas Gonaivā. Sūtu jūs kā savu miesīgu dēlu, Ketelring, un zvērinu jūs, neielaidieties ar tiem obea- hos, tiem burvjiem. Un laikus dodiet kukuli ierēdņiem, tas ir pats svarīgākais. — Vecais kubietis sūca no cigāra savas tumšās gudrības. — Labāk ņemiet nēģerietes, dārgais, nekā mulates; nēģeriete ir dzīvnieks, bet mulate velns. Velns, kad es saku. Un labi izpētiet aģentūru Por- toprensā. Ncpiemirstiet paņemt ziedi pret parazītiem, Ketelring, un rakstiet man, kas un kā, un kā tur ir ar sie- viešiem.

XXVII

Es, protams, apmeklēju botāniskā dārza oranžērijas, lai iegūtu priekšstatu par tropu veģetāciju. Tagad es varētu sīki jo sīki aprakstīt krotonus ar svītrainām, sarkandzel- tenām lapām, tik krāšņām, ka tās kurš katrs noturētu par indīgām, akalifus mīnija krāsā, anturiju samtainās atvases, noliekušās pār tumšajiem līčiem, kur saldeni ož pēc trūdiem, melno piparu saaudzēs un bromēliju cietos ķekarus, no kuriem laužas ārā neaptverami sārtas vai neticami zilas ziedu vārpas, pandanusus, kuri stāv uz hjivu sakņu smailēm un ir ar asiem zobiem kā zāģi; nemaz nerunāsim par palmām, par kurām normāls cilvēks nevar likt skaidrībā, ja viņš nestaigā, atgāzis galvu kā Gulivers, ulgriezies no milžu zemes. Bet, ja man vajadzētu stāstīt, Kādu es iedomājos tropisko ainavu, tad es atmetīšu visu aprakstīto un sniegšu tirādi Reimbo stilā, kura gan diezgan neskaidra no ģeogrāfiskā viedokļa: «Zināt, ka es reiz nokļuvu neticamā Floridā, kur starp ziediem redzamas leopardu acis un sastopami cilvēki ar daždažādu ādas nokrāsu, redzēju rūgstam purvus, kur, parazītu nomocītas, milzu čūskas šļūc lejup no līkiem, smirdīgiem kokiem; gribētos parādīt bērniem šo paradīzi…» Jā, šādā garā, bet šos purvainos džungļus vajadzētu izcirst ar saulē līdz kvēlei nokaitētu cirvi, izsvilināt nezāles un nomīdīt dzirksteles ar basu kāju; iestādīt tur batātes vai kafijas kokus, uzcelt salmu būdas un tad tikai parādīt bērniem šo paradīzi, kur jaucas kopā ziedi un smaržas, cilvēku intrigas un tirdzniecības aģenti, milzu čūskas, eksports un darbaspēks, tauriņu zilais mirdzums un starptautiskā konvencija par lauksaimniecības kultūru ražošanu. Kāda nevaldāma un verdoša ir nejēdzīgā dzīve, kādi mežonīgi džungļi; zināt, ka es nemeklēju tur paradīzi, kur atdusētos palmu ēnā, lai dabas māte apber mani ar purpura ziediem un apskurbina ar jasmīnu aromātu; diemžēl, diemžēl tas nav tik vienkārši. Man gribētos tikai saprast, kāda velnišķīgi skaudra dzira tur rodas no karstās saules, konjunktūras, senām ciltīm un komercijas, mežonīgiem tikumiem un kredīta, pirmatnējiem instinktiem un civilizācijas; draugs, tur pats velns negribētu bāzt iekšā pavārnīcu. Es labprāt palūkotos, kas ir mežonīgāks — Zaļais pitons, kuru pielūdz melnādainie, vai Tirdzniecības likumi, kurus pielūdzam mēs; zinu tikai, ka šie abi kopā ir vēl fantastiskāks mūžamežs nekā senlaiku koku audzes, kurās pirms- plūdu salamandras dēja olas. Nav zināms, vai melnā vista, kura kārpās saldo kartupeļu cera ēnā, tiks pārdota tirgū jeb vai tai tiks nokosta galva, lai tā pielabinātos nokaitinātajam visaugstākajam pitonam.. Es gribētu redzēt Zaļo pitonu, kurš, saliecies atzveltnī, smaidot runā pa tālruni un kārto savus komerciālos darījumus. Kas ir, Amsterdamā krīt biržas kurss? Well, likvidēsim plantācijas Aizvēja salās… Zaļais pitons sirdās, sizdams ar asti pa pasaules jūru krastiem.

Ieskatījos arī statistikas rokasgrāmatās — paostīt, no kā sastāv šī tropiskā dzira. Ja runājam par Antiļu salām, tad tur ir visādas variācijas, sākot ar Kubu, kur ir viena trešdaļa colorados un divas trešdaļas balto (tas izjauc klasisko verdzības zemju tradīciju — divi krāsainie uz vienu balto), un beidzot ar Haiti republiku, kur nešpetni aurojošo nēģeru vidū tropiskā izmisumā agonizē saujiņa balto. Pielieciet šeit vēl gaumes uzlabošanai Sīri- jas augļotājus, ķīniešu kūlijus un no Indijas, Javas vai Klusā okeāna salām atvestos strādniekus. Kāda lieliska izdoma! — importētu kūliju vieglāk savaldīt nekā vietējo darbaspēku; pagaidiet, kad Zaļais pitons kolonizēs Eiropu, tad strādniekus sāks pārsviest no vienas zemes uz otru; viņi būs paklausīgāki un neprasīs neko vairāk, tikai darbu un klātgulētājas.

Sai karstajai dzirai ir pamatīgi piemesta zemes sāls. Katra koloniāla lielvalsts sūta uz šejieni savus labākos paraugus, lai tie cienīgi reprezentē baltās rases misiju. Ejiet pa visu pasauli un māciet visām tautām, kas ir Valsts un Komercija; kur sperat soli, tur dibiniet koloniālo administrāciju un tirdzniecības aģentūras. Parādiet tiem nožēlojamajiem mežoņiem civilizācijas labumus nokaitinātu, ļaunu, slimīgu cilvēku veidā, kuri jūtas šeit kā trimdinieki un skaita dienas un naudu, kad varēs atgriezties pie savām tantēm un brālēniem. Mēģiniet viņiem iestāstīt, ka uz viņu pleciem balstās Valsts prestižs vai Uzplaukums, lai viņi nepārdzeras aiz bēdām vai slinkuma un iztur vēl kādu laiciņu, aizpildīdami savas dienas ar strīdiem par autoritāti, ar tenkām un piesvīdušo kreklu mainīšanu. Kamagveijano — tas vismaz nemelš, ka viņu vada augstākas intereses; viņš ir godīgs pirāts, tāpēc mums gluži patīkami pakavēties viņa sabiedrībā.

Mūsu karstajā katlā viss pamatīgi sajaukts: angļu, amerikāņu, franču un holandiešu gubernatori, leitnanti, tirdzniecības aģenti un noliktavu pārziņi, skaistas kreolietes un seni iemītnieki — tāda kā koloniju aristokrātija; no tiem mēs varam jautri rikšot lejup pa sociālajām kāpnēm, sastopot tumšbrūnus, tējas krāsas, gaišas kafijas krāsas vai spitālīgi baltas krāsas cilvēkus. Mūsu garderobē būs kubiešu sombrero, mulatu dzeltensārtās kurpes, jorubu spīdošais kailums un Gvadalupes meiteņu krāsainie, svītrotie turbāni. Tas viss ir savests, sasviests, saslaucīts kopā no visām pasaules malām; pasakains jūklis, kurā var rakņāties pēc patikas; spāniešu, afrikāņu, angļu, franču tradīcijas savā anahroniskajā izcilumā vai groteskajā degradācijā. Vienīgā šejienes manta ir kolibri, vardes, džungļi un tabaka, ja nepieskaitām nezāles un slimības. Pārējais krāšņi saaudzis uz tirdzniecības atkritumu kaudzes.

Tādas ir šīs manu sapņu salas, tādas es tās iztēlojos; kā redzat, es neesmu raibu tauriņu ķērājs un neizliekos par fantastu, kurš alkst aizbēgt pirmatnējās dabas klēpī, lai kails, ziediem vainagojies, apsveiktu sauli. Nekā tamlīdzīga. Ja es to saucu par bēgšanu, tad tā ir bēgšana pašā notikumu gūzmā, kur saduras visas pretrunas, kur savijas gadsimti pretdabiskā kultūru jūklī. Te vēl valda orģijas un vardarbība, te dzenas pēc peļņas konvulsīvi un alkatīgi, it kā nododoties izvirtībai. Lai notiek, tā cilvēcē vērienīgi izpauž savas cilvēciskās… un necilvēciskās iespējas.

xxviii

Cukura fabrika Haiti, manuprāt, atrodas tuvu nēģeru ciematam, ko uz kartes atzīmē kā, teiksim, Lēdemarī; fabrikai ir vairākas nepabeigtas sienas, nav nekādu ierīču, ir trīssimt akru dzeltenas, saplaisājušas zemes, kas apaugusi ar džungļiem un ceturto ratūnu — tātad jau piecgadīgām cukurniedrēm bez sulas un cukura. Holandietis jau laikus bija gudri aizfavījies, un Ketelrings apmetās viņa būdā, iepriekš licis izķert tur visus simtkājus. Viņš jutās pilnīgi apmierināts: aiz muguras džungļi, kastaņu, kakliņa un velna koku biežņa, dzied keskidi, un vakaros no biežņas izspieto spīdoši kukaiņi un sikspārņi met lokus pār sausi čaukstošajām cukurniedrēm; no ciemata puses dzirdams, kā tur sit bungas un dejo melnie, svinot jauna saimnieka ierašanos. Misters Ketelrings atvieglots nopūšas: nudien, te uzvārds nav vajadzīgs; un, kas attiecas uz atmiņu, tad kur tā der? Ketelrings miedz acis ciet aiz karstuma vai miegainības, un viņam negribas doties ceļojumā pa atmiņu takām. Viņš ir šeit, un ar to pietiek; lēni velkas dūcošs laiks.

Vajadzētu uzrakstīt kamagveijāno, kā šeit izskatās, bet Ketelrings par slinku. Ap būdu vijas tīteņi un hibiski, ka- sava un mafafo banāni, pūkains kāpurs lien pa stiebru, un skudra skraidā augšup -— lejup pa milzīgu lapu, it kā pildīdama kādu uzdevumu. Kādu laiciņu Ketelrings izklaidējas, noskatīdamies, kā ķirzakas šaudās pa nepabeigto fabrikas sienu. Viena pēkšņi apstājas un paliek nekustēdamas, kā sasalusi. Eh, nav pie rokas akmens — kad mestu, šī aizšautos kā zibens! Nu, pagaidi vien! Ketelrings pamāj ar pirkstu nēģerim, kurš slapstās turpat aiz sienas. Tas ir ciemata vecākais, darbaspēka piegādātājs, uzraugs, vārdu sakot, vietējais «pīlārs».

Kas tā par nejēdzību? — Ketelrings uzbrēc. — Ak jūs, lopiņi, slaisti! Ka tūliņ celtu fabriku! Gādā šurp trīsdesmit cilvēku — saproti, compris'? Es jums rādīšu, slī- mesti!

Un nu jau daži duči nēģeru rosās ap celtni, izlikdamies strādājam; ķirzakām aizliegts skraidelēt, un misters Ketelrings miedz acis ciet, raudzīdamies trīsošajā tveicē. Vismaz kaut kas tiek darīts, vismaz viņam šķiet, ka kaut ko dara, vismaz nav jāblenž uz nepabeigtu, apnikušu sienu, uz kuras nekustēdamās sēž ķirzaka, it kā netiktu no vietas. Kaut kas notiek, tā aizritēs diena, nedēļa, mēnesis, bet naktis — nu, nakti ir palmu vīns un miegs, nakti ir zvaigznes, nakti kaut kā var aizvadīt.

Jau klāj jumtu; īstais laiks padomāt, kāpēc jāceļ tāda milzu ēka. Ap to noņemas teju pat viss ciemats, sievas, sivēni, kaili bērni, vistas — itin visi; vismaz kaut kas notiek. Bet cukura fabrikas te nebūs: nav mašīnu. Ašāk, sliņķi, ašāk, vai neredzat, ka tur sienas galā atkal ap- tupusies ķirzaka, it kā nezinātu, ko darīt. Tā, teiksim, varētu būt žāvētava; žāvētavas vienmēr kaut kam noder.

* * *

Sad tad Ketelringu apciemoja kaimiņš, atjājis uz mūļa, jauns plantators Pjērs, Normandijas zemnieks, kurš bija gribējis sapelnīt naudu, lai mājās varētu apprecēties. Pjērs bija izģindis un lempīgs, vienmēr apdauzījies, drudža nomocīts; viņš izskatījās kā nāvei parādā.

Jūs, angļi, protat komandēt, — viņš sūdzējās, jo uzskatīja Ketelringu par Britānijas pavalstnieku, bet cilvēks, kurš paradiš taupīt naudu, to nekad neiemācīsies. Nē, cilvēks, kurš krāj naudu, citus izrīkot neprot. Iedomā- ļieties, kad šie nēģeri ieraudzīja, ka es pats ķēros klāt pie darba, tad ar viņiem nebija vairs nekāda gala. Vai domājat, ka es varu viņiem kaut ko uzdot? Viņi smejas man acīs un dara visu otrādi. Un cik viņi slinki, mīļais dievsl — Viņš trīcēja aiz niknuma un riebuma. — Šogad man viņu dēļ izputēja septiņi akri jaunu kafijas kociņu. Es taču nespēju izravēt visu viens pats, ko? — Viņš teju pat apraudājās aiz dusmām. — Un, kad aizbraucu Portoprensu pie tiem kungiem baltās kurpēs, kurus dēvē par tirdzniecības aģentiem, un saku viņiem, ka man ir kafija, ir ingvers, varu piedāvāt muskatriekstus, tad viņi atbild, ka viņiem neko nevajagot. Sakiet, Ketelring, — kāpēc viņi tur sēž, ja viņiem neko nevajag? Tikai tāpēc, lai ķertu mušas? Izliekas, it kā mani nemaz neredzētu, un tad pēkšņi prasa: «Kas jums īsti vajadzīgs? Varam maksāt tik un tik.» Un min smieklīgu cenu. Starp viņiem ir arī francūži, Ketelring! Ja viņi zinātu, ko tas nozīmē — kvērnēt šeit plantācijā …

Pjērs smagi nopūtās, ādamābols lēkāja kaklā augšup — lejup; viņš kasīja visu ķermeni, it kā viņam būtu piemeties kašķis.

Te ir īsta elle, — viņš gaudās. — Sie mulati — viņi domā, ka ir tādi paši kā mēs. «Mans tēvs bija amerikāņu tirdzniecības aģents, es neesmu nekāds nēģeris,» plātās tāds slaists. Bet es beidzos vai nost darbā … Havrā rnan ir līgava, kārtīga meitene, kantoriste uzņēmumā; varējis es pārdot visu, kas man te ir, dabūjis pāris tūkstošu franku …

Galvu atspiedis plaukstās, Pjērs atcerējās, kā dzīvojis mājās, un nemanīja, ka misters Ketelrings ne ar vārdiņu nepiemin savu pagātni: atmiņas ir egoistiskas. Pjērs sūdzējās par svīšanu un gurdumu; kāds bija iestāstījis viņam, lai ēd «ziloņu utis», kašu koka riekstus, kuri aizdzenot nogurumu un vairojot mundrumu. Nabaga Pjērs nēsāja pastāvīgi pilnas kabatas šo riekstu un gremoja tos vienā laidā; viņš nezināja, ka tie, starp citu, satraucoši iedarbojas uz dzimumdziņu, un beidzās vai nost aiz ilgām pēc līgavas. Ar nēģerietēm viņš baidījās ielaisties, lai nedabūtu kādu slimību; viņš nievāja tās, jo vispār nīda nēģerus; vai viņi nebija iznīcinājuši septiņus akrus kafijas stādu?

Sakiet, Ketelring, — viņš drudžaini čukstēja, — sakiet — jūs guļat ar viņām? Es gan nevarētu …

Kad viņš desmit dienas no vietas neieradās, misters Ketelrings brauca viņu apmeklēt. Pjērs gulēja ar plaušu karsoni un nepazina kaimiņu.

Mon amant, — lielījās nēģeriete, kuru Ketelrings sastapa Pjēra būdā, baismīgs, kreve|ains sievišķis, — moi, sa femme, he Kopš pagājušās nakts.

Viņa tā zviedza, ka izdilušās krūtis lēkāja, un sita sev pa sāniem.

Pēc dažām dienām Pjērs nomira.

* * *

Dīvaini, ka par cilvēku sāk interesēties tieši tad, kad viņš nomirst. Pēc divām dienām ieradās divi seņjori no Portoprensas apvaicāties, kas tagad notikšot ar nelaiķa plantācijām. Viņi apmeklēja arī seņjoru Ketelringu. Sēdēja viņa būdā, zieda nosutušās kājas ar palmu eļļu un simaruba balzamu un lamāja visu šo nolāpīto nostūri; te varētu gluži labi iedzīvoties naudā, ja vien šie nēģeru salašņas nebūtu laiski kā utis. Bet kā šeit ar darbaspēku? Ko misters Ketelrings te ceļot — cukurfabriku, vai?

Misters Ketelrings nievīgi atmeta ar roku.

Cukura fabriku šeit? Pārāk liels sausums, seņjor. Kokvilnu audzēt — tas ir kas cits. Lai jūs zinātu, seņjori: te būs kokvilnas žāvētava.

Abi seņjori uz mirkli pārstāja ierīvēties ar balzamu un sist odus uz sasvīdušajām kājām.

Ak tā, kokvilnas žāvētava; mums ir kāds kokvilnas pircējs. Plantators no Jaunorlcānas, tikai tur pārāk dārgs darbaspēks. Ticiet vai ne, bet tiem utainajiem nēģeriem tur ir jau arodorganizācija! Cik jums te ir apstrādātas zemes?

Ketelrings aprakstīja viņiem trīssimt akru lielu plantāciju; tiesa, lielāko tiesu šā īpašuma klāja džungļi, bet, vienalga, neviens to neies pārbaudīt. Turklāt viņš neticēja šādam amerikāņu plantatoram; kas gan interesēsies par kokvilnu, un kam tā vajadzīga? Nodibinās Haitiati Cotton Plantation Societij [21] un laidis tirgū akcijas; pie velna ar

Kokvilnu, tirdzniecībai kokvilnas nevajag, pietiek ar žāvētavu un zemi, lai varētu izlaist biržā skaisti iespiestas akcijas, tā veicinot komerciālās un politiskās ekspansijas cildeno lietu. Uz akcijām būs attēloti laimīgie nēģeri un aizmugurē jaunā žāvētava. Nabaga seņjors Pjērs, viņa kafijas plantācija tagad pamatīgi aizaugs ar nezālēm.

Nudien, es labprāt būtu rakstījis par ko citu — par frangipana un marhanika [22] ziediem vai tauriņa spārnu krāšņumu; kāpēc esmu ieslēdzies šinīs no netīri dzelteniem ķieģeļiem celtajos mūros? Kam man tas vajadzīgs — šāds tropu dabas daiļums? Es taču varētu ieiet savā dārziņā un priecāties par ziedošiem zvaniņiem un krūmu svaigumu rīta agrumā; bet es pusdienas tveicē blenžu uz žāvētavas dzelteno sienu, pie kuras mētājas banānu mizas, izkārnījumi un pūstoši kaceni, un nevaru noslēpt savu dziļo gandarījumu: beidzot es esmu šeit, pietiekami tālu, lai varētu atspiest elkoņus uz ceļgaliem un nodoties dīkdienībai. Tā šeit izskatās, tāda ir īstenība: šī saules no- kveldētā, garā, netīrā, dzeltenā siena. Paldies dievam, mēs esam otrā pasaules galā.

Te nu mēs atstājām misteru Ketelringu; viņš sēž būdas priekšā, gremo meža plūmes un šad tad pablenž uz ķirzakām, kuras kā pielipušas pie žāvētavas sienas. Ieradās milzīgs nēģeris no Portoprensas ar vēstuli uz galvas. Raksta vecais kamagveijāno, muy amigo mio [23] un tā tālāk; vispār viņš ļoti apmierināts, jo nupat pārdevis trīssimt sešdesmit akru lielu kokvilnas plantāciju pie Dēmarī kopā ar kokvilnas tīrītavu un žāvētavu. Tas notikums, rakstīja kubietis, vēl nav noskaidrots, politiskās aprindas asi kritizē valdību, ka šī afēra vēl nav kārtīgi izmeklēta. Vai seņjors Ketelrings negribētu uz kādu laiciņu nobraukt uz Go- naivu?

Ketelringam viss vienalga; viņš atstāj nepabeigto žāvētavu un uz laiciņu ielūkojas Gonaivā, pēc tam Sando- mingo, tad Puertoriko, un tā viņš traucas aizvien ātrāk no salas uz salu, ka galu galā tas vairs nemaz neatgādina īstenību.

Sniedzu jums tikai īsas skices no pacienta Iksa pagātnes, jo tā nav biogrāfija; es nespētu sakarīgi izstāstīt, kas ar viņu noticis gadu gaitā. Viņa dzīvi nesastāda notikumi; notikumiem vajag gribas vai kaut kā cita, kas nav vienaldzība, jo, zaudējis atmiņu, pacients Ikss neapšaubāmi ir zaudējis arī vairumu interešu, kuras virza cilvēkus. Jūs nevarat iedomāties, kāds dižs spēks ir mūsu atmiņa; mēs raugāmies uz pasauli caur pārdzīvotā prizmu, apsveicam parādības kā vecas paziņas, un mūsu vērību vada tas, kas to jau kādreiz piesaistījis; vairums mūsu attieksmju pret apkārtni ir atmiņu maigo, neredzamo roku austs. Cilvēks bez atmiņas ir cilvēks bez attieksmēm; viņu aptver tukšums, un troksnis, kas ielaužas no ārpasaules, neizraisa nekādu atbalsi.

Un tagad iedomāsimies misteru Ketelringu, kā viņš klejo pa pasauli, it kā ko meklēdams. Bet lai tas mūs nepieviļ; viņam nav tieksmju pēc noteikta mērķa, un, ja viņu pamestu savā vaļā, viņš atkal sēdētu bez pārtraukuma pie Dēmarī plaisājošā mūra un sekotu te šaudīgajām, te nekustīgajām ķirzakām. Taču viņš uzvēlis plecos Kubas dona tirdznieciskos darījumus, un tie nedod viņam miera. Ceļā vienmēr gadās kāds pakāpiens vai celms, kur var atsēsties; sviedri straumītēm plūst pa muguru, viņš klausās sausajā palmu čaboņā un lebeka [24] pākšu čirkstoņā un mierīgi izklaidējas, nolūkodamies, kā slinkie ļaudis kustas. Tas ir kā kaleidoskops, un viņš to groza, lai šie kustas ātrāk. Nu jel, nēģeri, lokieties, lai vismaz kaut kas tiktu darīts, lai kaut kas vīdētu acu priekšā, lādējiet kuģī kokosa riekstus, nesiet grozus uz galvas, veliet mucas ar pimenta rumu, velcieties ātrāk, citādi sadošu jums piparus! Ostas ūdenī zvīgo eļļa un laistās varvīkšņainas svītras, varvīkšņaini dubļi; kādi skaisti puvekļi, kā fosforescē šī maita! Lokieties ātrāk, melnādainie kustoņi, marš — niedrēs, lai viļņojas, lai čaukst šalcošais lauks, lai vīd kailie augumi rudajā biežņā!

Un dīvaini gan: viss, ko viņš uzsāk bez jebkādas patikas un pūlēm, vienīgi tāpēc, lai piepildītu laiskuma pārņemtās stundas, nes to, ko komercijā sauc par panākumiem; ļaudis bīstas viņa vienaldzīgā skatiena, viņa pavē-

Ies ir noteiktas un neapstrīdamas, kamagveijāno nosūtītas ziņas ir komerciāla lietišķuma paraugs. Viņš izrīko ļaudis, it kā būtu to darījis visu mūžu, un spiež viņus strādāt tā, ka viņi pakļaujas mēmā, bezspēcīgā niknumā. Ja viņi redzētu, ka Ketelringu ielīksmo šī uzkundzēšanās, ka viņš izbauda savu varu un augstmanību, tas nudien būtu vieglāk panesams, bet vienīgi bailes un naids gulstas uz šiem platajiem, vienaldzīgajiem pleciem, kuri spējīgi tikai paraustīties. Pārraujieties darbā vai vācieties ratā, kas man par daļu! Bet kaut kur dziļi, dziļi zem tā visa viņa sirdī slēpjas tāda maza, rūgta izbrīna, tāds pastāvīgs sūrums. Un ja nu es arī nestu nastas vai airētu laivu, kasītu muguru un ēstu ēnā netīru plāceni, ja es arī būtu nosvīdis noliktavas pārzinis, kurš skraidā ar papīriem rokā, vai varbūt man būtu baltas bikses un panama kā patlaban un es sekotu, lai algoti ļaudis cītīgāk strādātu kādam citam kubietim. Tas viss ir tik tālu un tik nereāli, it kā rēgotos otrādi apgrieztā tālskatī: tik tālu un tik smieklīgi visi šaudās — nesēji, kantoristi, noliktavu pārziņi un misteri baltās kurpēs, kuri spēlē tenisu aiz tīkla …

Bieži ierodas visādi cilvēki, kamagveijāno partneri un aģenti, ar hipotēkām apkrauti plantatori, cukura fabriku pārvaldnieki, sīki, bļaurīgi fermeri.

Hallo, mister Ketelring, mana sieva justos pagodināta, ja jūs apmeklētu mūsl

Mister Ketelring, iesim iedzert kādu glāzīti kokteiļa!

Pēc mirkļa viņi sāk stostīties zem mistera Ketelringa

vienaldzīgā skatiena: sak, neraža, slikts noiets, zaglīgi mulati un tamlīdzīgi. Misters Ketelrings pat neļauj visu izrunāt, viņam garlaicīgi; izdariet to un to, mister, atnesiet man pārskatu, es paskatīšos pats. Un cilvēki jūtas pazemoti, viņi mīņājas, svīst un krampjaini, mokoši nīst šo dižmani, kurš bez garām runām sava saimnieka vārdā liek viņiem nazi pie rīkles, bet Ketelrings tikmēr pārbauda pats sevī tādu ērmīgu, bažu pilnu iespēju: varbūt tā ir mana pagātne, mans īstais «es»? Varbūt esmu bijis vergu īpašnieks ar pātagu rokā, plantators vai kāds no tiem, kam pieder īpašumi un cilvēki? Kā es varētu viņiem pavēlēt, ja nebūtu pratis to agrāk? Varbūt tas manī atsauksies skaļāk, ja izmēģināšu to pie citiem, varbūt man kļūs sāpīgi, ja kādam iesitīšu un pēkšņi sapratīšu, ka esmu kādreiz pats saņēmis sitienu.

* * *

Ja neņem vērā ārējos notikumus, tad Ketelringa dzīvē mainās divi posmi: garlaicība un reibums — un vairāk nekā, nekā cita; garlaicība pāriet reibumā un reibums garlaicībā. Garlaicība ir pati briesmīgākā, pati pretīgākā ikdienība; garlaicība uztver visu pretīgo un vienveidīgo, tukšo un bezcerīgo, nepalaiž garām neko smirdīgu un satrunējušu, seko blaktij, vēro puvekļus, pieaugošas plaisas griestos, visu dzīves tukšību un pretīgumu. Bet reibums? Ja to rada rums, garlaicība, bauda vai tveice, ja vien cilvēks ir aizrāvies, ja jūtas aptumšojas, ja pārņem nešpetna sajūsma, tad gribas sagrābt visu, visu uzreiz sabāzt mutē, sakampt rokās, alkatīgi izspiest visu sulu, lai plūst pār zodu, lai pieglaužas krūtis, vēsas lapas un liesmojoša uguns; ja nekam nav robežu, tad nav to arī mums, viss, kas kustas, kustas mūsu iekšienē; mūsos šūpojas palmas un sieviešu gurni, mūsos plūst saules mirgas un mūžīgi raud ūdens; nost no ceļa, dodiet vietu cilvēkam, kurš ir tik liels un apreibis, ka viņā ir viss! Gan zvaigznes, gan koku šalkoņa, gan atvērtie nakts vārti. Kādas ainavas zīmē reibums vai garlaicība: ainavas, sastingušas sausā nekustībā vai purvainā mirkstoņā, pilnas ar mušām, smirdoņas, lipīgiem dubļiem un trūdiem, vai ņirbošas, citas, pilnas ar sauli, alkām, smaržām, degošām vēlmēm, tvanīgiem ziediem, valgumu un skurbumu. Paklau, no garlaicības un reibuma var izveidot īstu pekli ar visu, kas tur piederas; tā būs tik plaša, ka tanī ietilps arī paradīze — paradīze ar visiem priekiem un līksmēm, ar visām baudām, jo tā ir visdziļākā pekle, kurā dzimst pretīgums un garlaicība.

xxx

Nosauksim uz labu laimi: Haiti, Puertoriko, Barbuda, Gvadalupe, Barbadosa, Tabāgo, Kurasao, Trinidada. Holandes tirdzniecības aģenti, Britānijas koloniju elite, amerikāņu jūras virsnieki, skeptiskā un netīrīgā franču birokrātija, un visur kreoli, kuri čivina patois [25] , nēģeri, filles de couleur [26] , daudz cietsirdīgu ļaužu, vēl vairāk nelaimīgu un visvairāk to, kuri cenšas saglabāt savu pašcieņu, ko apdraudējusi žūpošana, kašķis un sakari ar krāsainajām sievietēm. Pacients Ikss, kamēr iespējams, deva priekšroku iemītiem ceļiem, tomēr viņam nedēļām un mēnešiem gadījās dzīvot zem salmu jumta, uz pāļiem uzceltā, baložu mītnei līdzīgā būdā, kur netraucēja krabji un simtkāji, vēja plosīto vai tvanīgā lietū kūpošo džungļu pavēnī; te viņš dirnēja uz koka pakāpieniem, kamēr viņam vilka ārā no pēdām smilšu utis, bet viņš uzraudzīja, lai atkal pāris simtu akru neskartās dabas tiktu pārvērsti tīrumos, kur aug labība, ko sauc par Uzplaukumu. Civilizācijas svētība nāks pār šo zemi un izpaudīsies tā, ka nēģeri būs spiesti strādāt vairāk nekā līdz šim, bet paliks tikpat trūcīgi, kā bijuši, toties citā pasaules daļā zemniekiem viņu tīrumu raža vairs nenesīs peļņu. Tāda ir lietu gaita, bet misteram Ketelringam viss vienalga: ja cukurniedres, tad cukurniedres; lai klaudz cirvji, sīc odi un krekšķ nēģeri — tas viss glīti izsijāsies un nopūlēsies rakstāmmašīnu klaboņā. Nē, tās nav rakstāmmašīnas, tur kurkst vardes, tarkšķ cikādes, putns klaudzina ar knābi pa koka stumbru. Nē, tas nav putns vai stiebru šalkoņa, tā ir patiešām rakstāmmašīna; misters Ketelrings sēž uz zemes un sit ar pirkstu pa sarūsējušajiem taustiņiem. Tā ir lieliska vēstule kubietim, vairāk nekas, bet tā sasodītā mašīna tā sarūsējusi aiz valguma … Ketelrings jūtas kā atvieglots. Ko lai dara, šo vēstuli uzrakstīt neizdosies; labi, tātad jābrauc atpakaļ.

Un tā Ketelrings atgriežas Kubā, ieguldījis savu darbu cukurniedru ieviešanā salās; viņš atgriežas vēderainā kuģī, kas piekrauts ar vaniļu, pipariem un kakao, ar muskata ziediem un mandarīniem, ar angostūru un ingveru; kuģis smaržo kā koloniju preču piekrauts veikals; tas ir holandiešu kuģis, kurš velkas no ostas uz ostu kā pļāpīga tantiņa, kura apstājas pie katras bodītes, lai izgvelstos. Nav ko steigties, mister, sabāzīsim rokas kabatās un skatīsimies. Uz ko? Nu, uz ūdeni, uz jūru, uz saules celiņu, kas tanī ierakstīts, vai uz salām zilās ēnās, uz zeltainiem mākoņiem, uz lidojošām zivīm, kuras šļakstina dzirkstošo ūdeni. Vai vakarā uz zvaigznēm; šad tad pienāk druknais kapteinis, piedāvā resnu cigāru un arī neko daudz nerunā. Galu galā nav slikti būt par tādu misteru Ketelringu. Kaut kur apvārsnī trako negaiss, nakti aiz lietus plīvura laistās plati, sarkani zibeņi — vai sāk mirgot jūra, bālas un zilganas svītras izklīst pa ūdeni un pēkšņi pazūd, bet dzīlēs, melnajā, mutujojošajā ūdenī, kaut kas visu laiku fosforescē pats savu gaismu. Misters Ketelrings atspiežas pret bortu; viņa dvēseli pilda kaut kas tāds, kas nav ne garlaicība, ne reibums. Jā, viens kas ir skaidrs: kādreiz viņš tāpat braucis ar kuģi un juties tikpat laimīgs un bezrūpīgs. Tagad viņš noglabā sevī šīs jūtas, lai tās neaizmirstu. Šīs ilgas apskaut visu pasauli. So bezgalīgo mīlu, brīvības alkas vai ko citu.

Kamagveijāno saņēma viņu ar atplestām rokām; vecais pirāts prata būt atzinīgs, kad viņam atveda kuģi ar bagātu laupījumu. Nu viņš nesēž ar misteru Ketelringu kancelejā, bet dzestrā istabā pie galda, kas apklāts ar rakstainu galdautu, uz kura stāv angļu stikla pokāli un krūzes ar smagiem sudraba vākiem, ielej viņam tumšu vīnu un acīmredzot par cieņas zīmi cenšas runāt ar viņu angliski. Istaba rotāta arkām un vieglām kolonnām, aiz tās ar majoliku izklāts paliokur čalo fontāns starp fajansa podos sastādītām palmiņām un mirtēm kā kaut kur Se- viļā. Seņjors Ketelrings tagad ir godājams viesis.

Mans nams — jūsu nams, — saka kubietis ar senlaicīgu spāniešu cieņu un izvaicā par ceļu un atgriešanos, it kā runa būtu par kāda aristokrāta izpriecas braucienu. Misters Ketelrings nav pieradis pie tradicionālas līkumu mešanas un runā lietiski: tur ir tā un tā, tas parādnieks ir bezcerīgs, tādai un tādai firmai ir nākotne, tur var ieguldīt naudu. Kamagveijāno māj ar galvu.

Very well, ser? par to vēl parunāsim! — Un atmet ar roku. — Labi, labi, tam vēl daudz laika. — Viņš ir krietni vien novecojis, izskatās solīdāks un aprobežotāks nekā agrāk; pinkainās uzacis braukā augšup un lejup pa pieri. — Uz jūsu veselību, dārgais Ketelring, uz jūsu veselību! — viņš satraukts ķiķina. — Nu, bet sievieši — kā tur ir ar sieviešiem?

Ketelrings ir pārsteigts.

Pateicos par apvaicāšanos, ta nekas. Ja runājam par gruntsgabaliem Trinidadā, tad tur ir viens vienīgs purvs; ja nu to meliorētu .. *

Vai tiesa, — sēc kubietis, — vai tiesa, ka Haiti nē- ģerietes tanīs savās pagānu fjestās ir — ir kā pustrakas, ko?

Jā, — Ketelrings atbild. — Patiešām trakas, seņjor. Taču vislabākās sievietes ir Gvadalupē.

Kamagveijāno pieliecas viņam klāt.

Bet indiānietes — kādas ir indiānietes? Vai ir muy lascivas? [27] Stāsta, ka viņas mākot… visādus tādus trikus, tiesa? Jums jāpastāsta man viss, dārgais Ketelring!

Istabā ienāca meitene baltās drēbēs. Kubietis piecēlās, uzacis viņam nemierīgi sacēlās teju pat līdz matiem.

Tā ir mana meita Marija Doloresa, Merija, studēja štatos universitātē.

Viņš it kā atvainojās meitas vietā; spāniešu meitene nenāks iekšā telpā, ja tur sēž svešs kabaļjēro. Bet Merija jau sniedza roku pēc amerikāņu parašas.

How do you do, [28] mister Ketelring?

Viņa izliekas stūraināka un vaļīgākā nekā patiesībā ir, jo grib būt angliska; seja viņai blāvā olīvu krāsā, mati melni kā piķis, uzacis saaugušas kopā, uz virslūpas pūciņas — īsta kubiete.

Well, Mary, — kamagveijāno nosaka par zīmi, ka viņai vajadzētu iet ārā, bet Merija ir amerikanizēta un patstāvīga meitene, apsēžas, sakrustojusi kājas, un apber misteru Ketelringu ar jautājumiem. Kā izskatās salās? Kāds ir nēģeru sociālais stāvoklis? Kā viņi dzīvo, kā klājas bērniem., kādi ir sanitārie apstākļi? Misters Ketelrings klusībā tīksminās par viņas skolniecisko cītību, bet kamagveijāno sarūgtināts paceļ uzacis kā divus milzīgus pinkainus kāpurus. Un misters Ketelrings melo kā skolas mācību grāmata:

Svētītas salas, mis Merij, īsta paradīze; neskarti džungļi, kur lido fulu kolibri, vaniļa aug pati no sevis, spēj tikai plūkt, un nēģeriem nav par ko sūdzēties, viņi ir līksmi kā bērni…

Amerikanizētā meitene klausās, apskāvusi ceļgalus ar rokām, un nenolaiž acu no vīrieša, kurš atgriezies taisnā ceļā no paradīzes.

Vakarā kamagveijāno drīz vien devās pie miera, jo viņu mocīja sāpes žults pūslī; viņš patiešām izskatījās nožēlojams, un acis viņam bija dziļi iegrimušas. Misters Ketelrings iegriezās dārzā izsmēķēt cigāru; tur smaržoja muskats, akācijas un volkamērijas un milzīgi naktstauriņi dūca kā apreibuši. Uz majolikas soliņa sēdēja balta meitene un ar pusviru lūpām elpoja šo neciešami saldo gaisu. Misters Ketelrings pieklājīgi apmeta viņai līkumu; viņš zināja, kas piederas. Pēkšņi viņš iesvieda cigāru oleandru biezoknī.

Seņjorita, — viņš teica aši, mazliet aizsmacis, — man kauns; es meloju jums, tur salās ir pekle, un neticiet stāstiem, ka cilvēks tur var palikt par cilvēku!

Bet jus atgriezīsieties uz turieni, — viņa sacīja klusu; nakts spiež pazemināt balsi.

Jā. Ko gan citu? — Viņa pavirzījās, lai viņš varētu apsēsties blakus. — Jūs varbūt zināt, ka man … nekur nav māju. Nav kur atgriezties, vienīgi uz turieni. — Viņš atmeta ar roku. — Nožēloju, ka sabojāju jūsu priekšstatu par paradīzi. Bet nē — tik ļauni jau tur nav. — Viņš mēģināja atcerēties kaut ko skaistu. — Reiz es redzēju Morfo tauriņu, soļa atstatumā viņš plivināja zilos spārnus, tas bija tik skaisti… Viņš sēdēja uz beigtas žurkas, kas bija pilna tārpiem.

Meitene ar universitātes diplomu izslējās.

Mister Ketelring…

Neesmu nekāds misters Ketelrings. Kāpēc, kāpēc vienmēr melot? Es neesmu nekas. Manuprāt, cilvēkam, kuram nav vārda, nav arī dvēseles. Kā citādi es būtu tur izturējis, sabe?

Pēkšņi viņa nav vairs universitātes audzēkne, bet maza kubiete, kuras garās skropstas līdzcietīgi trīc. «Ay de mi, [29] ko viņam teikt, kā mierināt? Viņš ir tik dīvains, labāk jābēg iekšā, jāpārmet krusts un jāpieceļas…» Nē, amerikāņu meitene nedrīkst tā rīkoties, amerikāņu meitene būs viņam biedrs; esam taču studējušas psiholoģiju, varam viņam palīdzēt, lai atgūst zaudēto atmiņu, lai atjauno nomāktos priekšstatus, tikai vispirms jāiegūst viņa uzticība. Amerikāņu meitene biedriski satver viņa roku.

Mister Ketelring… kā lai jūs uzrunāju?

.— Nezinu. Es esmu «tas cilvēks».

Viņa saspiež Ketelringa roku, lai piesaistītu viņa uzmanību.

—i Pamēģiniet atcerēties savu bērnību, pamēģiniet! Kaut kas jums jāatceras — varbūt māte? Vai atceraties viņu?

Kādreiz… man bija drudzis. Tas notika Barbudā. Kāda veca neģēriete lika man kompreses no melnajiem pipariem, savārītiem ar pimentu. Turēja manu galvu klēpī un meklēja man utis. Viņai bija grumbainas rokas kā pērtiķim. Toreiz man šķita, it kā blakus būtu māte.

Mazajai kubietei gribas atbrīvot savus pirkstus, jo viņa plauksta ir tik karsta, bet tas nebūtu pieklājīgi; drausmīgi gan, kā cilvēks mulst šādos gadījumos!

Tātad jūs tomēr atceraties māti!

—< Nē, neatceros. Manuprāt, man tādas nav bijis.

Amerikāņu meitene ļoti vēlas viņam palīdzēt.

—• Jums mazliet jāpapūlas. Atcerieties kaut ko no zēna gadiem! Kādu rota]u, biedrus, kaut kādu sīku gadījumu…

Viņš šaubīdamies kratīja galvu.

Neko neatceros.

Bet tomēr, — viņa neatlaidās, — bērniem ir tik dziļi iespaidi!

Viņam gribējās iztapt meitenei.

Vienmēr, skatoties uz apvārsni, es iztēlojos, ka aiz tā atradīsies kaut kas skaists. Tā ir bērnišķa izjūta, vai ne?

Tā jūs iztēlojāties mājās?

Nē, tur salās. Un pie tam es jutos… kā zēns. — Turēdams meitenes roku, viņš iedrošinājās turpināt: — Zināt, es … nozagu gumijas bumbiņu.

Kādu bumbiņu?

Bērnu bumbiņu, — viņš samulsis murmināja. — Tas bija Portofspeinā, pie ostas. Pieripoja man pie kājām… sarkanzaļi svītraina. Man kā bērnam iegribējās, lai man tāda būtu. Kopš tā laika vadāju to sev līdzi…

Viņai asaras saskrēja acīs; ak dievs, kāda muļķe es esmu!

Redzat nu, mister… mister Ketelring, — viņa uztraukta izdvesa, — viss ies uz labo pusi! Aizveriet acis un domājiet — jā? Ļoti stipri domājiet — tāpēc jums jāaizver acis, lai varētu koncentrēties!

Viņš paklausīgi aizvēra acis un sēdēja nekustēdamies, it kā viņam arī tas būtu pavēlēts. Valdīja klusums, bija dzirdamas tikai apdullušo tauriņu spārnu švīkas un kaut kur iztalīm mulates spiedzieni.

Vai atceraties?

Jā.

Maza kubiete, elpu aizturējusi, pieliecas pie viņa sejas. Cik viņš dīvains un skarbs ar aizvērtām acīm, nomocīts un baigs… Pēkšņi viņa seja noskaidrojās.

Vai kaut ko atcerējāties?

Viņš atvieglots dziļi nopūtās.

Seit ir tik skaisti!

Meitenei bija jācīnās ar beziemesla aizkustinājumu, tomēr viņai izlauzās vārdi, ko viņa nebija gribējusi teikt:

Tātad … pie mums nav pekles?

Seit pekles nav. — Viņš baidījās pakustināt roku vai atvērt acis. — Man viss tik jauns. Saprotiet, es neesmu mīlējis tos.

Dievs zina kas to aptvēra visātrāk — amerikanizējusies meitene vai mazā, melnmatainā kubiete; viņa izrāva savu roku un juta vaigos karstuma vilni. Laime, ka te ir tumšsl

Vai agrāk… jūs esat kādu mīlējis? (Ak dievs, cik tumšs!)

Viņš paraustīja smagnējos plecus.

To jums gan vajadzēja atcerēties… — tā teica amerikāņu meitene, jo kubiete zina, ka tā neklājas runāt ar svešu vīrieti. Bet arī pieaugusī amerikāņu studente ir apjukusi; tur Statos, studentu kopmītnē, varēja debatēt par visu, pat ar jaunekļiem varēja vaļsirdīgi spriest, par ko Vien gribēja… Dievs vien zina kāpēc patlaban tas ir tik grūti. Viņa spieda plaukstas pie karstajiem vaigiem un kodīja lūpas. — Mister Ketelring.

Jā?

Jus noteikti esat mīlējis kādu sievieti. Atcerieties!

Viņš klusēja, atbalstījis elkoņus pret ceļgaliem. Nu viņa

priekšā atkal mazā kubiete, kuras garās skropstas tik nemierīgi trīc.

Nekad, — viņš lēni noteica, — nekad neesmu pārdzīvojis to, ko patlaban. To es zinu, zinu skaidri.

Mazajai kubietei aizraujas elpa, sirds sāk strauji pukstēt, ceļgali dreb; tad šāda ir mīlestība, žēlīgais dievs, tas ir tik skaisti, ka gribas raudāt. Bet amerikanizētās smadzenes tūliņ pieķeras pie šā teikuma un iztulko pēc sava prāta: jā, tā tas ir, es to tūliņ uzminēju, līdzko viņš teica: «Seņjorita, es jums meloju …»

Man tāds prieks, — viņa drebošā balsī iesāka, — ka jums (Kas īsti?) …ka jums te patīk. (Nē, tas nav pareizi, bet tam nav vairs nozīmes.) Es tā mīlu mūsu dārzu, sēžu te katru vakaru… (Ak dievs, kādas aplamības es runāju!) — Amerikāņu meitene cenšas dabūt virsroku. — Paklau, mister Ketelring, es jums palīdzēšu atcerēties — gribat? Tas ir briesmīgi, ja cilvēks nespēj atcerēties, kas viņš tāds ir. — Misters Ketelrings nodrebēja, it kā būtu saņēmis sitienu. — Es gribēju teikt, — ameri- kanizētā meitene centās izlabot savu pārsteidzību, — ka būšu laimīga, ja varēšu jums palīdzēt. Lūdzu! — Viņa pieskārās ar pirkstu Ketelringa piedurknei. (Mazdrusciņ flirta pirms aiziešanas! Tad būs vieglāk iet iekšā!)

Viņš piecēlās.

Lūdzu piedošanu! Es pavadīšu jūs.

Viņa nostājās Ketelringa priekšā tik tuvu, it kā turētu viņu aiz abām rokām.

Apsolieties, ka mēģināsiet atcerēties!

Viņš pasmaidīja. Tobrīd viņa seja bija tik skaista, ka

meitenei gribējās iekliegties aiz laimes.

# * *

Viņa izliecas pa logu šinī smaržīgajā naktī; stāvu augstāk uz balkona liesmo cigāra uguntiņa.

Hallo, mister Ketelring!

Jā?

Jūs neguļat?

Nē.

Es arī neguļu, — viņa līksmi atzīstas un izliec kailos plecus pretī nakts dzestrumam. Ņem paglāsti, apskauj manus plecus, es esmu šeit; klausies, klausies, kā sit mana sirds!

Nē, es neskatos, es nedrīkstu; paskat, pat cigāru aizmetu tumsā, lai neredz, kā man klab zobi. Damti\ Mery, neglāstiet savus plecus, man šķiet, ka es tos glāstu.

Es zinu, es to jūtu. Jums ir tik karstas rokas, it kā jūs būtu gulējis saulē. Kas tas ir, ka man tā dreb pirksti? Es taču esmu mierīga, gluži mierīga. Es jau zināju, ka tas notiks. Kā es to uzminēju? To jums nevajag zināt. Tūliņ, līdzko ienācu istabā un jūs piecēlāties… Tāds liels un nezina, kas viņš ir.

Vīrs uz balkona nopūtās.

O, mister Ketelring, lūdzu, neesiet nelga; šī īpašība jums ir pati skaistākā. Gribētos paņemt jūs aiz rokas un teikt: dear littV boy kā zēns tu esi? Varbūt pat noskūpstīt jūs uz vietas vai noglāstīt. Manuprāt, tas ir mātes instinkts.

Padevīgi pateicos.

Nē, neticiet tam! Man bija bailes no jums. Jūs esat noslēpumains un baigs — it kā būtu maskā. Tas gluži vienkārši uztrauc. Daudz netrūka, lai es aizbēgtu, kad uzrunājāt mani dārzā, tādas bailes mani pārņēma.

Bcg your purdoti, [30] es īstenībā nemaz negribēju…

Bet es taču gribēju, lai jūs pienāktu; vai jūs to nezinājāt? Tās ir tik muļķīgas, šīs spāniešu parašas, ka es nedrīkstu sēdēt kopā ar jums pie pusdienu galda. Jāsatiekas vienīgi slepus… un vai tas nav dīvaini: sirds tā sitas, it kā tas būtu kāds grēks, vai. — Hallo, jūs vēl esat turpat?

Jā, es esmu turpat. Neskatieties uz mani, ka nenolecu lejā, Marija Doloresa!

Viņa steigšus apsedz plecus ar bārkstainu zīda šalli; viņa atkal ir melnmataina kubiete, kura tumsā saldi trisina garās skropstas un nedomā neko, tikai gaida.

Saprotiet, tur dienvidos tik reti sastop baltās sievietes; jūs nevarat iedomāties, kas tas par brīnumu — pēkšņi izjust šo drausmīgo un skaisto cieņu pret sievieti. Šīs alkas mesties ceļos un neiedrošināties pacelt acis. Ak, seņjorita, būtu gatavs visu ko izdarīt, ja jūs man iedāvātu savu kabatas lakatiņu! Es nokristu ceļos un būtu laimīgs līdz pat nāvei.

Kubiešu meitenei acis mirdz, šalle lēnītiņām noslīd no viena pleca; redzams tikai mazs laukumiņš melnūksnējas rokas, bet Ketelringam tas ir vairāk nekā citreiz… Laikam sikspārnis līčloču aizskrien garām, uzdvesdams vēju; meitene nodreb, sakrusto rokas uz krūtīm un atkāpjas istabā.

Un vēlāk — jau aust gaisma, dārzā sāk čivināt samiegojies putniņš; amerikāņu studente uzmanīgi uz pirkstgaliem pieiet pie loga un skatās uz balkonu — jā, tur arī tagad kvēl cigāra sarkanā uguntiņa, tur nekustēdamies stāv cilvēks, atspiedies ar rokām pret margām; meitene nopūšas, jo sirds sāp aiz laimes. Viņa vēl ilgi sēdēja uz gultas malas un izklaidīgi smaidīja, noraudzīdamās uz savām kailajām, gludajām kājām.

xxxii

Neko citu es izdomāt nevaru; veselu dienu viņa nedabūja redzēt Ketelringu it kā darīšanu dēļ; kamagveijāno ievilka viņu kantorī un tad kaut kur uz pusdienām. Viņš bija izklaidīgs, atbildēja nevietā; šoreiz kubietim vajadzēja vilkšus izvilkt no viņa ziņas par biznesu; viņš melsa sazin ko un jauca Barbudu ar Trinidadu. Kubietis blenza viņā ar pārbaudošām, iegrimušām acīm un ķiķināja, kaut arī viņu mocīja sāpes. Vakariņas ēda atkal divatā; kubietis bija dzeltens aiz sāpēm, bet nedomāja celties augšā, vienīgi lēja viesim rumu. Dzeriet, Ketelring, velns parāvis, dzeriet! Kā sastāv ar cukuru Haiti? Ketelringu pametusi viņa teicamā atmiņa, viņš sajūk un stostās…

Dzeriet taču, cilvēkbērns!

Beidzot Ketelrings pieceļas, cenzdamies stingri turēties uz kājām.

Es iziešu dārzā, seņjor. Sāp galva.

Kamagveijāno paceļ uzacis.

Dārzā? Kā vēlaties. — Atkal tas lieliskais žests, it kā te viss piederētu dārgajam viesim. — Starp citu, Ketelring, ko dara jūsu atmiņa?

Mana atmiņa, seņjor?

Kubieša acis samiedzas.

Vai jūs jau zināt, kas īsti esat?

Ketelrings strauji apsviežas.

Domāju, seņjor, ka esmu te labi pazīstams… kā seņjors Ketelrings.

Tiesa, — murmināja kubietis, domīgi vērodams savu cigāru. — Muļķīgi gan, ka jūs pat nezināt, vai neesat… teiksim… jau sen kaut kur precējies, ko? — Viņš ar pūlēm piecēlās un piespieda roku pie sāniem. — Ar labu nakti, seņjor Ketelring, novēlu jums labu nakti!

Ketelrings tomēr mazliet grīļojās, iziedams dārzā. Tur viņu gaidīja bāla, dreboša meitene, ietinusies šallē; aiz viņas ēnā stāvēja vecā Meksikas indiāniete, raizīgi un līdzjūtīgi mirkšķinādama acis. Ahā, dueņja, aptvēra Ketelrings, bet viņam viss virmoja acu priekšā: milzīgas ēnas, ziedošo koralitu rožainais ūdenskritums, bezgalīgā smarža un meitene bārkstainā šallē. Viņa saņēma Ketelringu aiz rokas un veda dziļāk dārzā.

Iedomājieties, — viņa saraustīti un satraukti runāja, — mani negribēja laist ārāl — Kā amerikāņu meitene viņa bija apvainota līdz sirds dziļumiem, bet savilktās dūres piederēja kubietei. — Es darīšu, ko gribu! — viņa iekaisusi draudēja, bet tā nebija taisnība. Viņa tā negribēja un nedomāja tā darīt: visdziļākajā ēnā, hibisku ēnā šalle nokrīt zemē — un viņa metas ap kaklu cilvēkam, kurš grīļojas izmisumā; viņa paceļ seju uz augšu, pusviru lūpas lūdz skūpstu.

—- Seņjorita, kalpone, — brīdinot murmina Ketelrings, apskaudams viņu, bet viņa tikai papurina galvu un sniedz viņam pretī lūpas, lūpu valgo ēnu, lai izdzer to; viņa sastingst, zaudē samaņu, acis pārgrieztas. Viņa saļimst Ketelringa rokās kā izsmelta, ar bezspēcīgi nokārtām rokām. Ketelrings palaiž viņu vaļā; viņa grīļojas, aizsegusi seju ar rokām, bezspēcīga, padevīga. Ketelrings paceļ šalli un uzmet to viņai uz pleciem. — Merij, — viņš sacīja, — ejiet uz mājām, bet es… es atgriezīšos. Ne kā Ketelrings, bet kā vīrietis, kam tiesības ierasties pēc jums. Vai saprotat?

Viņa stāvēja, noliekusi galvu.

Ņemiet mani līdzi — tūliņ, tūliņ!

Viņš satvēra meiteni aiz pleca.

Ejiet uz mājām! Dievs liecinieks, ka man daudz smagāk nekā jums.

Viņa paklausīja, lai tikai justu uz pleca šo smago, karsto roku.

No krūmiem iznāca garš peons.

• Va adentro, senorita, [31] •— viņš aizsmacis teica. — Pronto! [32]

Viņa pievērsa seju Ketelringam; acis viņai nezin kādēļ mirdzēja.

>— Adios, [33] — viņa klusu teica un sniedza viņam roku.

Es atgriezīšos, Merij, — nomākts murmināja este hombre, spiezdams viņas pirkstus. Viņa aši noliecās un valgām lūpām noskūpstīja viņa roku; Ketelrings tikko neiekliedzās aiz šausmām un mīlas.

Va, va, sehorita, — nosēca peons un atkāpās sānis. Meitene spēcīgi piespieda Ketelringa roku pie savas sirds un pievērsa viņam seju. — Adios, — viņa izdvesa un noskūpstīja Ketelringa lūpas; pa vaigiem viņai ritēja asaras.

Vecā indiāniete aptvēra viņu ap viduci.

Ay, ay, sehorita, va a la casa, va a la casa.2

Meitene padevīgi, kā akla ļāvās aizvesties, vilkdama šalles bārkstis pa zemi.

Ketelrings stāvēja nekustēdamies, kā melns stabs, žņaudzīdams rokā mazu, spēcīgi smaržojošu mežģīņu lakatiņu.

Va, sehor, — peons murmināja kā mierinādams.

Kur ir kamagveijāno?

Gaida uz jums, seņjor. — Peons uzvilka gar biksēm sērkociņu, lai dotu Ketelringam aizsmēķēt. — Tur, seņjor.

Vecais kubietis sēdēja pie galda un skaitīja naudu. Misters Ketelrings mirkli skatījās uz viņu un tad pasmīnēja.

Vai tā būs man, vai?

Kamagveijāno pacēla acis.

Jums, Ketelring.

Alga vai daļa no peļņas?

Abas kopā. Varat pārskaitīt,

Ketelrings iebāza naudu kabatā.

To gan zināt, kamagveijāno, — viņš visai noteikti sacīja, — ka es ieradīšos pēc viņas.

Kubietis bungoja ar pirkstiem pa galdu.

Diemžēl Ketelringa papīros rakstīts, ka viņš ir precējies. Ko lai dara!

Ketelrings vairs neatgriezīsies, — este hombre lēni noteica.

Kamagveijāno uzmeta viņam ironisku skatienu.

Tiesa, dokumentus allaž var nopirkt par pieejamu cenu, vai ne? Par dažiem dolāriem…

Este hombre bez aicinājuma apsēdās un ieleja sev vīnu: patlaban viņš bija tik skaidrā prātā kā reti kad.

Pieņemsim, kamagveijāno. Pieņemsim, ka citādi nekas neiznāks. Bet īsti labs īpašums nav sliktāks par labu vārdu. Kā jūs domājat?

Kubietis papurināja galvu.

Pie mums Kubā labs vārds ir ļoti dārgs.

Cik apmēram?

Kubietis iesmējās.

Eh, Ketelring, ja drīkstu jūs vēl tā saukt, jūs pats zināt, cik apmēram vērts ir mans īpašums.

Ketelrings iesvilpās.

Esiet prātīgs, kamagveijāno! Tik daudz es nesapelnīšu visā mūžā.

Tiesa gan, nesapelnīsiet vis, — kubietis piekrita un ķiķināja. — To laiku vairs nav un nebūs arī.

Ketelrings ielēja sev atkal un pārdomāja.

Jums taisnība, seņjor. Bet, ja notiktu tā, ka jūsu īpašums dažos gados krietni vien samazinātos, tad man būtu vieglāk panākt jūs, vai ne?

Abi cieši vērās viens otrā. Tātad kārtis ir galdā.

Pieņemsim, kamagveijāno, ka ir tāds cilvēks, kurš zina visus jūsu darījumus un līgumus kā savus piecus pirkstus, — viņš taču var kaut ko uzsākt.

Kubietis pastiepa roku pēc pudeles, aizmirsis pāršāvām aknām.

Bez naudas neviens neko nevar izdarīt, — viņš noteica.

Ketelrings norādīja uz savu kabatu.

Sākumam pietiks, seņjor.

Kamagveijāno smīnēja, rādīdams garos, dzeltenos zobus, bet viņa acis bija pārvērtušās par šaurām un dziļām spraudziņām,

Vēlu jums daudz panākumu, Ketelring! Es iedevu jums milzumu naudas, vai ne? Nu, ko lai dara! A la sa- ludl1

Ketelrings piecēlās.

Es atgriezīšos, kamagveijāno.

Adios, muy sehor mio! [34] — Kamagveijāno paklanījās pēc veca kubiešu paraduma, pavadīdams dārgo viesi līdz durvīm. — Ar labu nakti, seņjor, ar labu nakti!

Garais peons aizcirta aiz Ketelringa režģu vārtus.

Ar labu nakti, seņjor!

Un pacients Ikss aiziet gar ziedošo bugenvileju žogu pa ceļu, kas zvaigžņotajā naktī viz balts kā Piena Ceļš.

XXXIII

Tagad viņš vairs nav tas apātiskais cilvēks, gar kura vienaldzīgajām acīm slīd garām ostu un plantāciju kaleidoskops, viņš ir vīrietis, kurš dodas iekarot, cīnītājs ar augsti izslietu galvu, pārmērīgi iekarsis jauneklis, kura saspringtie muskuļi teju pat grib skanēt. Viņš ir kā no jauna piedzimis. Un vai tā patiešām nav visaugstākā mīlas erotika? Vai neesam nākuši pasaulē no mīlamās sievietes krūtīm un klēpja, un vai viņas klēpis nesauc pēc mums tāpēc, ka grib laist mūs pasaulē? Nu tu esi mans, jo es tevi, jaunu un skaistu, esmu dzemdējusi mokās. Vai iegūta mīla mums nav kā jaunas, viengabalainas dzīves sākums? Jūs teiksiet: ilūzija; bet vai ilūziju nerada tikpat dziļi iemesli kā vilšanos?

Sekosim Ketelringam vispirms uz Haiti: tur ir purvs, par ko stāsta, ka tanī esot melnā bitumena iegulas, taču šis purvs ož tā, ka tuvumā to nespēj izturēt ne putns, ne krupis, ne neģēris. Ketelrings jāja uz turieni, teiksim, no Gonaivas, bet zirgu nācās pamest ceļā un kopā ar nēģeriem cirst ar mačeti ceļu caur dzelkšņainu biežņu un augstu, asu zāli kā bārdasnazi. Nēģeri laidās lapās, vajadzēja dzīties tiem pakaļ un maksāt trejkārtīgi, taču, par spīti augstajai atlīdzībai, divi ceļā nomira, vienu sakoda čūska, otram uzbruka velns zina kāda kaite, sākās krampji, un viņš izlaida garu ar dzeltenām putām uz lupām; laikam bija saindējies, bet nēģeri ticēja, ka to izdarījuši džambo gari, un atteicās iet tālāk. Beidzot Ketelrings nokļuva līdz purvam un redzēja, ka tur nav tik ļauni: virs purva bija milzums odu, tātad dzīvai būtnei gaisa pietika. Taču vieta bija baiga — melna, smacīga, saules pārkarsēta, šur tur mutuļoja un putoja dzeltenīga, neciešami smirdoša žurga. Viņš atgriezās Gonaivā, nopirka šo zemes gabalu un parakstīja līgumu ar kādu blēdīga izskata mulatu, la! ierīko ceļu uz «Asfalta ezeru», kā viņš to mazliet demonstratīvi nosauca, un pats aizbrauca, teiksim, uz Puertoriko.

Un tagad viņš sāka savu spēli pret kamagveijāno, tas ir, pret cukurniedrēm. Ne vienreiz vien viņš bija rakstījis vecajam kubietim, ka cukura konjunktūra pasliktināsies, bet kamagveijāno negribēja tam ticēt. Cukura augstā konjunktūra jau beigusies, varat ticēt, ka vecais kūmiņš apsvilināsies. Ketelrings pazina cilvēkus, kuri labprāt būtu nopirkuši no kamagveijāno zemes gabalus, daļu kādā uzņēmumā vai pašu uzņēmumu; viņš devās pie tiem un apvaicājās, cik viņi gribot par to maksāt. Labi, galvoju, ka dabūsiet to par puscenu, ja maksāsiet man tādu un tādu kurtažu. Kubietis ir iesēdies cukurniedrēs līdz ausīm, viņš būs spiests pārdot cukuru lielā steigā, lai kaut kā izķepurotos, bet vēl viņš mazliet jāpaspiež. Un Ketelrings devās, teiksim, uz Barbudu, Ter-Basu, Barbadosu un Tri- nidadu un atklāja, ka kamagveijāno jau saodis, no kuras puses pūš vējš, un sāk pārdot, lai paglābtu kapitālus. Ketelrings metās cīņā, izslējis zodu un atrotījis piedurknes.

— Pagaidiet, pagaidiet, — viņš pierunāja komersantus, — piedāvājiet viņam ceturto daļu, lauziet līgumus, spiediet no visa spēka; gaidāms vēl līdz šim nepieredzēts cukura krahs. Jūs nopirksiet cukura fabriku par vecas dzelzs cenu un plantāciju par riekšavu cūku pupu. Cukura cenas krīt, šā gada ražas trešā daļa guļ noliktavās; kur lai to liek, varbūt jāber Atlantijas okeānā; tā būs jauka, salda dzira, seņjori!

Cukura krahs pieauga kā lavīna, ikviens centās atbrīvoties no cukura un pārdot visu esošo un neesošo; nu vecajam kamagveijāno vajadzēja meklēt pircējus savām cukura fabrikām un plantācijām. Tiesa, vecais aizstāvējās prasmīgi, bet viņa priekšlikumos jau bija jūtama panika; gribētos gan redzēt, kā tagad raustās viņa pinkainās uzacis! Jā, krahs izputinās daudz cilvēku; bet ko lai dara, vai kāds gādāja par nabaga Pjēru? Vecie plantatori staigā, degunus nokāruši, un nesaprot, kas notiek; neviens neko nemaksā par viņu cukurniedrēm, viņu kafiju, par vaniļu dod grašus, banāniem uzbrukusi Panamas kaite, un projām tikt no šejienes nevar, jo neviens neperk apstrādāto zemi un neņem to nomā. Un pirms dažiem gadiem šejieni dēvēja par Zelta Antiju salām!

Beidzot kamagveijāno pārtrauca cīņu; viņam bija tik laba oža, ka viņš negaidīja pašu ļaunāko un pārdeva, kā mēdz teikt, par katru cenu. Nelietis, viņš tomēr saglāba trešo daļu sava īpašuma. Ketelrings apmierināts nopūtās; no ieņemtās kurtažas nekas daudz nebija atlicis, jo izdevumi bija lieli un vajadzēja devīgi atlīdzināt visiem, kuri bija palīdzējuši šinī pasākumā. Tagad pienāks asfalta kārta. Asfaltu nevar audzēt kā cukurniedres vai kakao. Uz asfaltu var derēt. Tātad liksim melno pret balto.

Ketelrings sagādāja katlus un mucas, nopirka vecu

šaursliežu dzelzceļu un atgriezās Haiti.

* * *

Mīļais dakter, es atgūšos, līdzko atgriezīšos mājās, ieelpošu mārsila un kadiķa smaržu un paturēšu rokā dzelteno kaķpēdiņu; patiešām — sveša zeme pilda mūs ar nemieru. Es droši vien būtu kļuvis revolucionārs, ja nedzīvotu savā zemē; šeit (tas ir, salās) es skaudrāk izjūtu beztiesību uu dzīves šausmas… vismaz ienīstu tās vairāk neka mājās. Ja es patiešām būtu uzrakstījis savu stāstu, tad tanī netrūktu vīra vaļējā kreklā, ar šauteni virvē, kas pārmesta pār plecu; šis partizāns, šis atriebējs, šis negantais visādu ketelringu nīdējs — tas arī būtu es. Ko lai dara, ka no tā jāatsakās; sēdēšu mājās uz ziedošas ežas, ieelpošu pirkstos saberztas rezignācijas smaržu, izgaisīs šausmas un naids, un es nometīšu lauku ziediņu, ziemeļu ziediņu uz kapa mulatam vaļējā kreklā, kurš krita kaut kur Salās cīņā pret lielo Komerciju.

XXXIV

Un nu sākās Ketelringa nedienas. Pieņemsim, uzņēmējs mulats pameta ceļu nepabeigtu un aizbēga, iekārojis varietē dejotāja laurus. Misters Ketelrings stājās pie ceļa būves pats, tas maksāja ļoti dārgi, jo viņš steidzās. Viņš neprata piespiest nēģerus vest akmeņus ričās; šāds melns šķeista uzlika akmeni uz galvas un nesa to kā grozu ar ananasiern, bet ričās vizināja spiedzošas meitenes, kuras spārdījās ar kājām. Ak, sist viņiem ar dūri pa purniem, lai viņi apjēgtu, ka viņu rēkšana nav galvenais dzīvē! Strādnieku kolonnām sekajo meiteņu pūļi, nakti viņas dejoja vēderdeju ģitāru un tamtamu pavadībā, kamēr Ketelrings mocījās izmisīgā nepacietībā. Viņš nedrīkstēja skubināt šos kustoņus, kā viņam gribējās; ekonomiskā krīze bija sasniegusi arī Haiti un izpaudās šeit visai dīvaini, proti, nēģeri ārkārtīgā mērā nodevās vuduismam un vai katru nedēļu trakoja meža stigās, atgriezās kā ēnas —> nokausēti, mežonīgi, un Ketelrings pat nakti neizlaida revolveri no rokām, klausoties baso kāju laipošanā. Apkārtnē pazuda divi vai trīs bērni, bet Ketelrings nelikās par to ne zinis; pat melnie policisti no Gonaivas, basām kājām, bet ar zeltu izšūtiem uzplečiem, ieradušies pārbaudīt, kas te notiek, izlikās, ka nav atraduši akmens altāri džungļos, lai gan pie tā varēja nokļūt pa labi iemītām takām.

Tā pagāja mēnesis pēc mēneša, Ketelringa līdzekļi izsīka un veselība sāka bojāties: viņu mocīja furunkuli un drudzis, bet ārstēties viņš nebrauca, baidīdamies, ka nēģeru bars izklīdīs. Viņš raudzījās uz tiem iegrimušām, naida pilnām acīm un aizsmacis izrīkoja tos. Ceļš vēl nebija gatavs, taču viņš jau apmetās pie asfalta ezera pāļu būdā, lai vadītu šaursliežu dzelzceļa ierīkošanu, bet tikmēr Gonaivā bija nozaguši viņa sliedes, kuras gulēja ostā. Dievs vien zina kam to bija ievajadzējies. Visa apkārtne ap ezeru oda pēc sērūdeņraža, dzeltenā žurga rūga, burbuļoja un puva kā ielaists, patrūcis audzējs; tā izdvesa tveici kā milzīgs piķa katls; ik solī kāja iegrima pusšķidrā, drebošā, plīkšķošā bitumenā.

Beidzot ceļš līdz purvam bija pabeigts — un Ketelrings aizbrauca uz Portoprcnsu nodrošināties ar kredītu, nopirkt kravas auto un mucas, salīgt šoferus un uzraugu. Kad viņš atgriezās, viņš neatrada nevienu dzīvu dvēseli: purvā esot iemeties velns un savandījis visu dumbrāju tā, ka tas virdis kā ievārījums. Ar pūlēm viņš savāca kopā dažus kašķainus un slimīgus nēģerus ar iekaisušām, mušu pilnām acīm un sāka rakt asfaltu. Tas bija spīdošs, melns visaugstākā labuma glatice piteh [35] . Bēdīgāk bija ar auto: vienu sadauzīja mulats, vezdams katlus un mucas no Gonaivas, otra mašīna iebrauca purvā un pēc dažām dienām nozuda dumbrā; palika tikai viens kravas auto asfalta vešanai uz ostu. Ketelrings pats stāvēja pie katliem, lai bitumenu labi izvārītu; viņš tapa melns un netīrs

Ka krāsnkuris un drebēja no malārijas, sēdēdams pie šis ellišķīgās uguns; ar malāriju slimoja visi. Viņš vairs neņēma rokā mežģīņu lakatiņu, lai to nenotraipītu, un domāja tikai par asfalta mucām. Nu, tagad mēs esam uz ceļa, un Ketelrings, samiedzis tveicē iekaisušās acis, zīmē ar drudžaino pirkstu nosaukumu tām fabrikām, kuras šeit cels. Haiti Lake Asphalt Works, [36] apmēram tā.

Protams, ir arī visādas nepatikšanas — teiksim, tas mulats, kurš veda mucas uz Gonaivu. Vienmēr viņam neveiksmes, bet viņš vēl bezkaunīgi smīn. Slikta mašīna, seņjor, un slikts ceļš. Ketelrings padzina viņu un brauc nu pats, ierodas ostā ar pilnām mucām un priecājas, ka tās nāk aizvien klāt. Simt mucas, simt un vēl simt, cik lieliski! Tomēr atbrīvotais mulats bija rūdīts un redzējis šo to no pasaules; viņš vaļējā kreklā sāka klaiņot ap Haiti Lake Asphalt Works un melst par darba noteikumiem un bezkaunīgiem svešiniekiem, līdz kādu dienu pie Ketelringa ieradas četri nēģeri, bikstīja cits citu un mīņājās, un beidzot — lai pieņemot to mulatu par uzraugu, citādi …

Ketelrings pietvīka.

— Kas par «citādi»? — viņš uzsauca, uzvilkdams revolvera gaili.

Tad sākās streiks. Organizēts streiks kopā ar kanibālu ceremonijām, bet šolaik jau tā notiek. Pie Ketelringa palika tikai daži cilvēki, tik vārgi, ka nespēja aiztikt līdz savām mājām. Šķita, ka Ketelrings zaudē prātu: viņš paķēra lauzni un, iebridis līdz ceļiem dumbrā, sāka lauzt ārā asfalta gabalus un sēcot, gārdzot aiz piepūles, vilka tos uz katlu, kamēr slimie vērās viņā vaļējām mutēm un neuzdrīkstējās ņemt kapli rokā. Kad katls bija pilns, Ketelrings neizturēja. «Pjēr, Pjēr!» viņš elsoja un sita sev ar dūrēm pa galvu; to redzot, arī slimie metās bēgt.

Vēl divas dienas Ketelrings nosēdēja pie pamestā asfalta ezera un noskatījās, kā izlauztās bedres pamazām piepildās ar jaunu asfaltu. Tūkstošiem, simtiem tūkstošiem tonnu asfalta. Simtiem un tūkstošiem mucu gaida pircējus. Tad Ketelrings ievīstīja mežģīņu lakatiņā gabaliņu nevārīta un gabaliņu vārīta asfalta, mirdzoša kā antra- cīts, un ar klabošu kravas auto nobrauca uz Portoprensu. Tur viņš nogulēja četrdesmit astoņas stundas kā nosists.

Un nu viņš atkal pie kamagveijāno nama režģotajient vārtiem un dauza ar veserīti: atveriet, atveriet! Garais peons stāv aiz režģiem, bet never vaļā.

iQue desea, senor? [37]

Man tūliņ jārunā ar kamagveijāno, — gārdz Ketelrings. — Veriet vaļā!

No, senor, — rūc vecais peons. — Man pavēlēts ne« laist jūs iekšā.

Sakiet viņam, — Ketelrings uzstājas, — sakiet viņam, ka varu pagādāt ienākumus, lielus ienākumus. Viņš grabina kabatā abus asfalta gabalus. — Sakiet viņam …

No, senor.

Ketelrings berž pieri.

Vai varat… nodot viņam vēstuli?

No, senor.

Klusums, vakars smaržo pēc ziedošām koralitām.

i Buenas noches, senor! [38]

* * *

Un atkal tālāk, tālāk pa salām: Puertoriko, Barbuda, Gvadelupa, Barbadosa, Trinidada un Kurasao; jeņķi, angļi, franči, holandieši, kreoli un mulati. Ketelringam visur ir tirdznieciski sakari, vienus viņš ņēmis pie dziesmas, otri viņam palīdzējuši noorganizēt cukura krahu; viņi jau zina, ar ko viņiem gods. Ketelrings rāda viņiem divus gabaliņus asfalta, kas ietīti mežģīņu lakatiņā; paskatieties, kads asfalts, melns un spožs kā acu zīlīte! Tūkstošiem, simt tūkstošiem tonnu, vesels ezers. Tur var ieņemt miljonus. Gribat būt par manu kompanjonu?

Komersanti kasa pakaušus un nopūšas. Grūti laiki, mister Ketelring, kur nu, pat asfaltu vairs nepieprasa; Tri- nidadā, stāsta, atlaižot darbaspēku … Liekas, cilvēki, zaudējuši ticību cukuram, ir atbrīvojušies no ticības visam pārējam. Nē, nē, mister, tur neko nevar darīt, ne centa, ne penija es vairs neieguldīšu šinīs sasodītajās salās (Cik lielisks izgudrojums ir tādas kolonijas! Atklāt zemes, kuras nav mums dzimtene, bet vienīgi ekspluatējama telpa! Kāds plašums saimnieciskiem talantiem!).

Ketelrings klimst ar kuģi no ostas uz ostu. Dienu viņš guļ, bet nakti stāv kuģa priekšgalā kā stabs, pie viņa var kaut tauvu piesiet. Apkārt milzīga zili melna nakts, zibeņu caurausta, zvaigznēs mirdzoša: šalc un met dzirkstis jūra, melna kā antracīts; viens vienīgs asfalts, mister, miljardiem tonnu, tas ienesīs miljonus. Kuģis tikko kustas, raustās, drebinās, it kā netiktu no vietas; šķiet — skrūve ar pūlēm griežas eļļainā, biezā masā, kas līp ap lāpstām, tā ir melna kā melna un smaga nafta, un melnais kuģis gausi kustas pa bezgalīgu asfalta ezeru, kurš aiz tā noslēdzas kā biezputra. Ar labu nakti, seņjor! Tur virs galvas … tur ir Piena Ceļš, kas atgādina nakts ceļu, gaišu ceļu starp mēļām bugenvilejām un petreju zilajiem ķekariem. I\ā smaržo, kā smaržo pēc krāšņām rozēm un jasmīniem; Ketelrings spiež pie lūpām saburzīto mežģīņu lakatiņu, no kura dveš asfalts un kaut kas tāls, tāls. Es atgriezīšos, Merij, es atgriezīšos!

Visi neuzticīgi groza galvu. Neko nevar darīt, mister Ketelring, nekāda kredīta nav, sirds ne pēc kā vairs netiecas; Dominikā jau pārtraukuši asfalta ieguvi; ja jūs pagaidītu gadus desmit vai divdesmit, tad būtu cita ru- nāšana: nevar taču tāda sasodīta konjunktūra vilkties mūžīgi.

Atliek tikai viens ceļš — pie tiem misteriem no Trini- dad Lake Asphalt Compatiy\ Trinidadā vēl darbojas tauvu ceļš, kas ved asfalta mucas no ezera tieši līdz kuģim, tikai ceļš čīkst tā diezgan aizdomīgi. Misteri pieņem viņu kā lūdzēju, kurš nosvīdis tin ārā no mežģīņu lakatiņa abus savus asfalta gabalus; viņi pat aci tiem neuzmet.

Kam tas vajadzīgs, mister… mister… jūs laikam teicāt — Ketelrings? Mums ir asfalts vismaz piecdesmit gadiem, mēs varam pilnīgi apmierināt visas pasaules pieprasījumu. Esam ieguldījuši tik daudz naudas — kāpēc tad mums jāatklāj jaunas atradnes?

Bet mans asfalts labāks, tanī nav tik daudz ūdens un mālu … no tā sūcas smaga nafta.

Par atbildi atskanēja smiekli.

225

—< Vēl jo ļaunāk, mister… mister… Ketl. Vai labāk nevajadzētu, teiksim, to vietu applūdināt, lai tā pazūd uz visiem laikiem? Tādā gadījumā mēs varbūt to nopirktu —

8—3199

protams, par parasto gruntsgabalu cenu Haiti. Goodbye,x mister Kling!

(Good bye, good bye! Beidzot esmu ticis ar to galā — un man kļuvis daudz vieglāk; nejutos kā mājās šinī tirdzniecības un darījumu pasaulē, man tā svešāka nekā purvs ar aligatoriem; bet ko lai dara, ka iemaldījos tanī kā mūžamežā! Pat Ketelringu tur teju pat pazaudēju, bet nu esmu atkal atradis. Ticiet, ka viņš arī atradīs pats sevi; neviens neatrod sevi tik neizbēgami kā neveiksminieks. Paldies dievam, nu esam mājās, tā ir arī mana atgriešanās: tas ir cilvēks ar tukšām rokām, tikai nodzīvotas dzīves atlauza.)

* * *

Tovakar pacients Ikss sēdēja jaukteņu hoteļa numurā Portofspeinā, kas bija pilns ar blaktīm un uzmācīgām mušām; caur plānajām sienām bija dzirdams, gan kā iemītnieks murmina un sūdzas miegā, gan kā jūrnieks apkampjas ar mulati; visā hotelī darkšķēja trauki, strīdējās piedzērušies, skanēja rēcieni, smaga elpas vilkšana un krācieni, it kā kāds mirtu.

Pacients Ikss ielika rakstāmmašīnā firmas veidlapu ar uzrakstu Haiti Lake Asphalt \Vorks un sāka pamazām klabināt: «Dear Miss Mary\» [39]

Nē, šādu vēstuli nevar rakstīt uz mašīnas! Ketelrings sēž, saliecies pār papīra lapu, un sūkā zīmuli. Ir ārkārtīgi grūti iesākt, ja sen, cik vien tālu atmiņa sniedzas, sen nav rakstīts ar roku, zīmējot un savienojot burtus pēc kāda bezgala izsmalcināta noteikuma un paraduma. Uz mašīnas rakstīt vienkāršāk, tas nav tik sāpīgi, burti neizplūst acu priekšā. Ketelrings zemu pieliecas — kā skolnieks, kurš raksta savu pirmo uzdevumu. — O-ho- ho-ho, — vaid aiz sienas mulate, bet aiz otras kāds aizelšas it kā pēdējā cīņā …

«Dārgā, visudārgākā, vienīgā, tā ir mana pirmā un pēdējā vēstule. Solījos, ka atgriezīšos, ka ieradīšos kā vīrs, kam vārds un manta; tagad neesmu nekas, esmu visu zaudējis un aizeju uz visiem laikiem. Uz kurieni? Vēl nezinu. Mana tagadējā dzīve beigusies, un man negribas

sākt jaunu. Skaidrs ir tas, ka Ketelringa vairs nav un ka nav vērts atcerēties, kas viņš tāds bijis. Ja es zinātu, ka i»a aulē ir vieta, kur var dzīvot bez vārda, tad dotos uz turieni, bet pie mums pat ubagam vajag vārda.

Mana vienīgā mīlestība, kāds neprāts saukt Jūs tā un vēl dēvēt par savējo! Jums jāzina, ka vairs neatgriezīšos, zllilct arī to, ka mīlu Jūs tāpat kā pirmo dienu, kad tikāmies, — nē, daudz vairāk, jo, cik neveiksmju es piedzīvoju, tik vairāk Jūs mīlēju.»

Ketelrings iegrima domās. Kas zina, vai viņa vēl gaida? Jau trīs gadi kopš esmu projām; varbūt viņa izdota pie Kāda jeņķa baltās kurpēs … Nu, lai viņai labi klājas!

«Nezinu, vai ticu dievam, bet salieku rokas un lūdzu, lai Jūs būtu laimīga. Jābūt taču kādam gudram dievam jau tāpēc vien, ka viņš nesavienoja mūsu likteņus. Ardievu, ardievu, mēs nekad vairs neredzēsimies!»

8*

227

Ketelringam vajadzēja zemu pieliekties pie papīra, jo viņš lāgā neredzēja, un aši parakstīt vēstuli. To pašu mirkli viņš sarāvās, it kā viņam kāds būtu iesitis pa pieri. Viņš nebija parakstījies kā Džordžs Ketelrings. Asaru pilnām acīm, kā akls viņš neapzināti bija parakstījis savu īsto vardu, kuru bija aizmirsis gadiem ilgi.

XXXV

Viņš nespēja izturēt hotelī, viņam vajadzēja izskriet ārā naktī; viņš sēž ostā uz gulšņu grēdas un, atspiedis elkoņus pret ceļgaliem, nēģeru policista uzraudzībā lūkojas melnajā, šļakstošajā ūdenī. Nu viņš zina visu, un pat atcerēties nevajag; viņš kārto notikumus kā kārtis un pagroza te vienu, te otru, lai nelien ārā no rindas; visas ir vietā, nevienas netrūkst. Tāda dīvaina sajūta — atvieglojums vai pārvarīgu atmiņu slogs?

Teiksim, mājas. Mājas bez mātes, lielas telpas ar smagām portjerām un melnām, solīdām mēbelēm. Tēvs, kuram nav laika bērnam, liels, svešs un stingrs. Iebiedēta, bikla krustmāte — pag, puisīt, tur nesēdies, to neņem mutītē, nerotaļājies ar tiem netīrajiem bērniem! Sarkan- zaļa bumbiņa, vismīļākā rotaļa, jo nozagta uz ielas kādam brēkulim, vienam no tiem laimīgajiem, kuri drīkst skraidīt basām kājām un puņķainu degunu, cept raušus no dubļiem un sēdēt uz dibena smiltīs. Bijušais misters

Ketelrings smaida, un acis viņam mirdz. Re nu, krustmāt, es tomēr beidzot skraidīju basām kājām un biju notrie- pies kā ogjracis: ēdu čuču gurķus, kurus nēģeriete ap- slaucīja netīrajā kreklā, un uz putekļainā ceļa salasītas nenobriedušas gvaijabas [40] … Kādreizējais Ketelrings tagad izjūt tādu kā ļaunprātīgu apmierinājumu. Viņš tomēr rīkojies pēc sava prāta.

Tad viņš ir nemierīgs pusaudzis, kura iedzimto rupjību nomāc tā saucamā audzināšana. Viņš sāk izprast sava tēva misiju. Šī misija ir bagātība. Šī misija ir fabrikas. Šī misija ir — piespiest strādāt savā labā pēc iespējas vairāk ļaužu un pēc iespējas lētāk. Zēns redz strādnieku pūļus plūstam ārā pa fabriku vārtiem; viņiem tāda skābena smaka; zēnam šķiet, ka tie viņu neieredz. Tēvs ieradis uzkliegt un izrīkot; dievs zina cik ilgi tā jāšķendējas, kamēr sakrāj tādu bagātību. Varbūt tā nav šā ļaunuma vērta, bet ko lai dara, īpašums nav nedzīva viela, tas grib rīt, lai nenosprāgtu, tas pienācīgi jābaro. Tas viss, zēn, tiks tev kādreiz uzticēts, lai tu to vairotu, nevis tikai pārvaldītu, tāpēc mācies jau tagad taupīt visiem spēkiem, jo tev nāksies piespiest citus, lai cītīgi strādā un iztiek ar mazumu. Es tevi audzinu praktiskai dzīvei, audzinu par sava īpašuma sargu. Bijušais Ketelrings pasmīnēja. Tātad tas man iedzimis, šī prasme izrīkot ļaudis un nesaudzēt tos; tātad kaut kas ir mantots. Toreiz, jā, toreiz tas jaunajam cilvēkam nemaz nepatika; viņš bija pārāk vieglprātīgs un laisks — varbūt tas bija protests pret jau iepriekš noteikto nākotni. Mēs, sak, dzīvojam nevis sevis, bet sava īpašuma labā; kas nekalpo savam īpašumam, tas būs spiests kalpot svešam īpašumam — tā skan dzīves likums. Bet tu, zēn, iesi pa manām pēdām!

Kādreizējais Ketelrings raustījās klusos smieklos. Nē, pa tām viņš noteikti negāja. Viņš bija tikai princis troņa mantinieks, kurš gaidīja, kad viss kritīs viņam rokās. Turklāt viņš iekļuva sliktā sabiedrībā un tā tālāk. Protams, taisīja parādus — tiesa, niecīgus, taču tie meta uz viņu ēnu. Tēvs drebēja aiz sašutuma un pratināja dēlu, ko tas nozīmē, par ko viņš izšķiedis naudu un tā joprojām: tu, puika, laikam domā, ka es tevis dēļ plēšos, ka tevis — tāda nekrietneļa dēļ pelnu un krāju naudu? Un tad dēliņš eksplodēja — protams, tikai aiz muļķības, aiz patvaļības, aiz nevaldāmas ātrsirdības; savilcis dūres, viņš brēca tēvam sejā: «Ņem savu naudu, aizrijies ar to, man las nevajag; es spļauju tai virsū, man tā derdzas; nedomā, ka bušu tāds naudas vergs kā tu!» Tēvs tumši pietvīka — bi mums, ka viņu neķēra trieka, — norādīja uz durvīm un nosēcās: «Arā!» Dēliņš lepni aizcirta durvis, ka norī- beja vien; protams, ardievu, tēva mājas!

bijušais misters Ketelrings pakratīja galvu. Ak dievs, sadu muļķību! Vai mazums tādu sadursmju ģimenēs, velns parāvis! Taču toreiz sadūrās divi vienlīdz cieti un stūrgalvīgi radījumi. Dēls neatgriezās mājās un pat neatsaucas uz tēva advokāta aicinājumu; cienījamais tiesīb- uieks beidzot atrada pazudušo dēlu kādas teorētiskas un praktiskas anarhistes gultā, un, tā kā jaunais cilvēks nevēlējās pie advokāta ierasties, tad pēdējam vajadzēja izklāstīt savu uzdevumu šinī apbēdinošajā situācijā. Viņš tomēr izdarīja to gluži nepiespiesti; šad tad pārmetoši rauca pieri, šad tad staroja taktiskā un piekāpīgā labvēlībā, jo jauniešiem vajagot iztrakoties, sevišķi tādam daudzsološam mantiniekam.

Jūsu godātais tēvs negrib jūs redzēt, kamēr nenāk- siet pie prāta. Jaunais draugs, — advokāts sirsnīgi runāja, — es nešaubos, ka jūs apdomāsieties un ka jums tas izdosies; ha, ha, vai ne? Starp mums runājot, — viņš sacīja, dievbijīgi noliecis galvu sānis, — jūsu godātā tēva īpašumu (viņš tikko neizteica: godāto īpašumu) patlaban rēķina uz trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem miljoniem; jaunais cilvēk, ar tādu īpašumu jokot nedrīkst! — Viņš izskatījās patiešām ārkārtīgi nopietns un svinīgs, bet tad atkal kļuva jautrs. — Jūsu godātais tēvs vēlējās, lai jums pasaku, ka viņš labprāt ar manu starpniecību izmaksās jums līdz pilngadībai zināmu uztura naudu. — Viņš nosauca teju pat nožēlojamu summu — vecais skopulis pat taisnīgajās dusmās bija palicis sev uzticīgs. — Vispār ja jūs arī tad nenāksiet pie prātīgākiem uzskatiem, tad gan … — Advokāts izteiksmīgi paraustīja plecus. — Es tomēr ceru, ka šī bargā dzīves skola nāks jums par labu.

Tad dodiet šurp tos grašus, — sauca trīsdesmit miljonu mantinieks, — un pasakiet vecajam, ka vēlu viņam ilgu mūžu, lai dabū krietni pagaidīt uz mani!

Anarhiste jūsmīgi aplaudēja.

Cienījamais advokāts rotaļīgi padraudēja viņai ar resno pirkstu.

Pielūkojiet, nesagroziet galvu mūsu jaunajam draugam! Lai jau pajokojas, to var, bet vairāk neko — skaidrs?

Sieviete parādīja viņam mēli, bet starojošais, labvēlīgais advokāts jau sirsnīgi spieda roku pazudušajam dēlam.

Mans dārgais, dārgais draugs, — viņš aizkustināts dvesa, — mēs visi ceram uz jūsu drīzu atgriešanos.

* * *

Toreiz pazudušajam dēlam bija astoņpadsmit gadu; līdz pilngadībai viņš sitās cauri, kā to prot tikai jaunieši; tas ir, viņš pats vairs nevarēja pateikt, kā un, galvenais, kam viņš par to palika parādā. Protams, Parīze, Marseļa, Al- žīra, Parīze, Brisele, Amsterdama, Seviļa, Madride un atkal Parīze… Cik viņam bija zināms, tad viņa tēvs pēc ģimenes iziršanas bija zaudējis pēdējo iekšējo kavēkli un pilnīgi nodevās patoloģiskai naudas pelnīšanai un nožēlojamai vecīgsnējai skopulībai. Dievs ar viņu, lai viņam nauda vairojas! Reizē ar pilngadības dienu izbeidzās trūcīgā pabalsta piesūtīšana. Pazudušais dēls noskaitās. Domājat, ka nu es atvilkšos rāpus? Lika pagaidīt! — Viņš mēģināja dabūt darbu, bet veltīgi; tieši tad viņu piemeklēja trūkums un likstas, un, kad viņš atkal gribēja uzsākt vieglāku dzīves veidu, tad tas neizdevās, viņam jau bija uzspiests zīmogs, kas padarīja viņu neuzticamu. Viņam bija meitene, tā slimoja un tika atlaista no darba. Viņam bija meitenes žēl un gribējās viņai palīdzēt; viņš aizrakstīja tēva advokātam, lai aizdod uz īsu laiku dažus tūkstošus franku. Par atbildi viņš saņēma tieši tik daudz naudas, cik maksāja trešās klases biļete no Parīzes līdz mājām, turklāt vēstuli, ka godātais tēvs labprāt viņam piedos, ja godātais dēls izteiks vēlēšanos mājās saprātīgi stāties pie darba un tā tālāk. Tieši todien pazudušais dēls sakoda zobus un šoreiz bez vieglprātīgas iedomības noteica sev: — Nē, labāk nomiršu badā!

Bijušais misters Ketelrings, sēdēdams uz gulšņiem Por- tofspeinā, Trinidadas salā, pat sabijās. Viņš nupat bija skaļi izrunājis tos pašus vārdus kā toreiz, bet tagad, izteicis tos, domīgi pagrozīja galvu.

XXXVI

Tagad kādreizējais Ketelrings redz visu pārsteidzoši skaidri: bijis viņš toreiz patiešām trūcīgs, tad būtu varējis kaut kur stāties darbā; izdevība gadījās ne vienreiz vien. Piemēram, par grāmatvedi Kasablankā vai Marsejā par komivojažieri, kurš tirgojas ar perlamutra pogām. Bet iedomājieties, lūdzami, ka trīsdesmit, četrdesmit vai piecdesmit miljonu mantiniekam — dievs zina cik vecais mājās sarausis — ar padevīgu pacietību jānoņemas ar rupju, sēcošu bodnieku, lai tas nopērk divdesmit dučus pogu. Sad tad viņam sanāca smiekli par savu stāvokli, viņš nespēja izturēties pret to nopietni, neprata cītīgi vaiga sviedros izplēst pāris franku vai pesetu; no viņa acīm bieži varēja redzēt, ka viņš tikai dzen jokus, — cilvēkus tas aizvainoja, turklāt viņš bieži taisīja tādus provokatoriskus izlēcienus, ka bija spiests pēc iespējas ātrāk mainīt profesiju. Bijušais misters Ketelrings atceras to ar īstu patiku. Dārgi es jums izmaksāju, ēzeļi; iespējams, ka varbūt pat šodien jūs vai svilstat aiz niknuma, atceroties to nekauņu, kurš tik nepieklājīgi izturējies: dzīvojiet veseli tupus vai rāpus.

Bet, ja tagad palauza par to galvu, tad šķiet, ka tā bijusi tāda uzspēlēta īstenība; lai ko viņš darīja, viņš vienmēr juta, ka tas ir uz laiku, ka tā nav nopietnība, vienīgi kaut kas- izmēģināšanai uz labu laimi. īsta bija tikai tā stūrgalvība, kas veda viņu pa dažādiem ceļiem, bet vairāk gan pa neceļiem: pat galējā trūkumā tepat pie rokas bija tie miljoni, vajadzēja tikai pasniegties un paņemt. Tos varēja činkstināt kabatā, klaiņojot pa ielām bez pajumtes un darba, varēja ironiski pamest ar acīm visiem, kuri vairījās no aizdomīgā blandoņa. Būtu jūs zinājuši, kas es esmu! Miljoni tikpat kā kabatā, bet par tiem nevar nopirkt ne kausu alus. Ir tikai pieci vara gabali, par tiem nopirkšu tējas rozi. Viņš pastāvīgi amizējās par savu smieklīgo stāvokli; vai tad varēja aizmirst skaudro pārdzīvojumu, kad viņš pirmo reizi ubagoja? Tas bija Bar- selonā, Ramblē laukumā, kur lēkāja zvirbuļu bari un vecā dāma ar rožukroņi rokās izbijusies blenza smaidošajā puisī. «Por Dios misericordia, senora ..

Bijušais misters Ketelrings paberzēja pieri.

«Nē, es nebūtu šo dzīvi izturējis, ja tas būtu… nopietnībā, bet tā taču bija tikai tāda tukša spēle. Es tikai izmēģināju, vai ilgi izturēšu, pirms izstiepšu roku un sākšu saukt pēc palīdzības. Kāda kairinoša un mokoša izjūta: nostāties uz ietves malas un alkatīgi vērties skaistās, greznās sievietēs… ja gribēšu, jūs visas būsiet manas, bet patlaban jūs, protams, mani nemaz neredzat, slampas …» Tāds skaists niknums, tāda atbrīvojoša nicināšana pret visu. Jā, arī pret to, ko sauc par morāli, jo ir trūcīgo tikumība un bagāto tikumība, bet nav nekādas morāles ubagam, kurš negrib kļūt bagāts.

Un nēļauj nelieši palikt uz vienas vietas. Nerunāsim par ģimenes saitēm un paradumu, taču cilvēku notur uz vietas īpašums vai atkarība, bet tas, kas nicina gan trūkumu, gan naudu, ir kā balons bez tauvām, kas to notur, viņu aiznes vēji, kur dievs grib un velns liek. Jā, klaiņošana patiešām ir neprāts, tā ir savtīguma centru bojājums, kaut kas līdzīgs līdzsvara izjūtas zaudēšanai. Nu, klejo vien, nelga, ja nevari citādi…

Pag, ir vēl kaut kas, ko būtu vērts atcerēties. Nē, tā bija tikai tāda dumja sentimentalitāte. Jeb vai varbūt ne… Nu, teiksim, muļķība. Toreiz kalpoju uz kuģa, tas notika Plimutā; vakaros mēs sēdējām pakalnā Hoe salā zem svītrotās bākas kopā ar meiteni no Barbikenas. Tāda vāja, maza angliete, septiņpadsmit gadu veca. Turēja mani aiz rokas un gribēja uzvest uz īsta ceļa plecīgo, samaitāto jūrnieku. Bijušais pans Ketelrings nodrebēja. Tas bija gandrīz tāpat kā… kā… kā toreiz Merija, Marija Doloresa, turēja mani aiz rokas un gribēja novest pie mana «es». Ak dievs, tātad dzīvē ir tādas zīmes, kuras mēs nesaprotam? Bijušais jūrrfteks sasprindzis veras melnajā ūdenī, bet redz zilu, caurstarotu vakaru Hoe salā, sarkanas un zaļas boju uguntiņas un jūras virsmu, Jēziņ, tādu jauku un līdzenu virsmu. Viņa turēja mani aiz rokas un strauji elpoja. «Apsoliet man, apsoliet man, ka labosieties… un kādreiz apmetīsieties šeit!» Viņa strādāja kādā rūpnīcā … Teikt viņai par miljoniem, kuri man tepat pa rokai, — vai tas nebūtu stāsts no Tūkstots un vienas nakts? Atzīšanās man jau bija uz mēles, bet es to noriju kaut kā pārāk steidzīgi un varmācīgi. Atvadām viņa noskūpstīja mani bikli un neveikli, un es teicu: «Es atgriezīšos.»

Kuģis devās uz Rietumindiju, un viņš neatgriezās.

ta, nu mēs esam galā, paldies dievam, tas tagad ir viss.

Nē, nav viss, — aizrāda kāda stingra un nepielūdzama balss. — Atceries vien, kas notika tālāki

• Nu, kas tur sevišķs, es aizbēgu no kuģa,- tas notika lepni Trinidadā, tieši Portofspeinā.

Jā, un tālāk, pēc tam?

Pēc tam ar mani gāja uz leju; kad cilvēks slīd lejup, tad viņu apturēt vairs nevar.

Cik dziļi iu noslīdēji, pastāstil

Nu, es strādāju ostā par krāvēju, tad biju noliktava'. pārzinis, kas skraidā ar papīriem rokās.

Un tālāk?

- Uzraudzīju nēģerus pie Asfalta ezera, lai viņi pat sviedrus neiedomātos noslaucīt.

Un kas tu vēl biji?

Jā, es biju viesmīlis Gvadalupē un Matansasā un nesu mulatiem kokteiļus ar ledu …

Un nekas ļaunāks neatgadījās?

Bijušais misters Ketelrings aizsedz seju ar karstajām plaukstām un vaid. Nevajag runāt par to, nevajag! Tā tu ja atriebība, mana atriebība par to, ka man ļāva tik zemu krist. Zini, ka es pat baudīju savu pazemojumu! Nelieši, nelieši, te jums ir, rijiet savus miljonus! Brīnieties visi, kāds izskatās vienīgais dēls un miljonu mantinieks!

Labi, atcerēsimies arī to.

Atcerēsimies, ka viņš bija mulates suteners, — tā, nu jūs to zināt. Viņš neprātīgi mīlēja šo mulati un veda pie viņas piedzērušus vīriešus, pie šīs visizvirtušākās skuķes, un gaidīja ārā uz savu daļu.

Tā tas toreiz bija.

Tā bija.

Bijušajam misteram Ketelringam galva dziļi noslīga uz krūtīm.

Kafejnīcā sēdēja kāds jeņķis, un es, stulbi smīnē- dams, sacīju: «Varu aizvest jūs pie skaistulītes, mister,., mulate, glīta …» Amerikānis pietvīka, uzlēca kājās, laikam nevarēja paciest šādu baltā cilvēka pazemošanos uri iesita man pa seju, pa šo vaigu. — Uz bijušā Ketelringa vaiga parādījās sarkans plankums. — Viņš nosvieda zemē saburzītu piecu dolāru zīmi, bet mani tikmēr izgrūda uz ielas. Es tomēr atgriezos pēc šiem pieciem dolāriem un rāpoju pa grīdu, tos meklēdams, kā suns …

Kādreizējais Ketelrings paceļ šausmu pilnās acis. Vai tad to var aizmirst?

Varbūt tomēr var, pamēģini vien.

Jā, tad es piedzēros kā lops, bet nespēju nekādi aizmirsties; klejoju šurpu — turpu, pats nezinu, kur… pa Piena Ceļam līdzīgu ceļu starp ziedošām bugenvilejām … Jā, jā, tieši tur; dzirdēju, ka noklaudz krītot revolveris un kāds bēgdams uzskrien man virsū. Un tad es beidzot aizmirsu visu, kas bija noticis.

XXXVII

Bijušais Ketelrings nopūtās. Tā, viss ir pateikts, sit vai nost, nekas sliktāks vairs nevar būt. Un, redzi, pat toreiz, kad līdu četrrāpus kā suns, es nepadevos, es domās nesaucu: pietiek, es padodos, es atgriezīšos kā lūdzējs, atgriezīšos mājās! Es tikai dzēru un raudāju par cilvēka pazemošanu. Tā bija… zināmā mērā… uzvara.

Un tagad tu padosies?

Jā, tagad padošos un cik labprāt, ak dievs, cik labprāt! Ja gribat, lai iespļauju sev sejā vai lienu atkal četrrāpus, tad es to izdarīšu. Es zinu, kādēļ. Tas ir viņas ■— kubieša meitas dēļ.

Vai arī tāpēc, lai uzveiktu veco kamagveijāno.

Klusu, tā nav tiesa! Tas ir viņas dēļ. Vai neteicu viņai, ka atgriezīšos, vai nedevu godavārdu?

Tavu godavārdu, bezpajumtes klaidoni!

Kaut arī klaidonis, toties tagad zinu, kas esmu. Ko tu gribi, cilvēks kļūst viengabalains tikai pēc sakāves. Tad viņš apzinās, ka tas ir neapstrīdami un patiesi, tā ir neatvairāma īstenība.

Sī sakāve.

Jā, šī sakāve. Ir ārkārtīgs atvieglojums, kad var padoties, salikt rokas uz krūtīm un pakļauties …

Kam?

Mīlestībai. Mīlēt sakavē un pakļautībā — tad cilvēks zina, kas ir mīlestība. Viņš nav vairs varonis, bet nicināms, piekauts blandonis; viņš līdis rāpus kā kustonis, bet nu viņu tērps visskaistākajās drēbēs un vilks viņam pirkstā gredzenu. Tāds ir šis brīnums. Es zinu, es zinu, ka viņa mani gaida un nu es varu ierasties pēc viņas. Ak dievs, cik es esmu laimīgs!

Patiešām laimīgs?

bezgala laimīgs, mani krata drebuļi; pieskaries, jūti, kā deg mana seja!

Tikai kreisais vaigs. Tur deg tā pļauka.

Ne, tā nav pļauka. Vai tu nezini, ka Merija noskūpstīja !.o vaigu? Jā, noskūpstīja un slacīja asarām. Nezini? Viss li i/.pirkts — vai mazums moku par to maksāts? Un visas la- ilgas un tas zvērīgais darbs — viss viņas dēļ.

Ari tā pļauka?

Ja, arī tā pļauka bija viņas dēļ. Tā bija vajadzīga, lai uoliktu brīnums. Es ieradīšos pēc viņas; viņa gaidīs mani darba kā toreiz …

… Un uzliks savu roku uz tavējās.

Dieva dēļ, nerunā par viņas roku! Līdzko to piemin, tā man jau dreb pirksti un zods. Kā viņa toreiz saņēma manu loku… atceros viņas vēsos pirkstus… Rimsties, rimsties!

Un tu esi bezgala laimīgs?

Ja, nē, pagaidi, tas pāries. Sasodītās asaras! Kā tas Iespējams, ka cilvēks var mīlēt kādu līdz neprātam? Ja viņa gaidītu mani tur… tur pie tā krāna, mani pārņemtu ausmas. «Ak dievs, cik tālu; kad es viņu sasniegšu?» Pat ja es vinu turētu aiz rokām, aiz elkoņiem … ak dievs, cik tas tālu!

Tātad tu esi laimīgs?

Aplamības; vai tad neredzi, ka jūku prātā? Kad gan es viņu ieraudzīšu? Vispirms jāatgriežas mājās, vai ne, jānoliec galva un jālūdzas, jākļūst par cilvēku ar vārdu un tad atkal pāri okeānam… Nē, tas nav iespējams, to es nepārdzīvošu, tik ilgi nevar gaidīt!

Un ja nu tu vispirms aizbrauktu pie viņas un izstāstītu visu?

Nē, to es nevaru, nedrīkstu, nav brīv. Teicu, ka ieradīšos pēc viņas, kad man būs tiesības Uz to. Es nedrīkstu viņu piekrāpt. Jātiek uz mājām, vispirms uz mājām un pēc tam… Pieklauvēšu pie vārtiem kā vīrs, kam tiesības to darīt. Atveriet, es nāku pēc viņas.

Melnais policists, kurš jau ilgi vēroja, kā šis cilvēks runā pats ar sevi un plātās ar rokām, pienāca tuvāk.

Ei, mister!

Bijušais Ketelrings pacēla acis.

Saprotiet, — viņš aši teica, — man labi drīz jātiek mājās. Nezinu, vai mans tēvs vēl dzīvs, bet, ja būs, tad, dievs liecinieks, noskūpstīšu viņam roku un teikšu: «Svētī, tēvs, cūkganu, kurš alka piepildīt savu vēderu ar cūku ēdienu! Esmu grēkojis pret debesīm un pret tevi un nedrīkstu vairs saukties par tavu dēlu.» Bet viņš, vecais sīkstulis, nopriecāsies un sacīs: «Šis mans dēls bija miris un nu ir atdzīvojies, bija pazudis un nu ir atradies.» Tā rakstīts svētajos rakstos.

Amen, — noteica melnais kārtībnieks un gribēja iet projām.

Pagaidiet drusciņ, tas vispirms nozīmē, ka pazudušajam dēlam tiks piedots, — jā? Tiks piedota viņa izvirtība un viņa suniskais izsalkums, tiks aizmirsta arī tā p|auka… «Atnesiet vislabākās drēbes un apģērbiet viņu, Un dodiet gredzenu viņa pirkstā.» — Bijušais Ketelrings piecēlās, un asaras plūda viņam no acīm. — Domāju, ka mans tēvs tomēr ir dzīvs un gaida mani savā norietā, lai padarītu mani par bagātnieku un sīkstuli, kāds bijis pats. Jūs nezināt, jūs nezināt, ko nonievājis pazudušais dēls, jūs nezināt, ko viņš upurē… Bet nē, viņa gaida; es nākšu, Merij, es atgriezīšos, bet vispirms man jātiek uz mājām.

Es pavadīšu jūs, mister, — teica melnais kārtībnieks. — Uz kurieni jums?

Uz turieni! — Un norādīja ar roku uz debesīm, uz

apvārsni, kur klusu laistījās rūsa.

* * *

Mani neatstāj pārliecība, ka viņš nav braucis ar kuģī; kuģa ceļš ir pārāk lēns un nomierinošs, tam trūkst ašā sprieguma. Apvaicājos aviotransporta sabiedrībās, vai pastāv gaisa sakari ar Trinidadu. Izrādās, ka ir regulāri reisi no Eiropas uz Natalas ostu un no turienes uz Parā, bet neviens nezināja, vai no turienes pastāv gaisa līnija līdz Trinidadai vai kādai citai vietai Antiļu salās. Iespējams tas ir, tāpēc es pieņemu uz labu laimi, ka pacients Ikss izraudzījies šo visātrāko satiksmi. Viņam tā bija jāizraugās, jo pēdējo reizi mēs redzam viņu krītošā, liesmu apņemtā lidmašīnā; beidzot viņš sasniedzis savu mērķi visstraujākajā steigā — kā meteors. Viņam bija jālido, nenovēršot nepacietīgo skatienu no apvāršņa līnijas; pilots sēž nekustīgi, it kā iemidzis — eh, triekt viņam ar dūri pa pakausi, lai atmostas un lido ātrāk! Viņš pārsēžas no lidmašīnas uz lidmašīnu — apdullināts, motoru rēkoņas apstulbināts, vienas vienīgas dziņas pārņemts: ātrāki Pēdēja lidostā, teju pat pie savas zemes robežām, saspringtā alruma stīga pēkšņi pārtrūkst. Lidmašīna nelido, plosās negaiss. Pasažieris trako ar putām uz lūpām — to jūs šaurai par negaisu?! Suņi, gļēvie suņi, būtu jūs redzējuši viesuļvētras tur tropos! Labi, te ir privāta lidmašīna, vienalga, cik tā maksā; vēlreiz tā drudžainā, trakā nepacietības agonija, savilktas dūres un mežģīņu lakatiņā iecirsti zobi… un beigas; kritiens, liesmas, degoša benzīna smaka un melns bezsamaņas ezers, kura biezie viļņi noslēdzas.

Mīļais dakter, es labprāt būtu pagodinājis jūs un attēlojis jūsu solīdo, plecīgo augumu noliekušos pār pacienta Iksa nāves cisām. Es jau redzēju jūs pie tās gultas, bet nekādi nevaru jūs tagad tur iedomāties. Atļaujiet man vēlreiz novērsties no vienkāršās īstenības. Nosēdināsim pie viņa gultas pinkaino, diezgan nesimpātisko asistentu; viņš tur pacienta roku un vērīgi pieliec pašpārliecināto, kuplo pakausi. Glītā māsa nevar nolaist acu no viņa brūnajiem matiem, jo iemīlējusies jaunajā ārstā līdz ausīm; ak, ierakties tanīs ar visiem pirkstiem un plucināt tos, noglāstīt maigi kā vēsma …

Jaunais ārsts paceļ galvu.

— Pulss nav jūtams. Nolieciet, māsiņ, aizslietni!

XXXVIII

Hirurgs izlasīja rokrakstu un mehāniski līdzināja lappuses, lai neviena nelīstu ārā no citām.

Vecais terapeits ieradās viņu apciemot.

Žēl, ka nebijāt obdukcijā, — viņš sacīja. — Interesants gadījums. Šis cilvēks daudz ko pārcietis … Būtu jūs redzējis viņa sirdil

Palielināta?

Palielināta. Vai zināt, ka saņēmām jau ziņas? Telegramma no Parīzes. Tā bijusi privāta lidmašīna.

Hirurgs pacēla acis.

Nu, un?

Nezinu, kāds viņam uzvārds, telegrammā tas izkropļots, bet reģistrēts bijis kā kubietis.

1 Debesu balss, eņģeļu balss (7a/.).

1 Neseko (7a/.).

1 Medicīnas māksla (7a/.).

1 Pārejās stāvoklis (franc.).

1 Dzeltenais drudzis (lat.).

1 Liels paldies (spāri.).

1 Tumsības jūra (lat.).

1 Gatavais mēsls! (Spān.)

1 Kā iet? (Spān.)

1 Mans kungs (spān.).

1 Krāsainie (spān), 7—3iyy

1 Huligāni (angl.).

1 Saproti? (Franc.)

1 Mans mīļākais, esmu viņa sieva (franc.).

1 Ļoti bezkaunīgas (spān.),

2 Kā jums klājas? (Angl.),

1 Sasodīts (angl.).

1 Mīļais, mazais zēn (angl.),

1 Ardievu (angl.).

1 Dieva žēlastības vārdā, seņjora (spān.).

[1] nāve (7a/.).

* pleca kaula lūzums (7a/.).

[3] medmāsas (angl.). 138

[4] jā, ser (angl.). 142

[5] dzeltenais drudzis (spāri.).

[6] dzeltenā drudža turpināšanās stadija.

[7] lipīga ādas slimība.

[8] ods, dzeltenā drudža pārnēsātājs (lat.).

[9] sāpes mugurkaulā — dzeltenā drudža sākuma pazīme (franc.).

[10] laiks, līdz kuram kaut kam jānotiek (lat.). 182

[11] pateicos, seņjor (spān.).

[12] sis cilvēks (spān.).

[13] angostūra — Kolumbijā augošs koks, kura miza noder par hinīna atvietotāju.

[14] korķa koks (angl.).

8 Mombīna — augļu koks, augli līdzīgi lielām plūmēm

[16] kalpi (spān.).

[17] ko vēlaties? (itāl.).

[18] ragulopi, zaķapastalas, āži gatavie! (Spān.)

[19] vai skaidrs? (spān.)

[20] uz jūsu veselību! (spān.)

[21] haiti kokvilnas plantāciju sabiedrība (angl.).

[22] frangipans — tropu augs ar krāšņiem ziediem; marhaniks ērkšķains krūms.

[23] mans draugs (spān.).

[24] lebeks — dienvidāfrikas puskrūms ar krāšņiem, dzelteniem ziediem.

[25] vietējā valoda (franc.).

[26] krāsainas meitenes (franc.).

[27] lekšejais pagalms (spān.).

[29] ak es, nabadzīte! (span.) 210

[30] lūdzu piedošanu (angl.).

ejat iekšā, seņjorita (spāņu vienkāršruna).

[32] Ātri! (spān.)

[33] Uz veselību! (Spān.)

[34] ardievu, mans dārgais seņjor (spān.).

[35] ta angļi sauc asfaltītu.

[36] haiti asfalta ezera fabrikas (angl.).

[37] ko gribat, seņjor? (spān.)

[38] ar labu nakti, seņjor! (Spān.)

[39] dārgā mis meriji (angl.)

[40] bumbieriem līdzīgi augļi.

Content

Čapeks Karels Meteors romāna Triloģija otrā grāmata