Čapeks Karels

Parasta dzīve. romāna Triloģija trešā grāmata

PARASTA DZĪVE

Ejiet nu, — nobrīnījās vecais pans Popels. — Tad viņš jau miris? Kas tad viņam īsti bija?

Skleroze, — ārsts īsi atbildēja; viņš gribēja gan vēl pieminēt vecumu, bet pašķielēja uz veco panu un neteica neko.

Pans Popels brītiņu apsvēra, ka viņam pašam, paldies dievam, viss pagaidām kārtībā, nē, viņš nejūt neko tādu, kas norādītu uz to vai ko citu.

Tātad nomiris, — viņš izklaidīgi atkārtoja. — Viņam taču vēl septiņdesmit nebija, vai ne? Bija mazliet jaunāks par mani. Es viņu pazinu … bērnībā gājām reizē skolā. Pēc tam gadiem ilgi neredzējāmies, vienīgi tad, kad viņš ieradās Prāgā, ministrijā. Šad tad viņu satiku … vienu vai divas reizes gadā. Bija tāds pieklājīgs cilvēks.

Godīgs cilvēks, — ārsts piekrita, siedams rozi pie mietiņa. — Es iepazinos ar viņu šeit dārzā. Reiz kāds uzrunā mani pāri žogam: «Atvainojiet — kas tā par Mālus, kas jums tur zied?» — «Tā ir Mālus Halliana,» es atbildu un ieaicinu viņu dārzā. Jūs jau zināt, kā tas ir ar diviem dārzkopjiem. Vēlāk viņš šad tad iegriezās pie manis, ja redzēja, ka neesmu aizņemts, un runāja tikai par puķēm, Es pat nezināju, kas viņš tāds ir, kamēr mani ne- ataicināja pie viņa. Tad jau viņam klājās visai grūti. Bet dārziņš viņam bija skaists.

To jau varēja gaidīt, — piezīmēja pans Popels, — Cik es viņu atceros, viņš vienmēr bija tāds kārtīgs, apzinīgs cilvēks. Labs ierēdnis un tā joprojām… Vispār nirs ārkārtīgi maz zinām par tādiem pieklājīgiem cilvēkiem, vai ne?

- Viņš to ir aprakstījis, — ārsts pēkšņi sacīja.

Ko aprakstījis?

Savu dzīvi. Pērn viņš atrada pie manis kādas slavenības biogrāfiju un sacīja, ka vajadzētu gan aprakstīt parasta cilvēka dzīvi. Un, kad saslima, tad sāka aprakstīt pāls savu dzīvi. Un, kad… kad viņam kļuva grūti, atdeva aprakstu man. Laikam nebija neviena cita, kam dot. — Ārsts mirkli vilcinājās. — Es varētu dot to jums izlasīt, ja jūs esat viņam vecs biedrs.

Vecais pans Popels jutās pat aizkustināts.

Ļoti laipni no jūsu puses. Protams, es to labprāt izdarīšu viņa labā… — Acīmredzot lasīšanu viņš uztvēra Ka zināmu pakalpojumu mirušajam,. — Tātad viņš, nabadziņš, uzrakstījis pats savu biogrāfiju!

•— Es to tūliņ atnesīšu, — ārsts teica, piesardzīgi atlauzdams rozei pazarīti. — Paskat, kā šis stāds grib pārvērsties meženī! Vienā laidā jāapspiež viņā tie mežonības iedīgļi… — Ārsts izslējās. — Ak tā, es apso- liju jums to rokrakstu, — viņš izklaidīgi sacīja un pirms aiziešanas, ko viņš izdarīja nelabprāt, pārlaida skatienu savam dārziņam.

Tātad nomiris, skumji domāja vecais pans. Miršana laikam ir kaut kas gluži parasts, ja ar to ticis galā pat tāds pareizs cilvēks. Bet mirt viņam nebūs vis gribējies — tāpēc arī aprakstījis savu dzīvi, ka bijis tai pieķēries. Lai nu viens saka: tāds kārtīgs cilvēks un — še tev! — nomirst …

—« Tad te nu jums būs, — ārsts sacīja. Tas bija diezgan biezs kārtīgi nolīdzinātu lappušu vīstoklis, rūpīgi pārsiets ar lentīti, kā noslēgtu aktu sainis. Pans Popels aizkustināts paņēma to rokā un atšķīra pirmo lappusi.

Cik tīri uzrakstīts, — viņš gandrīz vai godbijīgi izdvesa. —• Tūliņ redzams veco laiku ierēdnis. Toreiz, pan, vēl nebija rakstāmmašīnu, visu rakstīja ar roku, tāpēc augsti vērtēja skaidru, salasāmu rokrakstu.

Tālāk vairs nav tik tīri rakstīts, — ārsts nobur- kšēja. — Tur viņš daudz ko svītrojis, steidzies. Arī roka vairs nav bijusi tik veikla un stingra. %

Dīvaini gan ir lasīt nelaiķa rakstīto, pans Popels domāja, tas ir tikpat kā pieskarties pie mirušā rokas. Arī šinī rokrakstā ir kaut kas nedzīvs. Diezin vai vajadzēja ņemt to uz mājām. Nevajadzēja apsolīt, ka izlasīšu.

— Vai vērts to visu lasīt? — viņš nedroši apvaicājās.

Ārsts paraustīja plecus.

I

Pirms trim dienām es nometos dārziņā ceļos pie uzplaukušas akmeņlauzītes, lai izravētu nezāles, un man viegli noreiba galva, bet tas jau gadījās ar mani bieži. Varbūt tieši šis reibonis bija par iemeslu, ka man šī vieta likās skaistāka nekā jebkad; akmeņlauzītes dzirkstoši sarkanās vārpiņas un aiz tām vīgriezes baltie, dzestrie vēdekļi — tas bija tik skaisti un teju pat noslēpumaini, ka man galva galīgi apskurba. Divus soļus tālāk uz akmens sēdēja zīlīte un, piešķiebusi galviņu, vēroja mani ar vienu aci: kas tu īsti tāds esi? Es pat elpu aizturēju, lai putniņu neizbiedētu, un jutu, kā sirds man dauzās. Un tad pēkšņi tas notika. Nezinu pat, kā to aprakstīt, bet tā bija pārsteidzoši spēcīga un neviltota nāves nojauta.

Patiešām — es neprotu to citādi izsacīt; man laikam aptrūka elpas, bet vienīgais, ko apzinājos, bija bezgalīgas skumjas. Kad man kļuva vieglāk, es joprojām biju nometies ceļos, tikai man bija pilnas rokas noplūktu lapu. Sī sajūta izplūda kā vilnis un atstāja vienīgi sēras, kuras nebija nepatīkamas. Jutu, kā man smieklīgi trīc kājas; aizgāju piesardzīgi līdz soliņam apsēsties un, aizvēris acis, daudzināju: «Te nu tas ir, tepat jau ir.» Taču tās nebija šausmas, vienīgi pārsteigums un apziņa, ka ar to jātiek galā. Vēlāk es iedrošinājos atvērt acis un pakustināt galvu; ak dievs, cik jauks man šķita mans dārziņš — kā nekad, kā nekad; es negribu neko vairāk, tikai sēdēt un skatīties uz gaismu un ēnām, uz noziedošo vīgriezi un uz strazdu, kurš knābā slieku. Kādreiz sen — vakar — es teicu sev, ka pavasari izrakšu abus zilaušus, kuriem uzbrucis pelējums, un iestādīšu to vietā citus. To nu es vairs nepaspēšu, un nākamgad tie izskatīsies kā spitālības apsēsti. Man bija tā žēl, bija žēl daudz kā; biju t^ds kā atmaidzis un aizkustināts, ka man jāaiziet.

Mani mocīja doma, ka vajadzētu gan pateikt par to manai saimniecības vadītājai. Viņa ir godīga sieviete, vēl satrauksies kā cāļu māte, pārbijusies skraidīs apkārt aiz asarām uztūkušu seju, un viss viņai kritīs ārā no rokam. Nepatikšanas vien būs un lieks uztraukums; jo gludāk viss aizritēs, jo labāk. Jāsaved savas lietas kārtībā, es sev atvieglots noteicu; paldies dievam, pāris dienu būs ko darīt. Vai daudz darba, lai ieviestu kārtību savās grabažās, ja cilvēks ir atraitnis un pensionārs kā es? Zilaušus apmainīt es gan laikam nepaspēšu, ne arī izgriezt vecos zarus uz ziemas guļu sasegtajai bārbelei, toties lakstāmgalda atvilktnes būs kārtībā — un nekas neatgādinās nepabeigtus aktus.

Es tāpēc arī pierakstu visus šā mirkļa sīkumus, lai būtu redzams, kā un kāpēc man radās vajadzība ieviest mājās kartību. Man bija sajūta, ka esmu jau ko tādu piedzīvojis un ne vienreiz vien. Ikreiz, kā mani dienestā pārcēla uz citu vietu, es sakārtoju rakstāmgaldu, no kura šķīros, nevēlēdamies atstāt kaut ko nepabeigtu vai sajauktu; pēdējo reizi tas notika tad, kad devos pensijā; desmitiem reižu pārskatīju katru papīra lapu un glīti saliku, bet vēl vilcinājos, gribējās vēl no jauna visu pārcilāt, vai nav iejaucies kāds papīrītis, kurš tur nepiederas vai ar kuru vēl kaut kas darāms. Aizgāju pensijā, lai atpūstos pēc tik ilgiem darba gadiem, bet sirds man bija smaga, un vēl ilgi mani mocīja raizes, vai tikai tur nav palicis kas nepabeigts vai neparakstīts ar pēdējo «Vidi» [I] .

Tātad tas viss jau bija vairākkārt pārdzīvots, tāpēc man kļuva vieglāk, ka varēšu ķerties pie kaut kā pazīstama; bailes pārgāja, un pārsteigums, ko radīja nāves priekšnojauta, izgaisa atvieglojumā, ka rnani gaida labi zināms darbs. Laikam tāpēc cilvēki arī runā par nāvi kā par miegu vai atpūtu, lai piešķirtu tai pazīstamu seju, tāpēc viņi arī cer satikties ar dārgajiem aizgājušajiem, lai nebūtu bailes spert soli nezināmībā, varbūt arī pēdējos rīkojumus izdara tāpēc, lai nāve izskatītos kā nopietnas darīšanas saimniecībā. Re, te nav no kā bīties; gaidāmais ieguvis ļoti labi pazīstamu veidu. Sakārtošu visu un vairāk neko; paldies dievam, tas man nemaz nav grūti.

Divas dienas es rakos pa saviem papīriem; tagad tie salikti kārtībā un pārsieti ar lentītēm. Tur ir visas manas liecības, sākot ar pamatskolas pirmo klasi; dieviņ, cik tur daudz piecnieku, kurus es kā uzvarētājs nesu uz mājām un par kuriem tētis ar savu tuklo roku glāstīja man matus un izjusti sacīja: «Turies tā, zēn!» Kristāmzīme, pierakstīšanās lapa, laulību apliecība, iecelšanas dekrēti, viss ir pa kārtai, un nekas netrūkst; tik tikko nesanumurēju visus un nepieliku indeksus. Visas manas nelaiķes sievas vēstules; to nav daudz, jo šķīrāmies reti un uz īsu laiku. Dažas draugu vēstules — tas ir viss. Daži pārsieti sainīši galda atvilktnē. Vairāk nav ko darīt, ja nu vēl pārrakstīt tīrā lūgumu: «XY, valsts ierēdnis pensijā, lūdz pārcelt sevi uz viņpasauli. Sk. dokumentus no A līdz Z.»

Tās bija klusas un teju pat patīkamas divas dienas, kuras aizvadīju, kārtojot dokumentus; ja nedomā par sāpēm sirds apvidū, tad jutos viegli — varbūt par iemeslu tam ir miers, ēnaina un vesa istaba, putnu čivināšana ārā un uz galda manā priekšā veci un mazliet aizkustinoši dokumenti: kaligrāfiski rakstītas skolas liecības, manas sievas meitenīgais rokraksts, dienesta dokumentu blīvais papīrs; ar prieku būtu izlasījis un sasējis sainīšos vairāk papīru, bet mana dzīve bija vienkārša, es vienmēr cienīju kārtību un nekad neglabāju to, kas nav vajadzīgs. Ak dievs, nav vairs ko kārtot, tik vienkārša un parasta bija mana dzīve!

Nav vairs ko darīt, bet manī vēl ir — kā lai to nosauc? — nu, kārtības mānija. Bez vajadzības uzvelku pulksteni, ko pirms brīža biju jau uzvilcis, bez vajadzības attaisu atvilktnes, vai tanīs nav palicis kas nepamanīts. Pārcilāju prata iestādes, kurās strādāju: vai tanīs nepalika kaut kas nepabeigts un nepārsiets ar lentīti? Nedomāju vairs par zīlīti, kura palūkojās uz mani ar vienu actiņu, it kā jautātu: kas tu īsti tāds esi? Jā, viss ir sagatavots, it kā es dotos ceļā un gaidītu piebraucam mašīnu; pēkšņi jūtams tāds tukšums, nezinu, ko ņemt rokā, un šaubās atskatos, vai neesmu ko piemirsis. Jā, tur jau ir tā nelaime: nemiers. Meklēju, ko vēl sakārtot, bet nekā nebija, palicis tikai nemiers, vai kaut kas svarīgs nav palaists garām; tīrās muļķības, bet sirdī tūkst kā bailes, kā fiziskas sāpes. Pietiks, nu vairs nav ko darīt; bet tālāk? Un tad man iekrita prātā: ieviesīšu kārtību arī savā dzīvē, tā gan. Vārdu sakot, aprakstīšu visu, rūpīgi salikšu kopā un pārsiešu ar lentīti.

Sākumā man teju pat uznāca smiekli: dieva dēļ, kāpēc rakstīt un kādā nolūkā? Kam lai es rakstu? Tāda pa- rasta dzīve: kas tur ko rakstīt? Bet es jau zināju, ka rakstīšu, tikai vēl pretojos it kā aiz kautrības vai kā cita. Bērnībā es redzēju, kā mira veca kaimiņiene; māmiņa sūtīja mani pie viņas, lai ko aiznesu vai padodu, kas viņai vajadzīgs. Tas bija nesabiedrisks sievišķis, nekad viņu neredzēja uz ielas vai runājam ar kādu: bērni no viņas tā kā bijās, jo viņa bija tik vientuļa. Reiz māmiņa man teica: «Tagad neej pie viņas, tur ir mācītājs, viņa sūdz grēkus.» Nevarēju aptvert, ko tāda vientuļa večiņa var mācītājam stāstīt; man ļoti gribējās piespiest degunu pie viņas lodziņa rūts, lai redzētu, kā tur viss notiek. Mācītājs palika pie viņas bezgala ilgi un noslēpumaini. Kad es vēlāk iegāju, viņa gulēja ar aizvērtām acīm — un seja tik miera pilna un svinīga, ka man sametās bail. «Vai kaut ko vajag?» es izdvesu, bet viņa tikai pakratīja galvu. Tagad es zinu, ka viņa arī bija ieviesusi kārtību savā dzīvē un tas mirējiem ir svēts pienākums.

II

Patiešām — kāpēc lai es neaprakstu tādu pilnīgi parastu dzīvi? Pirmkārt tā ir mana personiskā dzīve; varbūt nevajadzētu man rakstīt, ja būtu kāds, kam visu varētu izstāstīt. Dažreiz sarunā iejaucas atmiņas no pagātnes — kaut vai tikai par to, ko māte mēdza vārīt. Vienmēr, kad to pieminu, mana saimniecības vadītāja līdzjūtīgi loka galvu, it kā teikdama: «Jā, jā, jūs daudz ko esat pārdzīvojis; es to zinu, man arī bijusi grūta dzīve.» Ar viņu nevar runāt par tādām parastām lietām: viņa ir ārkārtīgi iežēlīga un visur meklē kaut ko aizkustinošu. Citi turpretim klausās uz atmiņām tikai ar pusausi un nepacietīgi, lai varētu iespraust: «Bet pie mums manā jaunībā bija tā un tā.» Šķiet — cilvēki it kā lielās ar savām atmiņām: lepojas ar to, ka viņu bērnībā plosījusies difterija vai viņi pārdzīvojuši to lielo viesuļvētru, it kā tas būtu viņu personiskais nopelns. Redzams, katram ir vajadzība saskatīt savā dzīvē kaut ko ievērības cienīgu, svarīgu vai taisni dramatisku, tāpēc viņiem patīk runāt par izciliem notikumiem, kurus pārdzīvojuši, un nu viņi gaida, ka tie padarīs viņus pašus par paaugstinātas intereses un apbrīnas priekšmetu.

Manā dzīvē nav bijis nekā ārkārtīga un dramatiska; varu tikai atcerēties mierīgu, dabisku, gandrīz vai mehānisku dienu un gadu ritējumu līdz pat pēdējam punktam, kurš man gaidāms un kurā, ceru, būs tikpat maz dramatisma kā pārējā dzīvē. Jāsaka, atskatoties es taisni ar patiku noraugos uz to taisno un skaidro ceļu, kas man aiz muguras, tam ir savs skaistums kā labai, līdzenai šosejai, uz kuras nevar nomaldīties. Esmu teju pat lepns, ka mans ceļš ir tik pareizs un ērts; varu to aptvert ar vienu skatienu no pašas bērnības un vēlreiz nopriecāties, cik tas labi pārskatāms. Kāda skaista, parasta un neinteresanta dzīve! Nekur nekādu dēku, nekādu cīņu, nekur nekā izcila vai traģiska. Tāds pats jauks un pat spēcīgs iespaids kā no labi ritoša mehānisma. Tas apstājas bez kādiem pārsitieniem, tas nečīkst, pabeidz darbu klusu un padevīgi. Tā tam arī jābūt.

Visu mūžu esmu bijis liels lasītājs. Cik daudz esmu lasījis par dažādām brīnumainām dēkām, cik daudz ļaužu tur sastapis, kam traģiski likteņi un izcili raksturi, — it kā nebūtu nekā cita, par ko runāt un rakstīt kā vien par neparastiem, ārkārtīgiem un vienreizējiem notikumiem un gadījumiem! Bet dzīve nebūt nav nekāda ievērojama dēka, tikai vispārējs likums; tas, kas tanī ir neparasts un neikdienišķs, ir tikai čīkstoņa tās atsevišķos posmos. Vai tad nebūtu pareizāk slavināt dzīves normālo, parasto gaitu? Vai tad dzīvei kaut kā trūkst, ja tanī nekas nečīkst, nevaid un nedraud sašķīst gabalos? Toties mēs esam pastrādājuši milzumu darba, izpildījuši visus pienākumus no dzimšanas līdz nāvei. Mana dzīve bijusi pilnīgi laimīga, un es nemaz nekaunos par to mazo un taisnīgo laimi, kuru atradu savas dzīves pedantiskajā idillē.

Atceros bēres miestiņā, kurā piedzimu. Pirmais iet mi- nistrants uzmetnī un nes krustiņu, tad seko muzikanti — spoža kornete, mežrags, klarnete un pats skaistākais —< helikons; pēc tam nāk mācītājs baltā tērpā, ar četrstūrainu cepurīti galvā, zārks, kuru nes seši vīrieši, un melns pūlis, visi svarīgi, svinīgi un kaut kā atgādina lelles. Bet virs tā visa augsti un vareni plūst sēru maršs, iekliedzas kornete, gaužas klarnete un dobji vaimanā eņģeļu taures; mūzika piepilda ielu, visu miestiņu un paceļas līdz debesīm. Visi pamet darbu un iznāk māju priekšā, lai ar noliektu galvu godinātu cilvēku, kurš aiziet no mums. Kas ir miris? Kāds karalis, karavadonis vai varonis, ka viņu nes tik svinīgi un augsti? Nē, viņš bija melderis, lai dievs dod viņam mūžīgu mieru, godīgs un taisnīgs cilvēks, bet tie gadi… Vienalga, vai viņš bijis ratnieks vai ādģēris, cilvēks beidzis darbu, un tas ir viņa pēdējais ceļš. Man, mazulim, visvairāk gribējās būt ministrantam, kurš iet priekšgalā, un, ja ne, tad tam, ko nes zārkā. Tas taču ir tik svinīgi, it kā nestu karali; visa pasaule ar noliektu galvu godina labu cilvēku un kaimiņu viņa uzvaras gājienā, zvani skandina viņa slavu, un kornete gavilējoši raud, — es būtu kritis vai uz ceļiem tā svētā un diženā priekšā, ko sauc par cilvēku.

III

Tētis bija galdnieks. Manas visagrākās atmiņas: es sēžu uz siltām zāģu skaidām darbnīcas pagalmā un ro- taļājos ar cirtās sagrieztām ēveļskaidām; tēva zellis Francis smaida un tuvojas man ar griežņi rokā. «Pag, es tev nogriezīšu galvu!» Laikam es laidu raudas vaļā, jo izskrēja māmiņa un paņēma mani klēpī. Tas patīkamais, daudzbalsīgais galdnieku darbnīcas troksnis aptver visu manu bērnību: dēļu būkšķi, ēveles svilpiens, atduroties pret zaru, skaidu sausā čaukstoņa un griezīgie zāģa rēcieni, koka, līmes un pernicas dvaka, strādnieki ar atro- lītām kreklu piedurknēm, tētis ar resniem pirkstiem kaut ko zīmē uz dēļiem ar resno galdnieka zīmuli. Krekls pielipis pie viņa platās muguras, viņš sēc, noliecies pār savu darbu. Kas tas būs? Nu, skapis: dēlis pie dēļa, gropes sakrīt, tas ir skapis; tētis ar jutīgu pirkstu pārvelk pār šķautnēm, aptausta iekšieni — viss labs, gluds kā spogulis. Ja tas ir zārks, tad nestrādā tik rūpīgi, sasit kaut kā, pielīmē grieztus ornamentus, un tagad, mīlīši, nokrāsojiet un nolakojiet, lai labi spīd. Zārkus tēvs neglāsta ar pirkstu, vienīgi tad, ja gadās kas labāks — no ozola, smags kā klavieres.

Augstu uz dēļu grēdas sēž puišelis. Kur nu citiem zēniem, viņi nevar sēdēt tik augstu, un viņiem nav rotaļām koka klucīšu vai zīžaini spīdošu ēveļskaidu. Piemēram, stiklinieka puikam nav nekā, ar stiklu nav ko rotaļāties. Met prom tās šķembas, sagriezīsi pirkstus, māmiņa teiks. Vai krāsotāja puikam — tāpat nekā nav; viņš varētu vienīgi paņemt otu un nekrāsot sienu, bet pernica tik un tā labāka, ilgāk turas. Ē, bet mums ir zila krāsa, puika lielās, un visas krāsas pasaulē, bet galdnieka puiku no ceja nenovedīs. Kas tās par krāsām, tikai pulveris papīra maisiņos. Tiesa, krāsotāji strādādami dzied, taču galdnieka darbs ir tīrāks. Kaimiņu sētā ir podnieks, bet viņam nav bērnu; podniecība arī ir interesants darbs. Var tikai noskatīties, kā griežas ripa un podnieks ar pirkstu nolīdzina valgos mālus, un pods gatavs: pagalmā viņam gara rinda vēl mīkstu podu, un, kad viņš neredz, tad puika var tanīs iespiest savu pirkstu. Bet pie akmeņkaļa tik interesanti nav; var skatīties veselu stundu, kā viņš ar koka blieti sit pa kaltu, un neko neredzēt; jāpaliek neziņā, kā no tā akmens var rasties ceļos nometies eņģelis ar salauztu palmas zaru.

Augstu uz dēļu grēdas sēž puišelis; grēda sakrauta līdz pat veco plūmju galotnēm; jāpastiepj roka, un puika jau sēž plūmju zaros. Viņš ir augstāk nekā uz dēļiem, pat galva reibst; nu puika jau atrāvies no galdnieka pagalma, viņam ir pašam sava pasaule, kuru ar to otro saista tikai plūmes stumbrs. Ir tāds kā skurbums; te vis neieradīsies tētis vai māmiņa, vai zellis Francis, un mazais cilvēciņš dzer pirmo reizi vientulības vīnu. Ir vēl citas pasaules, kur bērns ir pilnīgi viens: piemēram, garo dēļu grēdā gadās arī īsāki — un rodas maza aliņa; tai ir griesti un sienas, tā smaržo pēc sveķiem un sasiluša koka; neviens te netiek iekšā, bet puikam un viņa noslēpumainajai pasaulei te vietas pietiek. Vai viņš sasprauž kociņus zemē kā žogu, saber zāģu skaidas un iespiež tanīs saujiņu krāsainu pupu; tās ir vistas, un pati lielākā plankumainā pupa — gailis. Aiz galdnieka darbnīcas patiešām ir žogs, aiz tā kladzina īstas vistas, īsts zeltains gailis stāv uz vienas kājas un raugās visapkārt ar liesmojošām acīm, bet tas jau nav tas; puika, attupies pie sīkā ilūziju žodziņa, bārsta zāģu skaidas un čukst: «Cip, cip, cip!» Tā ir viņa saimniecība, un jums, lielajiem, vajag izlikties, ka nekā neredzat; ja jūs paskatītos, tad burvestība izzustu.

Tomēr kaut kam jau der arī lielie: piemēram, kad baznīcas zvanu tornī nozvana pusdienu, strādnieki pārtrauc darbu, izvelk zāģi no iezāģētā dēļa un ērti apsēžas uz dēļu grēdas, lai paēstu pusdienas. Tad puika uzķepurojas uz spēcīgā Franča muguras un jāteniski uzsēžas uz viņa savilgušā kakla; tās ir viņa tiesības un sagādā prieku ik dienas. Francis ir traks kauslis un kautiņā kādam nokodis ausi, puika to nezina; viņš dievina Franci viņa spēka un par par savām tiesībām sēdēt viņam uz kakla šinīs pusdienu godības. Ir vēl otrs strādnieks, to sauc par panu Marlineku; tas ir kluss un vājš, viņam ir nokārušās ūsas un skaistas, lielas acis; ar viņu puika nedrīkst rotaļāties, |<> viņam ir dilonis; puika nezina, kas tas ir, un jūtas kā apjucis vai nobijies, kad pans Alartineks draudzīgi un laipni paskatās uz viņu.

Notiek arī gājieni uz viņu pasauli. Māmiņa saka: «Aizej, dēliņ, pie maiznieka pēc maizes!» Maiznieks ir resns, ar miltiem nobārstījies virs; dažreiz pa maiznīcas slikla durvīm var redzēt, kā viņš skraidā ap abru un ar menti maisa miklu. Kas to varētu iedomāties: tāds liels, resns vīrs — un tekalē uz riņķa tā, ka tupeles plīkš pret pēdām. Zēns nes silto klaipu mājup kā svētumu, basās kājeles grimst ceļa siltajos putekļos, un viņš ar baudu osta klaipa zeltaino smaržu. Vai viņš iet pie miesnieka pēc gaļas; uz āķiem karājas briesmīgi, asiņaini gaļas gabali, miesniekam un viņa sievai ir spīdošas sejas, viņi kapā gabalos sārtu kaulu un met uz svariem; kā viņi nenocērt sev pirkstus! Toties pie pārtikas preču tirgotāja pavisam citādi: tur smaržo pēc ingvera, cepumiem un sazin vēl pēc kā, tirgotāja sieva runā klusu un patīkami un dod zēnam uz ceļa divus valriekstus, viens katrā ziņā ir tārpains un sažuvis, bet tas vienalga, ka tikai ir divas čaumalas, kuras var saspiest ar pēdu, — kas tas par blīkšķi!

Es atceros šos sen mirušos cilvēkus un gribētu vēlreiz redzēt viņus tādus kā tolaik. Katram bija sava paša pasaule un tanī savs noslēpumains darbs; katrs amats bija īpaša pasaule — katrs no cita materiāla, ar citām tradīcijām. Svētdiena bija brīnumaina, jo nevienam nebija priekšauta vai uzrotītu piedurkņu, visiem melni uzvalki, un visi gandrīz vienādi; man viņi likās sveši un neparasti. Dažreiz tētis sūtīja mani ar krūzi pēc alus; kamēr traktier- nieks tecināja putas nosvīdušajā krūzē, es metu biklus skatienus uz telpas kaktu; tur pie galda sēdēja miesnieks, maiznieks, bārdskuvis, dažreiz arī policists, resns, ar atpogātu mundieri, atbalstījis šauteni pret sienu, visi runāja skaļi cits caur citu. Šķita dīvaini, ka viņi ir ārpus darbnīcām un bodēm; man tas likās mazliet nepieklājīgi un neiederīgi. Tagad es teiktu, ka mani mulsināja un izsita no sliedēm tas, ka es redzēju sajaucamies viņu noslēgtās pasaules. Tāpēc viņi laikam tā trokšņoja, ka pārkāpa kaut kādu kārtību.

Katram bija sava pasaule, sava amata pasaule. Daži bija tabu, kā pans Martineks vai miestiņa muļķītis, kurš īdēja uz ielas, vai kā akmeņkalis, — šo klusētāju šķīra no citiem tas, ka viņš turējās atstatu un bija spiritists. Un zēnam starp šīm pieaugušo pasaulēm bija maziņas, citiem noslēptas pasaulītes, bija savs koks, sava skaidiņu sēta, sava aliņa starp dēļiem; tās bija noslēpumainas viņa lielākās laimes vietas, par kurām viņš nevienam neko neteica. Kad attupjas un aiztur elpu, tad viss saplūst plašā un patīkamā dunoņā: dēļu dārdi, apspiests amatu troksnis, pie akmeņkaļa klaudzina, pie skārdnieka šķind skārds, kalvē zvana lakta, kāds asina izkapti, kaut kur raud mazulis, tālāk klaigā bērni, satraukti kladzina vistas, un māmiņa sauc uz sliekšņa: «Kur tu esi?» Tā tikai saka — miestiņš, bet te ir tāds milzums dzīvju kā plata upe; iekāp laiviņā un neliecies ne zinis, lai tevi šūpo, lai nes projām tā, ka galva sāk reibt un kļūst tīri baigi. Noslēpties no visiem — tā arī ir izeja pasaulē.

IV

Bērnu pasaule, kad viņi salasās kopā, ir pavisam kas cits. Vientuļš bērns savā rotaļā aizmirst sevi un visu apkārtni, un viņa aizmiršanās ir ārpus laika. Kopējās bērnu rotaļās iesaistīta plašāka apkaime, un viņu kopējā pasaule pakļauta gadalaikiem. Nekāda garlaicība nepiespiedīs zēnus vasarā rotaļāties ar bumbiņām. Tās ripina pavasarī, kad atkūst zeme; tas ir tikpat svarīgs un nepārkāpjams likums kā tas, kas liek uzplaukt sniegpulkstenī- šiem vai mātēm cept lieldienu raušus. Mazliet vēlāk nāk pēdējie pāri un slēpšanās, bet skolu brīvdienas ir dēkainu piedzīvojumu laiks: gribas ķert tīrumos sienāžus vai slepeni peldēties upē. Neviens zēns, kas sevi cienī, nejūt vajadzību kurt vasarā sārtu; to dara rudenī, kad laiž gaisā pūķus. Lieldienas, brīvdienas, ziemsvētki, gadatirgus, pastaigas, baznīcas svētki — tie ir svarīgi datumi un krasi lūzumi laikā. Bērnu gadam ir sava kārtība: vientuļš bērns rotaļājas mūžībā, bērnu pulciņš — laikā.

Šinī pulciņā galdnieka puika nebija personība, kas ar kaut ko izceļas; viņam nepievērsa uzmanību, meta acīs, ka viņš ir memrnes dēliņš un zaķapastala. Bet vai viņam nebija klabatas, ko uz lieldienām izgrieza pans Martineks, vai viņš nevarēja piegādāt koka skaidas zobeniem, vai viņam nebija koka klucīšu, cik vien patīk? Koks ir vērtīgs materiāls. Kas ir stiklinieka zēns pret galdnieka puiku ar savām netīrajām tepes pikām? Krāsotāja zēns — tas bija kas cits; reiz viņš bija nokrāsojis visu ģīmi ar gaišzilu krāsu un kopš tās reizes baudīja sevišķu cieņu. Bet galdnieka pagalmā bija dēļi, uz tiem varēja ar cieņu klusām šupoties; vai tā nav jau atraušanās no zemes un tātad pašu ilgpilnāko sapņu piepildīšanās? Lai krāsotāja zēns nokrāso ģīmi zilu: viņu nekad neaicināja pašūpoties.

Rotaļa ir rotaļa, svarīga lieta, goda lieta; rotaļā nav vienlīdzības, tur vai nu izceļas, vai pakļaujas. Jāatzīstas, ka es neizcēlos; nebiju ne pats stiprākais, ne pats drosmīgākais barā, un tas laikam lika man ciest. Kāds man labums, ka vietējais policists tēvu sveicināja, bet krāsotāju — nekad! Kad tēvs uzvilka garus, melnus svārkus, lai ietu uz vietējo padomi, es, ieķēries viņa resnajā pirkstā, mēģināju spert tikpat platus soļus kā viņš; paskatieties, puikas, kur man cienīgs tēvs — augšāmcelšanās dienā viņš palīdz nest baldahīnu virs mācītāja galvas, viņa vārda dienas priekšvakarā sanāk vietējie muzikanti un spēlē viņam par godu. Tēvs stāv uz sliekšņa — šoreiz bez priekšauta — un ar cieņu pieņem godināšanu. Bet es, lepnības mokošā salduma apskurbināts, meklēju skatieniem savus vienaudžus, kuri bijīgi klausās mūzikā; vieglu trīsu pārņemts, baudu šās zemes slavas augstāko izpausmi un pieskaros tēvam, lai visi redzētu, ka esmu viņa dēls. Otrā dienā zēni negrib ne dzirdēt par manu triumfu, es atkal esmu tas, kurš ne ar ko neizceļas un uz kuru neviens negrib klausīties, ja nu vienīgi tad, ja pasauktu mūsu pagalmā pašūpoties. Bet es, par spīti, nesaucu, drīzāk jau pats neiešu šūpoties un aiz bēdām un dusmām nolemju izcelties vismaz skolā.

Skola — tā ir atkal pavisam cita pasaule. Tur bērnus šķiro ne vairs pēc viņu tēviem, bet pēc uzvārdiem; viņus vairs nenoteic tas, ka viens ir stiklinieka un otrs kurpnieka dēls, bet gan tas, ka viens saucas Adamecs un otrs Berans. Galdnieka puikam tas ir satricinājums, pie kura viņš ilgi nevar pierast. Līdz šim viņš piederēja ģimenei, darbnīcai, mājai, savam zēnu baram; nu viņš sēž briesmīgi vientuļš starp četrdesmit zēniem, kuru vairumu nepazīst un ar kuriem viņam nav nekādas kopīgas pasaules. Ja blakus sēdētu tētis vai mamma, vai vismaz zellis Francis, vai pat garais un sērīgais pans Martineks, tad būtu citādi; varētu turēties pie viņa svārku stērbeles un nezaudēt sakaru ar savu pasauli, just to aiz sevis kā aizsargātāju. Viņš būtu sācis raudāt, bet baidījās, ka pārējie viņu izsmies. Nekad viņš nesadraudzējās ar savu klasi. Pārējie drīz vien sadraudzējās un bikstīja cits citu zem soliem, bet viņiem tas bija viegli: viņiem nebija mājās galdnieku darbnīcas vai skaidu žoga un pagalmiņa, nobērta ar zāģu skaidām, nebija spēkavīra Franča vai pana Marli neka, nebija pēc kā tik sāpīgi ilgoties. Galdnieka dēlēns sēdēja klases burzmā kā pazudis, ar aizžņaugtu rīkli. Pans skolotājs apstājās viņam līdzās. «Tu esi paklausīgs un kluss zēns,» viņš atzinīgi noteica. Puika piesarka, un acīs viņam saplūda līdz šim neizjustas laimes asaras. Kopš tās reizes viņš skolā kļuva paklausīgs un kluss zēns, kas, protams, vēl vairāk nošķīra viņu no pārējiem.

Bet bērna dzīvē skola ievieš jaunu un lielu pieredzi: bērns pirmo reizi sastopas ar dzīves hierarhisko iekārtu. Tiesa, līdz tam laikam viņam arī nācās vienam otram paklausīt: māmiņa kaut ko liek darīt, bet māmiņa ir mūsējā, māmiņa ir tāpēc, lai vārītu ēst, bet māmiņa arī skūpsta un glāsta; tētis dažreiz noskaišas, bet viņam var toties ierāpties klēpī vai turēties pie viņa resnā pirksta. Daži lielie šad tad uzbrēc vai nolamā, bet to var neņemt galvā un skriet projām. Pans skolotājs — tas ir kaut kas cits, viņš ir tāpēc, lai atgādinātu un pavēlētu. No viņa nevar aizbēgt un nav kur paslēpties, atliek vienīgi sarkt un līst vai zemē aiz kauna. Nekad panam skolotājam nevar iekāpt klēpī vai turēties pie viņa tīri mazgātā pirksta; vienmēr viņš stāv pāri visiem nepieejams un neaizskarams. Bet pans mācītājs — tas ir vēl lielāks. Ja viņš noglauda zēnam galvu, tad zēns nav tikai noglaudīts, bet izcelts un paaugstināts pār visiem citiem, un tikai ar pūlēm jāvalda pateicības un lepnuma asaras. Līdz skolai puišelim bija sava pasaule un visapkārt daudz citu noslēpumainu, noslēgtu pasauļu — maiznieka, akmeņkaļa un visu pārējo. Tagad visa pasaule sadalījās divās daļās;

augstākajā pasaulē atrodas pans skolotājs, pans mācītājs mii tie, kuri drīkst ar viņiem runāt; — pans aptiekārs, ārsts, notārs un tiesnesis; parastajā pasaulē atrodas tēvi un viņu bērni. Tēvi mājo bodēs un darbnīcās un tikai iznāk uz sliekšņa, it kā viņiem nolemts turēties pie savām mājām; tie no augstākās pasaules sastopas tirgus laukuma, sasveicinās, ar plašu žestu noņemot platmales, pastāv brītiņu kopā vai gabaliņu pavada viens otru. Viņu galds traktierī tirgus laukumā apsegts ar baltu galdautu un izskatās teju pat kā altāris; pārējos galdus sedz sarkani vai zili rūtaini galdauti. Tagad es zinu, ka šis baltais galdauts nebūt nebija tik neizsakāmi tīrs, zinu, ka mācītājs bija iesnu apstāts resns labsirdis, bet pans skolotājs — provinces vecpuisis ar sarkanu degunu, bet toreiz viņi iemiesoja kaut ko augstu un gandrīz pārcilvēcisku; tā bija pirmā pasaules dalīšana pēc amatiem un varas.

Es biju kluss un cītīgs skolnieks, kuru minēja citiem par paraugu, bet slepenībā līdz dvēseles trīsām apbrīnoju krāsotāja puiku, nebēdni un draiskuli, kurš ar savām palaidnībām noveda skolotāju afekta stāvoklī un reiz iekoda mācītājam pirkstā. No viņa teju pat baidījās un nezināja, kā tikt ar viņu galā. Viņu varēja pērt, kā grib, viņš tikai skatījās acīs un smējās; raudāt bija zem viņa mežoņa cieņas, lai dara ko darīdami. Kas zina: varbūt galvenā loma manā dzīvē bija tam apstāklim, ka krāsotāja zens nepieņēma mani par savu biedru. Es būtu nezin ko devis, ja vien viņš būtu draudzējies ar mani. Kādreiz, kad, velns zina ko viņš darīja, bluķis sadragāja viņam pirkstus, pārējie sāka kliegt, viņš vienīgais tikai nobālēja un sakoda zobus. Es redzēju, kā viņš gāja uz mājām, turēdams labajā asiņaino kreiso roku kā trofeju. Zēni barā skrēja pakaļ, brēkdami: «Tai uzkrita bluķis virsū!» Es biju gandrīz nemaņā aiz šausmām un līdzcietības, kājas man drebēja, mācās virsū nelabums. «Vai tev sāp?» es aizžņaugtā balsī izdvesu. Viņš uzmeta man lepnu, degošu, izsmejošu skatienu. «Kas tev par daļu?» viņš izspieda caur zobiem. Es paliku viens noraidīts un pazemots. Pagaidi, es tev rādīšu, es parādīšu, ko spēju! Iegāju darbnīcā un iebāzu kreiso roku spīlēs, ar kurām saspiež dēļus, un piegriezu skrūvi; gan jūs redzēsiet! Asaras plūda man no acīm,; tā, nu man sāp tāpat kā viņam; es viņam parādīšu! Piegriezu skrūvi vēl vairāk, vēl vairāk; nu vairs nejutu sāpes, bet ekstāzi. Mani atrada darbnīcā paģībušu, ar spīlēs iespiestiem pirkstiem; vēl tagad man kreisajā rokā pēdējās pirkstu locītavas paralizētas. Šī roka man ir grumbaina un sausa kā tītara kāja; vēl tagad tanī rakstīta piemiņas zīme — kādas piemiņas? Atriebīga bērnu naida vai kaislīgas draudzības?

V

Ap to laiku pie mūsu miestiņa pievilka dzelzceļu. Būvēt (.o sāka jau sen, bet nu tas pienāca pavisam tuvu, pat galdnieka pagalmā varēja dzirdēt, kā spridzina akmeņus nogāzēs. Bija stingrs rīkojums, ka bērni nedrīkst uz turieni iet, pirmkārt, tāpēc, ka tur spridzina ar dinamītu, otrkārt, tāpēc, ka tur visādi nelādzīgi ļaudis, velns zina kas par salašņām. Reiz tēvs aizveda mani uz turieni, sak, lai redzu, kā taisa dzelzceļu. Turēju viņu krampjaini aiz pirksta aiz bailēm no «tiem ļaudīm»; viņi mājoja dēļu barakās, starp kurām uz auklām karājās caurumaina veļa, bet pati lielākā baraka bija traktieris ar pilnkrūtainu, piktu saimnieci, kura lamājās vienā laidā. Uz trases puskaili cilvēki skaldīja akmeņus ar cērtēm, viņi kaut ko sauca tēvam, bet tas neatbildēja. Tad kāds nostājās ar sarkanu karodziņu rokā.

Skaties, tūliņ spridzinās, — tēvs teica, un es vēl krampjaināk saspiedu viņa pirkstu. — Nebaidies, es taču te esmu, — tēvs pārliecināti sacīja, un es, svētlaimīgi nopūzdamies, jutu, cik viņš ir varens un stiprs; nekas ļauns nevar notikt lur, kur ir viņš.

Kādu dienu pie mūsu darbnīcas žoga pienāca noskran- dusi meitenīte, iebāza degunu spraugā un sāka kaut ko murkšēt. ,

Ko tu pastāstīsi? — jautāja Francis. Meitene pikti parādīja mēli un tarkšēja tālāk. Francis pasauca tēvu. Tēvs atspiedās pret žogu un prasīja:

Ko tu gribi, mazā?

Meitene tarkšēja vēl ātrāk.

Es nekā nesaprotu, — tēvs nopietni sacīja, — ej nu sazini, kādas tautas jūs esat! Pagaidi! — Un viņš pasauca māmiņu. — Paskaties, kādas tam bērnam ir acis!

Meitenei bija lielas, melnas acis ar garām jo garām

skropstām.

Ir gan skaista! — māmiņa pārsteigta izdvesa. — Est gribi?

Meitene neko neatbildēja, tikai skatījās uz viņu ar savam lielajām acīm. Māmiņa iznesa šķēli maizes ar sviestu, bet mazā papurināja galvu.

Vai nu itāliete, vai ungāriete, — tēvs prātoja. — Vai nimāniete. Ej nu sazini, ko viņai vajag!

Viņš iegāja darbnīcā. Kad viņš bija tur iegājis, pans Martineks izņēma no kabatas desmit kreiceru gabalu un klusēdams pasniedza meitenītei.

Otrā dienā, kad pārnācu no skolas, viņa jau sēdēja uz mūsu žoga.

Atnākusi ciemos pie tevis, — Francis smējās, un es ārkārtīgi noskaitos un nelikos meiteni redzam, lai gan viņa izvilka no kaut kurienes — it kā no kabatas spožu desmit kreiceru gabalu un skatījās uz to tā, lai es re- d/.etu. Es pārvilku vienu dēli pāri grēdai, lai būtu šūpoles, un uzsēdos vienā galā; lai otrais gals slejas pret debesim, kas man par bēdu; sadrūmis, tāds kā satraukts, uzgriezu muguru visai pasaulei. Bet drīz vien dēlis zem manis sāka lēni celties augšup; es neatskatījos, mani pārņēma bezgalīga, teju pat sāpīga laime. Mani, svētlaimīgu līdz skurbumam, cēla aizvien augstāk, es pieliecos, lai novilktu šūpoles savā galā līdz zemei, otrais dēļa gals atbildēja ar vieglu, līganu kustību, tur jāteniski sēž meitenīte, nesaka ne vārda, šūpojas klusēdama un svinīgi, otrā galā klusēdams un svinīgi šūpojas zēns, viņi neskatās viens uz otru, nododas šūpošanai ar miesu un dvēseli, jo mīl; vismaz zēns mīl, kaut viņš neprot to izteikt vārdos, šīs jūtas pārpilda viņu, tās ir skaistas un reizē mokošas; tā viņi šūpojas bez vārdiem, it kā pildot kādu ceremoniju, šūpojas lēni jo lēni, lai būtu svinīgāk.

Viņa bija lielāka un vecāka par mani, melnmate un melnūksnēja kā melns kaķis, nezinu, kā viņu sauca un kādas tautības viņa bija. Parādīju viņai savu iežogoto pa- galmiņu, bet viņa nelikās par to zinis, laikam nesaprata, ka pupas ir manas vistas; man tas bija ļoti sāpīgi, un kopš tās reizes pagalmiņš mani vairs nepriecēja. Toties viņa noķēra kaimiņu kaķēnu un piekļāva to sev klāt pa pusei nožņaugtu, ar izbolītām acīm; no virves gabala viņa prata izpīt tādu zvaigzni, ka tas jau atgādināja burvestību. Zēns nav spējīgs mīlēt pastāvīgi, mīlestība ir pārāk smagas un mokošas jūtas, palaikam nepieciešams tās atvieglot, pārejot uz vienkāršu draudzību. Zēni smējās par mani, ka es draudzējoties ar skuķiem, šādu rīcību viņi uzskatīja zem sava goda; es izturēju izsmieklu varonīgi, bet bezdibenis starp mums paplašinājās. Reiz viņa saskrāpēja seglinieka puiku; būtu sācies kautiņš, bet iejaucās krāsotāja dēls un nicīgi izspieda caur zobiem: «Metiet mieru, tas taču ir skuķis!» Un nospļāvās kā pieaudzis. Ja toreiz viņš būtu mani pasaucis, es būtu sekojis viņam un pametis šo mazo melnaci, bet viņš uzgrieza man muguru un aizveda savu baru pretī citām uzvarām. Aiz apvainojuma un greizsirdības es biju kā bez prāta.

— Nedomā niekus, — es bargi teicu viņai, — ja viņi būtu mūs aiztikuši, es viņiem sadotu! — Bet viņa neko nesaprata, parādīja tiem mēli un vispār izturējās tā, it kā es atrastos viņas aizsardzībā.

Bija brīvlaiks, un dažreiz mēs abi pavadījām kopā veselas dienas, bet vakarā pans Martineks aizveda viņu aiz rokas uz dēļu barakām viņpus upes. Dažreiz viņa neatnāca — un es nezināju, ko iesākt aiz izmisuma, paņēmu grāmatu, ielīdu savā paslēptuvē starp dēļiem un izlikos, ka lasu. Tālumā varēja dzirdēt akmeņu spridzināšanu un zēnu klaigas, bet es jau pie viņiem vairs nepiederēju. Pans Martineks pieliecās pie manis, it kā dēļus pārskaitīdams, un līdzjūtīgi murmināja: «Ko tad viņa šodien neatnāca?» Es izlikos nedzirdam un tikai nešpetni lasīju, bet teju pat ar baudu jutu, kā mana sirds asiņo un ka pans Martineks to zina. Reiz es tomēr neizturēju un devos pie viņas pats; ta bija traka dēka: man vajadzēja pa laipu tikt pāri upei, kura todien man likās briesmīga un trakojoša kā nekad. Sirds man stipri dauzījās, un es gāju kā sapnī uz barakām, kuras man šķita pamestas, vienīgi resnā traktier- niece kaut kur bļaustījās un sieviete vienā kreklā un svārkos kāra veļu, skaļi žāvādamās kā miesnieka lielais suns, Melnūksnējā meitenīte sēdēja uz kastes kādas barakas priekšā un lāpīja kaut kādas skrandas, mirkšķinādama garās skropstas un aiz pārliekas cītības izbāzusi ārā mēles galiņu. Viņa bez aplinkiem pavirzījās, atbrīvojot man vietu sev blakus, un sāka aši un jauki bērt savā svešajā valodā. Nekad nebiju jutis, ka esmu tik bezgala tālu no mājām; it kā šeit būtu cita pasaule, it kā man nevajadzētu vairs atgriezties mājās; tās bija izmisīgas un heroiskas jūtas. Viņa aplika man ap kaklu savu tievo, kailo roku un ilgi, valgi un kutinoši čukstēja kaut ko ausī varbūt viņa stāstīja svešajā valodā, ka mīl mani, un es vai miru aiz laimes. Viņa ieveda mani barakā, kura acīmredzot dzīvoja; tā bija saules pārkarsēta līdz nosmakšanai un oda kā suņu būda, uz naglas karājās vn Iršu svārki, uz grīdas bija lupatas un dažas kastes 11 mēbeļu vietā. Telpā valdīja krēsla, bet viņas acis skatījās mani tik tuvas un skaistas, ka man gribējās raudāt; nezinu pats, aiz mīlestības, bezspēcības vai šausmām. Viņa apsēdās uz kastes, atbalstījusi zodu pret ceļgaliem, čukstēja tādu kā dziesmiņu un raudzījās manī ar nekustīgajām, plaši ieplestajām acīm; likās, viņa bur. Vējš aizcirta durvis, pēkšņi kļuva tumšs; man bija baigi, sirds sitas kaut kur kaklā, nezināju, kas notiks; kaut kas klusu nočaukstēja, durvis atvērās, viņa iestājās tanīs pret gaismu un nekustīgi skatījās ārā. Atkal nodārdēja sprādziens dzelzceļa nogāzē, un viņa atkārtoja: «Bumm!» Viņa atkal kļuva jautra un rādīja man, ko prot izpīt no virvēm; dievs zina kāpēc sāka izturēties pret mani kā māmiņa vai auklīte; paņēma mani pat aiz rokas un gribēja vest uz mājām, it kā es būtu maziņš. Izrāvu roku un sāku svilpot, cik stipri vien pratu, lai viņa redzētu, kāds es esmu, pat uz laipas apstājos un spļāvu ūdenī, lai pierādītu, ka esmu liels un ne no kā nebaidos. Mājās man prasīja, kur esot klejojis; es kaut ko sameloju, bet, lai gan es meloju bieži un viegli kā katrs bērns, šoreiz es jutu, ka mani meli ir lielāki un smagāki, tāpēc meloju jau pārāk centīgi un steidzīgi — brīnos, ka to nepamanīja.

Nākamajā dienā viņa ieradās, it kā nekas nebūtu noticis, un mēģināja svilpot, savilkusi lūpas; es viņu mācīju svilpt, pašaizliedzīgi atteikdamies no sava pārākuma; draudzība ir liela lieta. Tagad man bija vieglāk iet pie viņas uz barakām; mēs jau iztālīm svilpām viens otram, un tas neparasti nostiprināja mūsu draudzību. Mēs kāpām uz nogāzēm, no kurām varēja redzēt, kā strādā zemes racēji; viņa sildījās uz akmens saulītē kā čūskulēns, kamēr es pētīju miestiņa jumtus un baznīcas jumola sīpolu. Cik tas viss bija tālul Tur, kur redzams papes jumts, ir galdnieka darbnīca; tēvs sēc un mērī dēļus, pans Martineks kāsē, bet māmiņa uz sliekšņa groza galvu: kur nu atkal aizklīdis tas sasodītais puika? Tepat, nekur, es esmu noslēpts; tepat saulainā nogāzē, kur zied deviņvīru spēks, dadži un lauvmutītes, tepat otrā krastā, kur skan cērtes un sprāgst dinamīts, te viss ir gluži citāds. Te ir tāda nomaļa vieta: var redzēt visu, bet tevi neredz neviens. Lejāk jau ievilkusi šaursliežu dzelzceļu un ved vagonetēs akmeņus un mālus; kāds uzlec uz vagonetes, un tā pati ripo pa sliedēm; es arī tā gribētu braukt, apsējis ap galvu sarkanu kabatas lakatu kā turbānu. Un dzīvot dēļu būdā, to man uztaisītu pans Martineks. Melnūksnējā meitenīte nenolaiž acu no manis; cik dumji, ka neko nevaru viņai pateikti Mēģināju runāt ar viņu slepenā valodā: «Epes tepev kopo tepeikšupu,» — bet viņa arī to nesaprata. Atlika vienīgi rādīt mēli un visvisādi vaibstīties, tā izpaužot domu vienādību. Vai kopīgi mest akmentiņus. Patlaban kārta mēles izbāšanai; viņas mēle ir lokana un tieva kā sarkans čūskulēns; vispār mēle ir dīvaina, tuvumā šķiet, ka tā taisīta no sārtiem graudiņiem. Lejā klaigā, bet tur pastāvīgi kliedz. Nu, kurš ilgāk izturēs skatīties otram acīs? Brīnums gan, acis viņai šķiet melnas, bet, ciešāk ieskatoties, tanīs redzami zeltaini un zaļi punktiņi un vidū tā galviņa, tas esmu es. Bet pēkšņi viņas acis iepletās kā šausmās, viņa pietrūkās kājās, kaut ko izkliedza un šāvās pa nogāzi lejup.

Lejā uz trases juceklīgs ļaužu bars virzījās uz traktiera pusi. Savas cērtes viņi bija pametuši zemē.

Vakarā mūsu miestiņā satraukti stāstīja, ka viens no «tiem» strīdā iedūris ar nazi uzraugam; viņu aizveduši policisti, uz rokām bijušas važas, viņa bērns skrējis viņam līdzi.

Pans Martineks pievērsa man lielās, skaistās acis un atmeta ar roku.

Ej nu sazini, kurš tas ir bijis, — viņš nomurmināja. — Tādi ļaudis jau šodien te, bet rīt sazin kur.

Meitenīti es vairāk neredzēju. Noslēpies starp dēļiem, aiz skumjām un vientulības lasīju, kas pagadījās pie rokas.

Jums gan ir labs zēns! — kaimiņi runāja, bet tētis tēva pieticībā iebilda:

—■ Ja nu tikai no viņa kaut kas iznāktu!

VI

Tēvu es mīlēju, jo viņš bija stiprs un vienkāršs. Pieskaroties viņam, šķita, it kā esi atspiedies pret sienu vai pret nesatricināmu kolonnu. Es domāju, ka viņš ir stip

rāks par visiem cilvēkiem; viņš oda pēc lētas tabakas, alus un sviedriem, un viņa varenais miesīgums iedvesa man drošību, paļavību un spēku. Šad tad viņš pārskaitās un tad bija baismīgs, plosījās kā negaiss; jo saldāka bija tā drusciņ baismu, ar kādu es pēc tam ierāpos viņam klēpi Viņš nerunāja daudz un, ja runāja, tad par sevi ne; mani nek ad neatstāja nojauta, ka viņš, ja vien gribētu, tad vaidu pastāstīt par dižiem un varonīgiem darbiem, kurus veicis, un es uzliktu plaukstu uz viņa varenajām, spalvai- najām krūtīm, lai dzirdētu, kā stāsts tanīs atbalsojas. Sava amatā viņš darbojās plaši un pamatīgi; viņš bija ļoli taupīgs, jo mērīja naudu ar darbu, kas tanī ieguldīts. Atceros, ka šad tad svētdienās viņš izņēma no atvilktnes krājkases grāmatiņas un skatījās tanīs; šķita, ka viņš ar gandarījumu vēro kārtīgi nokrautu labu, paprāvu dēju grēdu; tanīs, zēn, ielikts milzums darba un sviedru. Izšķiest naudu ir tas pats, kas sabojāt gatavu darbu; tas ir grēks. «Bet kam tev, tēt, tā sakrātā nauda?» — «Vecuma dienām,» viņš varbūt atbildētu, bet tas nav galvenais, tā tikai saka; nauda ir tāpēc, ka tā rāda darbu, cītības un atteikšanās tikumu. Tur tu vari izlasīt visas dzīves rezultātu; tur rakstīts, ka esmu dzīvojis darbīgi un taupīgi, kā pieklājas. Pienāca laiks, kad tēvam jau bija klāt vecuma dienas; māmiņa sen atdusējās kapsētā zem marmora pieminekļa («Izmaksāja milzumu naudas,» tēvs mēdza godbijīgi sacīt.), man bija laba vieta, bet tēvs kā agrāk staigāja pa darbnīcu ar smagajām, uztūkušajāin kājām, lai gan tur bija maz, ko darīt, krāja un rēķināja, bet svētdienās viens pats savā dzimtajā ligzdā izņēma no atvilktnes krājkases grāmatiņas un ilgi vēroja skaitļos izteikto savas godīgās dzīves rezultātu.

257

Māmiņa nebija tik vienkārša; viņa bija daudz jūtīgāka, ātri iekaisa un šķita mīlas pārpilna pret mani; gadījās brīži, kad viņa krampjaini spieda mani pie krūtīm un dvesa: «Tu mans vienīgais, es vai mirtu tavā labā!» Vēlāk, kad es paaugos, šādi mīlas uzliesmojumi mani apgrūtināja; man bija kauns, ka biedri redzēs, cik dedzīgi mani māmiņa skūpsta, bet, kamēr biju vēl mazs, šī vētrainā mīlestība mani paverdzināja vai nospieda; māti es ļoti mīlēju. Kad sāku raudāt un viņa paņēma mani klēpī, es jutu, ka izkūstu, man ļoti patika raudāt, piekļaujoties viņas mīkstajam kaklam, kuru padarīja valgu bērna slienas un asaras; es spiedu raudas spiešus, kamēr viss izplūda

9—3199

svētlaimīgā, miega pilnā šļupstā: «Māmiņ! Māmiņ!» Vispār māte saistījās man ar prasību raudāt un klausīties mierinājumus, ar jūtelīgu prasību izbaudīt pašam savas bēdas. Tikai tad, kad kļuvu par mazu piecgadīgu vīrieti, manī radās protests pret tādām sievietiskām jūtu izpausmēm; es aizvērsos, kad viņa spieda mani pie krūtīm, un domāju, kas viņai no tā tiek; tētis ir labāks, no viņa dveš tabaka un spēks.

Tā kā māte bija pārmērīgi jūtīga, tad uztvēra visu kaut kā dramatiski; sīki ģimenes strīdi beidzās ar uztūkušām acīm un traģisku klusēšanu; tēvs, aizcirtis durvis, nešpetnā cītībā stājās pie darba, kamēr virtuvē brēktin brēca pret debesīm baismīgs un žēlabu pilns klusums. Mātei patika domāt, ka es esmu vārgs bērns, ka ar mani var noliki kada nelaime vai es varu nomirt. (Viņai patiešām bija nomiris pirmais bērns, mans nepazīstamais brālītis.) Viņa vienā laidā skrēja skatīties, kur es esmu un ko daru; vēlāk es kā vīrietis raucu pieri, ka viņa mani tā uzmana, un atbildēju ar nepatiku un strupi. Viņa pastāvīgi apvaicājās: «Vai tu esi vesels? Vai tev nesāp vēderiņš?» Sākumā man tas glaimoja; cilvēks taču jūtas tik svarīgs, kad slimo un viņam liek kompreses, un māmiņa drudžaini spiež viņu pie krūtīm. «Tu mans visudārgākais, tu nedrīksti mirt!» Vai veda mani aiz rokas uz brīnumu pilnu svētceļojuma vietu, kur aizlūdza par manu veselību; viņa ziedoja jaunavai Marijai mazu vaska krūti, jo man esot vājas krūtis. Man bija briesmīgs kauns, ka par mani ziedo sieviešu krūti, tas pazemoja manu vīrieša cieņu; vispār tas bija dīvains ceļojums, niale klusu lūdza dievu vai nopūtās, acis viņai bija stingas un asaru pilnas; man bija neskaidra, mokoša nojauta, ka runa nav par mani vien. Vēlāk viņa man nopirka radziņu, kurš man, protams, šķita savādāks un garšīgāks nekā radziņi mūsu mājās; tomēr man diezin kā nepatika doties šādā svētceļojumā. Sis priekšstats man palicis uz visu mūžu: māte — tas ir kaut kas saistīts ar slimībām un sāpēm. Domāju, ka es arī patlaban mīļāk balstītos pret tēvu ar viņa tabakas un vīrišķības dvesmu. Tēvs bija kā kolonna.

Nav nozīmes izpušķot manu bērnības mītni. Tas bija parasts un labs nams kā tūkstošiem citu; es godāju savu tēvu un mīlēju savu māti, un, re, man ir labi klājies zemes virsū. Vecāki izveidojuši mani par_ godīgu cilvēku pēc sava parauga; es neesmu tik stiprs kā tēvs, ne arī tik

liels mīlestībā kā māte, taču darbīgs un krietns, jutīgs mi zināmā mērā godkārs — godkāre ir mantojums no mālēs mundruma; vispār tas, kas manī bija ievainojams, ir uacis no mātes. Bet izrādās, ka tas bija vietā un veda uz labu; blakus cilvēkam, kurš darbojas, manī mita cilvēks, kurš sapņo. Tas, piemēram, nav iedzimts no tēva, ka es skatos uz savu pagātni kā spogulī: tēvs gluži vienkārši bija tagadnes cilvēks, viņš nevarēja nodarboties ar kaut ko citu, jo dzīvoja darbā. Atmiņas un nākotne pieder tiem, kurieni tieksme sapņot un kuri visvairāk nodarbojas paši ar sevi l a ir matos daļa manā dzīvē. Un, kad tagad pūlos saskaitīt, kas mani ir no tēva un no mātes, tad redzu, ka abi gājuši man blakus visu mūžu un ka manām tēva mājam nekur nav gala; es arī šobrīd esmu bērns, kam ir sava noslēpumaina pasaule, un, kamēr tēvs strādā un apsver mate seko man ar baiļu un mīlestības pilnu skatienu.

VII

8*

259

Tā kā es mācījos labi un aiz atturības un vientulības daudz lasīju, tēvs nolēma mani izglītot; vispār tas notika it kā pats par sevi, jo tēvs cienīja kungus un gūt materiālus panākumus un augstāku stāvokli sabiedrībā uzskatīja par katra kārtīga cilvēka un viņa pēcnācēju vissvētāko un dabiskāko pienākumu. Esmu novērojis, ka vistalantīgākie bērni (karjeras ziņā) parasti nāk no tām darbīgajām vidējām šķirām, kuras nule sākušas pieticīgi un pašaizliedzīgi likt pamatus tādai kā pretenzijai uz labāku dzīvi; mūs stumj uz augšu mūsu tēvu pūles. Toreiz man nebija nekāda priekšstata, par ko es vēlētos kļūt, bet katrā ziņā par kaut ko diženu kā tas virves dejotājs, kas kādu vakaru šūpojās uz virves virs mūsu mazā tirgus laukuma, vai kā dragūns zirgā, kurš kādreiz piestāja pie mūsu žoga un kaut ko vāciski prasīja; māte pasniedza viņam glāzi ūdens, dragūns salutēja, zirgs dejoja, bet māmiņa bija pietvīkusi kā roze. Es gribēju kļūt par dragūnu vai vismaz konduktoru, kurš aizcērt vagona durvis un ar brīnumainu eleganci uzlec uz pakāpes, kad vilciens jau kustas. Bet es jau nezināju, kas darāms, lai kļūtu par konduktoru vai dragūnu. Reiz tēvs aizkustināts paziņoja, ka pēc brīvdienām sūtīs mani uz ģimnāziju, māte apraudājās, pans skolotājs skolā teica,

ka man jācienī tas, ka būšu izglītots cilvēks, bet mācītājs sāka mani uzrunāt: «Servus, student!» Es sarku aiz lepnuma, viss bija tik svinīgi, es jau kaunējos rotaļāties un ar grāmatiņu rokā sāpīgā vientulībā audzēju dvēselē zēnisku nopietnību.

Interesanti, ka turpmākie astoņi gadi ģimnāzijā man šķiet nesvarīgi vismaz salīdzinājumā ar mājās pavadīto bērnību. Bērns dzīvo pilnīgu dzīvi, viņš neuztver savu bērnību, savu pašreizējo brīdi kā kaut ko laikam pakļautu, pārejošu; viņš ir mājas, tas ir, viņš ir svarīga persona, kura ieņem savu pēc īpašuma tiesībām piederīgo vietu. Bet tad kadu dienu šādu miestiņa puišeli aizved uz pilsētu mācīties. Astoņi gadi starp svešiem ļaudīm, tā to varētu nosaukt, jo te viņš vairs nebūs mājās, būs svešs cilvēks un nekad viņam neradīsies īsta pārliecība, ka te ir viņa vieta. Viņš jutīsies ārkārtīgi niecīgs starp šiem svešajiem ļaudīm,, viņam bez gala atgādinās, ka vēl viņš nekas nav; skola un svešā apkārtne viņā ieaudzēs pazemojoša mazuma, nospiestības un mazvērtības sajūtu, kuru viņš mēģinās izskaust ar zubrīšanu vai — dažos gadījumos un mazliet vēlāk — ar nešpetnu dumpi pret skolotājiem un skolas disciplīnu. Skolā viņam kaļ vienā gabalā, ka viss ir tikai gatavošanās uz to, kas vēl gaidāms: prīmaņu Klase ii gatavošanās uz sekundānu klasi, un kvartāli:. ii pasaule tikai tāpēc, lai kļūtu par kvintānu, ja būs pietiekami vērīgs un cītīgs. Un visi šie astoņi garie gadi ir tikai gatavošanās saņemt gatavības apliecību, un tikai pēc tam, studenti, jums sāksies īstā mācīšanās. Mēs gatavojam jūs dzīvei, sludina pani pasniedzēji, it kā tie, kas dīdās solos viņu acu priekšā, vēl nemaz nedzīvo. Dzīve sāksies pēc gatavības apliecības saņemšanas; tas ir, īsi sakot, pats spēcīgākais priekšstats, ko mums sniedz ģimnāzija, tāpēc mēs pametām to, it kā nule izlaisti brīvībā, un nebūt nejūtām tādu kā aizkustinājumu, ka, pametot ģimnāziju, atvadāmies no savas zēnības.

Tāpēc laikam mūsu atmiņas par skolu ir tik trūcīgas un saraustītas, un tomēr — kāda uztvere ir šai vecumā! Cik precīzi un skaidri es atceros savus skolotājus, smieklīgos un pa pusei jukušos pedantus, labsiržus, kuri veltīgi pūlējās tikt galā ar izlaidīgo zēnu bandu, un dažus cildenus mācītus vīrus, pie kuru kājām pat zēns neskaidri, teju pat ar trīsām juta, ka runa nav par gatavošanu, bet par apzināšanos un ka šinī pašā brīdī viņš jau ir kaut kas un par kaut ko top. Redzu arī savus klases biedrus, sagraizītos solus, vecās scholarum piarum [2] ēkas gaiteņus — tūkstošiem spilgtu atmiņu kā mirdzošs sapnis; taču viss šis ģimnāzijas laiks, visi šie astoņi gadi ir it kā bez sejas un teju pat bez jēgas; tie bija jaunības gadi, kurus nodzīvoja nepacietīgi un steidzīgi, lai tikai lie ātrāk paietu.

Un tomēr šinīs gados zēns pārdzīvo tik alkatīgi un spē- cigi visu to, kas ir ārpus skolas, visu to, kas nav «gatavošanās dzīvei», bet pati dzīve: vai nu tā ir draudzība, vai tā saucamā pirmā mīlestība, konflikti, lasīšana, krīze reliģiskos uzskatos vai draiskulība. Tas ir kaut kas tāds, kur vai mesties iekšā pa kaklu pa galvu, tas pieder viņam jau tagad, nevis pēc gatavības apliecības vai, kā skolā saka, kad viņš būs «sagatavots». Vairums garīgu satricinājumu un tik dažādu, ar traģisku nopietnību uztvertu jaunības kļūdu, manuprāt, ir sekas no tās nomāktās dzīves, kādā aizvadām savu jaunību. Tā ir teju pat atriebība par to, ka mūs neņem nopietni. Dumpodamies pret šo hronisko provizorisinu, mēs alkstam kaut jel kur dzīvot pilnīgāk un patiesāk. Tāpēc ir tā, tāpēc jaunības gados tik juceklīgi un dažkārt sāpīgi mums laužas ārā dumjš zēnis- kums un traģiska, pārsteidzoša nopietnība. Dzīve neattīstās tā, ka no puikas pakāpeniski un gandrīz nemanāmi top vīrs; bērnā pēkšņi parādās ļoti gatavas un ārkārtīgi nobriedušas cilvēka pazīmes; tas viss nav savienojams, nav viņā noorganizēts, tas saduras tik haotiski un neloģiski, ka brīžiem atgādina ārprātu. Par laimi, mēs, vecie, esam paraduši nolūkoties uz šo stāvokli pielaidīgi un zēniem, kuri sāk briesmīgi nopietni izturēties pret dzīvi, liekam piekāpīgi noprast, ka tas pāries.

(Cik rupji ir tā runāt par laimīgo jaunību! Mēs laikam domājam, ka tad mums bija veseli zobi un kuņģi; kas par to, ka mums daudzkārt sāpēja sirds! Ja mums tagad būtu priekšā tik daudz dzīves kā toreiz, mēs mainītos tūliņ, lai kas mēs būtu. Es zinu, ka, stingri ņemot, tas bija laiks, kad man bija vismazāk laimes, daudz skumju un vientulības, bet zinu arī, ka tūliņ apmainītos, abām rokām pieķertos pie šīs nomāktās jaunības, — kas par to, ka man atkal tik bezgalīgi, tik izmisīgi sāpētu sirds!)

VIII

Tas viss notika ar mani kā ar jebkuru citu zēnu, tikai varbūt ne tik vētraini un ne tik spilgti. Vispirms jau liela daļa šā jaunību pavadošā rūgtuma izgaisa pastāvīgajās skumjās pēc mājām, provinces zēna vientulībā svešā, it kā augstāk nostādītā apkārtnē. Taupīgais tēvs iekārtoja mani sīka, ar rūpēm apkrauta drēbnieka ģimenē; tad man pirmo reizi radās sajūta, ka neesmu bagāts, bet teju pat trūcīgs skolnieks, kuram pielemts ierobežot savas prasības un turēties sānis. Es biju kautrs provinces zēns, kurš juta, ka viņu nicina ņiprie pilsētas zeņķi, kuri te jutās kā mājās, tik daudz zināja, tik daudz kas viņiem bija kopīgs. Tā kā es nepratu viņiem tuvoties, tad ieņēmos prātā, ka tapšu par viņiem pārāks, kļuvu par zubrītāju un atradu zināmu dzīves jēgu, zināmu atriebību, zināmu triumfu tai faktā, ka pārgāju no klases uz klasi ar summa cum laude\ klases biedru naidīguma pavadīts, jo viņi manās vientuļajās un grūtajās pūlēs redzēja tikai pretīgu karjerismu. Es jo vairāk nocietinājos, kalu lekcijas, aizbāzis ausis drēbnieka gludekļu sausajā tvanā, virtuves smakā, kur drēbnieka sieva, vienmēr nopūzdamās, vārīja kaut kādu bālu un pastāvīgi skābu ēdienu. Es mācījos līdz apstulbumam, kur vien gāju, tur kustināju lūpas, bez gala atkārtodams iekalto; bet kas tas bija par klusu un dziļu triumfu, kad es skolā vienmēr visu pratu un atsēdos solā, kamēr klase īgni un nelaipni klusēja! Es neskatījos atpakaļ, jo jutu, cik naidīgi visi uz mani noraugās. Šī mazā godkāre iznesa mani cauri visām krīzēm un jaunības lūzuma momentiem; es bēgu pats no sevis, mācīdamies no galvas Zunda arhipelāga salas vai nepareizos grieķu valodas locījumus. Te manī izpaudās tēvs, kurš, noliecies pār savu darāmo, sēca aiz saspringtības un centības, tēvs, kurš ar pirkstu pārvilka pār gatavo darbu: viss labi izdevies, nekādas vainas. Nu vafrs nevar redzēt burtus, metas krēsla, pa atvērto logu var dzirdēt vakara jundu kazarmās; logā stāv zēns ar degošām acīm, viņam trūkst ripas aiz ārkārtīgi skaistām un izmisīgām skumjām. Par ko viņš skumst? Tam nav vārda, tas ir tik neaptverams un bezdibenīgs, ka tanī nogrimst visas sīku apvainojumu un pazemojumu, neveiksmju un vilšanās asās adatiņas, kuras no visām pusēm duras biklā zēna sirdī. Jā, tā ir māte, tāda mīlestības un ciešanu pārpilnība. Tā sasprin- gtība un iekalšana — tas ir tēvs, bet tas pārmērīgi jūtīgais, kaislīgi maigais — tas nāk no mātes; kā viņus abus var ietvert un saskaņot zēna šaurās krūtis?

Kādu laiku man bija biedrs, ar kuru mani saistīja sapņaina draudzība; tas bija lauku zēns, vecāks par mani, ar gaišam pūciņām uz zoda, pārsteidzoši neapdāvināts un maigi; viņa māte bija novēlējusi viņu dievam aiz pateicības par tēva izveseļošanos, viņam vajadzēja kļūt par garīdznieku. Kad viņu izsauca atbildēt, tā bija traģēdija, jo laba griba sadūrās ar paniku: viņš trīcēja kā apšu lapa un nespēja izrunāt ne vārda. Sāku viņu cītīgi mācīt, gribēdams paiidzēt; viņš klausījās manī ar vaļēju muti, pievērsis man skaistās, dievinošās acis. Kad viņam bija jāatbild, es cietu viņa dēļ neizsakāmi un neprātīgi; visa klase centās viņam palīdzēt un pateikt priekšā, pat man parādīja žēlastību un bikstīja sānos: ei, kāda ir atbilde? Viņš atsēdās, tumši pietvīcis un iznīcināts, es piegāju pie viņa ar asarām acīs un mierināju, sak, nu jau bija drusku labāk, tu teju pat atbildēji pareizi, pagaidi, viss būs labi! Klases darbos es sūtīju viņam salocītā papīriņā iznākumu, jo viņš sēdēja otrā klases galā; mans sūtījums gāja no rokas rokā, bet neviens to nelocīja vaļā, jo tas bija domāts viņam; jaunība ir cietsirdīga, bet bruņnieciska. Kopīgiem spēkiem mēs aizvilkām viņu līdz trešajai klasei, bet tur viņš neglābjami iekrita un aizbrauca uz mājām; dzirdēju, ka mājās viņš esot pakāries. Šis zēns laikam bija pati lielākā un kaislīgākā mīlestība manā dzīvē. Es domāju par to, kad vēlāk lasīju stāstus par seksuālām dziņām pusaudžu draudzībā. Ak dievs, kādas aplamības! Mēs taču tik neveikli, ar pūlēm sniedzām viens otram roku, teju pat satriekti ar mokām aptvērām to pārsteidzošo faktu, ka mums ir dvēseles; mēs jutāmies laimīgi, ka varam raudzīties uz vieniem un tiem pašiem priekšmetiem. Es jutu, ka mācos viņa dēļ, lai varētu viņam palīdzēt; tas bija vienīgais laiks, kad es mācījos ar prieku un kad tam visam bija laba un skaista jēga. Vēl šobrīd dzirdu savu uzstājīgo un cītīgo balstiņu: «Atkārto man pakaļ: kailsēkļi augi dalās augos ar vienu sēklotni, divām sēklotnēm un bez sēklot- nes.» — «Augi dalās viensēkļos,» murmināja mans lielais draugs jau vīrieša balsī un raudzījās manī ar tīrām, uzticīgām, suniski padevīgām acīm.

Mazliet vēlāk man bija cita mīlestība; viņai bija četrpadsmit gadu, man piecpadsmit; viņa bija māsa manam klases biedram, kurš bija izgāzies latīņu un grieķu valodā, lielam draiskulim un sliņķim. Kādreiz mani ģimnāzijas gaitenī apturēja noplucis, iedzēries trula izskata pans, noņēma platmali, nosaucās par tādu un tādu jaunāko ierēdni; zods viņam trīcēja; es, sak, esot tāds izcils skolnieks, un vai es nebūtu tik labs un drusku nepalīdzētu viņa dēliņam latīņu un grieķu valodā. «Repetitoru algot es nespēju,» viņš šļupstēja, «bet, ja nu jums būtu tik liela laipnība, pan …» Viņš nosauca mani par panu, ar to pielika; ko vairāk es varēju velēties? Ar sajūsmu ķēros pie jaunā uzdevuma un mēģināju mācīt šo izpurušo ielas puiku. Tā bija dīvaina ģimene; tēvs vienmēr bija darbā vai piedzēries, māte staigāja pa mājām šūdama; viņi dzīvoja šaurā ieliņā ar sliktu slavu, kur vakaros iznāca no savām mītnēm resnas, vecas ielenes, līgodamās kā pīles. Mājās bija — vai arī nebija — mans skolnieks un viņa jaunākā māsa, spodra, bikla, šauru sejiņu, gaišām, tuvredzīgi izvalbītām acīm, mūžīgi noliekusies pār kādu izšuvumu vai ažūrdarbu. Ar mācīšanu gāja bēdīgi, zeņķis negribēja mācīties ne sitams, bet es līdz ausīm, līdz sāpēm iemīlējos šai biklajā meitenē, kura klusiņām sēdēja uz krēsla, turēdama izšuvumu pie pašām acīm. Viņa vienmēr pacēla acis pēkšņi un it kā nobijusies, par ko atvainojās ar tādu kā trīsošu smaidu. Zeņķis ij nedomāja klausīties manās gudrībās, augstsirdīgi atļāva man izpildīt viņa mājas darbus un pats devās savās darīšanās. Es kver- nēju pie viņa burtnīcām, it kā tas būtu sazin cik grūts darbs; k-ad pacēlu galvu, viņa aši nolaida acis, sarkdama līdz matu galiem; kad es ierunājos, acis viņai aiz pārbīļa teju pat spiedās ārā un uz lūpām trīcēja nožēlojams, bikls smaids. Mums nebija par ko runāt, viss mūs briesmīgi mulsināja; pie sienas tikšķēja pulkstenis, izgrūzdams krācienus sitienu vietā; dažbrīd es nezin ar kādiem jutekļiem nojautu, ka viņa ne aiz šī, ne aiz tā elpo ašāk un ātrāk velk pavedienu caur izšuvumu; arī man sāka dauzīties sirds, un es nedrīkstēju pacelt galvu, tikai bez kādas vajadzības šķirstīju viņas brāļa burtnīcas, lai vismaz kaut l o <1.1 rit ii. Es kaunējos bez gala par savu mulsumu un klu.iba daudzināju: rit pateikšu viņai kaut ko tādu, lai viņa varētu sākt runāt ar mani. Izdomāju vai simt sa-

i. iii to, ko viņa varētu atbildēt, piemēram, pavai-

rnšii parādiet man savu izšuvumu, kas tas tāds būs un i iīnlnl iļ'i. Bet, kad es gribēju to pateikt, sirds man sāka dauzīties, rīkle sažņaudzās — un es nevarēju izdabūt ne v.mla; viņa pacēla baiļu pilnās acis, bet es, uzkumpis pār burtnīcu, rūcu vīrieša balsī, ka tur kļūdu no vienas vietas, liet ceļā mājup, mājās un skolā man neizgāja no galvas, Ko teikšu, ko darīšu; noglāstīšu viņai matus, sākšu pasniegt stundas par naudu un nopirkšu viņai gredzentiņu, aizvedīšu viņu kaut kādā veidā no tās mājas, apsēdīšos viņai blakus, apskaušu viņu un sazin ko vēl. Jo vairāk i", ta fantazēju, jo stiprāk sita man sirds un jo bezspēcīgāk es ieslīgu paniskā mulsumā. Bet viņas brālis pameta iiur. vienus jau tīšuprāt. «Rīt pateiksi man priekšā,» viņš Iztin-!a ka īsts šantažists un bija projām. Un vienreiz, jā: es viņu noskūpstīšu, es viņu noskūpstīšu; pieiešu klāt un Izdarīšu to, tūliņ piecelšos un iešu pie viņas. Un pēkšņi es apjucis, teju pat ar šausmām apzinos, ka patiešām esmu piecēlies un eju pie viņas. Viņa arī pieceļas, rokas ar izšuvumu trīc, lūpas pārbīlī pavērtas; mums pieres sasitas kopā, tas bija viss; viņa novērsās un sāka satraukti elsot: «Es jūs tā mīlu, es jūs tā mīlu!» Man arī gribējās raudāt, nezināju vairs nekāda padoma; kungs Jezu, ko lai es daru? «Kāds nāk,» man dumjā kārtā izlauzās, viņa aprāva elsas, un tā beidzās šis cildenais brīdis; es pietvīcis un apjucis piegāju pie galda un sāku sakravāt burtnīcas. Viņa sēdēja, turēdama izšuvumu pie pašām acīm; ceļgali viņai drebēja. «Es nu iešu,» es iz- šļupstēju, un viņas lūpās atkal notrīsēja padevīgais, baiļ- pilnais smaids.

Otrā dienā mans skolnieks ar pazinēja izskatu izmeta: «Es jau gan zinu, ko tu tur dari ar manu māšeli!» Un pamirkšķināja ar aci. Jaunatne ir apbrīnojami konsekventa un nepazīst kompromisus. Vairāk es uz turieni netiku gājis.

IX

īstenībā dzīves gaitu noteic divi galvenie spēki: paradums un nejaušība. Pēc pēdējiem pārbaudījumiem (teju pat vīlies, jo tas bija tik viegli) man vēl trūka noteikta priekšstata, par ko es īsti gribētu būt, bet, tā kā pirms tam man jau divas reizes bija gadījies mācīt citus (un abos gadījumos jutos svarīgs un liels), tad man pavērās vienīgās paradumam līdzīgās izredzes — tapt par skolotāju, tāpēc es nolēmu pieteikties filozofijas fakultātē. Tēvs bija apmierināts: skolotājs ir tomēr valsts ierēdnis un pēc nokalpotiem gadiem saņem pensiju. Es biju gara auguma nopietns jauneklis, drīkstēju sēdēt traktierī pie balti klāta galda kopā ar mācītāju, notāru un citiem labdzimtajiem un lepojos bez gala, jo man priekšā bija dzīve. Es gan tūliņ ievēroju, ka šie vietējie labdzimtie ir provinciāli un laucinieciski, uzskatīju, ka esmu aicināts tikt augstāk par viņiem, un izturējos noslēpumaini — kā cilvēks, kam ir lieli plāni; patiesībā tā bija nedrošība un mazliet bailes no soļa nezināmā nākotnē.

Šķiet, ka tas bija visgrūtākais brīdis manā dzīvē, kad izkāpu Prāgā no vilciena ar čemodāniņu rokā un pēkšņi zaudēju galvu: ko nu, uz kurieni doties? Man šķita, ka visi skatās uz mani un smejas, kā es tur apjucis stāvu, nolicis zemē čemodānu; es maisījos pa kājām nesējiem, ļaudis grūstīja mani, ormaņi sauca: «Uz kurieni, jaunais pan?» Panikā paķēru čemodānu un sāku klīst pa ielām. «Ei, ar čemodānu, nost no ietves!» man uzsauca policists. Metos projām pa sānielām galīgi apjucis un bez mērķa, nesdams čemodānu te vienā rokā, te otrā. Uz kurieni es tā skrienu? Nezinu, tāpēc ir jāskrien; ja es apstātos, tad būtu vel ļaunāk. Beidzot čemodāns izkrita man no rokas, jo pirksti bija gluži stīvi aiz sāpēm. Tas notika klusā ieliņa, starp bruģa akmeņiem līda ara zālīte kā pie mums mājās tirgus laukuma; taisni manu acu priekšā pie mājas vārtiem bija pielikts sludinājums: «Izdod istabu vientuļam panam.» Neizsakāmi atvieglots nopūtos: re, tomēr esmu atradis!

Noīrēju šo istabu pie vecas, nerunīgas sievas; istabā bija gulta un kušete, iespaids bija drūms, bet man bija vienalga; es jutos drošībā. Man bija temperatūra aiz uztraukuma, nevarēju ne ēst, ne dzert, bet pieklājības pēc izlikos, ka eju pusdienot, un klaiņoju pa ielām, baiļu pilns, ka neatradīšu vairs ceļu uz savu pajumti. Tonakt nervu drudzis karsēja un jauca miegu; uz rīta pusi pamodos, bet manas gultas kājgalī sēdēja resns jaunietis, kurš oda pēc alus un deklamēja kaut kādus pantus.

— Blisini gan acis, ko? — viņš teica un deklamēja tālāk. Es domāju, ka tas man rādās sapnī, un aizvēru acis. — Nu, vai nav dieva lopiņš, — jaunietis sacīja un sāka izģērbties. Es piecēlos sēdus, viņš, sēdēdams kājgalī, āva nost kājas. — Atkal būs jāpierod pie jauna stulbeņa, — viņš bēdājās. — Kāds-posts bija ar tavu priekšgājēju, kamēr iemācīju viņu turēt muti, bet tu domā gulēt kā bluķis.

Viņš to sacīja ar rūgtumu, bet es biju bezgala priecīgs, ka ar mani kāds runā.

Kas tie bija par pantiem? — es vaicāju.

Jaunietis pārskaitās.

Panti! Ko tu saproti no pantiem, pienapuika! Paklau, — viņš stostījās, — ja gribi sadzīvot ar mani, tad lai dievs tev stāv klāt, ja runāsi ar mani par to stulbo parnasismu! Tev nav nekādas jēgas par poēziju.

Viņš turēja rokā zābaku un domīgs vērās tā dzīlēs, pēc tam klusu un dedzīgi sāka skaitīt kādu dzejoli. Jutu saltas trīsas, biju kā apburts, viss man likās bezgala jauns un dīvains. Dzejnieks svieda ar zābaku uz durvīm par zīmi, ka beidzis, un piecēlās.

Nabadzība, — viņš nopūtās. — Nabadzība!

Nodzēsis lampu, viņš smagi atgūlās uz kušetes; varēja

dzirdēt, ka viņš vēl kaut ko čukst.

Paklau, — viņš pēc brītiņa tumsā ierunājās, — kā tur ir tālāk: «Dieva eņģeli, mans sargs…» Tu arī nezini? Kad kļūsi par tādu pašu cūku kā es, tad tev tā gribēsies atcerēties, pagaidi vien, gan tev gribēsies …

No rīta viņš vēl gulēja uztūcis un izpuris. Pamodies nomērīja mani ar drūmu skatienu.

Mācīties filozofiju? Kāpēc? Ir gan tev prāts!

Tomēr viņš kā aizgādnieks aizveda mani līdz universitātei, tur ir tas, tur tas, un brauc pie velna! Jutos satraukts un savaldzināts. Tad tāda ir Prāga un tādi tās iemītnieki, bet tam visam tā jābūt, un man pie tā jāpierod. Dažu dienu laikā iepazinos ar universitātes lekciju rutīnu, rakstīju burtnīcās gudrus aprēķinus, kurus vēl līdz šim neesmu sapratis, naktīs diskutēju ar apdzērušos dzejnieku par poēziju, par skuķiem, par dzīvi vispār; tas viss radīja manā provincieša galvā tādu kā reiboni, bet tas nebija nepatīkams. Turklāt bija daudz kā tāda, uz ko vērts skatīties. Visa pēkšņi kļuva pārāk daudz, tas mani aizrāva haotiski un negaidīti; būtu atkal ieracies savā uzticamajā, vientuļajā zubrīšanā, ja nebijis resnā, ieskurbušā dzejnieka ar viņa uzbudinošajiem sprediķiem. «Pasaulē ir tikai cūcības,» viņš pārliecinoši teica, un visam bija pielikts punkts; vienīgi dzeju viņš daļēji- izslēdza no savas nešpetnās nicināšanas loka. Es alkatīgi apguvu viņa cinisko augstprātību pret dzīves parādībām, viņš palīdzēja man uzvaroši tikt galā ar jauno iespaidu un neatrisināmo jautājumu gūzmu, es skatījos tagad uz visu ar lepnumu un gandarījumu, sak, man par to tikai jānospļaujas. Vai tas nesniedza man lielu pārākumu pār to, ko noliedzu? Vai neatbrīvoja no romantiskiem un grūtsirdīgiem sapņiem par dzīvi, kura vēl nebija nākusi man rokās, par spīti manai skaistajai brīvībai un dokumentāli apstiprinātajam briedumam? Jauns cilvēks grib iegūt visu, ko redz, 1111 dusmojas, ka nevar to dabūt, tāpēc viņš atriebjas pasaulei un cilvēkiem un meklē, kur viņiem varētu ko atraut. Viņš pūlas pierādīt pats sev savu nevaldāmību; sākas nakts uzdzīves, ieniršana dzīves tumšajos nostūros, baismīgi tukši strīdi un dzīšanās pēc mīlas dēkām, it kā tas viss būtu vīrietības dižākās trofejas.

Varbūt tur slēpās arī kas cits; varbūt šais astoņos apspiestajos gados ģimnāzijā manī bija uzkrājies pārpilnām kaisles un stulbuma un tagad tas lauzās uz āru. Varbūt tas viss bija raksturīgs jaunībai tāpat kā ūsu augšana un dziedzeru nozušana. Acīmredzot bija nepieciešami un dabiski pārdzīvot šo posmu, taču salīdzinājumā ar visu mūžu tas bija dīvains un no sliedēm izmests laika sprīdis, lieliska laika šķiešana un pat tāds kā prieks, ka mums izdevies sadragāt dzīves jēgu. Universitātē es vairs nemācījos, rakstīju dzejoļus, laikam sliktus, tie tomēr parādījās žurnālos, kurus neviens vairs neatceras. Priecājos, ka neesmu dzejoļus saglabājis un pat manā atmiņā no tiem nav palicis ne pēdas.

Protams, tas beidzās ar katastrofu. Atbrauca tēvs un sarīkoja pamatīgu skandālu; ja tā, tad viņš jau nebūšot tāds stulbenis, ka sūtīšot dēliņam naudu uzdzīvošanai. Es apvainojos, uzpūtos — droši vien aiz netīras sirdsapziņas; es viņam parādīšu, ka varu pats sevi uzturēt. Iesniedzu lūgumu dzelzceļu direkcijai, lai pieņem mani par praktikantu, un pārsteigts saņēmu labvēlīgu atbildi.

Mani1 pieņēma Franča Jozefa stacijā Prāgā, kur vajadzēja apgūt dzelzceļa kancelejas darbu; kancelejai bija logs uz tumšu peronu, tāpēc visu dienu dega lampa; baismīga, bezcerīga miga, kur es aprēķināju maksu par tranzītu un vēl ko tamlīdzīgu. Aiz loga vīd ļaudis, kuri kaut ko gaida vai kaut kur brauc; tas rada nervozu, teju pat patētisku aizbraukšanas un atbraukšanas atmosfēru, bet cilvēks pie loga raksta uz papīra stulbus, viņam pilnīgi vienaldzīgus skaitļus. Tomēr kaut kas tai visā slēpās. Dažbrīd iegribas paklaiņot pa peronu ar vienaldzīgu seju, sak, zināt, ka es te esmu savējais. Bet citādi — bezgalīga, grūta, saindējoša garlaicība; vienīgais dziļais apmierinājums, ka esmu cilvēks, kurš pats sevi uztur. Jā, es dirnu pie lampas kā tolaik, kad rakstīju mājas darbu aritmētikā, tikai tad tā bija gatavošanās dzīvei, bet nu tā ir pati dzīve. Tā ir milzīga starpība, pan. Sāku jau nicināt kompāniju, ar kuru notriecu pagājušo gadu; tie ir nenobrieduši, zaļi jaunekļi, kamēr es esmu vīrs, kas stāv uz savām kājām. Vispār es vairījos no viņiem, labāk pasēdēju patriarhālā traktierī, kur ģimenes tēvi klāstīja savas raizes un gudrības. Es, pani, te nesēžu tāpat vien, esmu nobriedis, izveidojies cilvēks, kurš pārtiek no nogurdinoša, nomokoša darba. Tas ir baismīgi, kas man jādara, lai varētu dzīvot; visu dienu sīc gāzes lampa, tas nav izturams; kaut esmu tikai praktikants, tomēr jau zinu, kas ir dzīve. Kāpēc uzņēmos tādu darbu? Nu, aiz ģimenes apsvērumiem un tamlīdzīgi. Bērnībā pie mums ievilka dzelzceļu, un es tā gribēju tikt par konduktoru vai to puisi, kurš ved vagonetēs saskaldītus akmeņus. Zināt, puiku ideāls, tāpēc tagad rakstu avizo un citus niekus. Neviens man nepievērsa uzmanību, katram pieaugušajam savu rūpju diezgan, bet man gluži vienkārši bija bailes iet uz mājām, jo tur aiz noguruma tūliņ iekritu gultā un man atkal sākās nakts drudzis un atkal plūda nejēdzīgi sviedri; tas no tumšās kancelejas — saprotat? Neviens to nedrīkst zināt, praktikants nedrīkst slimot, viņu var atlaist no darba; lai glabā sevī, kas ar viņu notiek naktīs. Labi vēl, ka esmu paspējis šo to dzīvē pieredzēt, vismaz ir par ko sapņot. Bet sapņi ir smagi, viss juceklīgs un miglains, taisni baismīgi. Man ir tāda īsta un nopietna dzīve, pani, ka jābeidzas nost. Dzīvi vajag kaut kā noniecināt, lai aptvertu tās vērtību.

Šis manas dzīves periods bija it kā pastāvīgs monologs; monologs ir baiga parādība, it kā pašiznīcināšanās, to saišu saraušana, kuras saista mūs pie dzīves; cilvēks ar monologu nav vairs tikai vientulis vien, viņš ir izmests no sarakstiem, pazudis. Dievs vien zina vai manī bija spīts vai kas cits, bet es atradu kādu ērmīgu jaukumu savā kancelejā jau tāpēc vien, ka tā mani veda pretī bojāejai; turklāt visa šī satrauktā prombraukšanas un atbraukšanas steiga, šī burzma, šis haoss; stacijas, it sevišķi lielpilsētu stacijas ir kā asinīm pieplūdis, jau uztu- cis mezgls — velns zina kāpēc tās pievelk tik daudz salašņu, sīku zaglēnu, dīkdieņu, ieleņu un ērmīgu radījumu; laikam tāpēc, ka cilvēki, kuri ierodas šeit vai brauc projām, ir ar šo faktu izsisti no sliedēm un kļūst, tā sakot, par labvēlīgu augsni visādiem netikumiem. Un es ar apmierinājumu ieelpoju vajo trūdu dvaku, tā atbilda manam murgainajam noskaņojumam, atriebīgajām jūtām, ka eju bojā, beidzos nost. Turklāt tam visam piejaucās kāds triumfāls gandarījums: tieši uz šā perona es izkāpu, — pagājis vairāk nekā gads, — nobijies provinces vientiesis ar koka lādīti rokā, nezinādams, uz kurieni doties; tagad eju pāri sliedēm, vēcinādams papīrus, nevērīgs un pārsātināts; cik tālu esmu aizgājis no tiem dumjajiem un biklajiem gadiem! Tālu gan, teju pat līdz galam…

Reiz, sēdēdams pie papīriem, es kāsēdams izspļāvu kabatas lakatā asiņu piku un, kamēr pārsteigts to uzlūkoju, izspļāvu otru, vēl daudz lielāku. Darbabiedri saskrēja ap mani pārbijušies un apjukuši, kāds vecs ierēdnis slaucīja man ar dvieli nosvīdušo pieri; es jutos kā pans Martineks pie mums mājās, viņam uznāca lēkme darbā, pēc tam viņš sēdēja uz dēļu grēdas briesmīgi bāls un nosvīdis, paslēpis seju plaukstās; es skatījos uz viņu iztālīm, ārkārtīgi pārsteigts un apjucis, — patlaban es jutu tādas pašas stipras šausmas un stingumu kā toreiz. Vecais briļļainais ierēdnis, līdzīgs melnai, gausai vabolei, pārveda mani mājās un apguldīja; vēlāk viņš mani apmeklēja, jo redzēja, ka esmu nobijies. Pēc dažām dienām piecēlos; dievs zina kas ar mani bija noticis: man bija uznākušas negantas alkas dzīvot, alkas sēdēt pie galda un šķirstīt papīrus, kamēr gāzes lampa klusu un tiepīgi sīc…

Augšā priekšniecības vidū bija kāds visai prātīgs vīrs; bez liekas kņadas ar manas veselības pārbaudi mani pārcēla uz nelielu dzelzceļa staciju kalnos.

Tas bija savā ziņā pasaules gals; te beidzās dzelzceļš; netālu no stacijas bija strupceļš, kur pēdējās sarūsējušās sliedes bija aizaugušas ar plikstiņiem un sakaltušām ska- rcnēm. Tālāk vilciens_ neiet, tālāk čalo zaļa kalnu upīte šaurā ielejas ielokā. Jā, šeit mēs esam kā kabatas dibenā, beigas, tālāk nav vairs nekā. Manuprāt, dzelzceļš te bija buvets tikai tāpēc, lai izvestu no zāģētavas dēļus un garus, līdzenus, ar ķēdēm sasietus baļķus. Bez stacijas un zāģētavas te vēl atradās traktieris, daži koka namiņi, bars vāciešu un meži, kuri vējā dūca ka ērģeles.

Stacijas priekšnieks bija nīgrs, valzirgam līdzīgs vīrs; viņš nomērīja mani ar aizdomu pilnu skatienu: sazini nu, kāpēc atcēluši uz šejieni to dēlieti no Prāgas, laikam par sodu, jāskatās viņam uz pirkstiem. Divas reizes dienā pienāk vilcieniņš ar diviem pasažieru vagoniem, no tiem 11 ( irvjieui un zāģiem rokās izkāpj pulciņš ūsaiņu zaļās platmalēs uz rudām pinkām; līdzko nozvana vilciena pienākšanu — bim-bim-birn, bim-bim-bim, priekšnieks iznāk uz perona, lai būtu klāt pie šās dienas lielā notikuma. Uokas salicis uz muguras, viņš aprunājas ar vilciena priekšnieku, mašīnists iet iedzert kausu alus, kurinātājs i/.liekas, it kā tīrītu ar plušķainu lupatu lokomotīvi, un atkal klusums, tikai gabaliņu tālāk būkš dēļi, kurus krauj uz platformas.

Ēnainajā kancelejiņā tikšķ telegrāfa aparāts, tur kāds pans no zāģētavas piesaka savu ierašanos, vakarā stacijas priekšā stāvēs rati ar ūsainu kučieri, kurš domīgi ar pātagas kātu dzenās mušas no rudo zirgu pleciem. «Nā, trrr!» viņš pa brīžam uzsauks smalkā balstiņā, zirgi samī- ņāsies, un atkal klusums. Tad elsdams pienāks vilcieniņš ar diviem pasažieru vagoniem, stacijas priekšnieks pus- godbijīgi, pusfamiliāri sveicinās dižmani no kokzāģētavas, kurš, tīšuprāt skaļi runādams, iet sēsties ratos, pārējie mirstīgie stacijā runā apspiestās, dobjās balsīs. Tā, dienai pienācis gals; nu var iet vai nu uz traktieri, kur ir viens balti apklāts galds paniem no stacijas, zāģētavas un mežniecības, vai paklaiņot pa sliedēm tur, kur tās aizaugušas ar plikstiņiem un zāli, apsēsties uz dēļu grēdas un ieelpot spirgto gaisu. Augstu uz dēļu grēdas sēž puišelis — nē, šī nemaz nav tik augsta, un no puišeļa izaudzis pans apspīlētā mundierī ar formas cepuri galvā, interesantām

Osiņām un interesantu bālu seju; velns zina par ko viņu t;* atsūtījuši, domā visā pasaulē pēdējās stacijas priekšnieks. Atļaujiet paziņot, pan priekšniek, kāpēc viņu te atsūtījuši: lai viņš sēdētu uz dēļiem, kā sēdējis mājās. Daudz kam jāiziet cauri, lai beidzot justos kā mājās. Daudz jāmācās, jāpastrādā daudz muļķību, jāizklepo vesels receklis, lai atkal atrastos uz dēļiem, kuri smaržo pēc koka un sveķiem. Tas esot veselīgi plaušām, tā runā. Jau uznāk tumsa, debesīs izlec zvaigznes; mājās arī bija zvaigznes, bet pilsētā nebija. Cik daudz to šeit, nē, tik daudz, ka ticēt negribas! Un cilvēks vēl domā, cik daudz svarīgu lietu pasaulē, cik daudz viņš pārdzīvojis; bet šeit tāds zvaigžņu spiets! Šī patiešām ir pēdējā stacija pasaulē: sliedes izbeidzas zālē un plikstiņos, un tur tālāk sākas visums. Tūliņ aiz strupceļa. Cilvēks teiktu, ka tur šalc upe un mežs, bet tur šalc visums, zvaigznes čabinās kā alkšņu lapas, un kalnu vējš skraida starp pasaulēm; ak kungs, cik te viegli elpot!

Vai makšķerēt foreles, sēdēt steidzīgās upītes krastā, izlikties, ka makšķerē, bet skatīties tikai ūdenī, cik daudz tas aiznesis; ir taču tas pats vilnis un tomēr jauns, tas pats un jauns, un nekad tam nav gala; mīļie, cik daudz ar šo ūdeni aizplūst! it kā kaut kas atlūst cilvēkam, it kā kaut kas tiek izskalots, un to visu aiznes ūdens. Daudz kas cilvēkā uzkrājas, ūdens aiznes kaut kādas atlaužas un skumjas, bet daudz kas vēl paliek pāri. Cik daudz vientulības jūtu jau aiznestas, bet gala vēl nav! Jaunais cilvēks sēž krastmalā un tik nopūšas aiz vientulības. Tas ir labi, viņā kāds saka, elpo vien labi krietni, labi dziļi, tas ir veselīgi plaušām. Un foreļu makšķernieks elpo daudz un dziļi.

Tomēr jāsaka: viņš nepadevās viegli un viegli nesamierinājās ar pēdējo staciju pasaulē. Pirmkārt jāparāda visiem, ka viņš ieradies no Prāgas un nav vis kaut kāds sīkaliņš, viņam patīk būt mazliet mīklainam un izturēties pret mežniecības darbiniekiem un sarkansnīpjiem bārdaiņiem no meža kā vīram, kas daudz ko pārdzīvojis; paskat vien, kādas dziļas un ironiskas grumbas dzīve iegriezusi viņam ap lūpām! Viņi to lāgā neaptvēra, bija pārāk veselīgi, plātīgi stāstīja par dēkām ar skuķiem avenājā vai ciema deju vakaros, visu svētdienas pēcpusdienu nodevās ķegļu spēlei. Interesantais bālais vīrietis beigās noprata, ka viņu lēnītēm un maigi piesaista šī nodarbība — noskatīties, kā ripo bumba un krīt ķeglis; vienmēr viens un tas pats un katrreiz jauns — kā viļņi upē. Sliedes, aizaugušas ar skarenēm un plikstiņiem. Aizved grēdu dēļu, un tās vietā rodas jauna. Viens un tas pats un katrreiz jauns. Pani, es izmakšķerēju piecas foreles. Kur? Tepat aiz stacijas — šitik lielas! Sākumā es šausminājos: vai tā ir dzīve? Jā, tā ir dzīve, divi vilcieni dienā, strupceļš aizaudzis ar zāli, un aiz tā slejas visums kā mūris.

Un interesantais jaunais vīrietis, sēdēdams uz dēļu grēdas, mierīgi noliecās pēc akmentiņa, lai mestu to uz pārmijnieka vistu. Salocies vismaz, stulbene! Es jau esmu atguvis līdzsvaru.

XII

Nu es redzu: visa tā čīkstēšana un grabēšana bija tikai braukšana pāri pārmijām; domāju, ka sabrukšu, tā manī viss dārdēja, bet nu esmu izbraucis uz pareizajām un ga- rajām dzīves sliedēm. Kaut kas cilvēkā pretojas, kad viņa dzīve ievirzās savā galīgajā ceļā; pirms tam viņam bija kāda neskaidra iespēja tapt par to vai citu, iet pa to ceļu vai citu, bet nu visu izlēmusi kāda augstāka, nevis viņa paša griba. Tāpēc viņš iekšēji saceļas un svaidās, nezinādams, ka šie satricinājumi ir tikai likteņa riteņu klaudzieni, iebraucot pareizā ceļā.

Nu cs redzu, kā viss glīti un saskanīgi izvērsies jau kopš bērnības; nekas, gandrīz nekas nav bijis tikai nejaušība, bet posms neizbēgamības ķēdē. Es teiktu, ka mans liktenis bija jau izlemts, kad manas bērnības pusē sāka būvēt dzelzceļu; vecā miestiņa sīko pasaulīti pēkšņi savienoja ar plašumu, atvēra durvis uz pasauli, miestiņš uzvilka kājās septiņjūdžu zābakus; tas pārvērtās līdz nepazīšanai, tanī radās daudz fabriku, daudz naudas un trūkuma, īsi sakot, miestiņam tas bija vēsturisks pagrieziens. Kaut es toreiz visu tā nesapratu, jo mani savaldzināja neparastas, skaļas vīrietiskas darīšanas, kuras ielauzās bērna noslēgtajā pasaulē: aurojošās baskāju bandas, salašņas no visām pasaules malām, dinamīta sprādzieni un izrakņātas nogāzes. Manuprāt, mana dziļā, bērnišķā mīlestība pret svešo meitenīti bija lielākoties šā savaldzi- nājuma izpausme. Tas viss manī iestrēga neapzinīgi un neizskaužami: kā citādi man būtu ienācis prātā pie pirmās izdevības meklēt darbu tieši uz dzelzceļa?

Es zinu, mācību gadi bija cits ceļš; bet vai mani tad nemocīja ilgas un vai es nejutos kā pazudis? Es atradu mierinājumu un atbalstu tikai pienākumu izpildē; es jutos atvieglināts, turēdamies pie priekšā rakstītā skolas kārtības ceļa; tas bija zināms režīms, jā, iebrauktas sliedes, pa kurām es varētu ritēt. Redzams, man ir ierēdņa raksturs; man vajag, lai mana dzīve ir pakļauta pienākumiem, man vajag sajūtas, ka es funkcionēju pareizi un ar visu spēku. Tāpēc arī tik katastrofiski beidzās mana dzīve Prāgā, ka tur ierodoties es biju nogājis no pareizā un drošā ceļa. Pār mani vairs nevaldīja nekādi priekšraksti, nekādi uz rītdienu gatavojami uzdevumi. Un, tā kā neviena autoritāte nepakļāva mani, tad es pakļāvos resnā, ieskurbušā dzejnieka pustrakajai autoritātei. Ak dievs, cik tas viss vienkārši, bet es toreiz iztēlojos, ka pārdzīvoju sazin ko. Pat dzejoļus rakstīju, kā tolaik darīja katrs otrais students, un domāju, ka beidzot esmu atradis sevi. Kad es lūdzu darbu uz dzelzceļa, tad darīju to aiz spīts, it kā lai kaut ko pierādītu tēvam, bet īstenībā es zemapziņā un akli meklēju stingru un savu ceļu zem kājām.

Un vēl viens tāds šķietams sīkums — nezinu, vai tikai nepārspīlēju: es nogāju no sliedēm tai brīdī, kad ar čemodānu rokā dirnēju uz perona apjucis un nožēlojams, tuvu raudām aiz kauna un apmulsuma. Vēl ilgi es sveloši kaunējos par šo sakāvi. Kas zina, varbūt es tapu par panu pie dzelzceļa un beidzot pat par vienu no svarīgākajam skrūvītēm dzelzceļa mehānismā arī tāpēc, lai savās aeis izpirktu un izlīdzinātu to mokošo un pazemojošo brīdi uz perona.

• * *

Tiesa, tie visi ir konstatējumi pēc notikušā fakta, taču šad tad es jutu intensīvu un dīvainu pārliecību, ka brīdis, ko pārdzīvoju patlaban, atbilst kaut kam senam mana dzīvē, ka patlaban noslēdzas tas, kas bijis pārdzīvots jau sen. Piemēram, kad es dirnēju zem sīcošās lampas pie avizo; ak dievs, tas taču jau reiz bijis, kad es kvernēju pie mājas uzdevumiem, grauzdams spalvaskātu, dzīts no šausmām, ka šis darbs jāpadara laikā. Vai sirdsapziņas mocīta skolnieka sajūta, no kuras neesmu atbrīvojies visu mūžu, ka visi uzdevumi nav paveikti. Dīvaini, ka mirkļi, kad es apjēdzu šos tālos un apbrīnojami precīzos sakarus ar kaut ko sen pagājušu, mani satrauca, it kā man parādītos kaut kas noslēpumains un dižens; dzīve tad šķita kā dziļa un neizbēgama vienotība, ko caurstrāvo neredzamas saites, kuras aptveram tikai izņēmuma gadījumos. Kad es pasaules pēdējā stacijā sēdēju uz dēļiem, kuri atgādināja tēva darbnīcu, es pirmo reizi pārsteigts un padevīgs sāku apjēgt dzīves skaisto un vienkāršo kārtību.

XM

Pēc zināma laika mani pārcēla uz augstakas pakāpes staciju. liesa, tā bija neliela dzelzceļa pietura, tomēr atradās uz galvenās maģistrāles; sešas reizes dienā tai brauca cauri lielie ekspreši, protams, bez apstāšanās. Priekšnieks bija vācietis, ļoti lādzīgs; augu dienu viņš kū- pināja ģipša pīpi, bet, kad dzirdēja ātrvilciena signālu, nolika pīpi kaktā, nosukāja svārkus un devās uz peronu, lai parādītu pienācīgo godu starptautiskajam ekspresim. Stacija mirdzēja un laistījās, visos logos bija petūnijas, visur groziņi ar lobēlijām un gaiļapiešiem; dārzs pilns ar ceriņiem, jasmīniem un rozēm, ap noliktavām un blokpos- teņiem dobes no vienas vietas — kliņģerītes, neaizmirstules, lauvmutītes. Visam vajadzēja mirdzēt — logiem, lampām, zaļi krāsotajiem sūkņiem, citādi vecais pans neganti noskaitās. «Kas tad tas,» viņš bārās, «te iet starptautiskie ātrvilcieni, un jums šeit tādas cūcības!» Par cūcībām viņš sauca zemē nomestu papīrīti, bet tāds nedrīkstēja būt, jo tuvojas dižais mirklis: tur aiz pagrieziena ar aizsmakušu dūkoņu jau iznirst ātrvilciena lokomotīves varenā, augstā krūts, vecais pans pasper trīs soļus uz priekšu, bet vilciens jau aiztrauc garām, mašīnists sveicinot pamāj, uz vagonu pakāpēm salutē konduktori, vecais pans stāv izslējies, papēži kopā, saišzābaki laistās kā spogulis, un ar cieņu paceļ roku pie sarkanas cepures. (Piecus soļus aiz viņa tas interesantais bālais ierēdnis, augstu cepuri galvā, bikses spīd no sēdēšanas, salutē mazliet nevērīgāk; tas esmu es.) Pēc tam vecais pans pārlaiž plašu saimnieka skatienu zilajām debesīm, spodrajiem logiem, ziedošajām petūnijām, uzgrābtajām smiltīm, saviem spožajiem apaviem un sliedēm, kuras arī spīd, it kā viņš būtu speciāli licis tās nospodrināt, apmierināts noglāsta savu degunu — nekas, viss bijis labi — un iet aizkūpināt savu pīpi. Šāds rituāls ir sešreiz dienā — ar nemainīgu pompu un nemainīgu svinīgumu. Visā monarhijā dzelzceļnieki pazina veco panu un viņa priekšzīmīgo staciju; svinīgā eksprešu izbraukšana caur staciju bija nopietna un jauka rotaļa, par kuru visi priecājās. Svētdienu pēcpusdienās uz slēgtā perona notika svētku korso; uzposušies un iestīvinātie vietējie lēni un cēli promenēja zem lobēliju groziņiem, kamēr vecais pans kā uzņēmuma vadītājs, salicis rokas uz muguras, pastaigājās līdzteku sliedēm, pārliecinādamies, vai viss kārtībā. Tā bija viņa stacija, viņa saimniecība, un, ja notiktu tāds taisnīgo dvēseļu apveltīšanas un slavināšanas brīnums, ka vienu dienu pie perona piestātu starptautiskais ātrvilciens (tas, kas iet garām 12.17), tad no tā izkāptu kungs un ķeizars, pieliktu divus pirkstus pie cepures un teiktu: «Jums te gan ir skaisti, pan priekšnieki Esmu jau daudzkārt nopriecājies par jūsu staciju.»

Viņš mīlēja savu staciju, mīlēja visu, kam sakars ar dzelzceļu, bet visvairāk viņš mīlēja lokomotīves. Viņš pazina visas pēc to sēriju numuriem un to labajām īpašībām,. Tā un tā pagrūti iet kalnup — bet kas par formu, pan! Un tā — paskatieties vien, kāds garums, tas ir gan katls, mīļais dievs! Viņš runāja par tām kā par meitenēm, kā pazinējs un bruņinieks. Tiesa, šis trīsdesmit sestais numurs ir strupa un vēderaina, ar platu skursteni, jūs par viņu smejaties, bet kāds viņai gadu skaits, jaunais cilvēk! Ātrvilcienu lokomotīves viņš vai dievināja; īss, atlētisks skurstenis, augsta krūts, un tie riteņi, draugs, tas ir skaistums! Viņa dzīvē valdīja patoss, jo viss šis skaistums tikai aiztraucās garam kā viesulis, tomēr tā dēļ viņš spodrināja zābakus, greznoja logus ar petūnijām un sekoja, lai nekur nebūtu ne traipiņa. Ak dievs, cik vienkārša recepte laimīgai dzīvei: to, ko darām, darīt aiz mīlestības uz pašu darāmo.

Dievs vien zina kāds brīnums bija savācis šinī stacijā tādu lādzīgu cilvēku kolekciju! Telegrāfists, bikls un stos- tīgs jauneklis, krāja pastmarkas un ārkārtīgi kaunējās par to; ikreiz svešu klātbūtnē viņš steigšus noslēpa tās atvilktnē un nosarka līdz matu galiem; visi izlikās neko nezinām par to un slepus iebāza visvisādas markas papīros uz viņa galda vai grāmatā, kuru viņš lasīja. Alarkas mums piegādāja vilcienu pastnieki. Laikam noplēsa no visām ārzemju vēstulēm, kuras gāja caur viņu rokām; protams, to darīt neklājās, un vecais pans izlikās, it kā viņam par to nav ne mazākās jausmas, bet man uzlika par pienākumu veikt mūsu slepenās vienošanās nelikumīgo daļu, tomēr priekšnieks ar lielu sajūsmu palīdzēja gādāt pārsteigumus kautrīgajam telegrāfistam. Nabaga jauneklis atrada Persijas pastmarku vecā mēteļa kabatā vai Kongo pastmarku saburzītajā papīrā, kurā bija atnesis brokastu; zem lampas viņš atklāja Ķīnas pastmarku ar pūķi un no kabatas lakata izpurināja zilo Bolīviju. Vienmēr viņš briesmīgi pietvīka un acis pieplūda ar asarām aiz pārsteiguma un aizkustinājuma; viņš šķielēja uz mums, bet mēs it neko, kur nu; mums pat prātā nenāk, ka šeit kāds vāc pastmarkas. Laimīgi ir pieaugušie, kuri tā rotaļājas.

Mūžīgi kurnošais sargs, kurš desmit reizes dienā laista peronu ar līčloču ūdens strūkliņu un strīdas ar pasažieriem, kuri iemieso nelabojamu nekārtības un kņadas stihiju stacijā. Ja vien varētu, viņš nelaistu te iekšā nevienu, jo kā cilvēks lai tiek galā ar tiem sieviešiern, ar viņu nešļavām un groziem! Sargs biedē viņas, kā prot, bet neviena no viņa nebīstas; viņa dzīve ir grūta un neiecietības pilna, un tikai tad, kad stacijai garām dārdina starptautiskais ātrvilciens, viņš pārstāj burkšķēt un izriež krūtis. Lai visi zina, ka es esmu tas, kas šeit uzrauga, lai būtu kārtība.

Vecais lampinieks, grūtsirdīgs un kaislīgs grāmatu draugs, viņam ir skaistas, aizkustinošas acis kā panam Martinekam mājās vai manam nelaiķim skolas biedram; vispār viņš atgādināja šo skolas biedru, tāpēc šad tad iegriezos viņa dēļu būdā, apsēdos uz šaura soliņa un sāku ar veco klusētāju izklaidīgas un gausas pārrunas, piemēram, kāpēc sievietes ir tādas, vai kas var būt pēc nāves. Sarunas nobeidzās ar padevīgu nopūtu: kurš gan vispār to var zināt! Tomēr šī nopūta bija nomierinoša un izlīdzinoša: zināt, nabaga cilvēkam jāpieņem šīszemes un viņsaules lietas tādas, kādas tās ir.

Noliktavas pārzinis, deviņu vai sazin cik bērnu tēvs; bērni lielākoties sēdēja noliktavā un, ja kāds tur ienāca, tad mirklī nozuda aiz kastēm kā peles. Tā tam nevajadzēja būt; bet ko lai iesāk ar tādu bagātīgu bērnu svētību? Pēcpusdienā viņi sasēdās uz noliktavas rampas pēc augumiem — cits par citu gaišmataināks — un ēda pīrādziņus ar ievārījumu — droši vien tāpēc, lai dabūtu ievārījuma ūsas no vienas auss līdz otrai. Neatceros, kāds izskatījās viņu tētis, atceros tikai viņa platās bikses ar dziļām krokām, kurām laikam vajadzēja izteikt viņa tēvišķo gādību. Un tā tālāk: visi tādi kārtīgi, apzinīgi, jūtīgi cilvēki — arī tas laikam pieder pie manas dzīves parastības, ka esmu pazinis tik daudz labu cilvēku.

Reiz es stāvēju aiz vilciena; gar otru pusi gāja garām lampinieks ar pārmijnieku; viņi mani neredzēja, bet runāja par mani.

… goda vīrs, — teica pārmijnieks.

Tāds lādzīgs cilvēks, — lēni noburkšķēja lampinieks.

Lūk, tā. Tagad viss skaidrs, kas un kā. Tagad aši noslēpties no ļaudīm, lai pierastu pie domas, ka es patiešam esmu vienkāršs un laimīgs cilvēks.

XIV

Tāda stacija ir pasaule pati par sevi, tā vairāk saistīta ar pārējām stacijām, ar kurām to savieno dzelzceļš, nekā ar to pasauli, kas atrodas otrpus stacijas žoga. Ja nu vēl vienīgi tam laukumiņam stacijas priekšā, kur gaida dzelteni pasta divriči, ir neliels sakars ar mums, bet uz pilsētu mēs dodamies kā uz svešu zemi, tur vairs nejūtamies savā teritorijā, un ar pilsētu mums nav gandrīz nekā kopīga. Šeit mums ir uzraksts: «Nepiederošiem ieeja aizliegta,» — un, kas aiz šā uzraksta, tas pieder vienīgi mums; jus pārējie varat priecāties, ka laižam jūs uz peronu un vilcienos. Jūs nevarat pielikt ieejai pilsētā uzrakstu: «Nepiederošiem ieeja aizliegta,» — jums nav tādas savrupas un nepieejamas karalistes. Mēs esam kā sala, pakārta uz dzelzs sliedēm, un uz tām savērtas vēl citas salas un saliņas; tas viss pieder mums, un to atdala no pārējās pasaules žogi un barjeras, uzraksti un aizliegumi.

Pievērsiet uzmanību, ka mēs mūsu savrupajā teritorijā soļojām savādāk nekā citi ļaudis — svarīgi un nevērīgi, kas tik krasi atšķiras no jūsu juceklīgās steigas. Ja jūs mums ko, vaicājat, mēs mazliet pieliecam galvu, it kā brīnīdamies, ka mūs uzrunā citas vides būtne. Jā, mēs atbildam — vilciens N° 62 pienāks ar septiņu minūšu nokavēšanos. Jūs gribētu zināt, par ko runā stacijas dežurants ar vilciena priekšnieku, kurš izliecies pa dienesta vagona logu? Jūs gribētu zināt, kāpēc stacijas dežurants, kurš stāvēja uz perona, salicis rokas uz muguras, pēkšņi apgriežas un lieliem, ātriem, noteiktiem soļiem dodas uz savu kanceleju? Katra noslēgta pasaule šķiet mazliet noslēpumaina, zināmā mērā pati to apzinās un bauda šo apziņu ar dziļu gandarījumu.

Kad atceros to laiku, tad redzu Šo staciju it kā no augšas kā mazu un glītu rotaļlietiņu; tur tie kubiņi — tā ir noliktava, tā ir lampnīca, tie ir blokposteņi un ceļa ap- gaitnieku namiņi; starp tiem stiepjas rotaļu sliedes, un tās kārbiņas uz tām ir vagoni, vilcieni. S-š-š, š-š-š, pa rotaļu sliedem skrien sīkas lokomotīves. Tas mazais, resnais ir stacijas priekšnieks, viņš nupat iznācis no stacijas un stāv pie šā miniatūrā sliežu ceļa. Tas otrais ar augstu cepuri, saspringtām kājām, kuras teju pat saliecas, tas esmu es, tas zilais ir sargs, un blūzē ģērbtais — lampinieks; visi tik jauki un simpātiski, un visi tik skaidri saredzami. S-š-š, š-š-š, uzmanību, brauc ātrvilciens. Kad es to esmu jau pārdzīvojis? Jā, tas ir tā, it kā es būtu puišelis tēva pagalmā: iespraužu zemē šķembas kā žogu, nokaisu pagalmiņu ar tīrām zāģu skaidām un ielieku tanīs dažas raibas pupiņas; tās būs vistas, un tā lielākā plankumainā pupa būs gaidelis. Puišelis pieliecas pie sava pagalmiņa, pie savas mazās pasaulītes, sasprindzis aiztur elpu un čukst: «Cip, cip, cip!» Viņš tikai nevarēja uzņemt sava pagalmā citus ļaudis, pieaugušos, tiem katram bija sava rotaļa, rotaļa ar amatu, mājsaimniecību, sabiedriskiem pasākumiem, bet nu, kad paši esam lieli un nopietni, mums visiem ir kopīga rotaļa, rotaļa ar mūsu staciju. Un tāpēc mēs esam to izpušķojuši, lai tā būtu vēl vairāk mūsējā un vēl vairāk rotaļlieta, jā, arī tāpēc; viss saistīts savā starpā, arī tas, ka stacija bijusi noslēgta, ar žogu un aizliegumiem norobežota pasaule. Katra noslēgta pasaule zināmā merā kļūst par rotaļu; tāpēc mēs radām savrupus, tikai mūsējos, cītīgi norobežotos savu aizraušanos un vaļas prieku novadus, lai varētu nodoties iemīļotajai rotaļai.

Rotaļa ir kaut kas svarīgs, tai ir savi noteikumi un sava saistoša iekārta. Rotaļa ir padziļināta, maiga vai dedzīga koncentrēšanās uz kaut ko, uz kaut ko vienu, tāpēc tas, kam mēs pieķeramies, lai tiek izolēts no visa pārējā, izcelts ar saviem noteikumiem un izvilkts no apkārtējās īstenības. Un tāpēc, manuprāt, rotaļai patīk samazināt apmērus; ja kaut kas padarīts mazs un sīks, tad tas jau izvilkts no īstenības, kļuvis lielākā un dziļākā mērā pasaule pati par sevi, mūsu pasaule, kurā varam aizmirst, ka eksistē vēl kāda cita pasaule. Tā, tagad mums izdevies izrauties no tās citas pasaules, nu mēs atrodamies burvju lokā, kurš nošķir mūs no visa pārējā; ir bērna pasaule, ir skola, ir dzejnieka bohēmiskā kompānija, ir pēdējā stacija pasaulē, ir spodra stacija, nokaisīta ar smiltīm un visa izpušķota ar puķēm, un tā tālāk, un, beidzot, ir pensionāra dārziņš, pēdējā klusā un saspringtā rotaļa, akmeņlauzītes sarkanās vārpiņas, vīgriezes vēsie vēdekļi, un divus soļus tālāk zīlīte uz akmens, piešķiebusi galviņu, raugās ar vienu aci: kas tu īsti tāds esi?

2ogs no zemē iespraustām skaidām, rotaļu sliedes, kuras izdalās un atkal savienojas, rotaļa ar staciju, noliktavu un blokposteņu kubiņiem, rotaļa ar semaforiem un pārmijām, krāsainiem signāliem un sūkni, vagonu kārbiņām un kūpošām lokomotīvēm; kurnošs zils vīrs aplaista peronu, resns pans ar sarkanu cepuri, tā lelle ar saspringtām kājām, kuras teju pat ieliecas, tas esmu es. Augšstāva logā aiz ziedošām petūnijām vēl viena lellīte, vecā pana meita. Lelle apakšā sveicina, lelle augšstāvā aši paloka galvu, tas ir viss. Vakarā viņa iznāk ārā un atsēžas uz zaļa soliņa zem ziedošiem ceriņiem un jasmīniem. Tas ar augsto cepuri stāv blakus, kājas saspringtas, teju pat ieliecas. Iestājas tumsa, uz sliežu ceļiem iedegas zaļas un sarkanas uguntiņas, pa peroniem staigā dzelzceļnieki ar aizdegtiem lukturiem. Aiz pagrieziena aizsmakusi svilpe, tur nāk vakara ātrvilciens un padrāžas garām ar apgaismotiem logiem. Tas ar augsto cepuri pat neatskatās, viņam daudz kas svarīgāks darāms, taču ātrvilciena dārdi atsaucas jauno ļaužu sirdīs kā alkas pēc tālēm un dēkām, un bālajai lellītei krēslā iemirdzas acis. Jā, viņai laiks iet iekšā, viņa pasniedz tam ar augsto cepuri trīsošus un mazliet valgus pirkstus. No lampnīcas iznāk vecais lampinieks un kaut ko murmina, laikam: «Bet vispār— ej nu sazini!» Uz perona stāv tas ar augsto cepuri un raugās augšup uz kādu logu. Un kas par brīnumu, jo viņa ir vienīgā meitene šinī salā, vienīgā jaunā sieviete šinī noslēgtajā karalistē, jau tas vien padara viņu ārkārtīgi un bezgalīgi izcilu. Viņa ir skaista, jo ir jauna un šķīsta, viņas tēvs ir tik lādzīgs cilvēks un māte cienīga, teju pat aristokrātiska dāma, kura smaržo it kā pēc cu- 1 tīra un vaniļas. Lellīte ir vāciete, tas viņu padara mazliet eksotisku. Ak dievs, tas taču ir jau reiz noticis, tas mazais velnēns ar nesaprotamo valodu; vai patiešām visa dzīve ir atlieta it kā no viena gabala?

Un nu jau Šie divi sēž uz soliņa un runā visvairāk paši par sevi; nu vairs nezied jasmīni, bet rudenīgās jur- ģines. Visi izliekas, it kā šos divus neredzētu; vecais pans pat neiet uz to pusi, un, ja lampiniekam jāiet tur garām, tad viņš kāsē jau iztālīm: uzmanību, es nāku! Ak jūs, labie ļaudis, kāpēc tik daudz smalkjūtības, it kā tas būtu kaut kas neparasts un reti atgadījies, ka jauns cilvēks līdz ausīm iemīlējies sava priekšnieka meitā! Tā taču gadās, tas piederas pie tas parastās, neievērojamās dzīves, tas ir kā pasakās, kur kāds cenšas pēc princeses rokas. Viss ir kā uz delnas, bet arī tas ietilpst šādu gadījumu poēzijā — ar trīsām vilcināties un nespēt izšķirties, it kā runa būtu par kaut ko neiespējamu. Arī lellīte iemīlējusies līdz ausīm, bet viņas sirdī dziļāk iespiesti rotaļas noteikumi; vispirms pasniegt tikai nemierīgo pirkstu galiņus, paraudzīties ārā pāri petūnijām un izlikties, ka tas tapat vien. Pēc tam noskaidrojas, ka jaunais cilvēks bijis smagi, briesmīgi, nāvīgi slims; ja tā, tad var mātišķi satvert viņa roku un censties pierunāt dedzīgi un maigi: «Jums jāuzmanās, jums jātiek veselam; es tā gribētu jums palīdzēt!» Un tas ir tilts, pa kuru no viena krasta uz otru dodas veselām gūzmām aizkustinošas, augstsirdīgas, paļāvīgas jūtas; nu vairs nepietiek ar tiltu, pienācis laiks spiest viens otram roku, lai izteiktu savas jūtas bez vārdiem. Pag, kad tas ir noticis, kad es jau izbaudīju to laimi, kad mani glāstīja un žēloja manās bēdās? Jā, toreiz, kad māmiņa paņēma klēpī brēcošo bērnu. «Ak tu, mans zelta gabaliņš, mans vienīgais visā pasaulē!» Ja es tagad saslimtu, tad mani nekoptu vecais, melnai vabolei līdzīgais ierēdnis, kuram nebija kakla; es gulētu drudzī bāls, un istabā ieslīdētu lellīte ar saraudātām acīm, bet es izliktos, ka esmu iemidzis; viņa, noliekusies pār mani, pēkšņi ieelsotos: «Mans vienīgais, tu nedrīksti mirt!» Tāpat kā toreiz māte. Arī lellītei patīk justies kā mātei! un pievērst otram savu sirsnīgo rūpību; viņa domā ar asaru pilnām acīm: «Ja viņš saslimtu, kā es par viņu gādātu!» Viņa nenojauš, ka ar to it kā piesavina šo vīrieti, grib pakļaut sev, grib, lai viņš piederētu viņai, lai nepretotos un padotos viņas mīlas briesmīgajai pašaizliedzībai.

Mēs sakām — mīla, bet tā ir vesela jūtu gāzma, un šinī gāzmā mēs nespējam visas jūtas izšķirt. Piemēram, ir ne vien vajadzība tapt žēlotam,, bet arī nepieciešamība atstāt iespaidu. Lai viņa zina, ka es esmu stiprs vīrietis ar tumšām kaislībām, spēcīgs un baigs kā pati dzīve. Tu esi tik nevainīga un naiva, tu nezini, ko tas nozīmē. Un kādā melnā vakarā, kas aizsedz visu, vīrietis sāk savu grēksūdzi. Vai viņš grib piešķirt sev svaru, vai viņš padevīgi pakļāvies lellītes eņģeļa šķīstumam, kura tur viņu aiz rokas? Nezinu, bet jāizstāsta viss. Senās aizraušanās. Neauglīgā, apkaunojošā dzīve Prāgā, skuķes, viesmīles un tamlīdzīgas epizodes. Lellīte — ne vārda, izrāvusi roku un sēž kā sastingusi, dievs zina kādu jūtu jūkli viņa pārdzīvo. Tas ir viss, nu mana sirds ir šķīsta un izpirkta; ko jus teiksiet man, visutīrākā meitenīt, ko jūs man teiksiet? Neteica neko, tikai īsi, krampjaini — it kā stiprās sāpes saspieda man roku un aizskrēja. Otrā dienā aiz petūnijām logā lellītes vairs nav. Viss zaudēts, es esmu netīra un nekrietna cūka. Atkal pienāk melna nakts, uz soliņa zem jasmīniem kaut kas balsnī; tas ar augsto cepuri pat nedrīkst apsēsties līdzās un lūdzoši murmina; viņa aizvērš galvu, laikam acis viņai saraudātas, un atbrīvo sev blakus vietu. Viņas roka kā nedzīva, viņa nerunā ne vārda; ak dievs, ko nu lai dara? Lūdzu, lūdzu, aizmirstiet, ko es jums vakar teicu! Pēkšņi viņa pagriežas pret mani, mūsu pieres sasitas (taisni tāpat kā ar to meiteni, kam izbiedētās acis), bet es tomēr atrodu viņas drudžaini sakniebtās lūpas. Kāds nāk pa peronu, bet mums jau visviens; lellīte paņem manu roku, uzliek uz savām mazajām, maigajam krūtīm uri piespiež to teju pat izmisīgi: te es esmu, tepat, un, ja bez tā nevar, tad lai notiek! nav citu sieviešu, esmu tikai es; negribu, lai tu domātu par citām. Es vai prātu zaudēju aiz nožēlas un mīlestības. Pasarg dievs, lellīt, ka es pieņemtu tādu upuri; nekas tāds nedrīkst notikt, pietiek, ka skūpstu saraudātās acis, iztriepjot asaras, un esmu briesmīgi un svinīgi aizkustināts. Lellītei ārkārtīgi patīk šis bruņnieciskums, viņa par to ir tik pateicīga, tik pateicīga, ka aiz šās pašas jūsmīgās pateicības un uzticēšanās gatava atdot vēl daudz ko vairāk. Dievs pasarg, vairāk nekas nevar būt; arī viņa to zina, bet dzīves kārtības noteikumi viņā ierakstīti vēl dziļāk; viņa gudri satver manu roku un vaicā: «Kad mēs precēsimies?»

Tovakar viņa pat neteica, ka viņai laiks iet iekšā; un kāpēc, nu jau mēs esam mierīgi un prātīgi; kopš šā mirkja 11111 s 11 jūtās valda pilnīga un skaista kārtība. Pats par sevi saprotams, ka es pavadu viņu līdz durvīm, un tur mēs brītiņu pastāvam, jo nekas mūs nespiež šķirties. Kurnošais sargs nozūd kādās citās durvīs, paliekam tikai mēs divi, un viss pieder mums: stacija, sliedes, sarkanās un zaļās uguntiņas un aizmigušās vagonu virtenes. Nu lellīte vairs neslapstīsies aiz petūnijām un neslēpdamās raudzīsies ārā pa logu, kad uz perona iznāks tas ar augsto cepuri, pametīs skatienu uz logu un, izriezis krūtis, laimīgs un paļāvīgs pildīs to, ko sauc par dienestu.

Bet pašķirsim grāmatu atpakaļ; tā taču nebija rotaļa, nebūt ne; mīlestība ir liela un smaga, pat nelaimīgākā mīlestība ir draudīga un nomāc ar savu milzumu. Mēs neprotam mīlēt bez ciešanām — kaut mēs mirtu aiz mīlestības, kaut izmērītu ar savām rokām tās bezgalību! — jo nekāds prieks nenoiet līdz pašiem dziļumiem. Mēs esam bezgala laimīgi un spiežam viens otram rokas teju pat izmisīgi; glāb mani, jo es mīlu pārāk stipri. Vēl mums virs galvas spīd zvaigznes, vēl ir telpa tik diženām jūtām kā mīlestība. Mēs sarunājamies tikai tāpēc, lai mīlestības plašums nenospiež mūs ar savu mēmo klusumu. Ar labu nakti, labu nakti — cik grūti saskaldīt mūžību sīkās laika vienībās! Mēs negulēsim, mums būs smagi un rīkli žņaugs mīlestības elsas. Pienāktu jel drīzāk diena, ak dievs, kaut pienāktu diena, lai es varētu apsveikt viņu logā!

XV

Drīz pēc kāzām mani pārcēla uz lielu staciju; droši vien tur bija papūlējies vecais priekšnieks, kurš mani labprāt, teju pat ar laba gardēža baudu uzņēma savā tēva sirdī. Nu tu esi mūsējais, viņš noteica, tas bija viss. Pane bija atturīgāka; cēlusies no vecas ierēdņu dinastijas, laikam bija cerējusi izprecināt meitu kādam augstu stāvošam ierēdnim, vilšanās lika viņai apraudāties, bet, tā kā viņa bija romantiska un sentimentāla, tad samierinājās ar to, ka šī ir liela mīlestība.

Stacija, kurā ierados, bija drūma un skaļa kā rūpnīca; svarīgs dzelzceļa mezgls, kilometriem stiepās papildu ceļi, noliktavas un depo; tā bija liela preču stacija, visu sedza pirksta biezumā ogļu putekļi un kvēpi, veseli bari kūpošu lokomotīvju, vecas un šauras stacijas telpas; vairākkārt dienā kaut kas samežģījās — un to vajadzēja aši atšķetināt; pirksti šķita noplēsti līdz asinīm, it kā atraisot savilkušos mezglu. Kalpotāji nervozi un nokaitināti, personāls mūžīgi kurn — vispār kaut kas ellei līdzīgs. Uz darbu jāiet kā ogļracim uz šahtu, kurai nedrošs segums, kuru katru mirkli tas var iebrukt, bet tāds jau Ir vīrieša liktenis, te'viņš jūtas kā vīrs, kliedz, kaut ko izlemj un nes savu atbildību.

Un pēc tam uz mājām, izģērbties līdz jostas vietai, mazgāties tīrā ūdenī un aurot aiz baudas; sieva jau gaida ar dvieli rokās un smaida. Tas vairs nav bālais, interesantais jauneklis, tas ir spēcīgs darbavīrs, noguris, bet krūtis viņam spalvainas, platas kā kumode; sieva katr- reiz paplikšķina viņam slapjo muguru kā lielam un labam zvēram. Tā, nu esam nomazgājušies, nu vairs nenotriep- sim savu tīrīgo sieviņu; vēl jānoslauka lūpas, vai uz tām nav palicis kaut kas no tā, ko runā uz sliedēm, un tad var kārtīgi, svinīgi noskūpstīt laulāto draudzeni. Nu, tagad stāsti! Jā, bija nepatikšanas, gan šis, gan tas, vajadzētu nojaukt visu to staciju vai vismaz tās noliktavas aizmugurē, tūliņ būtu vieta sešiem jauniem sliežu ceļiem, būtu labāka strādāšana; šodien to jau teicu tam un tam, bet viņam tikai acis iezibējās: pāris mēnešu nostrādājis un sāksi jau dot mums padomus! Sieva saprotoši loka galvu; viņa ir vienīgais cilvēks, ar kuru var runāt par visu. Un ko tu, mīlulīt, darīji? Viņa pasmaida: ir gan vīriešiem dumji jautājumi! Ko dara sievas? Gan šo, gan to un pēc tam gaida vīrus mājās. Es zinu, mana dārgā; nekas neduras acīs, tīrie sīkumi, tur pāris adatas dūrienu, tur nopirkt kaut ko vakariņām, bet viss kopā sastāda ģimenes pavardu: ja es noskūpstītu tavus pirkstus, tūliņ ar lūpām justu, ka esi šuvusi. Un cik viņa jauka, kad pasniedz vakariņas; tiesa, vakariņas pieticīgas, vāciskas, toties viņa pati — galva viņai pa pusei ēnā, bet rokas tik mīļi un laipni kustas lampas zeltainajā gaismas lokā. Ja es noskūpstītu viņas elkonīti, viņa atrautos un varbūt pat pietvīktu, jo tā neklājas darīt, tāpēc es tikai pašķielēju, kādas viņai labas, sievietiskas rokas, un pusbalsī uzteicu vakariņas.

Toreiz mēs vēl negribējām bērnus. Sieva sacīja, ka te esot pārāk daudz dūmu, tas nāktu par ļaunu bērnu plaušām. Vai sen, kopš viņa bija neko nesaprotoša, gluži bezpalīdzīga lellīte? Un nu viņa ir tāda saprātīga, nosvērta sieviete, kura zina, ko grib; arī laulības gultā viņa ir mierīga un laipna tāpat, kā pasniedzot vakariņas ar skaistajam, līdz elkonim kailajām rokām. Viņa kaut kur dzirdējusi vai lasījusi, ka diloņslimie esot pārmērīgi kaislīgi, tāpēc nemierīgi meklē arī manī kādas pazīmes, kas norādītu uz pārlieku kaislību. Dažreiz viņa sarauc pieri: tik bieži nedrīkst. — Ej nu, mīlīt, kāpēc? — Viņa man draudzīgi smejas pie auss: rīt tu būsi darbā izklaidīgs, un tas nav veselīgi. Guli vien, guli. Izliekos, ka guļu, bet viņa nopietni un raizīgi veras tumsā un domā par manu veselību un manu karjeru. Gadās — nezinu, kā to lai pasaku, — gadās, ka man briesmīgi gribas, lai viņa nedomātu tikai par mani vien; mana dārgā, tas taču ir arī tavā labā. Ak, ja viņa man iečukstētu ausī: «Mans vienīgais, kā es pēc tevis ilgojos!» Bet nu viņa guļ — un es neguļu, domāju par to, cik man ar viņu ir labi un droši, nekad man nav bijis tik uzticama drauga.

Tas bija labs, lielisks laiks, man bija grūts, atbildīgs darbs, kurā varēju sevi parādīt, man bija ģimenes pavards, atkal tāda noslēgta pasaule, pasaule tikai mums diviem. Mēs — tā vairs nav stacija, tie nav vīrieši kopīgā darbā, tie esam mēs divi, sieva un es. Mūsu galds, mūsu lampa, mūsu vakariņas, mūsu gulta; šis «mūsu» ir kā patīkama gaisma, kas krīt uz mājas priekšmetiem un padara tos citādus, skaistākus un dārgākus par visiem pārējiem. Paskaties, mīļais, cik jauki mums būtu šie aizkari, — vai ne? Jā, tā izveidojas mīlestība: agrāk mums pietika, kad piesavinājāmies viens otru, tas bija pats svarīgākais visā pasaulē, bet, kad nu esam piesavinājušies otra miesu un dvēseli, tad sākam piesavināt priekšmetus mūsu kopējai pasaulei; mums ir bezgala liels prieks, kad padarām par savējo vēl ko jaunu un kaļam plānus, kā rīkoties, lai šā mūsējā būtu vairāk. Es pēkšņi atklāju sevī nebijušu kāri pēc privātīpašuma; man sagādā prieku būt saimnieciskam, taupīt, krāt kreiceri pie kreicera — tas viss būs mums, un tas ir mans pienākums. Arī darbā man elkoņi kļuva spēcīgāki, un es lauzos augšup visiem spēkiem; pārējie skatās uz mani greizi, teju pat naidīgi, viņi ir ļauni un nelaipni, bet man vienalga; man ir māja, prātīga sieva, man ir pašam sava intīma uzticības, simpātiju un labas omas pasaule, un pārējos lai rauj velns.

Cilvēks sēž mājas lampas zeltainajā gaismā, skatās uz savas sievas baltajām, laipnajām rokām un pēc patikas izklāsta par šiem skaudīgajiem, ļaunprātīgajiem, nespējīgajiem ļaudīm darbā; redzi, viņi grib nostāties man ceļa. Sieva atzinīgi un piekrītoši loka galvu; ar viņu var runāt par visu, viņa sapratīs un zina, ka viss tiek darīts mūsu labā. Te cilvēks jūtas spēcīgs un krietns. Ja vien kaut reizi viņa nakti apmulsusi un apjukusi iečukstētu man ausī: miļais, kā es pēc tevis ilgojosl

XVI

Pec tam es dabūju patīkamu, labu staciju; biju gan samēra jauns priekšnieks; bet vai tad man nebija laba slava augstākās instances? Laikam arī sievastēvs drusku palīdzēja, skaidri to nezinu, bet nu es jutos it kā personiskā īpašumā: man bija pašam sava stacija; un, kad mēs ar sievu pārcēlāmies uz šejieni, tad es ar dziļu un svētbijīgu gandarījumu jutu — esam laimīgi atbraukuši, esam savā vietā, lai nu dievs dod te visu mūžu nodzīvot.

Tā bija laba stacija, tanī krustojās gandrīz tikai pasažieru vilcieni vien; skaists apvidus, ieleja ar līču pļavām, dzirnavas klabinās, tālumā biezi kungu meži ar medību pilini, Vakaros pļavās smaržoja nopļautā zāle un pa kastaņu alejām ripināja kungu ekipāžas. Rudeni pani ieradās uz medībām, dāmas zīda drēbēs, vīrieši medību apģērbos, plankumaini suņi, bises necaurlaidīgos pārvalkos; tāds un iads kņazs, paris grafu un dažreiz īpaši augsts viesis no kāda valdoša nama. Tad jau stacijas priekšā gaidīja ekipāžas ar baltiem iejūgiem, grūmi, sulaiņi un stīvi izslēju- šies kučieri. Ziemu saradās kaulaini mežziņi ar kuplām ūsām kā lapsu astēm un dižciltīgi muižu pārvaldnieki, kuri šad tad brauca uz pilsētu uzdzīvot pēc patikas. īsi sakot, tā bija stacija, kurā visam vajadzēja ritēt nevainojami; tā nebija sievastēva mazā stacija, izpušķota kā lauku zaļumballē, bet cienījama, klusa stacija, kur bez trokšņa pieripo ātrvilcieni, no kuriem izkāpj pāris svarīgu panu ar pušķīti no stirnu spalvām aiz platmales lentes, un kur pat konduktori aizver vagonu durvis klusu un pieklājīgi. Te nemaz neiederētos mana vecā priekšnieka naivās, pļāpīgās puķu dobītes; šai stacijai ir cits gars, tā atgādina pils pagalmu, tāpēc te jāvalda stingrai kārtībai, visur tīras smiltis un nekādas dzīvas virtuves žvankstoņas.

Bija daudz darba un rūpju, kamēr iekārtoju staciju pēc sava prāta. Līdz tam tā bija kārtīga, bet neizteiksmīga, tai nebija, kā mēdz teikt, savas sejas, toties apkārt auga veci, skaisti koki un smaržoja pēc pļavām. Un no tā visa es izveidošu staciju, tīru un klusu kā kapelu, korektu kā pils pagalmu. Te ir simtiem sīku problēmu, kā noorganizēt dienestu, kā visu pārkārtot, kur atrast vietu atbraukušām ekipāžām un tā joprojām; es padarīšu staciju skaistu — ne jau ar puķu pušķīšiem kā vecais priekšnieks, bet ar vagonu sastāviem, teicamu kārtību, precīzu un Mušu kustību. Katrs priekšmets ir skaists, kad tas atrodas savā vietā, bet šāda vieta ir tikai viena, un ne jau katrs spēj to atrast. Un tad pēkšņi atklājas lielāka un plašāka telpa, priekšmeti iegūst precīzas aprises un kļūst it kā cildenāki; tā, nu ir naglai trāpīts uz galvas! Es cēlu savu staciju bez mūrniekiem, tikai no tā, kas tur jau bija, un pienāca brīdis, kad es biju apmierināts ar savu roku darbu. Sievastēvs atbrauca mūs apciemot, sacēla uzacis un tīri vai pārsteigts noglāstīja savu degunu. «Nu, tev te tīri glīti,» viņš noburkšķēja un nemierīgi pašķielēja uz mani; šķita — tobrīd viņš nav tik pārliecināts, ka viņa puķu dobes ir pareizā rota.

Jā, nu tā tiešām bija mana stacija, un pirmo reizi mūžā es izjutu kaut ko dziļi savēju, spēcīgi un labi izjutu savu «es». Sieva jūt, ka es attālinos no viņas, ka šo visu daru tikai savā labā, bet viņa ir gudra un atlaiž mani ar smīnu: nu, ej vien, tas ir tavs darbs, lai tev ir tavējais, bet es sargāšu mūsējo. — Tev taisnība, dārgumiņ, es laikam esmu mazliet atsvešinājies no tā, kas bija mūsējais; es pats to jūtu, tāpēc esmu tik pārlieku uzmanīgs pret tevi, kad pagadās brīvs brītiņš, bet tu jau redzi, cik daudz man darba. — Viņa raugās uz mani laipni, ar mātišķu piekāpību. Ej, es jau zinu, jūs, vīrieši, citādi nevarat, jūs iegremdējaties savā darbā kā… — Kā bērni rotaļā, vai ne? — Nu jā, kā bērns savā rotaļā. — To mēs visu zinām bez vārdiem, nav vajadzības par to runāt; ko lai dara, šis tas no mūsu kopējā ir uzupurēts tam, kas ir tikai manējais. Mans darbs, mana godkāre, mana stacija. — Viņa pat nenopūšas pārmetoši, tikai kādreiz saliek rokas klēpī un raugās manī mīļi un raizīgi. «Zini,» viņa vilcinādamās saka, «tev varbūt nevajadzētu tik pārāk daudz strādāt, nav taču nekādas vajadzības…» Es mazliet saraucu pieri: ko tu zini, kas vajadzīgs, lai stacija būtu priekšzīmīga!

Varēji taču kādreiz pateikt: «Brašs vīrs, labi proti strādāt,» — nevis mūžīgi: «Taupi sevi,» — un tā joprojām. Šādos brīžos es eju ārā, lai no jauna pārliecinātos, ka viss ir kārtībā un ka mans darbs nav veltīgs; taču pagāja krietns laika sprīdis, kamēr es atkal atradu padarītajā īstu prieku.

Bet tas nav nekas: stacija tomēr bija priekšzīmīga, kalpotāji staigāja teju pat uz pirkstgaliem kā sazin kādā pilī, jo viss te bija tīrs un pārskatāms. Pani zaļajās platmalēs laikam iedomājās, ka es to daru viņu dēļ; viņi iegriezās paspiest man roku kā viesnīcniekam, kurš viņiem ļoti, ļoti izdabājis, arī dāmas zīda drēbēs draudzīgi un pateicīgi māja man ar galvu, pat viņu plankumainie suņi pieklājīgi vēcināja astes, kad tuvumā parādījās pans ar die- nesta cepuri galvā. Eh jūs, pārāk daudz goda; es to visu daru sev par prieku — saprotat? Kas man gar jūsu stulbajiem viesiem no valdošajiem namiem? Ja vajadzīgs, roku pie cepures, sasitu papēžus, un pietiek. Vai jūs vispār zināt, kas ir dzelzceļš, kas ir stacija, kas ir kārtība un pareizi noregulēta kustība? Mans vecais priekšnieks — tas gan saprata, viņa uzslava kaut ko nozīmē; tas ir, it kā mans tēvs būtu pārvilcis ar plaukstu pār kādu mēbeles gabalu: labi nostrādāts. Neviens no jums nespēj saprast, kas ir mana stacija un cik daudz darba esmu tai ziedojis. Pat paša sieva to nesaprot, grib paturēt mani tikai sev un tāpēc saka: «Taupi veselību.» Tiesa, viņa ir pašaizliedzīga, viņa spējīga uzupurēties cilvēka labā, tikai ne liela, di- i darba laba, l<> c.au ne. Nu viņa domā, bijuši jel bērni, tad jau manējais ta neiegrimtu darbā, vairāk sēdētu mājās. Un re nu, ka par spīti, bērnu nav. Es zinu, cik daudz tu par to esi galvu lauzījusi un tāpēc vienmēr rūpējies, lai tikai es nepārstrādājos, un ēdini mani kā malkas cirtēju. Kļūstu resns, esmu kā muca, bet tas nekas. Un tu tikai sēdi ar sausām acīm, un šuveklis noslīd tev klēpī —■ taisni kā manai mātei, tikai viņai tūliņ bira asaras. Tas nogulies starp mums kā sieksta, veltīgi tu tagad pati krampjaini spiedies man klāt — sieksta paliek. Pēc tam tu guli bez miega, es tāpat un abi klusējam, lai neizlauztos vārdi, ka mums kaut kā trūkst. Ēs zinu, mana labā, ka tā ir netaisnība; man ir savs darbs, sava stacija, man ar to pietiek, bet tev ne.

Un pans ar dienesta cepuri galvā, staigādams pa peronu, vieglītēm noplāta rokas: nu, ko lai dara? Toties sta

cija patiešām ir manējā, priekšzīmīga, tīra un darbojas kā precīza mašīna, kura klusu rit, kārtīgi saeļļota. Ko lai dara, tieši darbā vīrietis visvairāk jūtas kā mājās.

XVII

Tā ir, ar laiku viss ieiet sliedēs; laiks ir vislielākais dzīves spēks. Sieva ir nomierinājusies un apradusi ar visu, kas ir; viņa vairs necer uz bērniem un to vietā nodevusies citai misijai. It kā būtu sev teikusi: manam vīram ir savs darbs, bet man ir mans vīrs, viņš gādā par tādu milzumu pasaules, es gādāšu par viņu pašu. Viņa izgudrojusi bezgala daudz sīkumu, kurus nezin kāpēc iedēvējusi par manām parašām un prasībām; to manējais labprāt ēd, tas viņam nenāk par labu, viņš grib, lai galds būtu klāts tā, nevis šitā, te jābūt ūdens b|odai ar dvieli, te jāstāv viņa tupelēm, viņa spilvens jānoliek tā un naktskrekls jāizklāj tā, nevis citādi. Manējais grib, lai viss būtu pie rokas, manējais ir pieradis pie noteiktas kārtības un tā tālāk. Un, kad es pārnāku mājās, tad mani tūliņ apņem manu parašu pedantiskā kārtība; izdomājusi to ir viņa, bet man jāpaklausa, lai nepieviltu viņas izdomu, ka es tā gribu. Nezinu, kā, bet mani ievelk sevī šī man sagatavoto paradumu sistēma, es neviļus sāku justies ārkārtīgi svarīgs un cienījams, jo esmu visa centrā; es savilktu izbrīnā uzacis, ja manas tupeles būtu noliktas par collu tālāk nekā parasts. Es apzinos, ka sieva valda pār mani ar šo paradumu palīdzību un, jo tālāk, jo vairāk mani ar tiem sasaistīs: es padodos ar patiku, pirmkārt, aiz ērtības, otrkārt, tas varen glaimo manai pašcieņai. Bet visdrīzāk es pamazām novecoju, jo sāku justies omulīgi un labi ar šīm parašām savās mājās.

289

Bet manu sievu iepriecina tas, ka viņa tā valda stacijas ēkas beletāžā aiz baltu petūniju pilniem logiem. Katru dienu ir savs noteikts, teju pat svētsvinīgs ritms; es jau zinu no galvas šīs mazās, ikdienišķās, patīkamās skaņas: sieva klusiņām pieceļas, uzmet rīta kleitu un uz pirkstgaliem dodas uz virtuvi. Tur jau sāk rūkt kafijas dzirnaviņas, čukstus tiek izrīkota kalpone, kādas rokas klusiņām uzkar manu nosukāto uzvalku uz krēsla atzveltnes, un es paklausīgi izliekos, ka guļu līdz tam brīdim, kad ienāks

10'A — 3199

sieva, sasukājusies un skaista, un uzvilks žalūzijas. Ja es atvērtu acis mazliet ātrāk, viņa noskumtu un teiktu: «Vai es tevi uzmodināju?» Un tā dienu pēc dienas, gadu pēc gada; to gan sauc par «manu kārtību», bet radījusi to ir viņa un acīgi seko tās izpildei; viņa šeit ir valdniece, bet viss tiek darīts manis dēļ, viss tik godīgi sadalīts — kā jau laulātiem draugiem. Es ar savu dienesta cepuri esmu lejā, apstaigāju staciju no viena blokposteņa līdz otram, tā ir mana valstība, te es esmu varens un stingrs priekšnieks, jo visi kļūst ārkārtīgi precīzi un cītīgi, man parādoties; noraudzīties — tas ir mans galvenais darbs. Pēc tam es eju sasveicināties ar ūsainajiem mežziņiem; viņi ir pieredzējuši ļaudis un zina, kas ir kārtība. Pani zaļajās platmalēs jau uzskata par pienākumu sniegt roku stacijas priekšniekam, viņš iederas savā vietā tāpat kā mācītājs vai vietējais ārsts, tāpēc arī pieklājas aprunāties ar viņu par veselību un par laiku. Un vakarā es kā starp citu teikšu: «Bija tāds un tāds grāfs, viņam gan slikts izskats.» Sieva paloka galvu un domā, ka tur vainīgs vecums. «Kas par vecum,u!» es protestēju, apvainots kā cilvēks, kuram jau sācies piektais desmits. «Viņam jau tikai sešdesmit.» Sieva pasmaida un paskatās uz mani, it kā teiktu: ko nu par tevi, tu jau esi spēka gados, to dara tā mierīgā dzīve. Un tad ir klusums, lampa sīc, es lasu avīzi un sieva vācu romānu. Es zinu, tas ir kaut kas aizkustinošs par lielu un šķīstu mīlestību; viņa lasa tādus romānus ar lielu patiku, un viņu nemaz nemulsina tas, ka dzīvē viss ir citādi. Laulības gulta — tas ir pavisam kas cits, tas pieder pie kārtības un nāk veselībai par labu.

Es to rakstu, kad viņa, nabadzīte, sen jau atdusas zemes klēpī. Atceros viņu nezin cik reižu dienā, vismazāk gan tos mēnešus pirms nāves, kad viņa bija grūti slima, — no tādām atmiņām labprāt izvairos; apbrīnojami maz atceros mūsu mīlestību un pirmos kopdzīves gadus,_ daudz vairāk to mierīgo un nemainīgo laiku mūsu stacijā. Man ir laba saimniece, kura gādā par mani, cik vien māk, bet, kad meklēju, teiksim,, kabatas lakatu vai tvarstu pagultē nobāztās tupeles, tad tagad redzu: ak dievs, cik daudz mīlestības un uzmanības bija visā, ko darīja viņa; jūtos tik nožēlojams bārenis, ka man aizžņaudzas rīkle.

Tad sākās karš. Mana stacija bija diezgan svarīgs mezgls zaldātu un kaujas piederumu transportēšanai, un mums atsūtīja kara komandantu, kādu žūpu sotņiku, teju pat delīrijā. No rītā, kamēr vēl bija skaidrā prātā, viņš bļaustījās, jaucās manās darīšanās, draudēja ar zobenu ccļa meistaram; lūdzu priekšniecību, lai atsūtītu kādu mazliet prātīgāku, bet tas nepalīdzēja, atlika vienīgi atmest ar roku. Mana priekšzīmīgā stacija pagrima, žēl bija skatīties; to nogremdēja kara nejēdzīgais haoss, lazaretes smaka, iestrēgušie ešeloni un riebīgā netīrība. Uz peroniem saiņi un no piefrontes joslas evakuētās ģimenes, uzgaidāmās telpās uz soliem, uz apspļaudītām grīdām zaldāti guļ kā miruši. Un visu laiku staigā aizsmakušu, līdz pēdējam pārskaitušos žandarmu patruļas, meklē dezertierus vai tos nabagus, kuri ved maišeļos kādus desmit kartupeļus; pastāvīga aurošana un gaudas, cilvēki sanervozējušies brēc cits uz citu, viņus kaut kur dzen kā aitu baru, un visā šinī kņadā pienāk garš un biedīgi kluss vilciens ar ievainotajiem un var dzirdēt, kā kaut kur, atspiedies pret vagonu, laiž pār lūpu piedzērušais sotņiks.

Ak dievs, kā es sāku to visu nīst! Karu, dzelzceļu, savu staciju un visu pasaulē. Bija pretīgi skatīties uz vagoniem, kuri smirdēja no netīrības un dezinfekcijas, vagoniem ar izdauzītiem logiem un aprakstītām sienām; bija pretīga veltīgā noskriešanās un gaidīšana, mūžīgi aizņemtie ceļi, resnās samarietes un vispār viss, kam bija sakars ar karu. Es nīdu to nešpetni un bezspēcīgi, slapstījos aiz vagoniem un teju pat raudāju aiz naida un šausmām: kungs Jēzu, es to neizturēšu, to neviens nevar izturēt! Mājās par to nevarēju runāt, jo sieva jūsmīgi, ar mirdzošām acīm ticēja kunga un ķeizara uzvarai. Pie mums, kā visur kara laikā, trūcīgo bērni lodāja pa braucošajiem vagoniem, meklēdami ogles; reiz kāds puišelis nokrita zemē — un viņam nobrauca kāju; es dzirdēju viņa baismīgo kliedzienu un redzēju sadragāto kaulu asiņainajā miesā. Kad par to pastāstīju sievai, viņa mazliet nobālēja un dedzīgi izsaucās: «Dievs viņu sodījis!» Kopš tās reizes es nerunāju ar viņu neko tādu, kas attiecās uz karu; pati redzi, cik nokausēts esmu, kā nonervozējies …

Reiz uz perona pie manis pienāca cilvēks, kuru tūliņ nepazinu; izrādījās, ka esam abi mācījušies ģimnāzijā un ka viņš tagad ir kaut kas Prāgā. Man vajadzēja izrunāties, jo te nebija neviena, ar ko vārdu pārmīt. «Draudziņ, šo karu mēs paspēlēsim,» es viņam čukstēju ausī, «piemini manus vārdus, mēs šeit turam roku uz pulsa!» Viņš brītiņu klausījās manī un tad noslēpumaini norūca, ka mums abiem vajagot aprunāties. Norunājām tikties nakti aiz stacijas, tas bija teju pat romantiski. Viņam un vēl dažiem čehiem esot sakari otrpus frontes, viņiem vajadzētu regulāras ziņas par kaujas piederumu transportiem, par rezervēm un tamlīdzīgi. «To es jums izdarīšu,» man izlauzās; pats es tūliņ briesmīgi nobijos un reizē izjutu neizsakāmu atvieglojumu, it kā mani vairs nežņaugtu tas drudžainais naids. Es zinu, to sauc par valsts nodevību un par to saņem cilpu; tātad es jums došu šīs ziņas, un tas ir viss.

Tas bija dīvains laiks; es biju it kā bez prāta un reizē gandrīz vai gaišreģis; jutu, ka nevis es, bet kas neuzveicams, svešs manī taisa plānus, dod rīkojumus un domā par visu. Es varētu pat teikt: tas neesmu es, tas ir viņš. Drīz vien viss tā iegāja sliedēs, ka taisni prieks; visi it kā to vien bija gaidījuši, lai kāds ķertos pie darba; mums, čehiem, taču kaut kas jādara. Salicis rokas uz muguras, žandarmu un atraugu mocītā komandanta acu priekšā es pieņēmu ešelonu, pasta vilcienu priekšnieku un konduktoru raportus, uz kurieni sūta kaujas piederumus un lielgabalus, kā pārdislocējas armijas daļas un tā tālāk. Galvā man bija viss komunikāciju tīkls, un ar piemiegtām acīm, klaiņodams pa peronu, es to visu apkopoju. Bija kāds bremžu uzraugs, piecu bērnu tēvs, sērīgs un kluss cilvēks; tam es visu vajadzīgo pastāstīju, viņš to paziņoja Prāgā savam brālim, grāmatsējējam, un, kas tur notika tālāk, to es nezinu. Tas bija aizraujoši — darīt to visu acu priekšā, turklāt tik labi noorganizēt; jebkuru mirkli viss varēja eksplodēt — un mēs visi, bārdaiņi un ģimenes tēvi, desmiti mūsējo, būtu iekrituši līdz kaklam; cilvēki mīļie, tas gan būtu skandāls! Mēs to zinām un drusku domājam par to, guldamies zem pēļiem blakus savām sievām; bet vai sie- vieši zina, kas ir vīrietis! Paldies dievam, uz deguna mums nav rakstīts, par ko mēs domājam. Piemēram, bloķēt to vai citu staciju; kas tur būs par brēcieniem un lamām, un paies divas dienas, kamēr mezglu atraisīs. Vai sliktā kara laika ziede; kas vainīgs, ja vilcieniem aizdegas asis? Mums pilna stacija ar norakstītiem vagoniem un

paralizētām lokomotīvēm; nepūlieties trakot ar telegrammām, neko te nevar darīt, neko nespējam izlabot. Aizturējuši elpu, klausāmies, kā plaisā kara mehānisms.

Vecajam priekšniekam viņa stacijā atgadījās nelaime: tā bija bloķēta, un iestrēgušajam sastāvam uzskrēja virsū vilciens, kurš veda mājlopus frontes vajadzībām; nekas liels nebija, tikai daži ievainotie un govis vajadzēja nokaut uz vietas, bet vecais pans, īsts dzelzceļnieks, sajuka prātā un drīz vien nomira. Sieva nakti raudāja man uz pleca, es viņu glāstīju, un man bija bezgala skumji. Redzi, es nevaru tev stāstīt, ko domāju un daru; mēs tik saskanīgi dzīvojām un nu esam tik sasodīti tālu. Kā tas gadās, ka cilvēki tik ārkārtīgi atsvešinās?

XIX

Beigas karam, beigas monarhijai; kamēr sieva raudāja un šņukstēja (tas viņai iedzimts, tā kalpošana kungam un ķeizaram), es saņēmu no Prāgas aicinājumu ierasties 1 darbā jaunajā satiksmes ministrijā un ziedot savu izcilo pieredzi jaunās valsts dzelzceļu iekārtošanai. Pieņēmu aicinājumu, jo man bija šī izcilā pieredze, turklāt mana stacija kara laikā bija tā sapostīta, ka man nebija grūti to pamest.

293

Tā ir pēdējā parastās dzīves nodaļa. Biju dzelzceļnieks kopš divdesmit diviem gadiem un mīlēju dzelzceļu; biju tur atradis savu pasauli, savu ģimenes pavardu un galvenais — gandarījumu, jo pildu darbu, kuru protu darīt labi un pareizi. Un nu mani aicina, lai no jauna pielietoju I visa mūža pieredzi. Tātad neesmu strādājis veltīgi. Zinu i visu tik labi, sākot ar akmeņu skaldīšanu un trases ierīkošanu, no pēdējās stacijas pasaulē un lampinieka koka būdas līdz lielu dzelzceļa mezglu kņadai un dārdiem; es zinu staciju telpas kā pārakmeņojušās pilis un pieturas tīrumu vidū, kuri smaržo pēc kumelītēm un pelašķiem; sarkanas un zaļas uguntiņas, lokomotīvju nosvīdušos ķermeņus, semaforus, signālus un riteņu klaudzoņu uz pārmijām; nekas nav bijis veltīgs, viss savienojies, saplūdis tādā vienotā, plašā pieredzē; es saprotu dzelzceļus, un šī izpratne — tas esmu es, tā ir mana dzīve. Tagad viss, ko esmu pārdzīvojis, savienots manā pieredzē; varu atkal i pilnā mērā to izmantot, un šķiet, it kā man būtu vēlreiz jādzīvo mana dzīve tās rezultātā. Nevarētu teikt, ka jutos

10—3199

laimīgs jaunajā darbā, — tur bija pārāk daudz haosa, bet savā vietā gan. Tā bija parasta, bet savā ziņā viengabalaina dzīve, un, kad es atskatos uz to, tad redzu, ka visā, kas noticis, ir iemiesojusies zināma kārtība vai li

xx

Trīs nedēļas netiku rakstījis, atkal uzbruka nepatikšanas ar sirdi, kad sēdēju pie rakstāmgalda, un taisni vārda vidū (kādu vārdu es gribēju rakstīt? likums? līnija? To vairs nezinu.). Toreiz pie manis atsauca ārstu; tas visumā neko sevišķu nepateica: kaut kādas pārmaiņas artērijās, dzeriet to un to, bet galvenais — mieru, pan, mieru. Un nu es guļu un pārdomāju — nezinu, vai tas ir tas īstais miers, bet neko citu darīt nevaru. Nu jau ir vieglāk, tāpēc gribu pabeigt, ko sāku rakstīt; daudz nav vairs atlicis, bet es nekad neesmu atstājis nepabeigtu darbu. Spalva man izkrita no rokas, kad gribēju uzrakstīt lielus melus; sirds lēkme bija īstā reizē. A^an nav neviena, kam un kāpēc melot.

Ir tiesa, ka es mīlēju dzelzceļu, bet pārstāju mīlēt, kad to sagandēja karš, pārstāju mīlēt, kad organizēju sabo- tāžas, un pavisam pārstāju mīlēt, kad nokļuvu ministrijā. Man negāja pie sirds šis lielākoties neauglīgais papīru darbs, ko dēvēja par mūsu dzelzceļu reorganizāciju; no vienas puses, es pārāk labi redzēju visādas nekārtības gan lejā, gan augšā, kuras šausmināja manu birokrātisko sirdsapziņu, no otras — sāku just kaut ko nenovēršamu, dzelzceļa transporta traģēdiju, jo dzelzceļu gaida ormaņu un diližansu liktenis; ko lai dara, diženais dzelzceļu laiks jau pagājis. īsi sakot, jaunais darbs mani neiepriecināja; iepriecēja tikai tas, ka nu esmu pietiekami liels vīrs, ka man ir tituls un ka varu daudziem parādīt savu spēku; galu galā tas arī ir īstais un vienīgais dzīves mērķis: uz- sisties, cik augstu var, un baudīt savu cieņu un stāvokli. Tā, šī ir pilnīga patiesība.

JļC )ļ5

Uzrakstīju šos vārdus un skatos uz tiem mazliet nobijies. Kā tad tā, pilnīga patiesība?

Jā gan, pilnīga patiesība par to, ko saucam par dzīves mērķi. Man nebija nekāda prieka sēdēt ministrijā; bija

tikai gandarījums, ka esmu tik augstu uzkāpis, un greizsirdīgas dusmas, ka tie izveicīgākie, politiski apsviedīgākie tikuši vēl augstāk. Tas ir viss stāsts par parasto dzīvi.

Pag, pag, tas nav viss stāsts. (Manī strīdas divas balsis, es tās pilnīgi skaidri atšķiru; tā, kura patlaban runa, it kā kaut ko aizstāv.) Manā dzīvē karjera un viss tamlīdzīgais nav svarīgs.

Kā — nav svarīgs?

Nav. Esmu bijis pārāk parasts cilvēks, lai man būtu kāda godkāre. Nekad neesmu gribējis izcelties; esmu dzīvojis savu dzīvi, darījis savu darbu …

Kāpēc?

Tāpēc, ka esmu gribējis izdarīt to labi. Pārvilkt ar pirkstu pār virsu un iztaustīt iekšieni: labi nostrādāts. Tā ir īsta parastā dzīve.

Ahā, un tāpēc tu sēdēji tanī ministrijā, lai rūpētos tikai par savu stāvokli!

Tas — tas bija kas cits, tam nav sakara ar to, kas bijis pirms tam. Cilvēks mainās, vecumam tuvojoties.

Vai nodod sevi, vecumam tuvojoties.

Aplamības. Tam jau sen vajadzēja izpausties, ja es būtu dzinies uz priekšu.

Labi. Bet kas tad bija tas puišelis, kurš cieta, ka nevar būt pirmais starp saviem biedriem? Kas tik dedzīgi un vai līdz sāpēm nīda krāsotāja dēlu, jo tas bija stiprāks un drošāks, atceries vien!

Pagaidiet, gluži tā vis nebija; tas puišelis lielākoties rotaļājās viens pats; viņš atrada savu pasaulīti, savu skaidām norobežoto pagalmiņu un savu kaktiņu starp dēliem, viņam ar to pilnīgi pietika, un tur viņš aizmirsa visu. Es taču to zinu.

Un kāpēc viņš rotaļājās viens?

Tas viņam bija iedzimts. Visu mūžu viņš veidoja savu mazo un noslēgto pasauli. Kaktu savai vientulībai un savai parastajai laimei. Savu iežogoto pagalmiņu, savu staciju, savu ģimenes pavardu; redzi pats, ka tas viņam bija iedzimts!

Prasība norobežot savu dzīvi, jā?

Ja, prasība pēc savas paša pasaules.

10*

295

Vai zini, kāpēc viņam vajadzēja šā skaidiņu žoga? Tāpēc, ka viņš nevarēja pacelties pāri citiem zēniem. To viņš darīja par spīti, viņš noslēpās tāpēc, ka nebija tik stiprs un drosmīgs, lai varētu tikt galā ar tiem pārējiem.

Viņš taisīja savu pasauli aiz vārgulības un skumjām; viņš juta, ka tanī plašajā pasaulē nekad nebūs tik dižs un drosmīgs, kāds gribētu būt. Godkāres gjēvulis — tas viņš ir. Izlasi vien vērīgi, ko esi par viņu rakstījis.

Nekā tāda tur navl

Ir, un vesels milzums; tu tikai esi to noglabājis starp rindām, lai noslēptu pats no sevis. Piemēram, tas godīgais un paklausīgais skolnieciņš elementārskolā: kā viņš nemāk saliedēties ar savu klasi, cik viņš mulss un mazdūšīgs; viņš ir paklausīgs, jo viņam bēdīgi ap sirdi un gribas izcelties. Un kā šis priekšzīmīgais puisītis teju pat plīst aiz lepnuma, kad viņu uzteic pans skolotājs vai pans mācītājs! Tad viņam saplūst acīs «līdz šim vēl neizjustas laimes asaras»; vēlāk jau viņš iztiek bez asarām; bet kā viņam cilājas krūtis, kad viņš taisa vajā dekrētus par iecelšanām! Vai atceries, ar kādu neizsakāmu svētlaimi nesi uz mājām liecības ar piecniekiem?

Tas tāpēc, ka nelaiķis tētiņš tā priecājās par tām.

Nu labi, tētiņš; tad paskatīsimies uz šo tētiņu. Viņš bija stiprs un liels, stiprāks par visiem, vai ne? Bet viņš «godāja panus»; pareizāk sakot, locījās viņu priekšā iztapīgi, tik iztapīgi, ka pat tas puišelis par viņu sarka. Un aizkustināts sprediķoja bez gala: kaut nu, dēls, no tevis kaut kas iznāktu; tā ir vienīgā dzīves jēga — kļūt par kaut ko. Cilvēkam vajag zubrīt, krāt naudu, kļūt bagātam, lai citi viņu cienītu un lai viņš kaut kas būtu. Jā, taisnība, puišelim mājās bija paraugs; tas viss ir nācis no tēva.

Tēvu neaiztiec! Tēvs — tas ir pavisam cits paraugs: būt stipram un dzīvot savā darbā …

Jā, un svētdienās aprēķināt pēc krājkases grāmatiņām, cik tālu nokļūts. Savā laikā šis pats puišelis sēdēs ministrijā un mērīs pats sevi ar vecuma dienās iemantotu titulu. Nu gan nabaga tētiņš būtu par mani priecājies, jo es esmu pārāks par notāru un citiem mūsu labdzimtajiem. Beidzot puišelis piedzīvojis, ka viņš kaut kas ir; beidzot viņš sevi atradis un piepildījies «lielais un jaunais fakts», kuru viņš konstatējis bērnībā: ir divas pasaules, viena augstākā, kurā ir pani, otra —• parasto cilvēku pazemīgā pasaule. Beidzot mēs esam kā pani, bet to pašu mirkli noskaidrojas, ka pār mums ir vēl lielāki pani un viņi sēž pie daudz augstākiem galdiem, un mēs esam tikai sīki un parasti ļautiņi, kuriem nav lemts izcelties. Ko lai tur saka: tā ir sakāve, turklāt ellīgi bezcerīga sakāve.

Un visu laiku es it kā izšķiru divas balsis, kuras strīdas; šķiet, ka divi cilvēki ķīvējas par manu pagātni un katrs grib atraut sev no tās lielāku gabalu.

Un kā ar tiem ģimnāzijas gadiem, atceries?

Jā, bet zini, tos es tev atdodu. Tik un tā tiem maza nozīme: brieduma trūkums, slimīga mazvērtības apziņa, provinces ģimnāzista mūžīgā zubrīšana — lūdzu, pievāc tosl

Nu, nu, nerunā niekus, it kā skolas lauru plūkšana būtu bez nozīmes; tā bauda — būt pirmajam klasē, uzdevumi vienmēr paveikti, atbildes gatavas; kaut vai kā pārspēt tos pārējos, tos mundrākos, drosmīgākos — vai ne? Un šo panākumu dēļ sēdēt līdz tumsai un ar aizspiestām ausīm zubrīt — tā ir pagājuši visi šie astoņi gadil

Visi ne, tā tu nesaki; bija arī kas cits — dziļāks.

Piemēram?

Piemēram, draudzība ar to nabaga klases biedru.

Ak tas; es zinu, tas gausais, neapdāvinātais zēns. Jauks gadījums — just, ka esi par kādu daudz pārāks, un zināt, ka šis pārākums atzīts. Tā nebija draudzība, mīļais, tā bija kvēla, dedzīga pateicība par to, ka vismaz viens cilvēks pasaulē padevīgi atzīst tavu izcilutnu.

Nē, tā vis nebija! Un mīlestība uz to biklo, tuvredzīgo meiteni?

Nekas sevišķs, muļķības, gluži vienkārši pubertāte.

Tā nebija tikai pubertāte vien!

Un turklāt drosmes trūkums. Tie pārējie, draudziņ, tie prata apieties ar meitenēm citādi, tu jau daudzkārt apskaudi viņu drosmi, bet ko tad tu — tev atliek ielīst kaktiņā, uztaisīt tur savu iežogotu pagalmiņu, savu noslēgtu pasauli. Jo tai vaļējā pasaulē tev, protams, nelaimētos. Ne ar meitenēm, ne zēniem. Viens un tas pats stāsts: vienmēr šis pievīlies bērns, kuram ir sava pasaule, un tanī viņš aizrautīgi čukst: «Cip, cip, cip!»

Rimsties!

a» * *

Nu, tad izskaidro man to gadu Prāgā, to zaudēto, stulbo gadu Prāgā. To gadu, kad es lāpīju slinkumu dzejnieka kompānijā, rakstīju dzejoļus un spļāvu uz visu pasauli.

… Nezinu. Tas gads man tā kā neietilpst pārējos.

Man tāpat.

Pagaidi, šo to tur izskaidrot var. Mums ir cītīgs jauneklis; viņš pabeidzis ģimnāziju un domā, ka viņam pieder pasaule. Mājās viņš jau būtu varējis tēlot panu un justies svarīgs un liels, bet, līdzko viņš nonāk lielpilsētā, fā — ak Kristus rētasl — viņš jau pilnīgi pagalam, viņu pārņem nepilnvērtības, bezspēcības, pazemojuma panika un sazin kas vēl. Būtu viņam bijis laiks uztaisīt sev visapkārt savu idillisko skaidu žodziņu, tad viņš būtu paglābies aiz tā …

Bet diemžēl viņu paņēma savā varā dzejnieks.

Jā. Bet atceries, kā tas notika. Tas arī bija tāds norobežots stūrītis, tie traktierīši, tas piecu vai sešu cilvēku pulciņš; mī|ais, tas bija velnišķīgi mazs loks, mazāks nekā galdniecības pagalmiņš. Un nospļaušanās par visu — tā vismaz ir pārākuma ilūzija.

Un dzejoļu rakstīšana?

Tie bija slikti dzejoļi. Tu rakstīji dzejoļus, lai varētu pacelties uz pirkstgaliem. Tā bija tikai ievainotas un gandarījumu neguvušas pašmīlības maska. Būtu kārtīgi mācījies, tad būtu bijis labi, būtu sekmīgi izturējis pārbaudījumus un justos kā pats mīļais dieviņš.

Pagaidiet, tad es nebūtu nokļuvis uz dzelzceļa; man taču vajadzēja tikt laukā no universitātes, lai varētu meklēt darbu pie dzelzceļa. Bija taču nepieciešams, lai es tur tiktu, vai ne?

Nebija nepieciešams.

Klausies, tas taču ir smieklīgi; ko citu es būtu varējis darīt?

Ko vien būtu gribējis. Cilvēks ar elkoņiem visur atradīs vietu.

* * *

Kāpēc tad es meklēju darbu tieši pie dzelzceļa?

Nezinu. Laikam nejaušība.

Tad es tev pateikšu: man bija tāda tieksme. Jo dzelzceļa būve — tas bija pats lielākais notikums manā bērnībā.

»*.«<>••>« •«*īiīi.īi*i

Un, kad-es mācījos ģimnāzijā, tad tā bija vakaros mana ' mīļākā pastaiga: uziet uz tilta virs stacijas un lūkoties lejup uz sarkanām un zaļām uguntiņām, uz sliedēm un lokomotīvēm..,

Es zinu. Pa to tiltu mēdza staigāt veca, pretīga ielene;

garām ejot, viņa vienmēr aiztika tevi.

Nu, tam ar visu šo nav nekāda sakara.

Nē, sakara tam nav vis.

* * *

Godavārds, tas bija man paredzēts ceļš; es mīlēju dzelzceļu, tas ir viss. Tāpēc es arī iestājos tur darbā.

Varbūt tāpēc, ka reiz Prāgas stacijā piedzīvoji tādu pazemojumu, atceries? Dārgais, aizvainota pašmīlība ir briesmīgs spēks — it īpaši dažiem centīgiem un godkāriem ļautiņiem.

Nē, tā tas nav! Es zinu, es zinu, ka tas bija aiz mīlestības uz šo darbu. Kā citādi es būtu varējis justies savā profesijā tik laimīgs?

… Es gan ne par kādu īpašu laimi neko nezinu.

Klausies — kas tu īsti tāds esi?

Es esmu tas, kam elkoņi.

* * *

Lai nu kā, bet tev jāpiekrīt, ka šinī darbā es atradu pats sevi un savu īsto dzīvi.

Jā, kaut kas tur ir.

Redzi nu.

Tomēr tas nebija tik vienkārši, draudziņ. Kas tad bija pirms tam? Pantiņi un skuķi, tāda neiedomājama aizraušanās ar dzīvi? Vispār — žūpošana un poēzija, cūcības un uzpūsta iedomība, dumpošanās sazin pret ko un piedzēruša žeņķa sajūta, ka viņā verd kaut kas milzīgs un atbrīvojošs. Atceries vien.

Es atceros.

Un tas ir galvenais iemesls. Tur ir tas āķis, saproti.

Pagaidi — kas par āķi?

Tas taču skaidrs, vai ne? Tu nojauti, ka tavi panti nekam neder un ka šādā ceļā tu nespēsi izcelties. Ka tev nav ne talanta, ne īpatnības. Ka netiksi līdzi pārējiem kompanjoniem ne dzeršanā, ne cinismā, ne ar skuķiem vai kā citādi. Viņi bija stiprāki un drosmīgāki, bet tu — tu tikai centies viņus atdarināt; es zinu, ko tev tas maksāja, zaķapastala. Tu mēģināji, tas tiesa, bet tikai aiz kaut kādas godkāres: redzat, es arī esmu nolādēts dzejnieks ar visu, kas no tā izriet. Bet reizē tevī jau runāja tāda

prātīga, mazdūšīga un brīdinoša balstiņa: piesargies, netiksi galā! Tevī jau ķepurojās tava godkārā pašmīlībiņa, bija jau pievīlusies tava centība kļūt par kaut ko. Tā bija sakāve, mīlīt. Tev atlika tikai skatīties, kā no tā visa paglābties; paldies dievam, ka patrāpījās vietiņa pie dzelzceļa, un atžilbušais dzejnieks bija varen priecīgs, ka var uzgriezt muguru savai īsajai, bet galīgi paspēlētajai bohēmiskajai pagātnei.

Nav tiesa! Strādāt uz dzelzceļa tā man bija iekšēja nepieciešamība.

Nu protams. Tā sakāve arī bija iekšēja nepieciešamība un aizbēgšana tāpat. Un kā šis izbijušais dzejnieks gavilēja, ka nu kļuvis par viengabalainu un nobriedušu vīrieti! Cik iedomīgi un līdzcietīgi viņš noraugās uz saviem vakarējiem pudeles brāļiem, uz tiem apskurbušajiem puišeļiem, kuri vēl nezina, kas ir īsta un nopietna dzīve! Viņš nesatiksies vairs ar tiem un pavadīs vakarus godīgos traktieros, kur cienījami ģimenes tētiņi Izklāsta savas rūpes un apsvērumus. Viņš jau tūlīņ cenšas līdzināties šiem sīkajiem, prātīgajiem ļautiņiem; kā nu ne — savu atkāpšanos viņš padara par tikumību; nav vairs nekādas uzpūstas iedomības, tikai šad tad viņš mazliet palielās ar savu rūgto, smeldzīgo pazemību; tās ir tikai atraugas, pamazām pāries arī tās. Kopš tā laika viņš pat aci nav uzmetis nevienai dzejas rindiņai; viņš nicina dzeju, teju pat nīst, jo uzskata, ka tā nav nobrieduša, praktiska un nopietna vīra cienīga.

Nīst — tas vārds mazliet par stipru.

Nu, teiksim: jūt pretīgumu. Dzeja viņam atgādina viņa sakāvi.

* * *

Un nu tu esi izsmēlis visu. Tālāk jau sekoja tā pati īstā, pieticīgā un nopietnā dzīve, parastā un labā dzīve.

Ja nerēķina to pēdējo staciju pasaulē.

Tur notika atveseļošanās, slimībai bija sakars ar plaušām. Ko lai dara, cilvēks tik ātri vis nenobriest. Bet tur un vēlāk vecā priekšnieka stacijā «— tur es jau nostājos uz pareizām dzīves sliedēm.

Paklau — kāpēc tu īsti bildināji priekšnieka meitu?

Tāpēc, ka viņu mīlēju.

Es zinu, bet es (es esmu tas otrais —- saproti?), es viņu bildināju tāpēc, ka viņa bija priekšnieka meita. Tā ir, tā sakot, karjera per vaginam]\ Ņemt bagāta vai augstāk stāvoša cilvēka meitu, tas nozīmē, it kā tu censtos «iegūt princesi», jā? Tā cilvēks paaugstina pats savu vērtību.

Meli! Tādas domas man pat sapnī nenāca prātā.

Man gan, pie tam visai neatlaidīgi. Veco panu mīl, viņš varēs znotam palīdzēt; nav slikti ieprecēties viņa ģimenē.

Nav tiesa! Tu nezini, kā es viņu mīlēju; viņa bija lieliska sieviete, krietna, prātīga un mīloša; ne ar vienu citu es nebūtu bijis tik laimīgs.

Protams, prātīga sieviete, kura ļoti interesējās par vīra virzīšanos augšup; lieliski izprata viņa godkāri un centību, to viņai nevar atņemt. Un palīdzēja, kur varēja. Tu tik jauki, nevainīgi uzrakstīji par savu pirmo soli augšup: «Droši vien tur bija papūlējies vecais priekšnieks.» Un otrreiz tāpat: «Laikam arī sievastēvs drusku palīdzēja, skaidri to nezinu.» Bet es to zinu pārāk skaidri, draudziņ: vecais pans saprata, ko no viņa gaida.

Kaut arī tā; viņš bija ļoti labs cilvēks un mīlēja mani kā miesīgu dēlu, bet starp mani un sievu nekā tāda nebija, tikai mīlestība, tikai uzticība, tikai tādas stipras un labas paļāvības jūtas. Nē, manu ģimenes dzīvi neaiztiec!

Ko nu par to, ģimenes dzīve bija laba, un, jūs bijāt divi, tāpēc divatā pūlējāties uzķepuroties augstāk. Līdzko cilvēks apprecas, tā viņš sevī atklāj «nebijušu kāri pēc privātīpašuma», ir ārkārtīgi priecīgs, ka radies attaisnojams un pieklājīgs iemesls: «tas taču mūsu abu labā», jā? Un viņam pēkšņi «elkoņi kļūst spēcīgāki darbā», viņš laužas augšup visiem spēkiem, vieniem cenšas aizsteigties priekšā, lai tur vai kas, otriem, tiem, kas stāv augstāk, cītīgi izdabāt; kāpēc gan ne, viss tiek darīts «mūsu abu labā», tātad viss labākā kārtībā. Tāpēc viņš jūtas tik laimīgs: var sekot savām dabiskajām dziņām, nemaz par tām nekaunoties. Laulība ir labs iekārtojums.

Vai mana sieva… arī bija tāda?

Viņa bija laba sieva.

* * *

Tu vēl teiksi, ka savu staciju, savu mākslas darbu, es arī tik teicami posu — kā labad? Karjeras labad? Lai būtu godā pie priekšniecības? Nebijis kara, būtu palicis tur līdz pat pēdējai stundiņai.

1 Caur gultu (lai).

Tas bija daļēji to panu labad.

Kādu panu?

To grāfu zaļās platmalēs. Nostāties frontē viņu priekšā un parādīt, uz-ko esi spējīgs. Vai nu mazums pans priekšnieks gaidīja un šķielēja — kad tie pani beidzot pamanīs, cik priekšzīmīga ir stacijai Un, re, pamanīja arī; beidzot pat roku žēlīgi pasniedza kņazs tāds un tāds, grāfs tāds un tāds. Tas taču bija patīkami, kaut ari pans priekšnieks izlikās, it kā viņam tas nemaz nebūtu svarīgi. Paskat, grāfi un sazin kas vēl; tā nu ir īsta augstākā pasaule, miestiņā nekā tamlīdzīga nebija. Un ņemiet vērā, lūdzami, nekādas protekcijas; pans stacijas priekšnieks ticis tik augstu pats ar savu darbu, saviem nopelniem. Nu viņam šis darbs jau svarīgāks par sievu, tā vairs nevar palīdzēt — un nav ari vajadzības; viņš licis sievai to nojaust, tāpēc ari ģimenes pavards sācis izdzist.

Nav tiesai

Kā nu ne, pats taču to uzrakstīji, pārlasi vien. «Izjūtu kaut ko dziļi savēju, spēcīgi un labi izjūtu savu «es»… Sieva jūt, ka es attālinos. Ko lai dara, šis tas no mūsu kopējā ir uzupurēts tam, kas ir tikai manējais.» Un tā tālāk. «Tas nogulies starp mums kā sieksta.» Vīrs aizņemts tikai ar savu darbu, no visa atraisījies, viņam pat nepatīkami, kad sieva mēģina viņu saglabāt sev. Par laimi, viņa ir saprātīga sieviete, nerīko scēnas, izraudas ar sausām acīm, pēc tam «pierada un samierinājās», tas ir, pakļāvās un sāka kalpot savam vīram.

Viņa pati tā gribēja!

Zinu; bet kas cits viņai atlika? Vajadzēja vai nu šķirties, vai sākt nīst vienam otru, kā prot nīst laulātie draugi — apslēpti un nešpetni, vai pieņemt viņa spēles noteikumus, atļaut, ka viņš kļūst par kungu un ka viss grozās tikai ap viņu. Kad nekas kopīgs viņus vairs nesaistīja, viņa centās noturēt vīru ar to, kas bija viņējais: ar viņa ērtībām, viņa paradumiem un viņa prasībām. Ir tikai viņš, ārpus viņa nav nekā; ģimenes pavards, dzīves kārtība, pat ģimenes gulta kalpo tikai viņa ērtībām un diženumam: viņš valda pār staciju un ģimeni — tiesa, tā ir maza un noslēgta pasaule, bet tā ir viņējā un pakļaujas viņam. īstenībā tas bija pats laimīgākais viņa dzīves posms, tāpēc, līdzko viņš atcerēsies savu nelaiķi sievu, tā prātā nāks tieši šis laiks, kurš tik «spēcīgi un labi» remdināja viņa pašmīlību.

$ * $

Nu, un tas, kas bija vēlāk…

Kara laikā?

Jā. Vai to es ari darīju aiz godkāres?

Grūti pateikt. Iespējams tas ir; tu varēji rēķināties ar to, ka kungs un ķeizars paspēlēs, tomēr tur bija pārāk liels risks. Man tas neiekļaujas mūsu notikumā. Un tavā dzīves stāstā tāpat.

Kāpēc ne?

Redzi, tas idilliskais stacijas priekšnieks taču nav nekāds varonis, tas neiederas viņa līnijā. Bet es tev pateikšu, kāpēc tev vajadzēja uzrakstīt šo savas dzīves izklāstu. Vienīgi šīs kara epizodes dēļ. Varbūt to kāds izlasa, un re: ir bijis tāds stacijas priekšnieks, kurš rīkojies tā un tā. Pat riskējis ar savu dzīvību savas tautas dēļ, tāds pieticīgs varonis. Tikai druscītiņ, tikai pusbalstiņā un neuzkrītoši atgādināt savus nopelnus — tāpēc taču raksta memuārus, vai ne?

Melo! Melo! Es rakstīju tikai piezīmes par parasto dzīvi.

Un kā tad ar to varonību?

Arī tā ir tā pati parastā dzīve.

Labi sacīts. Žēl, ka tas nav pēdējais vārds. Tas, kas vēlāk sēdēja ministrijā, tas, draudziņ, nebūt nebija varonis. Tur sēdēju es, mans dārgais. Tur sēdēja tāds centīgs, iedomīgs, iztapīgs «es», kurš gribēja kaut ko panākt. Tāds mazs «es», kurš gribēja kļūt lielāks.

Liecies mierā, es arī tur biju labs un apzinīgs darbinieks.

Muļķības! Tu darīji visu iespējamo, lai tiktu cienīts un lai uzlinkātu vēl solīti augstāk. Visu mūžu tu domāji tikai par sevi un ne par ko citu.

Cik daudz es tāpēc esmu plēsies, Jēzus Kristus! Priekšzīmīgs skolnieks, priekšzīmīgs kalpotājs — cik daudz man tālab bijis jānorij! Man tādēļ vajadzēja upurēt visu dzīvi, visu ziedot, un ceļa galā es redzu visādus izveicīgus zeļļus, kuri tikuši vēl augstāk; un kāpēc? — tikai tāpēc, ka bijuši stiprāki un drosmīgāki. Viņi nav deldējuši bikses dienestā, pat tā strādājuši nav, bet re, kur izsitušies: laf visi pieklājīgi pieceļas, kad viņi ierodas ministrijā! Kāpēc tad bija tas viss, kāpēc jau pamatskolā mani minēja kā paraugu citiem un vēlāk tāpat, kāpēc manu staciju sauca par priekšzīmīgu, kāpēc? Pasaule pieder stiprākajiem un drosmīgākajiem, es esmu paspēlējis. Tev jāzina, ka tas ir parastās dzīves noslēgums — ka es varu noskatīties uz savu sakāvi. Lai to redzētu, cilvēkam jātiek mazliet augstāk.

Un tagad tu par to atriebies.

Jā, es par to atriebjos; es redzu, ka viss tiek darīts veltīgi, viss ir sīks, nožēlojams un pazemojošs. Kas tad tev, tu esi citāds, tev viss nieki; tu vari rotājāties ar puķītēm, ar dārziņu, ar savu iežogoto pagalmiņu; šās rotaļas dēļ tu aizmirsīsi pats sevi, bet es ne, es ne. Es esmu tas, kas cietis sakāvi, tā ir mana parastā dzīve. Jā, es atriebjos; un vai nav par ko? Vai tad es neaizgāju pensijā teju pat ar negodu? Ak kungs, mani taču revidēja! Es jau zināju, ka tur ir šausmīgas nekārtības — piegādē un tā tālāk, bet to darīja tie citi, tie dūšīgākie… Es zināju, bet klusēju; jūs man esat rokā, mīlīši, un vajadzīgā brīdī tas nāks klajā! Viņi arī iekrita, bet eksplodēja, un revidēja mani, mani, priekšzīmīgu, nevainojamu ierēdni! Vēlāk, protams, to saprata, bet man tomēr bija jāiet pensijā. Sakāve, brāl; un kā par to lai neatriebjas! Tāpēc es arī rakstu šīs piezīmes.,.

Tikai tāpēc?

Jā. Kā jau sacīts, es vainīgs neesmu. To vajadzēja pierādīt sīki jo sīki, nevis melst: parastā dzīve, idille un tamlīdzīgas muļķības. Tas ir vienīgais, par ko jārunā: iā briesmīgā un netaisnā sakāve. Tā nebija laimīga dzīve, tās bija šausmas; vai tad neredzi, ka tās bija šausmas?

XXII

Tā vairs tālāk nevar, rakstīšana jāpārtrauc; tas pārāk iedarbojas uz nerviem; kad divas balsis strīdas, sirds sāk trīcēt, un pēc tam es jūtu tādas nerimstošas, nomācošas sāpes krūtīs. Ieradās ārsts, izmērīja man asinsspiedienu un sadrūma. «Ar ko jūs nodarbojaties,» viņš sirdījās, «asinsspiediens jums paaugstinājies. Jums vajadzīgs miers, pilnīgs miers.» Pamēģināju iztikt bez rakstīšanas, tāpat vien gulēt, bet galvā jaucas dialogu fragmenti, viņi atkal ķīvējas par kaut kādām blēņām, un man atkal jācenšas sevi pierunāt: klusu jūs abi, neķildojieties; taisnība ir gan vienam, gan otram — jo vai tad cilvēkā vai pašā parastākajā dzīvē maz vietas daždažādām ierosmēm? Tas taču ir tik vienkārši: cilvēks var domāt pašmīlīgi un stūrgalvīgi tikai par savu labumu, bet paiet laiciņš, viņš to piemirst, piemirst pats sevi, un nav viņam nekā cita, vienīgi darāmais darbs.

Pag, tik vienkārši tas nav: runa ir par divām pilnīgi dažādām dzīvēm. Tā tas ir, tā tas iri

Par ko tad?

Par to, kura no tām ir tā īstā.

Pietiek, man no tā nav nekāda labuma. Esmu paradis sevi saudzēt; kopš tās reizes, kad es kancelejā sāku spļaut asinis, es vienmēr saku sev: uzmanīgāki Gandrīz visu mūžu esmu pētījis kabatas lakatus, vai tanīs nav kāda asins cīpsliņa; tas sākās pēdējā stacijā, un tā tas manī iesakņojās, šīs pastāvīgās rūpes par savu veselību, it kā las būtu pats svarīgākais dzīves likums.

Svarīgākais dzīves likums; un ja tas ir tāds patiešām? Kad atskatos uz visu savu dzīvi, tad tas bija pats dziļākais satricinājums, kad man tur stacijā sāka plūst sarkanas asinis un es sēdēju satriekts, bezgala vārgs un nožēlojams, bet pārbiedētais ierēdnis slaucīja man pieri ar mitru dvieli. Tas bija briesmīgi. Jā, tas bija pats stiprākais un pārsteidzošākais pārdzīvojums manā mūžā: bezgalīgā izbrīna un šausmas, un vēlāk izmisīgās alkas dzīvot, kaut arī tā būtu pati neievērojamākā un pazemīgākā dzīve; pirmo reizi tā bija apzināta, ārkārtīgi spēcīga mīlestība uz dzīvi. īstenībā toreiz visa mana dzīve pārvērtās un es kļuvu it kā cits cilvēks. Līdz tam es savas dienas šķiedu tāpat vai nodzīvoju teju pat nemanītas; nu es sāku pēkšņi bezgalīgi cienīt to, ka dzīvoju, un raudzīties citām acīm uz sevi un savu apkārtni. Man pietika ar to, ka sēžu uz dēļiem un lūkojos uz rūsainajām sliedēm, kas aizaugušas ar plikstiņiem un skarenēm, vai stundām ilgi vēroju upītes viļņus, vienmēr jaunus un vienmēr tos pašus. Un simtreiz dienā atkārtoju: elpo dziļāk, tas ir veselīgi. Tad es sāku iemīlēt visus šos noregulētos sīkumus un kluso dzīves gaitu; šad tad vēl mazliet paplātījos ar bohēmisku cinismu un smīnēju par daudz ko, bet tobrīd vēl nebiju pārliecināts, ka palikšu dzīvs; manī vēl mita ledains un mežonīgs izmisums. Tad sāku klusu un ar gandarījumu kļauties pie dzīves, priecāties par mīļiem, intīmiem sīkumiem un saudzēt sevi. Te arī sākās manas dzīves idillis- kums: es atveseļojos. Tās bija svarīgas un izšķirošas pārmijas.

* * *

īstenībā tās nebija pārmijas. Tagad es redzu labāk, tagad redzu visu pilnīgi skaidri. Man atkal jāatgriežas pie bērnības: pie mātes, kura vienā laidā skrēja skatīties, vai ar mani nav kas noticis, pie pana Martineka, kuram nedrīkstēju pieiet tuvu klāt, jo viņš slimoja ar diloni, un no kura es aiz šā iemesla baidījos. Māti bija apsēdušas baigas iedomas, ka esmu apdraudēts, ka esmu vārgs un slimīgs bērns; viņa, nabadzīte, bija tik patētiska un kaismīga; kad es saslimu, viņa kļāva mani cieši sev klāt, it kā gribētu no kaut kā pasargāt, nakti bailēs noliecās pār mani, nokrita ceļos un skaļi aizlūdza par manu veselību. Slimot — tā bija svarīga un svētdienīga nodarbība, puišelis bija uzmanības centrā, pat zāģi un āmuri darbnīcā skanēja tā kā apspiesti, un tētis drīkstēja kurnēt tikai pusbalsī. Ar savu mīlestību māte iedvesa man, ka esmu kaut kas trausls, trauslāks par citiem bērniem, kaut kas tāds, kas sevišķi jāsargā, tāpēc es arī nepiedalījos dažādās zēnu palaidnībās, domādams, ka nedrīkstu tik pārgalvīgi skraidīt, nedrīkstu lekt upē, nedrīkstu plūkties, jo esmu vārgulīgs un jūtelīgs. Varbūt es būtu slējis degunu gaisā, jo inan šķita, ka esmu vērtīgāks un izsmalcinātāks nekā viņi, bet zēni šai ziņā ir pārāk vīrišķīgi, viņiem patīk būt stipriem un brašiem. Tā ir tikai mātes vaina, viņa ieaudzēja manī to nedrošību un neticību saviem spēkiem, to fizisko mazvērtības sajūtu, kādā es augu; mātes slimīgā mīlestība modināja manī tieksmi uzskatīt sevi par mūžīgas lutināšanas un lološanas priekšmetu; šai tieksmei es nodevos teju pat ar aizrautību, līdzko tam deva iemeslu pirmās īstās slimības signāls. Tad, jā, tieši tad es atklāju sevī to rūpīgo, hipohondrisko «es», kas ar nopietnu vērību pētī savas krēpas, skaita savu pulsu, mīl noteiktu kārtību un tiecas pēc labas, ērtas, patīkamas apkārtnes. Tāda toreiz bija — neteikšu, ka visa dzīve, taču liela, nozīmīga un pastāvīga dzīves daļa. Tagad es to redzu.

Tēvs — tas bija kas cits, tēvs bija stiprs un stabils kā pīlārs un ar to man bezgala imponēja. Būtu viņš gribējis, iad kautiņā būtu uzveicis jebkuru. Toreiz es, zināms, nesapratu viņa bažīgo taupību, tā drīzāk atgādināja skopumu; pirmo reizi es to izjutu, kad pans Martineks, vienkāršs strādnieks, iedeva tai meitenītei desmit kreicerus, bet tēvs ne, tēvs izlikās neko neredzam; tobrīd puišeli satrieca kaut kas dīvains un baigs, it kā nicināšana. Tagad es redzu, ka tēvs, nabadziņš, nebūt nebija stiprs, īstenībā viņš baidījās no dzīves; taupība ir aizsargāšanās likums, tā ir tiekšanās pēc nodrošinātas dzīves, tās ir bailes no riska un nejaušībām; skopums ir ārkārtīgi līdzīgs zināma veida hipohondrijai. Mācies vien, dēliņ, tēvs aizkustināts mēdza svinīgi teikt, tiksi valsts dienestā un būsi nodrošināts. Tas acīmredzot bija kalngals tam, ko no dzīves var prasīt: drošība un nodrošinātība, pārliecība, ka ar mums nekas nevar notikt. Ja tā juta tēvs, liels un varens ka ozols, kur tad lai vārgais, izlutinātais dēliņš būtu radis drosmi? Redzu, ka tas manī bija pamatīgi ieguldīts kopš bērnības; pietika ar pirmo fizisko satricinājumu, lai cilvēks, aiz bailēm ierāvies sevī, atrastu sevī šis aizsargājošās bailes no dzīves un pārvērstu tās par savas eksistences likumu.

♦ * *

Iespējams, ka manī tas atradās dzijāk, nekā domāju, jo šī īpašība vadīja mani dzīvē gandrīz kā instinkts — tikpat akli un uz labu laimi. Atceros tagad savu nelaiķi sievu: cik dīvaini, ka es atradu tieši viņu, sievieti, kura bija teju pat dzimusi tādēļ, lai par kādu gādātu. Iemesls laikam ir tas, ka viņa bija ļoti sentimentāla un turklāt ļoti saprātīga; rūpēties par kādu — tas ir prātīgs, lietišķs un praktisks mīlestības veids. Bez tam viņa manī kaislīgi iemīlējās tobrīd, kad noprata, ka neesmu bijis tālu no nāves un ka manam interesantajam bālumam ir dziļāki iemesli; viņā pēkšņi uzliesmoja žēlsirdība, mīlestība un mātišķums, sākās straujš jūtu nobriedums, viss savijās kopā: nobijusies meitene, sievietes līdzcietība un mātes gādība, mīlas sapņi un apbrīnojami lietišķas, neatlaidīgas rūpes, lai es daudz ēdu un pieņemos svarā. Bija tikpat svarīgi un skaisti runāt par mīlestību, kā pieņemties resnumā; viņa man krampjaini spieda roku nakts krēslā

un čukstēja ar asaru pilnām acīm: «Lūdzu, es jus lūdzu, ; jums briesmīgi daudz jāēd, zvēriet, ka taupīsiet sevi!» Man : ari šodien negribas smaidīt par to; tur slēpās salda un pat patētiska poēzija… mums abiem. Man šķita, ka es ! atveseļojos viņas dēļ, viņai par prieku un ka tas no manas puses ir skaisti un augstsirdīgi; es cīnos par savu veselību tikai tāpēc, lai darītu viņu laimīgu. Bet viņa tic, ka glābj mani un atdod man dzīvību; vai tad viņai nav tiesības uz mani, vai tas nav liktenis? Ak dievs, es zinu, ka mani nejauši pārcēla tieši uz šo staciju, taču dīvaini un pat pārsteidzoši, ka līdz ar to it kā likumsakarīgi pašos j pamatos realizējās mana dzīves kārtība. Līdz tam man vajadzēja slēpt savas hipohondriskās bailes un kaunēties ! par tām kā par vājību, bet nu vairs ne, jo tās kļuva par divu cilvēku kopīgām un ārkārtīgi svarīgām rūpēm, par mūsu mīlestības un uzticības daļu; tas vairs nebija ne trūkums, ne robs, bet kaut kas pārliecinošs un svarīgs, kas piešķir dzīvei jēgu un virzienu.

Domāju par mūsu laulību, cik tanī klusu un dabiski iekļāvās šī mana īpašība. Mana sieva kopš pirmā mirkļa uzņēmās gādību par manu veselību, it kā sacīdama: tās nav vīriešu darīšanas, tās ir sieviešu rūpes; tev par to nav jādomā, atstāj to manā ziņā. Jā, tā tas bija; varēju mierīgi izlikties, ka es jau neko, to visu viņa; viņa tik uzmanīga, tā rūpējas par higiēnu, nu, lai jau, ja viņai tas sagādā prieku, bet mēs mielosimies un atpūtīsimies tai pārliecībā, ka par mums jau parūpēsies un ka tik daudz darīts mūsu veselības labā. Kad viņa gaidīja ar dvieli, lai noslaukos, tad vispirms paplikšķināja pa manu slapjo muguru — jā, protams, tas šķita laulātu ļaužu glāsts, bet īstenībā bija dienišķa medicīniska apskate; mēs nerunājām par to, bet abi zinājām; es vienmēr pašķielēju uz viņu: nu, kā ir? Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu: labi vien ir. Un viņas nosvērtā, atturīgā mīlestība — tas bija tas pats: viņa novilka man noteiktas robežas, lai man aiz bailēm par sevi nevajadzētu darīt to pašam. Nevajag trakot, viņa sacīja teju pat mātes balsī, kārtīgi izgulies, lai nebūtu loku zem acīm un nekā tamlīdzīga. Šad tad es sirdījos uz viņu par to, bet sirds dziļumos biju pateicīgs; pats atzinu, ka tā man labāk. Man vairs nevajadzēja bažīgi vērot savu veselības stāvokli, šīs rūpes viņa uzņēmās pati, toties rosināja manu godkāri — acīmredzot tas arī ir derīgi un vairo interesi par dzīvi; šķiet — vīrietis bez

tā pat elpot nevarētu. Pastāsti, ko tu darīji šodien, — tad darbs veicas labāk. Vai mēs plānojam nākotni; šāds optimisms ir veselīgs un iederas kārtīgā dzīvē. Pirmā acu uzmetienā tas likās tik dabiski, tik intīmi, kā jau laulātiem ļaudīm; tagad skatos uz to citādi, nu vairs nav neviena, kas atbrīvotu mani no šīm baigajām un bezspēcīgajām bailēm, — nebaidies, tu esi mājās, tev ir viss vajadzīgais, tu esi pasargāts un drošībā.

Un vēlāk savā stacijā — tad es jau jutos vesels kā vērsis; domāju, ka aiz šā iemesla sieva man nebija vairs tik nepieciešama, un mēs mazliet atsvešinājāmies. Viņa to juta un mēģināja noturēt mani pie sevis, tāpēc šis rai- zīgais: «Tev vairāk jāpietaupās,» — un tā tālāk. Nu viņa gribēja dot man bērnus, jo ir labi būt par tēvu, bet bērnu nebija. Kad viņa citādi nevarēja, tad sāka despotiski rūpēties par manām ērtībām un manu kārtību; viņa padarīja to par īstu Lielo likumu: lai es labi ēstu, ilgi gulētu, un lai man viss būtu savā vietā. Dzīve, kura kļuvusi par paradumu, ir tāda kā drošāka, un tai stiprākas saknes; lolot savas ierašas — tā ir savdabīga veida gādība par sevi. To atkal uzņēmās viņa: viņa rūpējās par manām parašām; un es pielaidīgi un labsirdīgi pieņēmu viņas rūpes; tas jau tevis dēļ, vecenīt, tev tas tik labi izdevies. Paldies dievam, cilvēkam nav jābūt egoistam, ja par viņu tik labi gādā; viņam rodas godīgs un vīrišķīgs uzskats, ka viņš nedomā par savām ērtībām, bet tikai par darbu. Un, kad pienāks viņa dzīves gals, viņš teiks: es dzīvoju tikai savam darbam, un man bija lieliska sieva; tā bija parasta un laba dzīve.

* * *

Nu mums ir jau trešais, atsaucās manī šī ķildīgā balss.

Kāds trešais?

Nu, pirmais bija parastais laimīgais cilvēks, otrais — tas ar elkoņiem, kurš gribēja izlauzties augstāk, bet šis hipohondriķis — tas jau ir trešais. Gribi vai negribi, dārgais, bet te ir trīs dzīves — un katra savāda. Absolūti, diametrāli un principiāli savādas.

Pats redzi, ka kopā tās sastādīja ikdienišķu, vienkāršu dzīvi.

Nezinu. Tas ar elkoņiem nekad nebija laimīgs, hipohondriķis nespēja tik nešpetni lauzties augšup, un laimīgais cilvēks nevarēja būt hipohondriķis, tas ir skaidrs. Darī, ko gribi, bet te ir trīs figūras.

Un tikai viena vienīga dzīve.

Tā ir. Ja būtu trīs patstāvīgas dzīves, tad būtu daudz vienkāršāk. Katra būtu viengabalaina, pilnīgi sakarīga, katrai būtu sava likumība un jēga… Bet nu iznāk tā, it kā šīs trīs dzīves spiežas ārā cita no citas, te viena virspusē, te otra vai trešā.

Nē, pagaidi, tā nav! Ja kaut kas spiežas ārā, tad tas ir kā ar drudzi. Es to zinu, man pašam bijuši drudži naktī — dievs tēvs, kā viss sapņos riebīgi pinies un jaucies kopā! Bet tas ir sen aiz muguras, esmu atveseļojies; man nav vairs drudža, vai ne, drudža man nav?

Ahā, to saka hipohondriķis! Mīļais, viņš taču tāpat visu paspēlējis.

Ko paspēlējis?

Visu. Kā tu domā, ja hipohondriķim jāmirst…

Rimsties taču!

XXIII

Trīs naktis neesmu gulējis; notika kaut kas tāds, par ko jau trešo dienu grozu galvu. Tas nebija nekāds liels un slavens notikums — tādu manā dzīvē nav, drīzāk tā bija pat nepatīkama epizode, kurā es, manuprāt, atrados mazliet smieklīgā lomā. Todien pēcpusdienā saimniece pavēstīja, ka ar mani gribot runāt kāds jauns pans. Es sapīku: kam man viņš vajadzīgs, varējāt pateikt, ka neesmu mājās vai ko citu; nu, ko tur, laidiet viņu iekšā.

Viņš bija tās sugas jaunietis, kas man vienmēr bijusi pretīga; pārmērīgi garš, pašpārliecināts un garmatains, isi sakot, skaistulis; sapurinājis krēpes, viņš noauroja savu uzvārdu, kuru es tūliņ aizmirsu. Man bija kauns, ka esmu neskuvies, bez apkaklītes, ka man kājās tupeles, mugurā novalkāts halāts, pats savilcies čokurā kā tukšs maišelis; apvaicājos visai nelaipni, ko viņš vēlas.

Viņš diezgan steidzīgi paziņoja, ka patlaban rakstot disertāciju. Temats — poētisko virzienu sākumi^deviņdes- mitajos gados. Tas esot apbrīnojami interesants laiks, viņš mani pamācīja. (Viņam bija prāvas, sarkanas rokas un kājas kā bluķi; ārkārtīgi pretīgs.) Viņš vācot materiālu un tāpēc atļāvies ierasties…

Es skatījos uz viņu ar tādām kā aizdomām: tu, mīlīt, esi kaut ko saputrojis; kāda man bēda par tavu materiālu?

Un, re, divos tālaika žurnālos viņš atradis ar manu vārdu parakstītus dzejoļus. Vārdu, kas literatūras vēsturē aizmirsts, viņš uzvaroši noteica. Tas ir mans atklājums, pan! Viņš sācis meklēt šā aizmirstā autora pēdas; kāds laikabiedrs, tāds un tāds, teicis, ka, cik atceroties, autors esot kļuvis par dzelzceļa ierēdni. Gājis pa šīm pēdām tālāk, un ministrijā viņam iedevuši manu adresi. Un viņš man atklāti noprasīja:

Lūdzu, vai tas esat jūs?

Te tev nu bija! Man radās liela vēlēšanās savilkt izbrīnā uzacis un pateikt, ka tā ir kļūda, kur nu es tiku pie dzejoļiem! Tomēr negribu melot. Atmetu ar roku un nomurmināju, it kā bijušas gan tādas muļķības, bet tām jau sen svītra pāri.

Jauneklis sāka starot un uzvaroši nopurināja krēpes.

Tas ir lieliski, — viņš ieaurojās. Vai es nevarot pateikt, kādos žurnālos vēl mani dzejoļi esot bijuši iespiesti? Un kur publicēti mani dzejoļi pēdējos gados?

Es pakratīju galvu. Nekas vairāk nav bijis, pan, ne rindiņas. Diemžēl ne ar ko nevaru pakalpot, pan.

Viņš vai aizrijās aiz sajūsmas, staipīja ar pirkstu apkaklīti, it kā tā žņaugtu, piere viņam — vienos sviedros.

Tas ir pasakaini, — viņš brēca. — Taisni kā Arturs Rembo! Poēzija, kas uzliesmo kā meteors! Un neviens to nav atradis! Tas ir atklājums, pan, milzīgs atklājums, — viņš dārdināja, jaukdams savas pinkas ar sarkano ķepu.

Man bija dusmas, es neciešu bļaurus un vispār jaunus cilvēkus, viņos nav ne kārtības, ne mēra sajūtas.

Muļķības, pan, — es dzestri atbildēju. — Tie bija slikti dzejoļi, bez kādas vērtības, un labāk, ja par tiem neviens neko nezina.

Viņš pasmaidīja līdzcietīgi un teju pat augstprātīgi, it kā nostādīdams mani vajadzīgā vieta.

Tā tas nav, pan, — viņš aizrādīja. — Te jāsaka vārds literatūras vēsturei. Es jūs nosauktu par čehu Rembo. Manuprāt, tie ir interesantākie deviņdesmito gadu dzejoļi. Neteiksim, ka tie varētu kļūt par pamatu kādai poētiskai skolai. — Viņš ar pazinēja izskatu samiedza acis. — Tiem bija maz ietekmes uz poēzijas attīstību, tie neatstāja nekādas dziļākas pēdas. Bet kā personības izpausme tie gluži vienkārši ir lieliski, tik savdabīgi un intensīvi… Piemēram, dzejolis, kas sākas: «Kad kokosu palmās bungas rīb…» — Viņš aizgrābtībā izbolīja acis.

Jūs jau pats atceraties, kā tur bija tālāk.

Mani tas aizskāra teju pat sāpīgi, it kā nepatīkama atmiņa.

Re nu, — es nomurmināju, — savu mūžu neesmu redzējis kokosu palmas. Kāds stulbumsl

Viņš vai noskaitās.

Tas nav svarīgi, ka neesat nevienu palmu redzējis! — viņš izsaucās. — Jūs pilnīgi nepareizi saprotat poēziju!

Bet kā var kaut kādās palmās rībēt bungas? — es prasīju.

Viņš, liekas, bija pārsteigts par manu trulumu.

•—< Tie taču ir kokosu rieksti, — viņš izgrūda sašutis, kā cilvēks, kas spiests paskaidrot visvienkāršākās parādības.

Rieksti vējā sitas cits pret citu. «Kad kokosu palmās bungas rīb…» — jūs dzirdat? Vispirms tie trīs «k», tur sitas kopā rieksti, pēc tam viss izplūst mūzikā — «bunnn- gas rrrīb». Vispār tur ir vēl skaistāki dzejoļi. — Viņš pikti apklusa, atmetis krēpes; izklausījās, it kā šinīs dzejoļos viņš cīnītos pats par savu visdārgāko mantu, bet pēc brītiņa viņš apžēlojās par mani — jaunie ir augstsirdīgi. —< Nē, patiešām — tur ir lieliski dzejoļi. Savdabīgi, spēcīgi, satricinoši jauni — protams, tiem laikiem, —- viņš piemetināja ar pārākuma apziņu. — Ne tik jauni pēc formas, bet tie tēli, pan! Jūs toreiz gan parotaļājāties ar klasisko formu, — viņš dedzīgi iesāka, — bet sagrāvāt to no iekšienes. Formāli nevainojami, stingri, pareizi dzejoļi, bet iekšēji pielādēti ar neticamu fantāziju.

Viņš savilka sarkanās dūres, lai būtu uzskatāmāk.

Šķiet, it kā jūs gribētu ņirgāties par šo stingro un precīzo formu. Tāds pareizs dzejolis, bet iekšēji fosfo- rescē kā prauli. Vai tik briesmīgi nokaitis, ka jāgaida katru mirkli sprādziens. Tā ir kā bīstama rotaļa, šī sastingusi forma, un tā pekle tur iekšā… īstenībā tur slēpjas konflikts, baismīgais iekšējais sasprindzinājums, vai kā lai to apzīmē — saprotat? Fantāzijai gribētos celties spārnos, bet to iežņaudz kaut kas tik noteikts un šaurs… Tāpēc tiem ēzeļiem pagājis garām, ka tas tikai ārēji ir klasisks dzejolis; ja viņi būtu pamanījuši, kā zem iekšējā spiediena pārvietojas cezūras …

Viņš vairs neizskatījās tik pašpārliecināts, svīda aiz pārpūles un vērās manī suņa acīm,

Nezinu, vai pareizi visu izteicu… maestro, — viņš stostījās un piesarka, bet es piesarku vēl vairāk, man bija ārkārtīgi liels kauns, un es skatījos uz viņu, manuprāt, ar bailēm.

Bet tie dzejoļi taču bija slikti, — es samulsis šļupstēju, — tāpēc es arī atmetu dzejošanu un vispār,,.

Viņš papurināja galvu.

Tā nav. Jurns… jums vajadzēja atmest. Ja jūs… būtu turpinājis, tad jums vajadzēja satriekt formu, sagraut.., Es to tik spēcīgi izjūtu, — viņš atvieglots izsaucās, jo jauniešiem vienmēr vieglāk runāt par sevi. — Man tā bija lieliska bauda, šie astoņi dzejoļi. Es tūliņ teicu savai meitenei… bet tas nav svarīgi. — Viņš apjucis aprāvās un ar abām rokām izbužināja matus. — Es neesmu dzejnieks, bet… varu to iedomāties. Tādus dzejoļus var uzrakstīt tikai jauns cilvēks… un tikai vienreiz mūžā. Ja viņš rakstītu tālāk, viņam vajadzētu šīs pretrunas kaut kā izlīdzināt… īstenībā tas ir apbrīnojams dzejnieka liktenis: vienreiz mūžā izteikties tik neticami spēcīgi, tik pilnīgi — un beigas. Es gan jūs biju iztēlojies pavisam citādu, — viņam negaidīti izlauzās.

Es būtu bijis bezgala laimīgs, ja būtu dzirdējis vēl kaut ko par šiem dzejoļiem; būtu jel tas stulbenis vēl kādu nocitējis! Bet man kauns bija lūgt, un apjukumā sāku viņu muļķīgi un banāli iztaujāt, no kurienes viņš ir un tā joprojām. Viņš sēdējā kā noplaucēts, laikam noprata, ka runāju ar viņu kā ar skolnieku. Nu, nu, rauc vien pieri, nesākšu jau izjautāt, kas tanīs dzejoļos vēl bijis un ko tamlīdzīgu. It kā tu pats nevarētu sākt; vai tad es neatstāju pietiekami garas un nepatīkamas pauzes sarunā?

Beidzot viņš atvieglots piecēlās, tik nevajadzīgi garš.

Nu, es šaujos projām! — Viņš atvilka elpu un meklēja cepuri. Šaujies vien, es jau zinu, jaunieši nemāk atnākt un aiziet. Arā viņu gaidīja meitene, viņi saķērās rokās un aizjoņoja uz pilsētu. Kāpēc jaunieši allaž tā steidzas! Nepaspēju pat pateikt, lai vēl kādreiz iegriežas; tāds pārsteidzīgs radījums, es pat nezinu, kas viņš tāds ir…

Tas ir viss.

XXIV

Tas bija viss, un tagad lauz kaut vai kaklu, ja tev patīk. Ko neteiksi, es esmu dzejnieks; kas to būtu domājis? Ka to teica šis jaunietis, tas neko nenozīmē, velns lai rauj jaunieti; jaunieši pārspīlē un nevar nepārspīlēt, līdzko paver muti. Vajadzētu aizbraukt uz universitātes bibliotēku un pašam paskatīties, bet ārsts saka — mieru un mieru, tāpēc sēdi vien mājās un grozi galvu. Veltīgas pūles, nevaru atcerēties nevienu dzejoli, kas izgaisis, tas izgaisis; kur tas tā varēja izputēt? «Kad kokosu palmās bungas rīb» — no tā neko nevar saprast, atliek tikai pabrīnīties — dieva dēļ, cilvēk, kur tu esi ņēmis tās kokosu palmas, un kādas tev vispār darīšanas ar kokosu palmām? Kas zina, varbūt tur un tieši tur ir poēzija, ka cilvēkam pēkšņi ievajagas kokosu palmu vai, teiksim, karalienes Mabas. Kaut tie bija slikti dzejoļi un jauneklis ir ēzelis, bet fakts taču paliek, ka bija gan kokosu palmas, gan daudz kas cits. «Neticama fantāzija,» jauneklis teica, tātad tur jābūt vēl daudz kam un visai pārsteidzošam: gan fosforescējošam, gan nokaitētam. Nav svarīgi, vai dzejoji bija labi vai slikti; bet kā dabūt zināt, kas tanīs bijis, jo tas viss taču esmu es pats? Tātad kādreiz bija dzīve, kurā eksistēja kokosu palmas un brīnumaini, fosforescējoši un nokaitēti priekšmeti. Nu tev ir par ko palauzīt galvu, dārgais; tu gribēji savest savu dzīvi kārtībā, tad nobāz šīs kokosu palmas kaut kur tālāk, pašā atvilktnes dibenā, lai nemaisās pa kājām un lai neviens tās neredz, — saproti?

Re nu, re, nekas garām nepaies. Tu vairs nevari atmest ar roku — muļķības, slikti pantiņi, man prieks, ka sen esmu tos piemirsis. Neko nevar darīt, bija kokosu palmas, kuras rībēja kā bungas, un daudz kas cits. Un, ja tu atvēcinātos ar abam rokām un sauktu, ka tie panti nebija nekam vērti, palmas tu no zemes neizrausi un no savas dzīves neizvāksi visu, kas toreiz fosforescēja un kaita. Tu zini, ka tas ir bijis, un jauneklis nemeloja; jauneklis nav ēzelis, kaut ne velna nesajēdz no poēzijas. Es to zināju, toreiz ļoti labi zināju, kas tas ir. Resnais dzejnieks ari zināja, tikai nemācēja uzrakstīt, tāpēc arī tik nešpetni ņirgājās par visu. Bet es to zināju, un tagad, dārgais, skrien kaut sienā iekšā: no kurienes tas tevī gadījies? Neviens to nesaprata, pat resnais dzejnieks ne; lasīja manus dzejoļus ar savām cūkas actiņām un kliedza: «Sasodītais nelietis, kur tas tevī gadījies?» Un tad gāja pietem- pties poēzijai par godu un raudāja: paskatieties uz to idiotu, viņš ir dzejnieks! Tāds murmulis, bet kā viņš raksta! Reiz viņš pārskaities bruka man virsū ar virtuves nazi. «Tūliņ pasaki, kā to taisa!» It kā poēziju taisītu! Poēzija gluži vienkārši ir\ tas ir tik parasti un dabiski kā nakts un diena. Tur nav nekādas iedvesmas, tikai tāda visu aptveroša esība. Viss gluži vienkārši pastāv. Viss, kas ienāk prātā, kaut vai kokosu palmas vai eņģelis, kas vēcina spārnus; tikai tu, tu vienīgais nosauksi vārdā to, kas ir, — kā Ādains paradīzē. Tas ir baismīgi vienkārši, tikai tā visa ir tik daudz. Ir neskaitāmi priekšmeti, to āriene un iekšiene, ir neskaitāmas dzīves; tieši tur slēpjas poēzija, ka viss pastāv, un, kas to zina, tas ir dzejnieks. Paskat, šis nelietis ir īsts burvis, viņš raksta par kokosu palmām, un te tās ir, tās līgojas vējā, un brūnie rieksti sitas cits pret citu; tas ir tik dabiski kā lūkoties uz degošu lampu. Kas nu par burvestībām; viņš ņem to, kas ir, un rotaļājas ar fosforescējošiem un nokaitētiem priekšmetiem aiz tā dievišķīgi vienkāršā iemesla, ka tie pastāv; vai nu tie ir viņā, vai ārpus viņa, tas vienalga. Tas ir pilnīgi vienkārši un dabiski, tikai ar vienu noteikumu: ka tu pats dzīvo tanī īpašajā pasaulē, kuru sauc par poēziju. Līdzko to pametīsi, tā viss pagaist, it kā velns to pievācis; nav ne kokosu palmu, ne nokaitētu, fosforescējošu priekšmetu. «Kad kokosu palmās bungas rīb,» — ak dievs, kas noticis? tādas blēņas! nekad nav bijis ne palmu, ne bungu, ne nokaitētu priekšmetu. Jāatmet ar roku. Kungs Jēzu, kādas aplamības!

Re nu, tagad tev žēl, ka velns tos pievācis. Tu vairs nezini, kas tur vēl bija bez tām kokosu palmām; nekad vairs neizdomāsi, kas tur varēja būt un ko tu varēji ieraudzīt pats sevī, ko nu vairs neredzēsi. Toreiz tu redzēji, jo biji dzejnieks; tu redzēji dīvainas un briesmīgas parādības, pūstošu maitu un nokaitētu ēzi, un dievs zina, dievs zina ko tu būtu vēl varējis ieraudzīt, varbūt ticīgu eņģeli vai degošu krūmu, kurš runā cilvēka balsī. Toreiz tas bija iespējams, jo tu biji dzejnieks un redzēji to, kas ir tevī, un varēji dot tam nosaukumu. Toreiz tu redzēji to, kas ir; nu visam beigas, nav vairs palmu — un tu nedzirdi, kā sitas kopā rieksti. Kas zina, draugs, kas zina, kas būtu šodien tevī atrodams, ja tu vēl brīdi būtu palicis dzejnieks! Kaut kas baismīgs vai debešķīgs, viss no dieva, neizskaitāms un neizsakāms, par ko tev nav ne jausmas; cik parādību, cik dzīvju un attieksmju neiznirtu tevī, ja tevi vēlreiz skartu poēzijas bargā svētība! Veltīgi, neko tu vairs sevī neatklāsi, tas viss ir izgaisis, un beigas. Zināt tikai, kāpēc; zināt, kāpēc tu pa galvu pa kaklu aizbēgi no tā visa, kas bija tevī; kas tevi tā sašausmināja? Laikam tā visa bija pārāk daudz, tas bija pārāk nokaitēts un sāka apsvilināt pirkstus vai varbūt fosforescēja pārāk aizdomīgi, vai, kas zina, pēkšņi uzliesmoja tas degošais krūms — un tu nobijies no balss, kādā krūms sāka runāt. Tevī bija kaut kas tāds, no kā tu pārbijies, tāpēc ņēmi kājas pār pleciem un apstājies, tikai — kur īsti? Pēdējā stacijā pasaulē? Nē, tur vēl šad tad drusku fosforescēja. Tikai savā stacijā, kur tu noslēpies aiz drošas kārtības. Tur nekā vairs nebija, tur, paldies dievam, tev bija miers. Tu baidījies no tā kā… teiksim, kā no nāves; un, kas zina, varbūt tur arī bija nāve, varbūt tu juti: piesargies, vēl dažus soļus pa šo ceļu, un es zaudēšu prātu, iešu bojā, miršu. Bēdz, draugs, no uguns, kas tevi aprij 1 Ir pēdējais brīdis: pēc diviem trim mēnešiem tev izšļāksies sarkanas asinis — un vajadzēs daudz pūļu, lai tiktu uz kājām. Un nu tikai cieši turēties pie solīdas, pieklājīgas, nosvērtas dzīves, kura nesaēd cilvēku. Nu tu izvēlēsies tikai dzīvei nepieciešamo un neredzēsi to, kas dzīvē ir; varbūt ari tur ir nāve, viņa mājojusi tevī starp tiem baismīgajiem un bīstamajiem jēdzieniem, kuriem tu devi nosaukumus. Tā, nu tam uzlikts vāks — un nekas netiek ārā, vienalga, vai tā saucas dzīve vai nāve. Vāks ir ciet, viss projām, nekā vairs nav; tiesa gan, tu esi pamatīgi nokratījis no sevis visu un ar pilnām tiesībām atmetis ar roku: muļķības, kādas palmas, tas nav nobrieduša, darbīga vīra cienīgi!

Un nu tu grozi galvu: re nu, kas to būtu domājis, laikam tie dzejoļi nemaz nav bijuši tik slikti un dzejošana nav bijusi muļķība? Tā būtu sniegusi prieku, un tu būtu drusku lepojies: redzat, es arī dzejoļus rakstīju, un tie nemaz nebija slikti. Bet cik tas ir bēdīgi! Pat tā ķildīgā balss neatsaucas, tai tas neiederas plauktā; tai ir teorija, ka tā bijusi sakāve, un tu esi atmetis dzejošanu, jo tev nav bijis ne talanta, ne īpatnības. Bet nu izrādās, ka tā nebūt nav, drīzāk tu bēgi pats no sevis, baidījies pakļauties tam, kas tevī bijis. Centies aizmūrēt to kā degošu šahtu, lai uguns, pagāns, nosmok pati. Varbūt uguns jau nodzisusi, kas zina; pirkstus apsvilināt vai rokas sasildīt vairs nevar. Lai pats sevi neredzētu, tu sāki nodarboties ar reāliem priekšmetiem, izveidoji no tiem savu profesiju un savu dzīvi; tas tev labi izdevās, tu aizgāji no sevis, kļuvi par solīdu cilvēku, kurš pēc labākās sirdsapziņas un apmierināts nodzīvoja savu parasto dzīvi. Ko tu gribi, viss bija labi, tikai kāpēc tad šis žēlums?

XXV

Nē, viss tomēr gluži labi neizdevās. Lai paliek dzejnieks, rauj viņu velns, bet bija vēl kaut kas gluži nevainīgs, nekaitīgs, no kā es nekad neesmu atbrīvojies un istenībā neesmu gribējis atbrīvoties. Tas bija ilgu laiku pirms dzejnieka, patiesībā jau bērnībā, tanī skaidiņu iežogotā pagalmā; nekā sevišķa, tikai tāda sapņošana, tāds romantiskums, fikciju, vai kā tās lai sauc, valdzinājums. Ko tur, bērnam tas ir pilnīgi dabiski; daudz dīvaināk, ka tas tikpat dabiski ir pieaugušam, nopietnam cilvēkam. Bērnam ir pupiņas, viņš tanīs redz mantas, vistiņas un visu, ko vien grib, viņš tic, ka viņa tēvs ir varonis un ka upē mājo kaut kas baigs, draudīgs,, no kā jābīstas. Bet paskatieties uz panu stacijas priekšnieku; viņš enerģiski, mazliet nevērīgi soļo pa peronu, skatās pa labi un pa kreisi, it kā visu vērotu, bet pats tikmēr domā, kā būtu, ja viņā ar pirmo acu uzmetienu kvēli iemīlētos princese, tā pati zīda drēbēs, kas atbraukusi uz medībām. Stacijas priekšniekam ir gan krietna sieva, kuru viņš mīl no sirds, bet šobrīd tas viņu nemulsina, patlaban viņam patīkamāk sarunāties ar princesi, saglabājot visgodbijīgāko atturību, turklāt mazdrusciņ ciest aiz viņas mīlas mokām. Vai ja būtu saskrējušies divi ātrvilcieni: ko viņš tad darītu, kā rīkotos, kā skaidrā, pavēlošā tonī pakļautu sev visu šo jucekli un šausmas? Šurp, ātrāk šurp, te zem drupām ir sieviete! Un pats visu priekšgalā lauž vagona sienas; brīnums, kur viņam radies tāds milža spēks! Svešzemniece pateicas savam glābējam, grib viņam noskūpstīt roku, bet viņš — nē! tas ir mans pienākums, madame, un jau vada tālāk glābšanas darbus kā kapteinis uz kuģa tiltiņa. Vai viņš klejo pa tālām zemēm, ir kareivis, atrod ceļmalā saburzītu zīmīti, uz kuras steigā uzrakstīts: «Glābiet mani!» Šādā stāvoklī cilvēks nokļūst, pats nezinot, kā; pēkšņi viņš sapņos veic dižus varoņdarbus un pārdzīvo neparastas dēkas, tikai kad viņam jāatjēdzas, tad viņš teju pat nodreb kā no nepatīkama grūdiena, it kā būtu nezin no kurienes nokritis; viņš jūtas vārgs, nervozs un mazliet kaunas.

Un tomēr stacijas priekšnieks neatmet ar roku šiem ne* prātīgajiem sapņiem u.n nepūlas atraisīties no tiem; tiesa, viņš neuztver tos nopietni un neparko neatzītos tanīs savai sievai, bet klusībā iepriekš jau priecājas par tiem. Jāsaka, atskaitot to laiku, kad viņš bija iemīlējies, viņš ik dienas izsapņo kādu notikumu savā dzīvē, pie dažiem atgriežas ar īpašu labpatiku, izfantazē aizvien jaunus sīkumus un pārdzīvo tos kā romānu ar turpinājumiem. Viņam ir vesela virtene izdomātu mīlestības, varoņdarbu un dēku pilnu blakus dzīvju, un tanīs viņš pats ir nemainīgi jauns, spēcīgs un bruņniecisks; dažreiz viņš mirst, bet vienmēr vīrišķīgi un pašaizliedzīgi; kaut kā izcēlies, viņš paliek aizmugurē, savas cilvēkmīlestības un cildenuma aizkustināts. Un, par spīti šai pieticībai, visai nelabprāt mostas uz to citu — reālo dzīvi, kurā nav ar ko izcelties, toties nav no ka dižciltīgi un pašaizliedzīgi atteikties.

Nu jā, romantika, bet tieši tāpēc es mīlēju dzelzceļu, ka manī bija šis romantiķis, mīlēju šo īpašo, dzelzceļiem piemītošo, mazliet eksotisko atmosfēru, tālu ceļojumu noskaņu, atbraukšanas un aizbraukšanas dēku diendienā. Jā, tas bija kaut kas man, tas bija īsts ietvars maniem bezgalīgajiem sapņiem. Tā otrā — tā īstā dzīve, tā bija lielā mērā rutīna un labi ritošs mehānisms; jo nevainojamāk tas strādāja, jo mazāk traucēja manus izsapņotos notikumus. Vai tu dzirdi, ķildīgā balss? Tāpēc, tikai tāpēc es ierīkoju šo priekšzīmīgo, nevainojami funkcionējošo staciju, lai signālzvana skaņās un morzes aparāta tikšķoņā starp cilvēku atbraukšanu un aizbraukšanu austu savas dzīves fikcijas. Cilvēks raugās, kā aizsteidzas sliedes, tās viņu apbur, tās vienmēr ir tās pašas un tomēr citas, un viņš nemanot jau dodas tālu projām, nostājas uz bezgalīgā dēku ceļa. Es zinu, es zinu: tāpēc jau sieva juta, ka es no viņas attālinos, ka tur starp sliežu ceļiem dzīvoju kādu savu dzīvi, kurā viņai nav vietas un kuru no viņas slēpju. Vai tad es varēju viņai stāstīt par princesēm zīda drēbēs vai par skaistām svešzemniecēm? Protams, ka nevarēju; ko lai dara, mana dārgā, tev ir mana miesa, rūpējies par to, bet manas domas ir citur. Tu esi apprecējusi stacijas priekšnieku, nevis romantiķi, romantiķi tu nekad neiegūsi.

Es zinu, šis romantisms manī ir no mātes. Viņa mēdza dziedāt, šad tad iegrimt domās, viņai bija kāda slēpta, nezināma dzīve; cik skaista viņa bija, kad pasniedza dragūnam nodzerties, tik skaista, ka man, puišelim, sažņaudzās sirds. Visi vienmēr teica, ka es esot atsities mātē. toreiz es gan gribēju būt kā tēvs, stiprs kā viņš, liels un uzticams kā tēvs. Laikam tas nav izdevies. Tas neatbilst viņam — tas dzejnieks, tas romantiķis un sazin kas vēl.

XXVI

Sazin kas vēl; bet tu jau labi zini, kas vēl, vai ne?

Nē, es neko nezinu, ķildīgā balss. Nezinu neko, ko vēl piemetināt.

Tāpēc ka negribi zināt, jā?

Jā, negribu zināt; vienkāršai un parastai dzīvei jau tā diezgan. Es taču piedevām tev pasniedzu romantiķi, vai ne? Padomā vien; tas varēja būt pavisam vienkāršs stāsts, parasta un laimīga cilvēka dzīve, bet paskat, kas te saskrējuši: parastais cilvēks, tas ar elkoņiem, hipohondriķis, romantiķis, bijušais dzejnieks un sazin kas vēl, vesela virtene, un katrs apgalvo par sevi, ka tas esot es. Vai tad vēl par maz? Cik gabalos es sadauzīju savu dzīvi ar to vien, ka paskatījos uz to?

Pagaidi, tu kaut ko esi izlaidisl

Neko neesmu izlaidis!

Esi gan! Vai man jāatgādina tev kaut kas?

Nē, nevajag. Tās ir nejaušības, kurām nav nozīmes. Tās gluži vienkārši neiederas veselajā, un tām nav sakarības. Pareizs vārds: sakarība. Cilvēka dzīvē taču jābūt kādai sakarībai.

Un tāpēc kaut kas jāmet ārā, jā?

Tas ir tas pats, kas izmest mušu no glāzes ar ūdeni. Vai tad es varēju pieprasīt, lai man pasniedz uz paplātes jaunu dzīvi? Šis tas pagadās, kam tur nav vietas; ak kungs, to izņem, un tas ir viss!

Vai par to vismaz nerunā.

Jā, vai par to nerunā. Saki, dieva dēļ, — ko tu īstenībā gribi un kas tu tāds esi?

Tas nav svarīgi; es vienmēr esmu tas otrais, tas, uz ko tu dusmojies. Vai tu nezini, kad tas sākās?

Kas sākās?

Tas, par ko nerunā.

Nezinu.

Laikam ļoti sen, vai ne?

… Nezinu,

Krietni sen. Dīvaini, ko visu bērns dažreiz nepārdzīvo.

Rimsties taču!

Es jau neko. Es tikai atcerējos to melnūksnējo meitenīti. Viņa bija vecāka par tevi, jā? Atceries, kā viņa sēdēja uz lādītes un sukāja matus, izbāzusi mēlīti, kāva uz ķemmes utis, krikš, krikš, tā vien krikšķēja. Tev, puika, mazliet bija tāds kā derdzīgums un mazliet — nē, tas nebija der- dzīgums, drīzāk vēlēšanās, lai arī tev būtu utis, vai. Vēlēšanās būt utainam — vai tas nav ērmīgi? Neuztraucies, draugs, ir arī tādas vēlēšanās.

Apžēlojies, tā taču bija bērnība!

Es nerunāju par bērnību. Un kā jūs reiz noskatījāties, ko aiz traktiera dara meistars ar to resno bufetnieci. Tu jau domāji, ka viņš bufetnieci žņaudz, tā viņi abi svaidījās; aiz šausmām tev gribējās kliegt, bet meitenīte iegrūda tev dunku mugurā; un, kā viņai dega acis, atceries? Jūs bijāt noslēpušies aiz žoga un nedrīkstējāt ne elpot, un tev acis teju pat spiedās no pieres laukā. Bufetniece bija baismīgs sievišķis, krūtis viņai kulstījās uz vēdera, viņa lamājās uz katra soja, bet tobrīd klusēja, tikai sēca vien.

Pietiek!

Es jau neko. Es tikai to, kā tu reiz svētdienā gāji apmeklēt meitenīti. Viss bija kā izmiris, ļaudis bija traktierī vai krāca savās migās. Baraka bija tukša, tur tikai smirdēja kā suņu būdā. Tad kāds nāca — un tu noslēpies aiz lādes; ienāca meitenīte un kāds vīrietis, kurš aizlika durvīm krampi priekšā.

Tas bija viņas tēvs!

Es zinu. Jauks tēvs, nav vārdam vietas. Aiztaisīja durvis, un kļuva tumšs; neko nevarēja redzēt, bet dzirdēt varēja, draudziņ, dzirdēt varēja, kā meitenīte sten un vīrieša balss viņu mierina vai uzkliedz. Tu neaptvēri, kas tur notiek, tikai iebāzi dūrīti mutē, lai nesāktu spiegt aiz briesmīgām bailēm. Tad vīrietis piecēlās un izgāja ārā; tu vēl ilgi biji savilcies čokurā aiz lādes, un sirds tev nešpetni dauzījās; pēc tam tu klusiņām tuvojies meitenītei, viņa gulēja uz lupatu kaudzes un šņukstēja. Tu juties nelādzīgi, ļoti gribēji būt liels un lai tev būtu utis, un lai tu zinātu, ko tas viss nozīmē. Pēc brītiņa jūs jau rotaļājāties barakas priekšā ar veļas knaģīšiem, bet tā bija pieredze, dārgais, tā bija tāda pieredze, — nesaprotu, kā tu vari to izmest no savas dzīves.

Jā. Nē. Nevaru.

Es zinu, ka nevari. Un pēc tam jūsu rotaļas nebija vairs lik nevainīgas, atceries vien. Un tev vēl nebija pat astoņu gadu.

Jā, astoņi gadi.

Un viņai laikam deviņi, bet samaitāta viņa bija kā velns. Čigāniete, jādomā. Tāda pieredze bērnībā, puis, tā cilvēkā paliek ilgi.

Jā, paliek gan.

Un kā tu pēc tam skatījies uz māti — teju pat ar ziņkāri, vai viņa arī tāda pati. Tāda kā tā bufetniece vai čigāniete. Un vai tēvs arī ir tik ērmīgs un pretīgs. Tu sāki viņus novērot, kas un kā.,. Paklau, starp viņiem arī kaut kas nebija kārtībā.

Māte bija — nezinu, tāda kā nelaimīga, vai.

Bet tēvs bija bezrakstura cilvēks, nožēlojams bezrak- stura cilvēks. Sad tad viņš ārdījās, bet citādi — taisni šausmas, ko visu viņš atļāva sievai. Dievs zina ko viņš bija noziedzies, ka ļāva sievai sevi tā pazemot un mocīt. Tevi viņa mīlēja, bet tēvu — pasaulīt, kā viņa tēvu nīda! Līdzko abi sāka strīdēties par kādām blēņām, tā tevi arā pa durvīm — ej rotaļājies! Tad māte sāka runāt, pēc tam tēvs izskrēja ārā piesarcis un pārskaities, aizcirta durvis un metās virsū darbam kā neprātīgs, nerunāja ne vārda, tikai spurca. Bet māte istabā raudāja uzvaroši un izmisīgi kā cilvēks, kas visu sadauzījis, tā, nu ir beigas. Bet beigu nebija.

Tā bija elle!

Tā patiešām bija elle! Tēvs bija labsirdīgs, bet kaut kur noziedzies. Mātes pusē bija taisnība, bet viņa bija ļauna. Puika to saprata; šausmas, ko visu gan bērns nesaprot, viņš tikai nezina, kāpēc tas ir tā. Un raizīgi noskatās, ka notiek kaut kas dīvains un ļauns, ko lielie no viņa slēpj. Visļaunāk, šķiet, bija tolaik, kad puišelis draudzējās ar čigānieti; visi sēž pie galda, tēvs nerunā un ēd; pēkšņi mātes kustības kļūst straujas, saraustītas, viņa dardina traukus un apspiestā balsī saka: «Ej, puisīt, ej rotaļāties!» Un tikmēr tie abi saved savus rēķinus dievs zina kuro reizi, un dievs zina cik tanīs smaguma un naida, bet puišelis, vientuļš un apjucis, ar asarām acīs dodas pāri upei pie čigānu meitenītes. Viņi rotaļāsies netīrajā, saules pie- tveicētajā barakā, kura smird kā suņu būda; aizkrampē durvis, ir melna tumsa, un bērni sāk sasodīti ērmīgu

rotaļu; tik tumšs vairs nav, gaisma iespīd pa šķirbu starp dēļiem, un var redzēt, kā bērniem deg acis. Tobrīd tēvs mājās metas virsū darbam kā neprātīgs un mātei plūst uzvaras un izmisuma asaras. Bet puišelis jūt tādu kā atvieglojumu — ahā, man tagad arī ir noslēpums, kaut kas ērmīgs un slikts, kas jāslēpj. Viņu vairs nemoka tas, ka pieaugušajiem ir savi noslēpumi, kuru dēļ viņu izraida no istabas. Viņam pašam ir noslēpums, ko lielie'nezina; viņš tapis tiem it kā līdzīgs un pat kaut kā atriebies. Tas bija pirmo reizi..,

Kas?

Tas bija pirmo reizi, kad sliktais sagādāja viņam baudu. Pēc tam jau viņš staigāja pakaļ čigānietei kā apmāts; dažreiz viņa sita puiku vai plēsa aiz matiem, dažreiz koda ausī kā suns, bet viņam aiz baudas tirpas skrēja pār muguru; viņa samaitāja tevi, astoņgadīgu puiku, caurcaurēm, un kopš tā laika tas palika tevī..,

Jā.

… Cik ilgi?

… Visu mūžu.

XXVII

Un pēc tam?

Pēc tam nekas. Pēc tam es biju iebiedēts, bikls skolnieks, kurš kala uzdoto, aizbāzis ausis ar rokām. Tad nebija nekā, itin nekā.

Tu vakaros mēdzi iet sazin uz kurieni.

Uz tiltu, bija tāds tilts pāri stacijai.

Kāpēc?

Pa to staigāja kāda sieviete. Ielene. Veca, ģīmis kā nāvei.

Un tu no viņas baidījies.

Drausmīgi. Es skatījos lejup, noliecies pār margām, un viņa, garām ejot, aizskāra mani ar svārkiem. Kad es atskatījos… Kad viņa redzēja, ka esmu tikai zēns, tad gāja tālāk.

Un tāpēc tu gāji uz turieni.

Jā. Tāpēc ka baidījos no viņas. Tāpēc ka pastāvīgi gaidīju, ka viņa pieskarsies pie manis ar saviem svārkiem.

Hm. Nekas liels te nav.

Jā. Es jau teicu, ka viņa izskatījās briesmīga.

Un kas bija ar to tavu klases biedru?

Nekas, tur nebija nekā tāda. Godavārds.

Zinu. Bet kāpēc tu viņam atņēmi ticību dievam, ja viņam bija lemts kļūt par garīdznieku?

Tāpēc… tāpēc, ka gribēju viņu no tā pasargāt!

Pasargāt! Kā tad viņš varēja mācīties, kad tu atņēmi viņam ticību? Viņa māte bija novēlējusi dēlu dievam, bet Iii viņam pierādīji, ka dieva nav. Jauki, vai ne? Nabadziņš pilnīgi zaudēju galvu; vai tad brīnums, ka viņš skolā nevarēja izdabūt ne vārda! Laba palīdzība biedram — patiešām; viņš pakārās sešpadsmit gadu vecumā…

Rimsties!

Lūdzu. Un kas bija ar to tuvredzīgo meiteni?

Pats zini. Tās bija tādas ideālas jūtas, šķīstas līdz Muļķībai, līdz… nu, taisni kaut kas no citas pasaules.

Bet tu gāji pie viņas pa ieliņu, kur durvīs stāvēja pērkamas meičas un čukstēja: «Nāciet pie manis, jaunais cilvēk!»

Tas nav svarīgi! Tur nav nekāda sakara!

Kā nu ne! Tu taču varēji iet pa citu ielu, vai ne? Būtu pat tuvāk, bet tu vilkies pa meiču ieliņu, un sirds tev

briesmīgi dauzījās…

Un kas par to? Pie viņām es nekad neiegriežos.

Nē, tev jau trūka drosmes. Toties tu izjuti tādu sasodīti dīvainu baudu: tur ideāla mīlestība, bet te lēta, netīra izvirtība… Nest savu eņģeļa sirdi pa vazaņķu aleju — lūk, kas tur slēpās! Tas jau bija tas fosforescējošais un nokaitētais, es zinu. Neuztraucies, tevī patiešām uzkrājās daudz kas ērmīgs.

… Jā, tā tas bija.

Re nu! Un pēc tam mēs kļuvām par dzejnieku, jā? Šinī nodaļā arī ir kaut kas tāds, par ko nerunā.

…Jā.

Vai nezini, kas tur bija?

Kas nu tur bija: skuķi. Tā viesmīle ar zilām acīm, tā meiča, kurai bija dilonis, — viņa vienmēr it kā salūza kaislības uzplūdos un klabināja zobus, tas bija briesmīgi.

Tālāk, tālāk!

Un tā meitene, ak dievs, kā viņu sauca, kas gāja no rokas rokā …

Tālāk!

Vai tu domā to velna apsēsto?

Nē. Zini, kas bija ērmīgi? Tas resnais dzejnieks, viņš daudz ko varēja izturēt; viņš bija cūka un ciniķis, kādu nav daudz; bet vai tu nezini, kāpēc viņš dažbrīd skatījās tevī ar šausmām?

Ne jau manas rīcības dēļ!

Nē, bet tā dēļ, kas tevī slēpās. Vai atceries, ka reiz viņš sarāvās aiz derdzīguma un teica: «Lops, ja tu nebūtu tāds dzejnieks, es tevi noslīcinātu kanālā!»

Tas bija… es toreiz biju piedzēries un kaut ko melsu.

Jā, kaut ko, kas tevī slēpās. Tā jau ir, dārgais: pats ļaunākais, pats pretīgākais tevī ir palicis. Acīmredzot tas bija… nu, tik izvirtis, ka baidījās no atklātības. Kas zina, kas zina, ja tu toreiz nebūtu nogriezies no tā ceļa… Bet tu pats pārbijies un «pa kaklu pa galvu» meties bēgt no tā, kas bija tevī. Tu «aizcirti vāku», tikai tās nebija kokosu palmas, mīļais, ko tu noslēpi, bet daudz kas ļaunāks. Iespējams, ka spārnots eņģelis, bet arī elle, draugs. Elle arī.

Bet ar to viss beidzās!

Protams, kaut kas jau beidzās. Pēc tam tu tikai skatījies, kur paglābties. Laime, ka tev sāka plūst asinis; lielisks iemesls sākt jaunu dzīvi, vai ne? Tvarstīties pie dzīves, pētīt savas krēpas un makšķerēt foreles. Noskatīties ar mērenu un dzīves gudrības pilnu interesi, kā mežniecības puiši sit ķegļus, un mazdrusciņ mulsināt viņus ar to augstākā mērā aizdomīgo, kas tevī bija. Galvenais — visums nāca tev par labu; visuma priekšā izgaist viss ļaunais, kas atrodas cilvēkā. Visums ir laba iekārta.

XXVIII

Un pēc tam vecā pana stacijā, kad es iemīlējos, —• vai tad arī tas bija manī, tas Jaunais?

Jāsaka, nebija. Tas ir dīvaini. Tā bija pilnīgi laimīga un parasta dzīve.

Bet šī mīlestība uz lellīti, — vai daudz trūka, lai es viņu būtu pavedis?

Nieki, visādi gadās.

Es jau zinu, ka izturējos pret viņu… pilnīgi pieklājīgi; bet manas vēlēšanās nebija… nebija,., nu, tās lāgā neturējās ietvaros.

Ej nu, tas ir pavisam dabiski!

Vai es apprecēju viņu tāpēc, lai tiktu uz augstāka zara?

Tas jau ir cits stāsts. Mēs taču runājam par dziļākiem

jautājumiem — saproti? Piemēram, kāpēc tu savu sievu tā nīdi?

Es? Vai tad es neapprecēju viņu aiz mīlestības?

Apprecēji.

Vai nemīlēju viņu visu mūžu?

Mīlēji. Un turklāt neieredzēji. Atceries vien, cik reižu tu, gulēdams iemigušajai sievai blakus, domāji: ak kungs, nožņaugt viņu! Saspiest abām rokām šo kaklu un žņaugt, žņaugt… Jautājums tikai, ko darīt ar līķi.

Aplamības! Tā nekad nav bijis — un ja arī būtu? Ko cilvēks var atbildēt par tādām pēkšņām domām? Varbūt viņš nevar aizmigt un dusmojas, ka sieva tik mierīgi guļ. Padomā pats — kāpēc lai es būtu viņu nīdis?

Tur jau ir tas joks. Varbūt tāpēc, ka viņa nebija kā tā mazā čigāniete vai tā viesmīle, atceries, tā dumbrāja dūkņa ar zaļajām acīm. Sieva bija tik mierīga un nosvērta. Viss viņai bija tik prātīgs un vienkāršs — kā pienākums. Laulātu ļaužu mīlestība ir vispirms kārtība un higiēna tāpat kā ēšana un zobu tīrīšana. Pat kaut kas tāds kā ierasts un nopietns svēts rituāls. Tāds tīrs, pieklājīgs mājas darbs. Un tu, draugs, šajos brīžos nīdi viņu drudžaini un nešpetni. …Jā.

Ja. Tevī taču majoja ilgas but utainam un smirdīga būdā aizelsdamies gāzties bezdibenīgā rotaļā. Lai tanī būtu kas netīrs, mežonīgs un baismīgs. Drausmīgas alkas pēc kaut kā, kas tevi pazudinātu. Būtu viņa vismaz klabinājusi zobus, plēsusi tevi aiz matiem., būtu viņai tumši un neprātīgi iedegušās acis! Bet viņa neko, tikai iekož apakšlūpu zobos un nopūšas, bet pēc tam aizmieg kā bluķis, kā cilvēks, kurš, paldies dievam, izpildījis savu pienākumu. Un tu pats tikai žāvājies; nav vairs nekādu alku pēc kaut kā ļauna, pēc tāda, kas nedrīkstētu būt. Ak kungs, ar abām rokām sažņaugt šo kaklu; varbūt viņai izlauzīsies gārdziens kā zvēram vai necilvēcīgs brēciens?

Jēziņ, kā es viņu dažbrīd nīdu!

325

Redzi nu! Un ne tikai tāpēc vien, mīļais. Tas bija tāpēc, ka viņa vispār bija tāda regulāra un nosvērta. It kā būtu apprecējusi tevi tikai par to, kas tevī bija saprātīgs, cienījams, spējīgs virzīties uz priekšu dienestā un pieejams viņas teicamajām, mājīgajām rūpēm,. Viņai nebija ne jausmas, ka tevī ir kaut kas cits — kaut kas velnišķīgi cits, dārgais! Viņa pat nezināja, ka palīdz to visu iedzīt aiz

11V« — 3199

atslēgas… Un tur tas raustījās kā pie ķēdes un klusu, naidīgi gaudoja. Sažņaugt abām rokām šo kaklu un tamlīdzīgi. Kādu dienu doties pa sliežu ceju un iet, iet, kur spridzina klintis; līdz jostai kails, kabatas lakats ap galvu, skaldīt ar cērti akmeņus; gulēt netīrā migā, kur smird kā suņu būdā; resnā bufetniece, krūtis kulstās uz vēdera, palaistuves apakšveļā, utainā meitene kož kā šunelis; durvis uz krampi, nebrēc, skuķi, muti ciet, citādi nositīšu! Bet blakus klusu, mierīgi elpo solīdā, mazliet hipohon- driskā stacijas priekšnieka priekšzīmīgā sieva; ja nu aiz- šņaugtu šo kaklu …

Rimsties jel!

Un tu taču nepievīli viņu, nebiji rupjš, nekā tamlīdzīga, tikai slepeni un neatlaidīgi nīdi viņu. Jauka ģimenes dzīve, vai ne? Tikai vienreiz tu viņai mazliet atriebies: kad kaitēji kungam un ķeizaram. Es tev parādīšu, vāciete! Bet citādi — priekšzīmīga laulība, tas ir viss; tev jau bija tāda īpašība: būt ļaunam un izvirtušam slepenībā, prast to noslēpt pat no sevis, tikai klusībā priecāties, sak, es arī tāds varu būt. Pag, bet kā tad tur augšā, ministrijā?

… Tur nekā nebija.

Es zinu, itin nekā. Tikai ar šausmām, bet ar gluži patīkamām šausmām tu šad tad domāji: dievs debesīs, kas te būtu par dzīvi kukuļņēmējam! Viņš varētu miljonus raust, miljonus! Vajadzētu tikai maza mājiena, sak, ar mums var sarunāt…

Vai tad es to darīju?

Pasarg dievs! Nevainojams ierēdnis. Šai ziņā tev absolūti tīra sirdsapziņa. Bija tikai tāds aizraujošs priekšstats: ko varētu izdarīt, un kā to realizēt. Visos sīkumos izstrādāts slīpēts plāns: to vajadzētu nokārtot tā un tā, un tā joprojām; ja darīt, tad ar jēgu. Un tomēr nedarīt neko, tomēr iznest savu dienesta šķīstību neaptraipītu cauri šiem kārdinājumiem no visām pusēm. Apmēram tāpat, kā tu staigāji ar savu šķīsto mīlestību pa pērkamo meiču ieliņu. «Nāciet pie manis, jaunais cilvēk!» Nebija tāda dienesta nozieguma, kuru tu nebūtu izdomājis, kuru nebūtu sirdī pieļāvis; tu izsmēli visas iespējas, bet nerealizēji nevienu. Tiesa gan, neviens cilvēks nebūtu spējīgs to visu izdarīt, ko tu biji izdomājis, viņam vajadzētu apmierināties ar divām trim afērām, bet, ja par to domā, tad domām, nav robežu — un pieļaut var visu. Atceries tikai tās sekretāres!

Tie ir meli!

Pamazām. Pamazām,. Neuztraucies, tu jau biji pietiekami varens kungs tanī ministrijā, vajadzētu tikai savilkt uzacis, un skuķēm jau drebētu ceļgali. Iesaukt tādu pie sevis un teikt: jaunkundz, jums kļūdu no vienas vietas, neesmu ar jums apmierināts; nezinu gan, laikam vajadzēs pieprasīt, lai jūs atbrīvo. Un tā tālāk: šo paņēmienu varētu izmēģināt pie visām. Un ja nu vēl būtu tie trakie miljoni, pēc kuriem tikai jāpastiepj roka! Ko tais laikos šāds meitēns neizdarītu savas aldziņas un to pāris zīda lupatu dēļ! Jaunas un atkarīgas …

Vai tad es tā rīkojos?

Kur nu! Tikai bailes gan viņām iedzini — jaunkundz, esmu ar jums neapmierināts un tā tālāk. Vai maz viņas drebēja tavā priekšā, vai maz ar skatieniem lūdzās tavu žēlastību! Vajadzētu tikai laipni noglaudīt, un viss kārtībā. Bet tā bija tikai tāda iespēja, ar kuru baudkārais vecītis rotaļājās. Sekretāres tur nevarēja saskaitīt, un, ja darīt, tad ar jēgu, izmēģināt visas citu pēc citas. Noīrēt kaut kur nomalē istabiņu, diezgan sliktu, ne pārāk tīru. Vēl labāk — lai tā būtu dēļu miga, saules piekarsēta, smirdoša kā suņu būda; aizkrampēt durvis, tumšs kā ellē, var tikai dzirdēt vienu balsi, kura sten, un otru, kura draud un mierina.

Vairāk neko nezini?

Vairāk nezinu. Nekas tāds nenotika, vispār nekas nenotika, gluži parasta dzīve. Tikai vienreiz tas notika īstenībā, toreiz, kad tev bija astoņi gadi, ar to čigānu meitenīti; tad tas ielauzās tavā dzīvē, kaut tam patiešām tur nebija vietas. Un kopš tā laika tu vienmēr meti to ārā, bet tas tomēr palika. Un visu laiku tu gribēji vēlreiz to pārdzīvot, bet tas nekad vairs nenotika. Tas ari ir sakarīgs dzīves stāsts, kā tev šķiet, draugs?

xxix

Sakarīgs dzīves stāsts. Ak dievs, ko lai es tagad ar to daru? Ir taču taisnība, ka es biju parasts un pilnīgi laimīgs cilvēks, viens no tiem, kuri godīgi dara savu darbu; tas ir galvenais. Tāda dzīve taču veidojās manī kopš mazatnes, tanī atstāja savas pēdas tēvs zilā priekšautā, noliecies pār dēļiem,, glaudīdams gatavo priekšmetu, un tie visi apkaimē — akmeņkalis un podnieks, stiklinieks, bodnieks un maiznieks, visi nopietni, vērīgi iegrimuši savā darbā, it kā nekā cita pasaulē nebūtu. Un, ja kļuva grūti vai sāpīgi, tad aizcirst durvis un jo dedzīgāk ķerties pie darba. Dzīve, tie nav notikumi, tas ir darbs, tā ir mūsu pastāvīgā nodarbošanās. Jā, tā tas ir; arī mans mūžs ir bijis darbs, kurā biju iegrimis līdz pašām ausīm. Es nezinātu, kur glābties bez kaut kādas noņemšanās: kad vajadzēja iet pensijā, nopirku šo mājiņu ar dārziņu, lai būtu pie kā pielikt roku; es stādīju un irdināju zemi, ravēju un laistīju, paldies dievam, tas bija darbs, kurā cilvēks iegrimst tā, ka aizmirst pats sevi un visu pārējo, zina tikai to, ko dara; jā, zināmā mērā tas arī bija iežogots pagalmiņš, pie kura biju attupies kā bērns, bet esmu te pieredzējis daudz prieka, pieredzējis arī zīlīti, kura skatījās manī ar vienu aci, it kā jautādama: «Kas tu īsti tāds esi?» Esmu tāds pats parasts cilvēks, zīlīt, kā tie pārējie, kuri dzīvo aiz žoga; tagad esmu dārzkopis, bet to man iemācīja vecais sievastēvs, ka gandrīz nekas neiet veltīgi zudumā, tāda visur ir apbrīnojama un gudra kārtība, tāds taisns un vajadzīgs ceļš. No mazatnes līdz šodienai. Tāds ir šis sakarīgais stāsts par cilvēku. Tāda vienkārša un pedantiska idille, jā.

Jā, un āmen, tā ir patiesība. Bet ir vēl viens stāsts, arī sakarīgs un patiess. Tas ir stāsts par cilvēku, kas gribēja kaut kā pacelties pāri tai šaurajai videi, kurā piedzimis, tiem galdniekiem un akmeņkaļiem, saviem rotaļu biedriem un savai klasei — aizvien un nepārtraukti. Arī tas sācies no mazatnes un turpinās līdz pašam galam. Bet šī dzīve veidota pavisam no cita materiāla, tā ir neapmierināta un uzputīga un grib ieņemt aizvien vairāk vietas. Cilvēks vairs nedomā par darbu, bet tikai par sevi un par to, kā kļūt lielākam par citiem. Viņš nemācās tāpēc, ka tas sagādā prieku, bet tāpēc, ka grib būt pirmais. Un, kad lakstojās ap stacijas priekšnieka meitu, tad garā uzpūtās, ka ir kaut kas lielāks par telegrāfistu vai kasieri. Vienmēr «es», tikai «es». Arī laulības dzīvē viņš aizņēma aizvien jo lielāku vietu, kamēr palika tikai viņš, ap ko viss grozās. Nu jau vajadzēja pietikt, vai ne? Nelaime tā, ka nepietiek; sasniedzis visu nepieciešamo, viņš meklēja jaunu un labāku vietu, kur varētu atkal uzpūsties pēc patikas. Bet kādā dienā tas viss izbeidzas, tas ir bēdīgi, jo beidzas slikti; cilvēks pēkšņi kļūst vecs, nevajadzīgs, un, jo tālāk, jo mazāk no viņa paliek pāri. Tāda ir visa dzīve, zīlīt, un es nezinu, vai tā bija no laimīga materiala taisīta.

Tiesa, ir arī vēl trešā līnija, tikpat sakarīga, sākusiet no mazatnes; tas ir stāsts par hipohondriķi. Šinī stāstā iejaukta māte, es zinu; tā bija viņa, kas mani tā izlutināja un iedvesa bailes par mani pašu. Šis cilvēks bija kā vārgs un slimīgs brālītis tam ar elkoņiem; abi pašmīļi, tas tiesa, tikai tas ar elkoņiem bija agresīvs, bet hipohondriķis turējās nomaļus; viņš tikai baidījās par sevi un gribēja dzīvot pieticīgi, lai justos drošs. Nekur viņš nespiedās iekšā, meklēja tikai mierīgu ostu un aizvēju, tāpēc arī kļuva par ierēdni un apprecējās, tā novilkdams sev robežas. Vislabāk viņš sapratās ar to pirmo cilvēku, parasto un godīgo; darbs ar savu regularitāti sniedza viņam lielisku drošības un teju pat patvēruma izjūtu. Tas ar elkoņiem derēja, lai nodrošinātu zināmu labklājību, vienīgi viņa neapmierinātā godkāre šad tad izjauca hipohondriķa ērtību un omulību. Vispār šīs trīs dzīves zināmā mērā līdzsvarojās, kaut arī nesaplūda kopā; parastais cilvēks darīja savu darbu, nelikdamies ne par ko zinis, tas ar elkoņiem prata šo darbu izdevīgi pārdot, bet vēl uzskubināja: dari to, bet to nedari, no tā nekas labs neiznāks; nu, bet hipohondriķis — tas labi ja savilka uzacis; nepārspīlē, dari visu ar mēru. Trīs dažādi raksturi, bet visumā neķildojās savā starpā, sapratās klusēdami un varbūt pat rēķinājās cits ar citu.

Šīs trīs personas sastādīja, tā sakot, manu likumīgo laulības dzīvi; sieva dalījās tanī ar mani un noslēdza ar tiem uzticības un solidaritātes līgumu. Bet bija vēl viena līnija — romantiķis. Es teiktu: hipohondriķa biedrs. Visai nepieciešama personība, jo aizstāja to, ko hipohondriķis noliedza: dēkainību un sirds plašumu. Ar citiem par to nevarēja būt runas; tas ar elkoņiem bija pārāk lietišķs un nosvērts, kamēr parastais cilvēks bija — nu, pavisam parasts un bez fantāzijas. Toties hipohondriķis — tas ārkārtīgi mīlēja pārdzīvot kaut ko aizraujošu un bīstamu, bet pats sēž mājās un drošībā: labi, ja rezervē ir tāds dēkains un bruņniecisks «es». Romantisms piemita man kopš bērnības, tas bija dziļi un neatvairāmi iespiedies manā dzīvē, tikai ne laulības dzīvē; par to mana sieva neko nedrīkstēja zināt. Varbūt viņai bija pašai savi «es», kuri nebija saistīti ne ar viņas mājturību, ne ar laulības dzīvi; par to es neko nezinu.

323

Bet ir taču vēl piektais cēliens — šis stāsts arī ir sakarīgs un patiess, tas sācies manos zēna gados. Tā bija

11 — 3199

šī izvirtīgā dzīve, no kuras visi pārējie «es» turējās at* statu. Pat zināt par to viņiem neklājās, tikai retumis.,, visstingrākajā vientulībā, teju pat tumsā, slepeni, zaglīgi to drīkstēja mazliet izbaudīt, bet tā bija ar mani visu laiku — slikta, utaina, bezgala netikumīga — un dzīvoja pati par sevi. Tas nebija nekāds «es» vai «viņš» (kā tas romantiķis), bet kaut kāds tas, kaut kas tik zemisks un nomākts, ka tam trūka jebkuras īpatnības. Visi, kas kaut mazliet bija es pats, ar derdzību vairījās no tā, izjuta pat šausmas — it kā no kaut kā tāda, kas ir pret manu «es», kas ir bojāeja, pašiznīcināšanās, nezinu, kā to nosaukt. Vairāk es nezinu, vairāk neko; es jau pats to nezināju, jo nekad nebiju redzējis visā apjomā, tikai jutu, Ka tur kas kustas kā akls pa tumsu… Nu jā, būdā, kur durvis aizkrampētas, netīrā būdā, kas smird kā zvēra ala.

Un vēl ir viens stāsts, tas nav pilnīgs, tikai fragments. Stāsts par dzejnieku. Neko nevaru darīt: jūtu, ka šis dzejnieks bija daudz tuvāks tam zemiskajam un noslēpumainajam, kas manī mājoja, nekā pārējiem. Dzejniekā tomēr bija kaut kas augstāks, taču viņš stāvēja nevis manējā, bet tā pusē. Ak dievs, kaut es to prastu izteikt! Dzejnieks it kā gribēja atbrīvot to zemo, it kā gribēja padarīt par cilvēku vai pat par kaut ko vairāk nekā cilvēku. Bet tad viņam laikam vajadzēja dieva žēlastības vai kāda brīnuma; jo kāpēc es vienmēr domāju par eņģeli, kurš vēcina spārnus? Varbūt šis manī neizpirktais cīnījās ar kādu glābēju eņģeli; dažbrīd šo eņģeli nežēlīgi notriepa, bet dažbrīd šķita, ka viss ļaunais un atstumtais tiks šķīstīts. It kā tumsā caur spraugām ielauztos spilgta, apžilbinoša gaisma, tik skaista, ka pati netīrība uzliesmotu spēcīgā un krāšņā mirdzumā. Varbūt šim neizpirktajam vajadzēja kļūt par manu dvēseli, to es nezinu. Zinu vienīgi, ka tas nenotrka: atstumtais palika atstumts, un dzejnieku, kam nebija nekā kopīga ar manu atzīto un likumīgo «es», parāva velns; dzejniekam nebija vietas tanīs pārējos stāstos.

Tāds ir manas dzīves inventāra saraksts.

XXX

Bet arī tas vēl nav viss. Vēl palicis viens notikums — vai drīzāk notikuma fragments. Epizode, kura neietilpst nevienā no pārējiem sakarīgajiem stāstiem un atrodas pati par sevi, radusies sazin kur, un vairāk nekas. Ak kungs, kāpēc visādi aplinki, es taču nesākšu tēlot kautrīgo! Tas, ko darīju kara laikā, bija velnišķīga pārgalvība, varētu pat teikt — varonība. Par to draudēja kara tribunāls un cilpa, tas bija tikpat skaidrs kā vienreiz viens, to es pārāk labi zināju. Es pat nerīkojos sevišķi piesardzīgi, vienīgi rakstiskas pēdas neatstāju, bet runāju par šīm darīšanām ar desmitiem konduktoru, mašīnistu, pastnieku, — ja kāds būtu izpļāpājies vai paziņojis, kur vajag, tad klātos ļauni gan man, gan pārējiem. Savā rīcībā es nejutu neko varonīgu, cildenu, nacionālu pienākumu vai uzupurēšanos, vai ko citu tikpat cēlu, tikai sacīju sev, ka kaut kas tāds jādara, un darīju arī, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Es pat mazliet kaunējos, ka neesmu sācis to darīt jau agrāk, jo redzēju, ka tie pārējie, tie ģimenes tēvi, konduktori un kurinātāji, to vien gaidīja, lai varētu stāties pie šī darba. Piemēram, tas bremzētājs, piecu bērnu tēvs, teica tikai: «Labs ir, pan priekšniek, esi bez raizēm, tiks izdarīts.» Arī viņu varēja pakārt, un viņš to zināja. Mūsējos pat aicināt nevajadzēja, pienāca paši, es viņus pat lāgā nepazinu. «Munīciju sūta uz Itāliju, pan priekšniek, tur kaut kas vārās.» Tas ir viss. Tagad es redzu, cik tas bija neuzmanīgi — ir no viņu, ir no manas puses, bet toreiz tas nebija svarīgi. Es saucu to par varonību, jo tie cilvēki bija varoņi, es nebūt nebiju labāks par viņiem, vienīgi ieviesu tanī darbā mazliet organizācijas.

Mēs nobloķējām visas stacijas, kur vien tas bija iespējams, arī vecā sievastēva staciju. Tur sadūrās vilcieni, vecais pans aiz bēdām zaudēja prātu un nomira. Es zināju, ka esmu par iemeslu viņa nāvei, mīlēju viņu no sirds, bet toreiz man viss bija vienalga. Tas, ko sauc par varonību, tās nav nekādas dižās jūtas, nekāds entuziasms vai kas cits, drīzāk kāds pats par sevi saprotams akls «vajag», tāds apbrīnojami objektīvs stāvoklis: viens vai otrs ierosinājums, cilvēks izdara vajadzīgo, un punkts. Pat griba tā nav, cilvēku kaut kas velk, un labāk par to daudz nedomāt. Un sieva par to nedrīkst zināt, tā nav sieviešu darīšana. Tātad viss pavisam vienkārši, un nav ko atgriezties pie tā, tikai jānoskaidro, kā tas saistīts ar manām pārējām dzīvēm.

Sis idilliskais stacijas priekšnieks — nē, viņš nebija nekāds varonis, viņam vismazāk gribējās vadīt sabotāžu uz viņa iemīļotā dzelzceļa. Vispār idilliskais stacijas priekšnieks tolaik bija gandrīz pagaisis; žūpa sotņiks bija pārvērtis viņa priekšzīmīgo staciju par netīru trako namu; apzinīgajam stacijas priekšniekam šādā pasaulē nebija vairs vietas. Tas ar elkoņiem, nē, tas nebūtu tā riskējis, viņš būtu prasījis: «Kāds man tur būs labums?» Viss varēja sagriezties greizi, un lielākoties šķita, ka kungs un ķeizars vinnēs. Turklāt tādās lietās cilvēks nevar un nedrīkst domāt par sevi; sāktu viņš apsvērt, kas viņu gaida, tad dūša nošļuktu papēžos — un gals klāt. Drīzāk bija tāda sajūta: velns ar visu, es nospļaujos par savu dzīvību; tikai tā bija iespējams izturēt. Nē, tam ar elkoņiem te nebija ko darīt. Un hipohondriķim, kurš pastāvīgi baidījās par savu dzīvību, arī ne; dīvaini, ka viņš pat nepretojās šim pasākumam. Romantiķim? Nē. No romantikas tur nebija ne vēsts, ne mājiena par kādiem sapņiem vai dēkām; viss bija tik lietišķs un nosvērts, tikai mazdrusciņ tāds mežonīgs, vismaz tik daudz, cik man bija nepieciešams dzert rumu, tomēr arī tas laikam izpauda to vīrišķības atmosfēru, kura mūs vienoja. Ar lielāko prieku es tagad apskautu tos konduktorus un bremzētājus, sadzertu kopā ar viņiem un sauktu: «Puiši, dārgie zēni, uzdziedāsim!» Es, kurš visu mūžu bijis tāds vientuļnieks! Tas bija pats skaistākais — šī saplūšana ar pārējiem, šī vīrišķīgā mīlestība pret biedriem. Nekādas solo varonības, tikai prieks par šo lielisko kompāniju: sasodīts, mēs, dzelzceļnieki, viņiem velnu parādīsim! Par to netika runāts neviens vārds, bet es tā jutu, un, manuprāt, tā mēs jutām visi. Re nu, kā piepildījās tas, kā man trūka bērnībā, es vairs nesēžu pie sava iežogotā pagalmiņa, es eju ar jums, puiši, eju ar jums, biedri, vienalga, kas mūs rīt gaida! Izgaisa mana vientulība, mēs darījām kopīgu darbu, nebija vairs tikai «es»; un cik viegli man bija soļot, pan, tas bija pats vieglākais ceļagabals! Jā, vieglāks un labāks pat par mīlestību.

Domāju, ka šī dzīve nekādi nav saistīta ar tām citām.

* * H<

Mans dievs, bet ir vēl viena dzīve, kuru es gandrīz būtu piemirsis. Cita un teju pat pretstats iepriekšējai un visām pārējām — īstenībā tādi dīvaini mirkļi, kuri it kā iederētos pavisam kur citur. Piemēram, alkas būt ubagam pie baznīcas durvīm, alkas neko nevēlēties, no visa atteikties, būt trūcīgam, vientuļam un atrast šai stāvoklī īpašu prieku vai svētumu — nezinu, kā to nosaukt. Piemēram, kā bērnībā tas kaktiņš starp dēļiem; es ārkārtīgi mīlēju šo vietiņu, tā bija maza un šaura, un man tur bija jauki un labi. Katru piektdienu miestiņa ubagi barā devās no mājas uz māju; es pievienojos viņiem, pats nezinu, kāpēc, skaitīju lūgsnas tāpat kā viņi un pie katriem vārtiem daudzināju «lai dievs jums atmaksā, lai dievs jums palīdz». Vai tā biklā, tuvredzīgā meitene — arī attieksmē pret viņu bija tā pati prasība pēc kaut kā padevīga, trūcīga, vientulīga un tas īpašais, gandrīz vai dievticīgais prieks. Tā bija ar mani visu laiku: kaut vai pēdējā stacijā pasaulē — tikai sarūsējušas sliedes, plikstiņi un sausa zāle, pamesta, nekam nevajadzīga vieta, bet man tur bija vislabāk. Vai sarunas lampinieka būdā: tā bija tik maza un šaura, ak dievs, cik labi tanī dzīvot! Arī paša stacijā man bija tāds stūrītis starp noliktavu un žogu, tikai veci dzelži, lauskas un nātres, — te neieradīsies neviens, ja nu pats dievs, un šeit es jutos tāds skumjš un samierinājies ar to, ka viss ir veltīgi. Un pans stacijas priekšnieks te dažkārt nostāv vai stundu, salicis rokas uz muguras, un vēro visa veltīgumu. Atskrien kalpotāji — varbūt aizvākt to visu? Nē, atstājiet, lai paliek, kā ir! Tādās dienās es vairs neskatījos pa labi un pa kreisi, ko pārējie dara. Kāpēc vienmēr kaut kas jādara? Gluži vienkārši — jābūt: tā ir klusa un gudra nāve. Es saprotu: zināmā mērā tā bija dzīves noliegšana, tāpēc arī ne ar ko nesaistījās; tā bija, bet nedarbojās, jo nav nekādas darbības tur, kur viss ir tukšums.

XXXI

Cik tad nu man ir dzīvju: četras, piecas, astoņas. Astoņas, kuras sastāda manu vienu dzīvi, un es zinu, bijis man vairāk laika un skaidrāka galva, es atrastu vēl virkni citu vai nu ne ar ko nesaistītu, vai tādu, kuras parādījušās tikai vienreiz un ilgušas tikai brīdi. Un varbūt vēl vairāk ir to, kuras nemaz nav realizējušās; ja mana dzīve būtu ievirzījusies citādi, ja es būtu cits vai būtu sastapies ar citiem notikumiem, varbūt manī būtu iznirušas pilnīgi citas… es teiktu, personības, kuras spējīgas rīkoties pavisam citādi nekā es. Varbūt, ja man būtu citāda sieva, no manis varētu izveidoties ķildīgs ātrsirdis vai zināmos apstākļos — vieglprātis; to es nevaru noliegt, nevaru noliegt neko.

Turklāt gluži labi zinu, ka neesmu nekāda interesanta, sarežģīta, sašķelta vai sazin kāda personība; domāju, tas nevienam nav par mani prātā nācis. Kas vien esmu bijis, tas esmu bijis pilnīgi, ko esmu darījis, to esmu darījis, kā saka, no visas sirds. Nekad neesmu sevī rakājies, jo nav bijis iemesla; kad pirms pāris nedēļām sāku rakstīt, tad klusībā priecājos, kāds tas būs skaists, vienkāršs apraksts, kā izliets no viena gabala. Tad es nopratu, ka pats negribot esmu mazliet palīdzējis tai vienkāršībai un viengabalainībai. Cilvēkam gluži vienkārši ir noteikts priekšstats pašam par sevi un par savu dzīvi, tāpēc viņš izvēlas attiecīgus faktus vai mazliet palabo tos, lai tie atbilstu šim priekšstatam. Manuprāt, es sākumā gribēju rakstīt tādu kā vienkāršas dzīves apoloģiju, tāpat kā izdaudzināti un neparasti ļaudis raksta savās atmiņās savu neparasto un izcilo likteņu apoloģiju: es teiktu, ka viņi arī visādi palabo savus dzīves stāstus, lai veidotu vienotu un patiesībai atbilstošu ainu; izskatās ticamāk, ja tai piešķir kādu vienojošu līniju. Tagad es redzu: kas tur par ticamībul Cilvēka dzīve ir visādu iespējamu dzīvju gūzma, no kurām realizējas tikai viena vai tikai dažas, visas pārējās izlaužas fragmentāri — uz brīdi vai vispār nemaz. Tā es tagad iztēlojos ikviena cilvēka dzīves stāstu.

Kaut vai mans gadījums — un es nebūt neesmu kaut kas īpašs. Taču manā dzīvē savijušies vairāki likteņi, pārsvarā te viens, te kāds cits; daži nav bijuši tik ilgstoši un drīzāk atgādina salas vai epizodes galvenajā dzīvē — kā, piemēram, epizode ar dzejnieku vai varoni. Un pārējie — tie bijuši tikai tāda pastāvīga, bet neskaidri mirgojoša iespēja, piemēram, romantiķis vai tas, kā lai viņu nosauc, ubags pie baznīcas durvīm. Bet, lai kādu no šiem likteņiem es pārdzīvotu vai kāda no šīm figūrām es būtu, vienmēr esmu bijis es — un šis es ir bijis pastāvīgi un nav mainījies no sākuma līdz beigām. Tas ir gan dīvaini. Tad jau tas es stāv pār visām šīm figūrām un to likteņiem kā kaut kas augstāks, vienreizējs un apvienojošs, varbūt tas, ko saucam par dvēseli? Bet šim es taču nebija sava satura, tas bija hipohondriķis vai varonis, bet nekas tāds, kas paceltos pāri viņiem. Pats par sevi tas bija tukšs, un, lai vispār eksistētu, tam vajadzēja aizņemties kādu no šīm figūrām un tās dzīves līniju. Apmēram tā kā es, mazs knauķis, uzrāpos zellim Francim uz pleciem un jutos tikpat spēcīgs un liels kā viņš — vai kad gāju, pieķēries tēvam pie rokas, un jutos tikpat solīds un cienījams kā viņš. Laikam visas šīs dzīves bija mana es vedējas; ja tam ļoti gribējās, ļoti vajadzēja kļūt par kaut ko, tad tas piesavinājās vienu vai otru dzīvi…

Nē, tomēr citādi. Pieņemsim, ka cilvēks ir vesels ļaužu bars. Šinī barā, teiksim, soļo parastais cilvēks, hipohondriķis, varonis, tas ar elkoņiem un sazin kas vēl; tā ir raiba sabiedrība, bet iet pa kopīgu ceļu. Vienmēr kāds no viņiem izlaužas priekšgalā un ved pārējos, bet, lai redzētu, kas ved, tad pieņemsim, ka viņam rokā karogs, uz kura rakstīts Es. Tātad patlaban viņš ir Es. Viens mazs vārds, bet cik spēcīgs un pavēlošs; kamēr viņš ir Es, viņš ir bara vadonis. Tad izlaužas priekšgalā kāds cits, nu, tagad viņš nes karogu un ir vadošais Es. Teiksim, Es ir tikai palīglīdzeklis, karogs vajadzīgs tikai tāpēc, lai nostādītu bara priekšgalā kaut ko tādu, kas simbolizē tā vienotību. Ja nebūtu bara, tad nevajadzētu šā kopējā simbola. Dzīvniekiem laikam nav nekāda es, tie ir primitīvi un dzīvo tikai vienā vienīgā iespējā; jo sarežģītāki mēs esam, jo dažā- dāk mums jāiemieso sevī šis Es un jāceļ iespējami augsti: uzmanību, tas esmu Es\

Tātad bars, bars, kam ir sava vienotība, savas iekšējās sadursmes un konflikti. Pieņemsim, ka viens barā ir tas spēcīgākais, tik spēcīgs, ka paceļas pāri visiem citiem. Viņš nes šo Es no sākuma līdz beigām un neatdod to citās rokās. Tāds cilvēks visu mūžu šķitīs kā veidots no viena gabala. Vai gadīsies barā kāds, kas labāk par citiem iederas profesijā vai apkārtnē, kurā cilvēks dzīvo, un tas paliek par vadošo Es. Vai šo Es pievāc kāds no bara, kurš izskatās viscienīgākais un arī reprezentatīvs; tad cilvēks apmierināts saka: re, cik es esmu vīrišķīgs un dižciltīgsl Gadās šinī barā arī tāda iedomīga, stūrgalvīga, pašmīlīga personiņa, tā lūkos, lai pati dabūtu rokās karogu, un visādi izvērsīsies un uzpūtīsies, lai dabūtu virsroku, un tad cilvēks domā: es esmu tāds un šitāds, esmu korekts ierēdnis vai cilvēks ar principiem. Dažs labs šai barā necieš citus, daži turpretī turas kopā, noorganizē kliķi vai vairākumu, kuri tad sadala savā starpā Es un nelaiž pārējos pie varas. Manā dzīvē tie bija parastais cilvēks, tas ar elkoņiem un hipohondriķis, viņi bija apvienojušies tādā kā grupā un laida manu Es no rokas rokā; viņi bija labi saskaņojušies un turējās priekšgalā gandrīz visu manu mūžu. Sad tad tas ar elkoņiem jutās vīlies, šad tad parastais cilvēks piekāpās aiz labsirdības vai apjukuma, šad tad hipohondriķis aiz gribas vājuma kļuva neuzticīgs, tad mans karogs uz laiku pārgāja citās rokās. Parastais cilvēks bija pats stiprākais un izturīgākais, īsts darba zirgs, tāpēc viņš bieži un uz ilgu laiku kļuva par manu Es. Zemiskais un ļaunais nekad nebija mans Es; kad pienāca viņa brīdis, karogs, tā sakot, bija noliecies pie zemes; nebija nekāda Es, bija tikai haoss bez vadības un vārda.

Es zinu, tas ir tikai tēls, bet vienīgais tēls, kurā varu redzēt visu savu dzīvi, neizvērstu laikā, bet visu uzreiz, ar to, kas bijis, un vēl ar bezgala daudz kā tāda, kas varēja būt.

* * *

Ak dievs, tāds bars, tā taču īstenībā ir drāma! Pastāvīgi strīdi, nepārtraukts mūžīgs ķīviņš. Katra no vadošajām personībām gribētu valdīt pār visu dzīvi, pierādīt savu taisnību un būt par atzītu Es. Parastais cilvēks centās uzkundzēties pār manu dzīvi, to pašu gribēja tas ar elkoņiem un hipohondriķis; tā bija cīņa, tā bija klusa un neganta cīņa par to, kam man jābūt. Tāda ērmīga drāma, kur neviens nekliedz, neviens nebrūk citiem virsū ar nazi; visi sēž pie viena galda un sarunājas par vienaldzīgiem, ikdienišķiem jautājumiem; bet kas atrodas starp viņiem, mīļais dievs, cik daudz sprieguma un naida! Parastais labsirdis cieš klusēdams un bezspēcīgs; viņš nedrīkst brēkt, viņš ir pakļauts radījums; viņš priecājas, kad var ierakties darbā līdz ausīm, lai aizmirstu tos pārējos. Hipohondriķis tikai retumis iejaucas strīdā; viņš pārāk daudz domā par sevi un ir sašutis, ka pārējie interesējas par ko citu, nevis par viņu; ak dievs, cik viņi ir nepanesami ar savām stulbajām raizēm! Bet tas ar elkoņiem izliekas, it kā nemaz nejustu šo naidīgo un smacīgo atmosfēru; viņš ceļ degunu mākoņos, ironizē, zina visu labāk par citiem: tas jādara tā, tas šitā, tas nemaz nav vajadzīgs, un vispār jādara tikai tas, no kā var gaidīt panākumus. Romantiķis neklausās ne uz vienu, viņš domā par kādu skaistu svešzemnieci un nezina, kas notiek. Vēl tur aiz žēlsirdības piecieš trūcīgu, padevīgu radinieku, tādu dieva dotu uba- dziņu; tas neko negrib un neko nerunā, vienīgi čukst dievs vien zina kādus noslēpumainus un klusus vārdus; viņš varētu gādāt par hipohondriķi un čukstēt tam visu to ausī, bet šie pani neliekas par viņu ne zinis — kur nu, nar tādu plānprātīgu, padevīgu vientiesīti! Un tad ir vēl kāds, par ko nerunā; šad tad viņš pačaukstinās, pavīd kā rēgs, bet pani pie galda tikai viegli savelk uzacis un runā lalāk par savām darīšanām, it kā nekas nebūtu noticis, vienīgi acis viņiem dzirkst sirdīgāk un naidīgāk, it kā pārmetot cits citam, ka te ir kāds, kas čaukstinās un biedē. Dīvaina ģimene. Reiz pie viņiem kāds ielaužas, tas ir dzejnieks, viņš apgriež visu otrādi un nobiedē visus trakāk uekā tas rēgs, bet tie pārējie, kas domā par savu labklājību, kaut kā izspiež viņu laukā no šīs pieklājīgās, teju pat godājamās mājas, — tas bija sen, ļoti sen. Pēc tam pie viņiem ieradās vēl kāds puisis, tas bija varonis, tas bez kādiem aplinkiem sāka komandēt kā cietoksnī, sak, puiši, jādara tas un tas. Un re, kas tie bija par karavīriem: las ar elkoņiem plīsa vai pušu aiz cītības, parastajam cilvēkam radās divkārši spēki, un hipohondriķis pēkšņi atvieglots saprata, ka viņa dzīve nekam nav vērta. Kas tas bija par laiku, puiši, īsts vīru laiks! Bet tad beidzās karš — un varonim nebija ko darīt, un tie trīs atvilka elpu, kad tas gaisagrābslis nozuda. Tagad, paldies dievam, viss atkal pieder mums.

Es to redzu kā uz skatuves, tik spilgti un precīzi. Tā ir visa mana dzīve, šī drāma bez darbības, un nu jau tai luvojas gals, pat mūžīgais strīds ir kaut kā atrisinājies. Es redzu to kā izrādi. Tas ar elkoņiem vairs nerunā augstā stilā, neaizrāda, kas darāms, viņš atspiedis galvu rokās un lūkojas uz zemi. Jēzus Kristus, Jēzus Kristus! Parastais labsirdis nezina, ko teikt; viņam ārkārtīgi žēl šā cilvēka, šā godkārā pašmīļa, kurš viņam samaitājis dzīvi; ko lai dara, panākumu nav bijis, labāk nedomāt vairs par to. Toties pie galda sēž tas dieva dotais ubadziņš, tas nabaga radinieks, kurš neko negrib, viņš tur aiz rokas hipohondriķi un čukst kaut ko, it kā lūgsnu skaitīdams.

XXXII

Bija manī kaut kas tāds, par ko es zināju, ka tas ir no tēva, un kas cits, kurā es jutu māti. Taču tēvā un mātē savukārt dzīvoja viņu vecāki, kurus es tikko zināju, vienīgi kādu vectēvu, kurš esot bijis liels uzdzīvotājs, tikai sievietes un pudeles brāļi, un kādu vecmāmuļu, svētu un dievbijīgu sievieti. Varbūt arī viņi kaut kā jaušami manī un kāds no mana bara mantojis viņu pazīmes. Varbūt šis cilvēkā slēptais daudzums ir viņa senči sazin līdz kādai pakāpei. Romantiķis, es zinu, tā bija māte, bet tas ubags pie baznīcas durvīm varēja būt tā dievbijīgā vecmāmuļa un tas varonis droši vien kāds no vectēviem, labs iemetējs un kauslis, kas viņu zina. Man tagad žēl, ka nezinu neko vairāk par saviem senčiem; zinājis jel, kas viņi bijuši un ko apprecējuši, no tā varētu daudz ko secināt. Varbūt katrs no mums ir cilvēku summa, kura pieaug no paaudzes uz paaudzi. Un varbūt mums rodas nelādzīga jūtoņa aiz šīs bezgalīgās sadrumstalošanās, tāpēc mēs gribam aizbēgt no tās un pieņemam kādu masveida «es», kas mūs vienkāršotu.

Dievs vien zina kāpēc man jādomā par manu brālīti, kurš nomira tūliņ pēc piedzimšanas. Mani moka vēlēšanās uzzināt, kāds viņš bijis. Droši vien pilnīgs pretstats man; brāļi nekad nav vienādi. Taču viņš nāca pasaulē no tiem pašiem vecākiem kā es un tanīs pašos mantojamības apstākļos kā es. Būtu audzis tanī pašā galdniecības pagalmā, ar to pašu zelli Franci un panu Martineku. Iespējams, ka viņš būtu apdāvinātāks par mani vai stūrgalvīgāks un panācis augstāku stāvokli vai nepanācis neko, kas to lai zina. Var būt, ka no tā iespēju milzuma, ar ko mēs nākam pasaulē, viņš būtu izvēlējies citādas nekā es un būtu pavisam cits cilvēks. Varbūt mēs jau bioloģiski piedzimstam kā daudzējādība, kā tāds bars un tikai attīstība, vide un apstākļi lielākā vai mazākā mērā izveido no mums vienu noteiktu cilvēku. Mans brālītis droši vien būtu pārdzīvojis tos likteņus, kurus es nepaspēju pārdzīvot, un es varbūt no tiem būtu atklājis daudz ko, kas manī ir.

Kļūst baigi, kad cilvēks iedomājas visas šīs dzīves nejaušības. Varēja taču savienoties divas citas no miljoniem dīgļšūniņu — un rastos cits cilvēks, tad tas nebūtu es, bet kāds nezināms brālis; dievs sodi, kas tas būtu par dīvainu puisi! Varēja piedzimt kāds cits no tūkstošiem vai miljoniem iespējamo brāļu; nu, šoreiz es izvilku laimīgo lozi, bet viņi — tukšās; ko lai dara, visi taču nevarēja piedzimt. Bet kā ir, draugs, vai tas likteņu daudzums, kas mūsos slēpjas, nav šo iespējamo, bet nepiedzimušo brāļu bars? Teiksim, viens no tiem būtu galdnieks, otrs

varonis; viens būtu panācis dzīvē daudz, bet otrs dzīvotu Ka ubags pie baznīcas durvīm; un tās būtu ne vien manējas, bet arī viņu iespējas. Varbūt tas, ko es savā vientie- sībā saucu par savu dzīvi, bija mūsu dzīve, mūsu, kuri sen esam dzīvojuši un miruši vai neesam piedzimuši, bet tomēr būtu varējuši eksistēt. Ak kungs, tas ir šausmīgs priekšstats, baigs un brīnišķīgs; parastā dzīves gaita, ko es tik labi un no galvas zinu, pēkšņi pavēršas gluži citāda, bezgalīgi liela un noslēpumaina. Tas neesmu bijis es, tie esam bijuši mēs. Tu taču nezini, cilvēks, kā tu esi dzīvojis,

nemaz nezini, cikos tu esi dzīvojis!

* * *

Un te nu mēs esam visi — un mūsu ir ļoti daudz. Re nu, visa mūsu cilts; ko tad jūs pēkšņi visi mani atcerējāties?

Nu, mēs ieradāmies uz atvadām, pats zini…

Ko?

Nu, atvadīties pirms šķiršanas. Tev te ir glīti.

Tā, tā. Mani mīļie, mani mīļie! Piedodiet, ka es jūs neliku gaidījis…

Glītas mēbeles, puis. Laikam daudz naudas izgrūdi.

.Jā gan, tēt.

Redzu, dēls, ka tu esi kaut ko panācis. Man prieks par tevi.

Mans vienīgais, mans puisīt, cik tu slikti izskaties! Vai neesi slims?

Ā, tā ir māte! Māmiņ, māmuliņ, man ar sirdi nav labi —■ zini?

Ak dievs, ar sirdi? Redzi, man arī bija ķibele ar sirdi. Tas man no mana tēva.

Vai viņa šeit nav?

Ir. Tas pats nelāgais vectēvs. Viņš taču, nabags, palaikam ārdījās mūsos, tas jau mums iedzimts.

Parādieties, pazudušais vectēv! Tad tas esat jūs, tas grēcinieks? Kas to būtu domājis!

Lai nu paliek! Bet kas to no tevis būtu domājis! Tevī jau tas arī bija.

Bet mātē nebija.

Apžēlojies, sievišķi! Tās nav sievišķu darīšanas. Ko lai dara, vīrietim vajag iztrakoties.

Jums tas gan pārāk vienkārši, vectēvi

Pareizi'. Es biju īsts puisietis, zēn. Nu, šad tad paārdī- jos mazuliet.

Un vilkāt vecmāmiņu aiz matiem pa grīdu.

Vilku.

Re nu, un man pārmet, ka esmu gribējis nožņaugt savu nelaiķi sievu. Tas man no jums iedzimis, vectēv.

Bet tev jau nebija mana spēka, puis. Tu savu raksturu esi mantojis drīzāk no sieviešiem. Tāpēc tevī viss arī bija … tāds ērmīgs un noslēpumains.

Jums laikam taisnība. Tātad no sievietēm! Vai jums bija par sievu tā dievbijīgā un svētā vecmāmiņa?

Kur nu! Manējā bija jautra vecmāmiņa. Vai tad tu neesi par viņu dzirdējis?

Atceros gan! Tā bija jautrā vecmāmiņa, kas pastāvīgi dzina jokus.

Es esmu tā jautrā vecmāmiņa. Atceries, kā tu ķircināji telegrāfistu? Tas tev no manis.

Bet kāmī tad atsities tas padevīgais un svētais cilvēks?

Tas arī manī, dēls. Es daudz ko pārcietu no tava nabaga vectēva, bet ko tur. Cilvēkam jābūt pacietīgam, nu, un tad viņš samierinās ar visu.

Un tā otrā vecmāmiņa — tā dievbijīgā un svētā?

Tā, nabadzīte, bija slikta sieviete. Ļaunuma, skaudības un skopuma pilna, tāpēc arī izlikās svēta. Tev tas iedzimts no viņas!

Kas īsti?

Tas, ka tu visus apskaudi un gribēji būt labāks par visiem, manu nabaga kukainīt.

Un kas manī ir no tā otrā vectēva?

Laikam vēlēšanās pakļauties. Viņš, mīlīt, bija vēl dzimtcilvēks, gāja klaušās tāpat kā viņa tēvs un vectēvs.,.

Un kāmī atsities tas dzejnieks?

Dzejnieks? Tāda mūsu dzimtā nav bijis.

Un tas varonis?

Varoņu arī nav bijis. Mēs, dēliņ, bijām visi vienkārši ļaudis. Tāpēc mūsu ir bijis un ir tā kā gadatirgū.

Jums taisnība, vecmāmiņ, jums taisnība — tā kā gadatirgū. Kā lai nepiedzimst tāds vidējs cilvēks no tik daudziem ļaudīm! No katra man kaut kas ir, bet kopā viss tāds parasts un vidējs… Paldies dievam!

Paldies dievam!

Paldies dievam, ka esmu šis parastais cilvēks. Tas pa- liešām ir lieliski — tie bijāt visi jūs, visi, kas aizgājuši dieva mierā!

Amen.

Un cik daudz mūsu — taisni kā gadatirgū. Tāds ļaužu bars, it kā būtu kādi lieli svētki! To gan neviens neteiktu, ak dievs, pat neiedomātos, ka dzīve ir tādas godības!

Un ko tad mēs, iespējamie brālīši?

Kur jūs esat? Es jūs neredzu…

Nē, mūs redzēt nevar, mūs tu vari tikai iedomāties. Piemēram …

Kas par piemēru?

Piemēram, es būtu galdnieks un būtu pieņēmis darbnīcu pēc tēva. Nedomā niekus, šodien tā būtu plaša darbnīca, divdesmit strādnieku — un kādas mašīnas! Vajadzētu piepirkt klāt podnieka māju, tik un tā tur darbnīcas vairs nav.

Tēvs jau par to domāja.

Ko viņš varēja domāt, ja viņam nebija dēla galdnieka! 2ēl tās darbnīcas. Nerunā pretī, tas nebūtu bijis slikti.

Nebūtu vis.

Es gan ne, es būtu kaut kas cits. Es, brāl, parādītu tam krāsotāja puikam! Francis mani iemācītu, kā vajag plūkties, un viss kārtībā. Tad viņš dabūtu piparus, tas krāsotāja zeņķis!

Un par ko tu vēlāk gribētu kļūt?

Vienalga. Kaut vai akmeņus lauzt ar cērti, kails līdz jostas vietai, saspļaut plaukstās un cirst. Būtu tu redzējis, kādi man muskuļi. •

Ej nu mežā — akmeņus dauzīt! Es būtu braucis uz Ameriku vai kur citur. Nav nekādas jēgas fantazēt par visādām dēkām. Izbaudīt tās, sasodīts, izbaudīt savu laimi, paklaiņot pa pasauli… Cilvēks taču kaut ko pieredz un izbauda.

Kaut ko izbaudīt var vienīgi ar sievietēm. Es, draugi mīļie, gan ķertos pie tām. Vienalga, palaistuve vai princese zīda drēbēs…

Vai tā bufetniece?

Arī tā bufetniece, kurai krūtis kulstījās uz vēdera.

Un tā prostitūta uz tilta?

Arī tā, brālīt. Tai vajadzēja būt velna sievišķim!

Un tā … meitene ar izbiedētajām acīm?

Tā it sevišķi, it sevišķi! Es jau viņu nebūtu tā palaidis! Un vispār… velns parāvis, es būtu gan iztrakojies!

Un ko tu?

Es neko.

Kas tu tāds būtu?

Tāpat vien, nekas. Es jau kaut kā — zini?

Ubagojis būtu?

Varbūt arī ubagojis.

Un tu?

Es?… Es būtu nomiris divdesmit triju gadu vecumā. Noteikti.

Un neko nebūtu izbaudījis?

It neko. Vienīgi to, ka visi mani nožēlotu.

Hm, es labāk kristu kaujā. Nolāpīts, tas ir stulbi, bet vismaz biedri visapkārt. Un, kad izlaid garu, tad izjūti tādu niknumu, tādu baismīgu un varenu niknumu, it kā tu spļautu kādam ģīmī. Nelieši, ko viņi izdarījuši!

Bet dzejnieks neviens no jums nebūtu bijis?

Kuš! Ja jau būt, tad par kaut ko vērtīgu. Ko nu tu, tu jau biji teju pat vārgākais no mums visiem, tu nevarēji to, ko mēs… Nu labi, ka atcerējies mūs, brālīt. Mums tomēr visiem vienas asinis. Tev, ubagam, dēkainim, galdniekam, kauslim un brunču medniekam, tam, kurš krita kaujā, un tam, kurš nomira priekšlaicīgi…

… visiem vienas asinis.

Visiem. Bet vai tu esi, draudziņ, redzējis kaut vienu, kurš nevarētu būt tavs brālis?

XXXIII

Jā, būt dzejniekam — tam gan ir labi; dzejnieks redz, kas viņā atrodas, un var tam piešķirt vārdu un veidu. Nav nekādas fantāzijas, neviens nevar izdomāt to, kas viņā pašā nebūtu. Saskatīt un sadzirdēt — tas ir viss brīnums, viss atklājums. Un izdomāt līdz galam to, kas ik vienā no mums tikai pavīd. Tad radīsies viengabalains cilvēks un viengabalaina dzīve tur, kur citiem tikai nojausma vai mirklis. Dzejnieks ir tik pārpilns, ka viņam jālaiž tie visi pasaulē. Ej, Romeo, mīli ar visu mīlas kaisli, nokauj, greizsirdīgais Otello, un tu, Hamlet, šaubies, kā šaubījos

es. Tās visas ir iespējamas dzīves, kuras grib tikt dzīvotas. Un dzejnieks var piešķirt tām šo spēju brīnumainā un visuvarenā pilnībā.

Būtu es varējis kā dzejnieks pašķirt ceļu tiem likteņiem, kuri manī mājojuši, tad viss izskatītos citādi, ak kungs, kā es viņus izvietotul Parastais cilvēks nebūtu stacijas priekšnieks, viņš būtu laucinieks, saimnieks, kurš strādā savā tīrumā; viņš koptu savus zirgus, pītu tiem krēpes, šiem milzīgajiem, rudajiem vezumu vilcējiem ar astēm līdz zemei; savus vēršus viņš apturētu aiz ragiem un vezumu paceltu ar vienu roku, tāds veselīgs dēlietis. Bet ēkas viņam nobalsinātas, ar sarkaniem jumtiem, uz sliekšņa sieva slauka rokas priekšautā: nāc ēst, saimnieki Arī bērni mums būtu, siev, jo mūsu tīrums nes augļus. Kāds var būt darbs, ja ne paša sētā? Viņš būtu ietiepīgs un ātrsirdīgs zemnieks, bargs pret strādniekiem; toties cik skaista māja, cik daudz mājlopu, kāda dzīvība verd pagalmā! Tas nav vairs skaidiņu iežogotais pagalms, pan, tā ir daļa no īstas pasaules un īsts darbs. Katrs te var redzēt, cik daudz viņš savā labā padarījis. Tas būtu tas īstais stāsts, tā būtu īstā, pilnīgā, konsekventā patiesība par parastu cilvēku. Šis saimnieks visdrīzāk atdotu dzīvību par savu mantu — ne tāpēc, ka tas būtu traģiski, gluži otrādi — pilnīgi dabiski: vai tad šis skaistais īpašums nav cilvēka dzīvības vērts? Pieņemsim, viņš strādā tīrumā, bet ciemā trauksmes zvans: kaut kur deg. Un vecais zemnieks laižas rikšiem, sirds neklausa, bet viņš skrien; tas ir briesmīgi, ko šāda sirds var izdarīt. It kā gribētu pārsprāgt, it kā būtu baismīgi sažņaugta un nespētu atbrīvoties, bet zemnieks skrien. Vēl daži soļi — nu tā nav vairs sirds, tikai vienas vienīgas bezgalīgas sāpes. Viņš ir jau klāt, te ir pagalma vārti, baltās sienas un sarkanie jumti; bet kāpēc tas viss sāk mest kūleņus? Nē, tās nav baltās sienas, tās ir debesis. Te taču vienmēr bija pagalms, saimnieks brīnās, bet no mājas jau izskrien ļaudis un pūlas pacelt cilvēka smago ķermeni.

Vai tas ar elkoņiem, te arī būtu gluži cits stāsts. Pirmkārt viņš būtu ticis tālāk, viņam nepietiktu ar kāda ierēdņa krēslu; nezinu gan, par ko viņam būtu jākļūst, lai izpaustu savu godkāri. Viņš būtu nesaudzīgāks, būtu drausmīgs savā varas kārē, viņš ietu pār līķiem, lai tikai panāktu savu; viņš visu upurētu, lai tiktu augstāk, — laimi, mīlestību, cilvēkus un pats sevi. Sākumā mazs un pazemots — viņš ķepurotos augšup visiem spēkiem; priekšzīmīgs skolnieks, kurš visu iekalis un palīdz skolotājam uzvilkt mēteli; cītīgs ierēdnītis, kurš strādā kā zirgs, glaimo priekšniecībai, nosūdz kolēģus, vēlāk jau pats izrīko citus, tas viņam varen patīk. Valdonīgs un bezsir- dīgs, viņš tiranizē cilvēkus, īsts vergu tirgotājs ar pletni; skaidrs, ka viņš kļūst par svarīgu un nepieciešamu personu un, jo tālāk, jo ātrāk pieņemas cieņā, aizvien vientuļāks un varenāks, aizvien vairāk nīsts. Bet viņam vēl nepietiek, neviens nespēj tikt tik augstu, lai izdzēstu pazemošanos pašā sākumā; vēl viņam jālokās dažu priekšā, turklāt vai plīstot aiz godbijības un cieņas; viņā vēl slēpjas kaut kas mazs un pakļauts, ko viņš sevī nav uzveicis. Nu, vēl mazliet, vēl solīti augstāk, saņemsim visus spēkus — un tad cilvēks ar elkoņiem pret kaut ko atduras, un ir jau lejā, kaunā un pazemojumā, un viss. Tas ir sods par to, ka gribējis būt dižens, tas ir taisnīgs sods. Traģiska figūra, vai ne; tāds bargs priekšnieks bija un nu sēž, piespiedis roku pie sirds. Vai viņam kādreiz bijusi sirds? Nē, nav bijusi, bet pēkšņi ir kaut kas tāds, kas stipri un dziļi sāp. Tātad tā ir sirds, šīs sāpes un bailes; kas to būtu domājis, ka cilvēkam var būt tik daudz siržu!

Vai tas hipohondriķis; viņu vajadzētu izveidot līdz galam, tad no viņa iznāktu īsts briesmonis. Viņa dzīve būtu baismīga vārguma un baiļu tirānija, jo vārgulis ir pats briesmīgākais tirāns. Visiem vajadzētu staigāt ap viņu mēmiem un uz pirkstgaliem. Neviens lai nesmejas, neviens lai nepriecājas par dzīvi, jo es esmu slims. Kā var, kā drīkst kāds būt vesels un jautrsl Es jums to aizliedzu, nelieši, kaut jums sejas raustītos aiz sāpēm, kaut jūs izkalstu aiz bailēm un nomāktības! Kaut jums, pašiem tuvākajiem, saindēšu dienas un naktis, tūkstoškārt piesie- damies dažādos sīkumos, kaut jūs piespiedīšu kalpot manai slimībai un vārgumam, — jo vai tad es neesmu slims un man nav uz to tiesības? Bet, paskat, viņi ņem un nomirst pirms laika! Tā viņiem vajag, tas ir tāpēc, ka bija veseli! Un beidzot paliek vienīgi viņš, šis hipohondriķis; visus viņš pārdzīvojis, nav neviena, ko mocīt; nu viņš ir patiešām slims un palicis viens pats; nav neviena, uz ko dusmoties, ko saukt par vainīgu, ka viņam šodien vēl sliktāk… Vai nav pašmīļi tie visi, kas pirms laika nomira? Un hipohondriķis, kurš mocīja dzīvos, sāk klusībā sīvi nīst mirušos, kuri viņu pametuši.

Un kas varētu iznākt no tā varoņa — tas jau ar veselu ādu netiktu cauri; kādu nakti viņu nogrābtu zaldāti — kā viņš noskatītos uz tiem, ar kādām lepnām, liesmojošām, izsmejošām acīm kā krāsotāja dēls; viņu nošautu uz vietas, brūce taisni sirdī, tikai acumirklīgas sāpes, un viņš gulētu starp sliedēm, seju pavērsis augšup. Jukušais sot- ņiks ar revolveri… Aiznesiet to suni uz lampnīcu! Četri dzelzceļnieki velk viņa līķi; sasodīts, cik tāds beigts cilvēks ir smags!… Ap to laiku dzejnieks jau sen būtu miris aiz pārdzeršanās; viņš mirtu slimnīcā uztūcis un baismīgs; kas tur tā švīkst — kokosu palmas vai spārni? Žēlsirdīgā māsa aizlūdz par viņu, tur viņa rokas, lai viņš tā nesvaidās delīrijā. Māsiņ, māsiņ, kā tur bija tālāk: dieva eņģeli, mans sargs?… Un romantiķis — ko nu tas: kaut kas būtu noticis, kāda liela, neparasta katastrofa, un viņš mirtu, protams, par skaisto svešzemnieci; ieguldījis galvu viņas klēpī, viņš čukstētu: Ne pteurez pas, madameJā, tās patiešām būtu beigas, tās visas ir īstas, viengabalainas dzīves, kādām tām jābūt.

Tie tātad ir visi — un visi miruši? Nē, vēl atlicis tas dieva dotais ubadziņš; un tas vēl dzīvs? Jā, viņš nav miris, iespējams, ka viņš ir mūžīgs. Viņš vienmēr ir tur, kur visam gals; droši vien viņš sagaidīs šo pašu galu un noskatīsies to.

XXXIV

Katrs no mums esam mēs, katrs ir bars, kurš izplešas līdz bezgalībai. Paskaties vien uz sevi, cilvēk, tu teju pat esi vesela cilvēce! Tas ir baismīgi: kad tu sagrēkojies, vaina krīt uz visiem, un katru tavu ciešanu un vājību nes šis milzu bars. Tu nedrīksti, nedrīksti vest tik daudz ļaužu pa tukšības un pazemojumu ceļu. Tu esi Es, tu ved un esi par to atbildīgs; tev pienākums viņus kaut kur novest.

Jā, bet ko lai dara, kad ir tik daudz likteņu, tik daudz visādu iespēju! Vai tad visi jāved aiz rokas? Vai man mūžīgi jāskatās pašam sevī un jāgriež dzīve uz labo un kreiso pusi — vai tur vēl nav kaut kas palicis? Vai neesmu palaidis garām kādu čokurā savilkušos personiņu, kura dievs zina kāpēc slapstās aiz tiem citiem? Vai man vilkšus jāvelk ārā no sevis katru iespējamas dzīves asnu?

1 Neraudiet, kundze (fr.).

Tā jau bija krietns pusducis to, kurus varēja kaut kā pazīt un saukt vārdā, un ar tiem pietiek; no katra iznāktu vesela dzīve; ko tur vēl meklēti Tad jau cilvēks netiktu pie dzīvošanas un tikai rakņātos pats sevī…

Diezgan rakņāties, tam nebūs nekāda gala. Vai tad neredzi, ka visi pārējie cilvēki, lai kādi būdami, ir tādi paši kā tu, ka ikviens no viņiem arī ir bars? Tev nav ne jausmas, cik daudz jums visiem kopīga; palūkojies vien — arī viņu dzīve ir viena no tām neskaitāmajām iespējām, kuras ieguldītas tevī. Arī tu varēji būt tas pats, kas ir šis otrs, varēji būt kungs vai ubags, vai līdz jostas vietai kails dienderis; varēji būt tas podnieks vai tas maiznieks, vai tas tēvs deviņiem bērniem, kuri notriepušies ar ievārījumu līdz ausīm. Tas viss esi tu, jo arī tevī ir tāda pati iespēju dažādība. Vari paraudzīties uz citiem un pēc viņiem zināt, kas viss tevī apslēpts. Katra dzīvē ir kaut kas no tevis — gan tam skrandainim, ko saslēgtām rokām aizved policija, gan tam klusajam, gudrajam lampiniekam, gan žūpām sotņikam, kurš nodzer savu postu, — visiem. Ielūkojies vien, ielūkojies labi, lai beidzot atklātu, kas viss no tevis varēja iznākt; ja vērīgi ielūkosies, tad katrā atradīsi daļu sevis un satricināts pazīsi viņā savu īsto tuvāko.

Jā, tā tas ir, paldies dievam, tā tas ir; es vairs neesmu tik vientuļš savā «es». Cilvēki, es vairs netieku pie jums, nevaru skatīt jūs tuvumā; vienīgi paraudzīšos pa lodziņu, varbūt kāds paies garām: pastnieks vai bērns, no skolas nākdams, ielu slaucītājs vai ubags. Vai varbūt paies garām tas jauneklis ar savu meiteni, sabāzuši galvas kopā, un pat neatskatīsies uz manām durvīm. Bet es vairs nevaru ilgi stāvēt pie loga, kājas man uztūkušas, nepaklausīgas, tām it kā salst, taču vēl es varu domāt par cilvēkiem, pazīstamiem un svešiem; cik daudz viņu — kā gadatirgū, tāds milzu barsl Ak dievs, cik daudz cilvēku! Lai kas tu esi, es tevi pazīstu; mēs esam tai ziņā līdzīgi, ka ikviens no mums dzīvo kādā citā iespējā. Lai kas tu esi, tu esi viens no maniem neskaitāmajiem «es»; tu esi tas sliktais vai labais, kas mīt arī manī, un, kaut es tevi nīstu, es tomēr nekad neaizmirsīšu, cik ārkārtīgi tuvs tu man esi. Es mīlēšu savu tuvāko kā sevi pašu, jutīšu šausmas no viņa kā no sevis paša, pretošos viņam kā pats sev; izjutīšu viņa slogu, cietīšu viņa sāpes un vaidēšu aiz netaisnības, kas tiek viņam nodarīta. Jo tuvāk viņam būšu, jo vairāk atradīšu pats sevi. Es ierobežošu egoistu, jo pats esmu egoists, es kalpošu slimajam, jo pats esmu slims, nepaiešu garām ubagam pie baznīcas durvīm, jo pats esmu tikpat trūcīgs kā viņš, un draudzēšos ar visiem, kuri1 strādā, jo pats esmu viens no tiem. Esmu tas, ko spēju aptvert. Jo vairāk cilvēku pazīšu viņu dzīvē, jo pilnīgāka kļūs manējā dzīve. Es būšu viss, kas vien varēju būt, un tas, kas bija tikai iespējams, kļūs par īstenību. Es būšu tas jo vairāk, jo mazāk paliks manī mana «es», kas ierobežo mani. Sis «es» taču bija kā zagļu lukturītis — nav vairāk nekā, tikai tas, kas ietilpst apgaismotajā lokā. Bet tagad esi tu un tu, un tu — jūsu ir tik daudz, mūsu ir tik daudz kā gadatirgū; ak dievs, kā šī pasaule pieaug ar tik daudziem ļaudīm! Kas to būtu domājis, ka tā ir tāda bezgalība, tāds diženums!

Un tā patiešām ir parasta dzīve, pati parastākā dzīve, nevis tā, kas bija manējā, bet tā, kura ir mūsējā, mūsu visu neaptveramā dzīve. Mēs visi esam parasti, kad mūsu ir tik daudz, un reizē ar to — kāds diženums! Laikam arī dievs ir pilnīgi parasta dzīve, vajag tikai viņu saskatīt un atzīt. Varbūt es būtu atradis viņu citos, ja neatradu vai nepazinu pats sevī, varbūt viņu var sastapt cilvēku vidū, varbūt viņam ir pavisam parasta seja kā mums visiem. Viņš varētu parādīties… kaut vai galdnieka pagalmā; nē, viņš neparādītos, bet cilvēks pēkšņi zinātu, ka viņš ir šeit un visur, un būtu vienalga, ka būkšķ dēļi un svelpj ēvele; tēvs pat galvu nepaceltu, Francis svilpotu joprojām, bet pans Martineks raudzītos ar savām skaistajām acīm, tikai nekā sevišķa neredzētu; tā būtu pilnīgi parasta dzīve, turklāt tāds milzīgs, satricinošs diženums. Vai tas notiktu aizkrampētajā dēļu būdā, kura smird kā zvēru miga; tur tāda tumsa, tikai pa spraugu iespiežas gaisma, un pēkšņi visa tā cūcība un tas posts sāktu parādīties dīvainā, žilbinošā mirdzumā. Vai pēdējā stacija pasaulē, sarūsējušais, ar plikstiņiem un skarenēm aizaugušais sliežu ceļš, tālāk nekā, visam gals, un šis gals būtu pats dievs. Vai sliedes, kuras stiepjas līdz bezgalībai un bezgalībā krustojas, sliedes, kuras hipnotizē; pa tām es vairs nedotos meklēt sazin kādas dēkas, bet ietu taisni, taisni, pavisam taisni līdz bezgalībai. Iespējams, ka tas tā bijis un ka arī tas bijis manā dzīvē, bet es esmu palaidis to garām. Piemēram, nakts, nakts ar sarkanām un zaļām uguntiņām, un stacijā stāv pēdējais vilciens; tas nav starptautiskais ātrvilciens, bet pilnīgi parasts pasažieru vilciens, tāds krāms, kas piestājas ikvienā stacijā; kāpēc šāds parasts vilciens nevarētu braukt līdz bezgalībai? Bim, bim, smērētājs pārbauda riteņus ar āmuru, uz perona šūpojas lampinieka lukturis, un pans stacijas priekšnieks skatās pulkstenī, vai nav jau laiks. Aizcērtas vagonu durvis, visi salutē, kārtībā, un vilcieniņš dodas pāri pārmijām tumsā pa šīm bezgalīgajām sliedēm. Pag, vilcienā taču daudz ļaužu, tur sēž pans Martineks, piedzērušais sotņiks guļ kaktā kā bluķis, mel- nūksnējā meitenīte piespiedusi degunu pie rūts un izbāž mēli, bet no bremžu būdas pēdējā vagonā māj ar karodziņu tas pats bremzētājs. Pagaidiet, es braucu jums līdzi!

* * *

Ārsts bija dārzā, kad pans Popels ieradās atdot rokrakstu, ko bija tik rūpīgi pārsējis, it kā tas būtu noslēgtu aktu vīstoklis.

Izlasījāt? *— ārsts apvaicājās.

Izlasīju, — nomurkšēja vecais pans, nezinādams, ko teikt tālāk. — Paklausieties, — viņš pēc brītiņa iesaucās, — diezin vai tas viņam nāca par labu — rakstīt tādas blēņas! Var jau redzēt pēc rokraksta, tas uz beigām tik nevienāds, it kā roka nebūtu klausījusi. — Viņš palūkojās pats uz savu roku; nē, paldies dievam, tik stipri vēl nedreb. — Manuprāt, tas viņu ārkārtīgi uzbudināja, vai ne? Ar viņa veselības stāvokli…

Ārsts paraustīja plecus.

Skaidrs, ka viņam tas nāca par ļaunu. Aprakstītās p ipīra lapas vēl atradās uz galda, kad mani pie viņa atsauca. It kā nule būtu pabeidzis — ja vispār uzrakstījis līdz pašam galam… Protams, labāk būtu, ja viņš būtu licis pasjansu vai ko tamlīdzīgu.

Tad viņš vēl varētu dzīvot, vai ne? — pans Popels ar cerībām iejautājās.

Jā, jā, — ārsts murmināja. — Vēl pāris nedēļu vai kādu mēnesi…

Nabadziņš, — pans Popels izjusti noteica.

Dārziņā valdīja klusums, tikai kaut kur aiz žoga līksmi

spiedza bērns. Vecais pans domīgi līdzināja lāpu atliektos stūrus.

Ak kungs, — viņš pēkšņi ierunājās, — ko es gan varētu pastāstīt par savu dzīvi! Pasaulīt, tas nebūtu vis tik vienkārši un… parasti kā viņam. Jūs vēl esat jauns, jūs

nezināt, ko visu cilvēks ar izdarīt. Kur gan es nonāktu, ja gribētu to visu kaut kā izskaidroti Nu, kas bijis —« bijis, tur nav ko runāt. Bet jūs, jūs, protams, arī…

Man tādām lietām nav laika, — ārsts atteica.

Rakņāties sevī vai tamlīdzīgi. Padevīgi pateicos, man pietiek ar šīm cūcībām citos ļaudīs.

Tātad jūs sakāt, — pans Popels vilcinoties iesaka,

ka labāk būtu liftt pasjansu …

Ārsts uzmeta viņam skatienu; kā tad, lai es tev te dodu medicīniskus padomus!

Tas nu tā, — viņš nelaipni atbildēja, — kas kuram patīk.

Vecais pans domīgi mirkšķināja acis.

Viņš bija tāds godīgs, kārtīgs cilvēks …

Ārsts uzgrieza viņam muguru, izlikdamies, ka nokniebj pārziedējušu ziedu.

Zināt, — viņš norūca, — es viņa dārziņā pārstādīju tos zilaušus. Lai pēc viņa viss būtu kārtībā.

PĒCVĀRDS

Triloģija beigusies. It kā viesi būtu izklīduši — nupat bija pilna māja, un pēkšņi iestājas klusums; mazliet it kā atbrīvošanās, mazliet it kā pamestības izjūta. Tādos brīžos mēs atceramies gan šo, gan to, ko gribējām teikt aizgājušajiem un nepateicām, ko gribējām jautāt un nepajautājām, vai atceramies, kāds katrs bijis, atgriežamies domās pie tā, ko katrs sacījis un kā uz mums paskatījies. Jāsaliek rokas klēpī un kādu brītiņu vēl jāpadomā par tiem, kuru šeit vairs nav.

Piemēram, zemnieks Hordubals. Govju mīļotājs, sadūries ar zirgu mīļotāju, pretruna starp cilvēku, kurš aiz vientulības pilnīgi iegrimis sevī, un starp vienkāršiem, jāsaka, brutāliem faktiem, kuri ir ap viņu. Bet tas nav tas, tas nav Hordubala īstais liktenis. Viņa patiesais un visrūgtākais liktenis ir tas, ko ar viņu izdara pēc viņa nāves. Cik rupja kļūst viņa dēka cilvēku rokās, cik neskaidri un šķautnaini kļūst visi notikumi, kurus viņš pārdzīvojis pēc sava prāta, pēc saviem iek- Šējiem likumiem, kad policija sāk rekonstruēt tos ar objektīvas izpētes palīdzību, kā viss sabojājas, sadruinstalojas un sapinas, radot citu — bezcerīgi pretīgu dzīves ainu. Un kā pats Hordubals parādās izkropļots, teju pat grotesks, kad sabiedriskais apsūdzētājs, morāliskās tiesas runasvīrs, piesauc viņa ēnu par liecinieci pret Polanu Horduba- lovu. Kas tur paliek pāri no Juraja Hordubala! Tikai bezspēcīgs, maz» dūšīgs vecis… Jā, Juraja sirds nozudusi šinīs cilvēku procedūrās; tā ir zemnieka Hordubala — un gandrīz visu mūsu — traģēdija. Par laimi, mēs parasti nezinām, kā mūsu dziņas un darbus uztver citi ļau- dis; varbūt mēs pat pārbītos no tā greizā un neskaidrā priekšstata, kāds par mums ir pat tiem, kuri nedomā par mums ļauni. Ir nepieciešams apzināties cilvēka būtības un viņa iekšējās dzīves noslēgtību, lai mēģinātu iepazīties ar viņu patiesāk vai vismaz vairāk cienītu to, ko par viņu nezinām. Hordubala dzīves stāsts rakstīts veltīgi, ja nav kļuvis skaidrs, kāda briesmīga publiska netaisnība nodarīta cilvēkam.

Cilvēku pazīšana daudzkārt ierobežota ar to, ka mēs viņiem piespriežam noteiktu vietu savā dzīves sistēmā. Cik dažādi izskatās tie paši cilvēki un tie paši fakti Hordubala uztverē, policistu acīs un no tiesas morālā viedokļal Vai Polana ir skaista un meitenīga, kādu viņu redz Hordubals, vai veca un kaulaina, kā par viņu izsakās pārējie? Jautājums šķietami vienkāršs un pat nav būtisks, bet no tā atkarīgs, vai Stepans Manja (īstenībā viņu sauc Vasilu Manjaku, tāpat kā Hordubalu — par Juraju Hardubeju) nogalinājis aiz mīlestības vai aiz mantkāres; viss notikums izskatīsies citāds atkarīgi no atbildes uz šo jautājumu. Un tādu mīklu šeit daudz. Kāds īsti bijis Hordubals, kāda bijusi Polana? Vai Stepans ir drūms noziedznieks vai jauks tēvocis, kuru dievina mazā Hafija? Un kā ar Stepanu saistīta zeme un tas ērzelēns? Sākotnēji primitīvais stāsts sadalās virknē neatrisināmu un apstrīdamu mīklu, līdzko to ieslēdz dažādās sistēmās un pakļauj dažādiem paskaidrojumiem. Trīskārt tiek pārstāstīti vieni un tie paši notikumi: vispirms, kā tos pārdzīvojis Hordubals, tālāk — kā tos uztvēruši policisti un, beidzot, kā novērtējusi tiesa; jo tālāk, jo stiprāk čīkst visa celtne zem pretrunu un aplamību sloga — par spīti tam, tieši tāpēc, ka nepieciešams konstatēt patiesību. Tas nenozīmē, ka patiesības nav, tikai tā ir dziļāk un grūtāk atrodama, un īstenība daudz plašāka un sarežģītāka, nekā parasti domājam. Stāsts par Hordubalu beidzas ar neizlabotu netaisnību un jautājumu bez atbildes. Kur ir īstā patiesība par Hordubalu un Polanu, kur patiesība par Manju? Un ja nu šī patiesība ir kaut kas ietilpīgāks, kas aptver visus šos skaidrojumus un turpinās ārpus tiem? Ja nu īstais Hordubals bija vājš un gudrs, Polana skaista kā muižniece un nodzīta kā veca būdeļniece, ja nu Manja bija vīrietis, kurš nogalina aiz mīlestības, un reizē cilvēks, kurš nokauj naudas dēļ? Pirmajā acu uzmetienā tas ir neizprotams un nepatīkams haoss, tāpēc rakstnieka pienākums ir pēc iespējas savest visu kārtībā.

Tāpēc mums ir «Meteors», triloģijas otrā daļa. Te arī trijos vai četros variantos izteikta cilvēka dzīve, tikai situācija ir otrāda: ļaudis visiem spēkiem cenšas uzmeklēt cilvēka nozaudēto sirdi; ir tikai ķermenis, un tam mēģina atrast atbilstošu dzīvi. Seit nav svarīgi, ciktāl atšķiras skaidrojumi, kuri bija jāizzīž no pirksta (to sauc gan par intuīciju, gan dzīvu sapni, gan fantāziju utt.), gluži otrādi, duras acīs, ka šur tur šie skaidrojumi sakrīt vai saplūst ar ticamu īstenību, taču tas vēl nav pats galvenais. Katrs minētājs ieslēdz doto faktu — cilvēka nejūtīgo ķermeni — citā dzīves sistēmā; stāsti ir dažādi atkarībā no stāstītāja; katrs ieliek tanīs pats sevi, savu pieredzi, savu profesiju, savu metodi un savas tieksmes. Pirmais stāsts ir ārstu objektīvā diagnoze, otrais — mīlestības un vainas stāsts — žēlsirdīgās māsas sievietiskā līdzcietība; trešais — gaišreģa abstraktā, intelektuālā konstrukcija, un beidzamais — rakstnieka sižetiskais apstrādājums; varēja vēl izdomāt stāstus bez gala, bet autoram jābūt tik saprātīgam, lai viņš laikā apstātos. Kopējais visiem šiem stāstiem ir tas, ka tanīs vairāk vai mazāk fantastiski atspoguļots pats stāstītājs. Cilvēks, kurš nokritis no debesīm, pēc kārtas kļūst par ārsta, mūķenes, gaišreģa un rakstnieka iztēles objektu, bet ik reizi tas ir viņš un arī tas, kurš nodarbojas ar viņa likteni. Viss, uz ko mēs raugāmies, ir gan lieta par sevi, bet reizē kaut kas no mums, kaut kas mūsējs, personisks; mūsu pasaules un cilvēku pazīšana ir reizē it kā mūsu grēksūdze. Mēs redzam priekšmetus dažādi — atkarībā no tā, kādi esam paši; priekšmeti ir labi vai ļauni, skaisti vai atbaidoši — to nosaka tas, ar kādām acīm mēs uz tiem raugāmies. Cik milzīga un sarežģīta, cik plaša ir īstenība, ja tanī ietilpst tik dažādas interpretācijas! Bet nu vairs nav haosa, ir skaidri saskatāma daudzveidība, nav vairs nenoteiktības, ir polifonisrns; tas, kas draudēja mums ar aklām pretrunām, saka tagad tikai to, ka mes dzirdam dažādas un nesalīdzināmas liecības, jo klausāmies dažādos ļaudīs.

Bet, ja visā, ko apzināmies, ir vienmēr ietverts arī mūsu «es», tad kā mēs varam aptvert Šo daudzveidību, kā tai tuvoties? Izejas nav, mums jāizpētī tas «es», ko ieguldām savā īstenības interpretācijā, tāpēc vajadzēja parādīties «Parastajai dzīvei» ar rakņāšanos cilvēka dvēselē. Un, lūk, te mēs atkal atrodam šo daudzveidību un pat tās cēloņus: cilvēks ir reālu un iedomātu personību kopums; pirmajā mirklī tas izskatās vēl sliktāks jūklis — kā cilvēka dezintegrācija —, kurš pats sevi saplēsis sīkos gabaliņos un izkaisījis visos vējos. Un tikai tagad autoram atausa gaisma: viss taču ir kārtībā, tieši tāpēc mēs varam aptvert un saprast daudzveidību, ka paši esam daudzveidība! Similia simllibus1: mēs pazīstam pasauli caur sevi un, pazīstot pasauli, atklājam paši sevi. Paldies dievam, nu viss ir atkal savā vietā; mēs esam no tā paša materiāla, no kā ir pasaules daudzveidība; šai bezgalībā un neaprēķināmībā mums ir sava vieta — un mēs varam atbildēt šīm bezgala daudzajām balsīm. Nav vairs tikai viens «es», bet esam «mēs», cilvēki, mēs varam runāt daudzās mēlēs, kuras ir mūsos. Nu varam cienīt cilvēku, jo viņš nav tāds kā mēs, un saprast viņu, jo esam viņam līdzīgi. Brālība un dažādība! Pat visparastākā dzīve ir jau bezgalīga, un neizmērojama ir jebkuras dvēseles vērtība. Polana ir skaista, lai cik kaulaina bijusi; cilvēka dzīve ir pārāk liela, lai viņam būtu tikai viena seja un to varētu uzreiz aptvert. Nu vairs nenozudīs Hordubala sirds, un no debesīm nokritušais cilvēks pārdzīvos jaunus un jaunus notikumus Nekas nebeidzas, arī triloģija ne; beigas vēršas plašumā, tādā plašumā, cik vien tālu cilvēks spēj aiz- tiekties.

1 Augstākā atzīme (lat.).

1 Līdzīgs līdzīgiem (lai.).

[I] skatīts (lat.).

[2] piaristu skola (lai.).

Content

Čapeks Karels Parasta dzīve. romāna Triloģija trešā grāmata